PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XL - A una mariposa, que dando tornos desde una luz a los ojos de una dama cayó en una fuente de agua y se ahogó
by Trillo y Figueroa

Si ciega de una luz que tanto inflama,
huyes la gloria que en su ardor te espera,
o porque dudas cual será postrera,
o porque ignora términos o fama;
la pira undosa que tu suerte infama
lave esa culpa, y sea la vez primera
que ignores al morir, porque tu esfera
no era capaz de tan luciente llama.
Injustamente lleva el frágil viento
tus cobardes cenizas a la cumbre
que alto en reposo del ardiente día.
Nunca ese aplauso mereció tu aliento,
porque el crisol de tan divina lumbre
solamente mi amor lo merecía.

Meter: iambic
16.
by Friedrich von Logau

Faulinda geht spatziren, pflegt sonsten nur zu ruhn;
Mich dünckt, daß ihre Zähne ein gleiches müssen thun.

Meter: iambic
II
by María Alicia Domínguez

Musa mía, otras veces mojada de rocío,
ebria de sol y campo, sedienta de otras rutas,
te apareces vestida con la niebla del río,
fraganciosa de flores y aromada de frutas.
¿Quién ve en tus ojos claros la
                  sombra con que enlutas
ese mirar radiante cuando te muerde el frío?
En tu boca me traes el eco de
                  las grutas
afelpadas de musgos, para este verso mío
Y otras horas, en cambio,
                  vestida en velos grises
languidecen tus manos como marchitas lises
y tu bostezo largo de atroz monotonía,
repercute en mi canto que se vuelve tristeza,
alma de humo y neblina, boca helada que reza
en latín sempiterno de laguna letanía.

Meter: anapestic
- XXVI -
by Fcode Borja

Besáis los pies a los soberbios pinos
de la sierra de Cuenca, ilustre Tajo,
y despeñado por su falda abajo,
os dan pasto los valles más vecinos.
Los huertos, y jardines peregrinos,
de Felipe cercáis, y el gran trabajo
lográis de suerte, que por breve atajo
los guardan vuestros muros cristalinos.
Bañáis después la antigua maravilla,
donde puso con armas vencedoras
el Godo imperio su primera silla.
No paséis adelante aguas sonoras;
pues siendo las más nobles de Castilla,
vais a morir a Portugal traidoras.

Meter: iambic
1L: Wild schoß ihr reizend Aug umher,
by Heinrich Wilhelm von Gerstenberg

Wild schoß ihr reizend Aug umher,
Sah den erlegten Raub nicht mehr,
Sah mich nur! ihre Haare flogen
Um Hals und Stirn und Brust; sie stand
So ernst, wie Juno, da! in ihrer rechten Hand
Schwung sie den kühnen Pfeil; die linke trug den Bogen.
So ists ein Frühlingstag, der durch ein Wölkchen lacht:
Ihr Mund, zum Kuß so sanft gemacht,
Weis nur zu seufzen, nicht zu dräuen,
Und droht er ja, es plötzlich zu bereuen.
Nenn auf der Welt mir eine Lust:
Durch Küsse zaubr' ich sie in eine schöne Brust.

Meter: iambic
Der Vollmond scheint ...
by Hermann Löns

Der Vollmond scheint in mein Fenster,
Der Himmel sternenklar blinkt,
Im blühenden Nachbargarten
Laut eine Nachtigall singt.
Der weiße Holunder duftet
Schwer in mein Zimmer hinein,
Auf meines Bettes Kissen
Fällt der Mondenschein.
Die Nachtigall singt im Garten,
Hell ist der Mondenschein,
Schwer duftet der Holunder
Und ich bin so allein.

Meter: iambic
Gesang der Vögel.
by Barthold Heinrich Brockes

Wenn wir die Vögel singen hören,
So laßt ihr Zwitschern uns doch lehren,
Wie groß, wie würdig zu verehren
So ihr als unser Schöpfer sey!
Sie werden’s uns mit Lust erklähren.
Man achtet’ eh, auf ihr Geschrey
Auf eine wunderliche Weise:
Wir aber finden, GOtt zum Preise,
In ihrem Singen mancherley.
Jhr süß und lieblich Lust-Gethön
Giebt uns gar deutlich zu verstehn,
Daß sie, den Schöpfer zu erhöhn,
Und uns zu gleicher Zeit zu laben,
Der hellen Stimmen Wunder-Gaben,
Wir das Gehör, empfangen haben.
Wer beide Werckzeug’ recht erweget,
Der findet eine helle Spur
Von Wundern, welche der Natur
Von einem Wesen eingepräget,
Das, wie an Lieb und Macht, zugleich
An Weisheit überschwenglich reich.
Das allen Dingen Seyn und Leben,
Wie uns das unsrige, gegeben,
Das, ob es alles gleich erfüllet,
Sich in die Creatur verhüllet;
Ein herrlich Wesen, welches man,
Wenn wir sie recht mit Lust beschauen,
Wie einen Löwen aus den Klauen,
Aus ihrer Schönheit, kennen kann!

Meter: iambic
De La Galatea, Libro I, Florisa
by Cervantes

Crezcan las simples ovejuelas mías
en el cerrado bosque y verde prado,
y el caluroso estío e invierno helado
abunde en hierbas frescas y aguas frías.
Pase en sueños las noches y los días,
en lo que toca al pastoral estado,
sin que de amor un mínimo cuidado
sienta, ni sus ancianas niñerías.
Este mil bienes del amor pregona;
aquel publica del vanos cuidados;
yo no sé si los dos andan perdidos,
ni sabré al vencedor dar la corona:
sé bien que son de amor los escogidos
tan pocos, cuanto mucho los llamados.

Meter: polymetric
62. Nehodlám Tobě, otče, přáti,
by Josef Uhlíř

Nehodlám Tobě, otče, přáti,
bys velikého nabyl jmění;
jež asi dneska něco platí,
však zítra snad už ničím není.
Nehodlám vznášet zbožných přání
k mocnému dárci na nebesku,
by, po čem leckdo se tu shání,
Ti poskyt’ hodnosti a lesku.
Nežádám také za pohodlí,
jež v nectné prázdni sobě hoví;
zač duše má se pro Tě modlí,
to kratičkými vyřknu slovy:
Dej dlouhý věk Ti dobré nebe;
dej zdravé tělo, mysl čilou,
bys dlouho bavil nás i sebe
nejednou prací ušlechtilou.
Dej Tobě vše, co smrtelníku
můž’ k zdaru být a ku ozdobě;
dej Tobě dojít čestných díků
a uznalosti v každé době.
Až svých pak dnů vyprázdníš číši,
a dojdeš cíle pouti zdejší:
pak v jasné ideálů říši
měj život nový – blaženější.

Meter: iambic
A una ingrata
by Gabriel de la Concepción (Plácido) Valdés

Basta de amor: si un tiempo te quería
ya se acabó mi juvenil locura,
porque es, Celia, tu cándida hermosura
como la nieve, deslumbrante y fría
No encuentro en ti la extrema
                     simpatía
que mi alma ardiente contemplar procura,
ni entre las sombras de la noche oscura,
ni a la espléndida faz del claro día
Amor no quiero como tú me amas,
sorda a los ayes, insensible al ruego;
quiero de mirtos adornar con ramas
un corazón que me idolatre ciego,
quiero besar a una deidad de llamas,
quiero abrazar a una mujer de fuego.

Meter: polymetric
1L: Holder Sänger der Nacht! Schön ist im bebenden
by Michael Denis

Holder Sänger der Nacht! Schön ist im bebenden
Mondenschimmer dein Lied, wenn der gelinde West
Sich im sprossenden Wipfel
Kühler Maiengebüsche wiegt,
Wenn die Gegend umher duftender Knospendrang
Still durchathmet, und nur, nur der entfesselte
Fernher lispelnde Waldquell
Deiner Kehle Begleiter ist.
Schön ist, Sänger! dein Lied. Aber wer horchet ihm?
Buchen ragen um dich, ragen, und horchen nicht.
Hügel steigen um dich her,
Triften liegen, und horchen nicht.
Taub ist alles und todt. Ungehört, unbelohnt
Strömt dein heller Gesang dennoch die Nächte durch,
Federbarde, Verschwender
Deiner göttlichen Liederkraft!
Auf, und hasse den Hain ohne Gefühl und Dank!
Auf, und lenke den Flug milderen Gegenden,
Und verdienteren Zeugen
Deiner reizenden Künste zu!
Wo manch dürstendes Ohr, Sänger! dich ganz versteh't;
Wo manch fühlendes Herz deinem Geseufze schmilzt,
Und vom zärtlichen Auge
Deinen Klagen entgegenthau't.
Oder liebst du den Hain ohne Gefühl und Dank,
Willst du bleiben, so schweig', schwelge dich satt und fett
An dem Sommergewürme,
Buhl' und schnäble die Tage durch,
Und durchschlumm're die Nacht an der gefälligsten
Freundinn Seite! Warum folgtest du, Sänger! nicht
Andern Vögeln des öden
Haines ohne Gefühl und Dank? –
Doch du bleibest und ström'st deine Gesänge fort,
Hör'st mein Warnen nicht an. Ha, ich verstehe dich!
Zeugen sind dir entbehrlich,
Federbarde! Du sing'st für dich.
O so singe denn fort, sicher der Göttlichkeit
Deiner Klänge! Geneuß einsam, geneuß dich selbst,
Bis mit klügeren Sängern
Dich dein Winter verstummen heißt!

Meter: polymetric
PÍSEŇ SAMOVRAHA.
by Adolf Racek

– – – Věčně lidstvo bije v skálu lbí,
dnes vzteku v řvu vzdor hrůzné mocnosti
a zítra vyje v hada pokoře
a smilování syčí ve strachu. –
Hrob čela v ráz bych děsný roztříštil,
já skokem slét’ jsem v propast nesmírna,
a v zhoubu v černém letu šíleném
mne skálí zachytla a vprostřed visím červ.
Zřím odvah bratrů marné zoufalství,
v tmy meteóru mrtvých siný svit,
zřím v hloub a v důl, ni vzhůru nemohu,
zde víchrů ston, tam vzdechy modlení. –

Meter: iambic
Terzett .
by Joseph von Eichendorff

Seh' fern am Horizont die Wetter steigen,
Und durch die Wipfel, die sich leise neigen,
Rauscht droben schwellend ein gewaltig Lied,
Das ewig frisch mir durch die Seele zieht.

Meter: iambic
No Buyers
by Thomas Hardy

A Load of brushes and baskets and cradles and chairs
       Labours along the street in the rain:
With it a man, a woman, a pony with whiteybrown hairs. —
   The man foots in front of the horse with a shambling sway
       At a slower tread than a funeral train,
   While to a dirge-like tune he chants his wares,
Swinging a Turk's-head brush (in a drum-major's way
           When the bandsmen march and play).

A yard from the back of the man is the whiteybrown pony's nose:
He mirrors his master in every item of pace and pose:
       He stops when the man stops, without being told,
   And seems to be eased by a pause; too plainly he's old,
           Indeed, not strength enough shows
       To steer the disjointed waggon straight,
   Which wriggles left and right in a rambling line,
   Deflected thus by its own warp and weight,
   And pushing the pony with it in each incline.

       The woman walks on the pavement verge,
           Parallel to the man:
   She wears an apron white and wide in span,
And carries a like Turk's-head, but more in nursing-wise:
   Now and then she joins in his dirge,
   But as if her thoughts were on distant things,
   The rain clams her apron till it clings. —
So, step by step, they move with their merchandize,
           And nobody buys.

Meter: polymetric
JANU NERUDOVI. (2.)
by Růžena Jesenská

V pokojíku za světem
s Bohem jsem ti dala,
že tě tam víc nespatřím,
jsem se nenadála.
Bylo mi tak veselo,
jako před odletem
do štěstí, jež zářilo
žhavým, plným létem.
„Proč se loučit? Ujde čas
dřív než pomyšlení!“
A tys řekl: „Kolikrát
týden všecko změní.
Člověk ten svět opustí –
kdy, jak, to je skryto,
bez návratu, loučení,
to je dvakrát líto!“
A já se zas vrátila
do práce a bdění,
ale ty, tys odešel
dřív než pomyšlení!

Meter: trochaic
511. Der vorsichtige Schiffmann
by Gerhard Tersteegen

Gott schaut in mich hinein,
Und ich auf ihn allein;
Mein Ruder und Kompaß
Ist sonsten nichts als das.
Ach, wenn es so nur stehet,
Mein Schifflein sicher gehet;
Es stürme Wind und Wellen,
Sie werden mich nicht fällen.
Kleinglaub' und Untreu macht,
Daß ich oft nicht drauf acht'
Und auf mich selber seh;
Dann heißt es: Ich vergeh!
Doch Jesus, der mich liebet,
Die Hand mir wieder giebet;
Ach, könnt' ich fester stehen,
Ihn unverwandt ansehen!

Meter: iambic
- IV -
by Gutierre de Cetina

Para ver si tus ojos eran cuales
la fama entre pastores extendía,
en una fuente los miraba un día
Dórida, y dice así, viéndolos tales:
«Ojos, cuya beldad entre mortales
hace inmortal la hermosura mía
¿cuáles bienes el mundo perdería
que a los males que dais fuesen iguales?
Tenía, antes de os ver, por atrevidos,
por locos temerarios los pastores
que se osaban llamar vuestros vencidos;
mas hora viendo en vos tantos primores,
por más locos los tengo y más perdidos
los que os vieron si no mueren de amores.»

Meter: polymetric
1L: Ein kleines Mädchen von sechs, sieben Jahren,
by Detlev von Liliencron

Ein kleines Mädchen von sechs, sieben Jahren,
Mit Kornblumenaugen und strohgelben Haaren,
Kommt mit einem Apfel gesprungen,
Hat ihn wie einen Ball geschwungen,
Von einer Hand ihn in die andre geflitzt,
Daß er blendend im grellen Sonnenlicht blitzt.
Sie sieht im Hofe hochaufgetürmt
Einen Holzstoß, und ist gleich hingestürmt.
Und wie ein Kätzchen, katzenleicht,
Hat sie schnell die Spitze erreicht,
Und hockt nun dort, und will mit Begehren
Den glänzenden, goldgelben Apfel verzehren.
Da, holterdipolter! pardauz! pardau!
Bricht zusammen der künstliche Bau.
Wie bei Bergrutsch und Felsenbeben
Haben Bretter und Scheite nachgegeben;
Wie alle Neun im Kegelspiel,
So alles über einander fiel.
Die Leute im Hofe habens gehört
Und laufen hin entsetzt und verstört;
Die Mutter liegt ohnmächtig, Gott erbarm,
Einem raschen Nachbarn im hilfreichen Arm.
Nun gehts ans Räumen der Trümmer von oben,
Vorsichtig wird Stück für Stück gehoben,
Vorsichtig gehts weiter in dumpfem Schweigen,
Der Atem stockt: was wird sich zeigen?
Da – sitzt in einer gewölbten Halle
Das lächelnde Kind wie die Maus in der Falle,
Hat schon vergessen den Purzelschrecken,
Und beißt in den Apfel und läßt sichs schmecken.

Meter: iambic
1L: Wohlig merken unsre Sinne
by Ludwig Thoma

Wohlig merken unsre Sinne
Nun den Frühling allgemach,
Denn es trauft aus jeder Rinne,
Und es tropft von jedem Dach.
Leise regt sich im Theater
Dieser Welt ein Liebeston;
Nächtens schreien viele Kater,
Und der Hase rammelt schon.
So auch uns ergreift die Glieder
Wundersame Lebenskraft;
Selbst solide Seifensieder
Fühlen ihren Knospensaft.
Treibet das Geschäft der Paarung!
Lasset der Natur den Lauf!
Denn ihr wisset aus Erfahrung,
Einmal hört es leider auf.

Meter: trochaic
Sosna lesa na pokraji,
by Adolf Heyduk

Sosna lesa na pokraji,
volá přes proud v tichý dol:
„Pospěš, pěvče, mezi všemi
zelenými děvicemi
věrnou družku sobě vol!
Požaluj jí, potěší tě,
ztaje srdce tvého led,
sdílnou sestrou bude tobě,
a co rakev ještě v hrobě
obejme tě naposled!“

Meter: trochaic
1L: Zum Friedhof, wo bei gelber Blätter Fall
by Adolf Friedrich von Schack

Zum Friedhof, wo bei gelber Blätter Fall
Matt im Novemberlicht die Kreuze glänzen,
Nun strömt das Volk, bei Trauerglockenschall
Geliebte Gräber zu bekränzen.
War je der Jahre, die gewesen sind,
So mördrisch eins wie dies? Mehr Hoffen
Hat es, als Blätter der Novemberwind,
Mit gift'gem Todespfeil getroffen.
Wie viele schleppten matt und todeswund
Von Frankreichs blutgedüngten Stätten
Die Glieder heim, nur um auf deutschem Grund
Zur letzten Ruhe sich zu betten!
Und neidenswert noch ihr, die in den Schoß
Der Heimat ihr gesenkt die Euern!
Wie manche Mutter sehnt sich schlummerlos
Nur nach der Asche ihrer Teuern!
Der Abend kommt; im Kreise um sie her
Versammelt hat sie ihre Lieben;
Doch stumm blickt sie, das Auge thränenschwer,
Auf einen Platz, der leer geblieben.
Sie hofft umsonst je von des Sohnes Hand
Noch werde regen sich die Klinke,
Vergebens, daß, gekehrt ins Vaterland,
Er an das Mutterherz ihr sinke.
Auf ferner Heide streiten nun vielleicht
Um seine Leiche sich die Raben;
Der Wind, der kalt durch die Vogesen streicht,
Hat sie vielleicht in Schnee begraben.
Doch nein, nicht so! Verstumme, Grabgeläut,
Und hemmt, ihr Mütter, Brüder, Schwestern,
Den Klagelaut! Vergaß das kleine Heut
So schnell schon das gewalt'ge Gestern?
Denkt, wie, als wär' ein Himmel aufgethan,
Lächelnd zum Vollglanz unsrer Siege,
Empor vom Sterbebett die Greise sahn,
Die Säuglinge aus ihrer Wiege!
Da warfen stolz, dem Heldentod geweiht,
Gleich jener heil'gen Schar von Theben,
Die Euren hin ihr niedres Staubeskleid,
Um in Unsterblichkeit zu leben;
Glückselig sie, die, während sie der Sieg
Umrauschte aus des Banners Falten,
Der deutschen Sonne, welche glorreich stieg,
Ins Antlitz schau'nd, nach jenseits wallten.
Betrügt sie denn durch Klagen, wie zum Hohn,
Nicht um den Ruhm, ihr teures Erbe;
Nein, bleibt euch nach den andern noch ein Sohn,
So lehrt ihn, daß wie sie er sterbe!
Hinweg mit Seufzern und dem weißen Kranz,
Mit Threnodien und Trauerschleiern!
In jedem Auge Freudenthränenglanz,
Soll Deutschland seine Toten feiern!

Meter: iambic
- XXXIV - Boda pastoral segunda
by Pedro de Padilla

Antón de Pero Crespo el de Cornejo,
a Marina teniendo amor abondo
la esperó en el pilar del pozo hondo,
que hizo de sus propios el concejo.
Dejó pasar a Gil Carrasco el viejo,
que hablando viene con el Juan Redondo,
y después como erguido y sabihondo
le dijo levantando el sobrecejo.
Marina ya sabes que no pergeña,
ninguno como yo vuestro amorío
en todos los zagales más chapados.
Si quieres que Antón Sánchez de la Greña,
hable con vuestro padre y vuestro tío,
luego podemos ser matrimoniados.

Meter: iambic
LOUČENÍ.
by Julius Brabec

Žár léta vychlad’; opadaly květy –
a bledá Jeseň tichý vjezd svůj slaví.
Jde Smutek krajem, závoj mlhy padá
a hrůza čiší z uschlé stromů hlavy.
Pták slední loučí s domovem se drahým
a v dálku letí hledat hnízdo nové...
Padají hvězdy... tiše slzí na zem,
jak líto jim jí v noci záříjové...

Meter: iambic
GENERÁL MAURICE PELLÉ
by Josef Svatopluk Machar

Byl chlapcem, jemuž místo bájí hřměla
do dětských snů od Sedanu, Met, děla.
V horečné bázni srdce jeho bilo,
tesknila duše, neb šlo o Francii
a otce jeho. – Hrůzyplné dílo
se dokonalo. Vlasti v bílou šíji
vrh hrubý provaz vítěz rozjařený.
A potom navrátil se tiše domů
i otec. Voják skleslý, poražený.
Je šťastný los to, dá-li Osud komu
se dočkat oprav v dějích domoviny.
A třikrát šťasten, jenž moh přiložiti
v dob nových základ mužných sil svých činy.
Na Marně Pellé směl si slavně vzíti
odvetu za dny hořké svého otce,
za náplň hrůz v sedmdesátém roce,
za Francii svou, tenkrát poníženou –
ba, Osud odplatil mu velkou cenou,
neb jemu právě určil místo čelné
při práci Nemese své nesmrtelné!
A potom přišel k nám, v zem, jež vždy ctila
Francii Jeho. V zem, jež dočkala se
též oprav dějin, když tři věky nyla
jen čekáním. Teď volna byla zase.
Byl rázem náš. I pro vlast svou i sebe.
Zrak jeho barvu letního měl nebe,
sil důvěru a sdílnost všem a všady.
Byl člověk vyší, aristokrat ladný
přednostmi ducha. Spartan v hodech světa,
leč gourmand v uměních všech bezpříkladný.
Své já dal přátelům vždy bez výhrady
a práci bez mezí. Já v práci žil s ním leta
a svědčit mohu. Odpouštěl nám vady
a cenil přednosti, což slove tady:
měl rád nás. Velkým básníkem byl v žití,
ač verše nenapsal. – Jenž je tu píše,
já musil aspoň hrstku dnes jich svíti
pro hrobku vzdálenou, kde dřímá tiše.

Meter: iambic
- CLXXVI - Al Duque de Osuna
by Lope de Vega

En láminas de plata, en letras de oro,
que en almas escribirse merecía,
vuestro nombre a la fama el mundo envía,
Girón divino del mayor tesoro.
Será sujeto del Castalio coro
mientras dura del cielo el armonía,
famoso en cuanto el sol dilata el día,
del Pez al Cantro, de la Libra al Toro.
Verá la envidia, en la mayor alteza
de títulos tan grandes y escogidos
el del ingenio fértil y abundante.
Igualará la pluma a la grandeza,
y el Parnaso de vos favorecido
tendrá en su frente el cielo como Atlante.

Meter: iambic
23.
by Emanuel Geibel

Nun hab' ich alle Seligkeit
Erlost von dieser Erden!
An keinem Ort, zu keiner Zeit
Mag Beßres je mir werden.
Was nur das Herz zum Himmel hebt,
Bescherte mir die Stunde,
Der Liebe voller Becher schwebt
An meinem durst'gen Munde,
O könnt' ich leeren den Pokal,
Eh' dort verlöscht die Sonne,
Und dann mit ihrem letzten Strahl
Vergehn vor Liebeswonne!

Meter: iambic
POVĚST O SLAVÍKU
by Marie Baarová

Byl pěvec mladý – vsadil svět
mu v srdce krutou ránu,
i přišel smuten zaklepat
hned na klášterní bránu.
Byl dobře přijat – vysvěcen,
však brzy poznal chybu –
on pěvcem byl, leč chtěli mít
tam z něho němou rybu.
Ó jaký žel, mít v duši stesk,
mít srdce plno touhy,
a nesmět nic než žalmy pět
po celý život dlouhý.
Tož jaký div, že pěvec chřad',
až dochřad; – jednou k ránu
jej doprovodil bratrů sbor
tam za hřbitovní bránu.
Jej zakopali v chladnou zem,
však pověst tvrdí stále,
ty písně v srdci mnichově
že ještě žily dále.
Že se to srdce vzbudilo,
dvé lehkých křídel mělo,
co ptáče z hrobu temného
si v lesy vyletělo.
Teď zpívá často v podhradí
co smutné šedé ptáče
a mnohé oko v celi své
s ním v touze pozapláče!

Meter: iambic
GALEJE.
by Vladimír Frída

Jak řadou kráčejí, já zřím je v duchu,
z nich každý okovů svých vleka tíž,
a v budoucího zla ponořen tuchu
pod biče ranou sklání šíji níž,
jak ptáku závidí, jenž v čistém vzduchu
své trylky volně k nebi nese blíž,
má štěstí, svobodu – ti trpkou práci –
bič přeruší již další meditaci.
Za dlouhou řadu takých těžkých roků
přec nezrosila slza jejich tvář.
Je posílilo v každém trpkém kroku,
když pohlédli Naděje na oltář,
že z krve jejich paží, hlav i boků
jim přece jednou svitne spasná zář,
že jitro, v kterém Smrt je ukolíbá,
jim rány jejich zacelí a zlíbá.
A my, jenž okovů též nesem tíži,
již na duši nám chmurný Osud dal,
z nás každý trpělivě hlavu sníží
a nese břímě tiše, jak je vzal.
Ať nikdo k nebi spásy nepohlíží,
přec žádný z nás též trpce nezalkal.
Nač by se věru v oko slzy vlily,
když není světla, v němž by zazářily?
Tak oběma je nám jak zvěři štvané.
Přec v konec oni šťastnější jsou nás.
Jim v strasti té jak slední slza skane,
jak slední reflex za obzorem zhas’,
tou chvílí nové jitro vzplane,
a z okovů jim křídla vzrostou v ráz.
Až naší hmotě otevře Smrt brány,
dál bude cítit duše staré rány.

Meter: iambic
Naděje.
by Václav Jaromír Picek

Vždycky ještě myslím sobě,
Blaho mé že není v hrobě,
Ač jsem jako plavec v moři
Na ouskalí v tichém hoři,
Jehož loď ta tam
A on sám a sám;
Doufej, doufej duše moje
Ve budoucí blaho svoje,
Hvězda ti snad vyplyne,
V ráje tobě pokyne.
Vždycky ještě myslím sobě,
Láska má že není v hrobě,
Ač mi káže osud, city,
Jenž jsou v srdci tajně skryty,
Z hloubi duše rvát,
Bez útěchy stát;
Doufej, doufej duše moje
Ve budoucí lásky zdroje,
Hvězda ti snad vyplyne,
V ráji lásky pokyne.

Meter: trochaic
Charis und Penia.
by Eduard Mörike

Aber seht,
Wie rührend spricht aus diesen fremden Zügen
Jezt offne, reine Menschlichkeit sich aus!
Bajazzo's rohe Stimme ist entfernt,
Die Peitsche, die zum Scherze, doch empfindlich,
Den Kleinen traf, der sich zum Lachen zwang.

Meter: iambic
Musen und Grazien
by Johann Wolfgang Goethe

O wie ist die Stadt so wenig;
Laßt die Maurer künftig ruhn!
Unsre Bürger, unser König
Könnten wohl was Bessers tun.
Ball und Oper wird uns töten;
Liebchen, komm auf meine Flur,
Denn besonders die Poeten,
Die verderben die Natur.
O wie freut es mich, mein Liebchen,
Daß du so natürlich bist;
Unsre Mädchen, unsre Bübchen
Spielen künftig auf dem Mist!
Und auf unsern Promenaden
Zeigt sich erst die Neigung stark.
Liebes Mädchen! laß uns waten,
Waten noch durch diesen Quark.
Dann im Sand uns zu verlieren,
Der uns keinen Weg versperrt!
Dich den Anger hin zu führen,
Wo der Dorn das Röckchen zerrt!
Zu dem Dörfchen laß uns schleichen
Mit dem spitzen Turme hier;
Welch ein Wirtshaus sondergleichen!
Trocknes Brot und saures Bier!
Sagt mir nichts von gutem Boden,
Nichts vom Magdeburger Land!
Unsre Samen, unsre Toten
Ruhen in dem leichten Sand.
Selbst die Wissenschaft verlieret
Nichts an ihrem raschen Lauf,
Denn bei uns, was vegetieret,
Alles keimt getrocknet auf.
Geht es nicht in unserm Hofe
Wie im Paradiese zu?
Statt der Dame, statt der Zofe
Macht die Henne glu! glu! glu!
Uns beschäftigt nicht der Pfauen,
Nur der Gänse Lebenslauf;
Meine Mutter zieht die grauen,
Meine Frau die weißen auf.
Laß den Witzling uns besticheln!
Glücklich, wenn ein deutscher Mann
Seinem Freunde Vetter Micheln
Guten Abend bieten kann.
Wie ist der Gedanke labend:
Solch ein Edler bleibt uns nah!
Immer sagt man: Gestern abend
War doch Vetter Michel da!
Und in unsern Liedern keimet
Silb aus Silbe, Wort aus Wort.
Ob sich gleich auf Deutsch nichts reimet,
Reimt der Deutsche dennoch fort.
Ob es kräftig oder zierlich,
Geht uns so genau nicht an;
Wir sind bieder und natürlich,
Und das ist genug getan.

Meter: trochaic
Chladná láska.
by Šebestián Hněvkovský

Srdce tvé jest rozníceno pláním,
Jeví tvé to zraky plamené;
Vyčítáš mi, že se lásce bráním,
Že je srdce mé tak studené.
Pravíš, že tě všecek nemiluji,
Sic žeby mě podjal stejný žár.
Poslyš, co ti znova přislibuji,
Aby přestal mezi námi svár.
Miluji tě, tak co svaté Muzy,
Věčně chci vás povýšené ctít,
V ztrátě některé bych zkusil hrůzy,
Neb si přeji věčně s vámi žít.
Skrovnější jest rozdělený pramen,
Outlejší též jemné lásky pud;
Žádáš, by ti patřil všecek plamen,
A mně patřil pouze po nich trud.
Ať tě přízeň také k Umkám pohne,
Přemilostně vnadí jejich vzhled,
Tak bys rozdělila plápol ohně,
Nezdál by se můj žár tobě led.
Nech mi v prsou onen v srdce vrytý
Blahonosný, čistý, svatý pud,
Bez něj cenu ztratí to mé žití,
Bez něj bych zřel v světě samý rmut.
Přečkává se každé prudké plání,
Přesití se, jej se nabaží.
Touha po něm, mírné obírání
V spolku Umek život oblaží.

Meter: trochaic