PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Oft muss ich denken: Wie mein Haar ergraut!
by Hedwig Lachmann

Oft muss ich denken: Wie mein Haar ergraut!
Sind denn noch immer blühend meine Wangen?
Wie wenn ein Wanderer nach rückwärts schaut
Und zu sich spricht: Wie bin ich weit gegangen!
Dann drängt inbrünstiger noch mein Gefühl
Sich zu dem Heute, das noch nicht entschwebte,
Und der Vergangenheit enttaucht so kühl,
Was ehedem so schmerzlich ich durchlebte.
So kommt ein Freund, den du verlorst, vielleicht
Von ungefähr dir übern Weg nach Jahren,
Und während fragend man die Hand sich reicht,
Schweigt man von allem doch, was man erfahren.
Die Augen nicken sich wohl grüssend zu,
Wie voll Bedauern, aus gesenkten Lidern;
Das Herz spricht unvernehmlich: Bist es du?
Und fühlt sich fremd und weiss nichts zu erwidern.

Meter: iambic
LIST Z KRONIKY (II.)
by Viktor Dyk

V den ponurý, jenž na vše žaloval
a předváděl mi chtivost, chabost, zradu,
v den nezdárný pozdního listopadu
verš mrtvého jsem živý citoval.
Jen dál! A třeba cesta byla těžká!
Jen dál! A s vírou přes malátnost dneška.
Kdo zmešká den, ten marně za ním chodí:
„Den žádný dvakráte se nenarodí!“
Devatenáct set dvacet devět. Dnes
že směl by vnuky jímat bledý děs?
Že plni nejistot a pochyby,
co mají v rukou, z rukou dali by?
Že vzdychli by jen: Rasa poklesla.
Ne o budoucnost, rvem’ se o křesla?!
Zdaž nemusili bychom rdít se studem
před básníkem, jenž hrdě řekl: „Budem!“
a na půdě, v níž hořký blín mu rost’,
chor, zlomen vítal „smavou troufalost?“
Když přáno dojít v zaslíbenou zem’,
tu, které mrtví ani neuzřeli,
ač pro ni žili, pro ni krváceli,
dědictví jejich vydat nemůžem’.
Nám nepatří: cit mrtvých tvořit vroucí.
Nám nepatří: je odkaz pro budoucí!
Náš úkol příliš jasný v chvíli té.
Za mrtvé reky chraňme dobyté.
Náš úkol jasný. Třeba zvednout hlavu,
přes hrozby jít a mráz a boje vřavu,
přes přítomnost, jež nechápe a sočí,
v budoucnost jasnou upřít jasné oči.
Jen před mrtvými možno sklonit se.
Básníkův verši, hřmi jak polnice!

Meter: iambic
Silvesternacht
by Ludwig Thoma

Und nun, wenn alle Uhren schlagen,
So haben wir uns was zu sagen,
Was feierlich und hoffnungsvoll
Die ernste Stunde weihen soll.
Zuerst ein Prosit in der Runde!
Ein helles, und aus frohem Munde!
Ward nicht erreicht ein jedes Ziel,
Wir
Noch einen Blick dem alten Jahre,
Dann legt es auf die Totenbahre!
Ein neues grünt im vollen Saft!
Ihm gelte unsre ganze Kraft!
Wir fragen nicht: Was wird es bringen?
Viel lieber wollen wir es zwingen,
Daß es mit uns nach vorne treibt,
Nicht rückwärts geht, nicht stehen bleibt.
Nicht schwächlich, was sie bringt, zu tragen,
Die Zeit zu lenken, laßt uns wagen!
Dann hat es weiter nicht Gefahr.
In diesem Sinne: Prost Neujahr!

Meter: iambic
247.
by Friedrich von Logau

Priscus liebt die Poesy,
Treibt sie fleissig, schreibt auch viel
Aber also, daß er nie
Recht verstanden werden wil.

Meter: trochaic
Descriptive Jottings of London
by Knight of the White Elephant of Burmah William McGonagall

As I stood upon London Bridge and viewed the mighty throng
Of thousands of people in cabs and ’busses rapidly whirling along,
All furiously driving to and fro,
Up one street and down another as quick as they could go:

Then I was struck with the discordant sound of human voices there,
Which seemed to me like wild geese cackling in the air:
And the river Thames is a most beautiful sight,
To see the steamers sailing upon it by day and by night.

And the Tower of London is most gloomy to behold,
And the crown of England lies there, begemmed with precious stones and gold;
King Henry the Sixth was murdered there by the Duke of Glo’ster,
And when he killed him with his sword he called him an impostor.

St. Paul’s Cathedral is the finest building that ever I did see,
There’s no building can surpass it in the city of Dundee,
Because it’s magnificent to behold,
With its beautiful dome and spire glottering like gold.

And as for Nelson’s Monument that stands in Trafalgar Square,
It is a most stately monument I most solemnly declare,
And towering defiantly very high,
Which arrests strangers’ attention while passing by.

Then there’s two beautiful water-fountains spouting up very high,
Where the weary traveller can drink when he feels dry;
And at the foot of the monument there’s three bronze lions in grand array,
Enough to make the stranger’s heart throb with dismay.

Then there’s Mr Spurgeon, a great preacher, which no one dare gainsay,
I went to hear him preach on the Sabbath-day,
And he made my heart feel light and gay,
When I heard him preach and pray.

And the Tabernacle was crowded from ceiling to floor,
And many were standing outside the door;
He is an eloquent preacher I honestly declare,
And I was struck with admiration as on him I did stare.

Then there’s Petticoat Lane I venture to say,
It’s a wonderful place on the Sabbath-day;
There wearing-apparel can be bought to suit the young or old,
For the ready cash, silver, coppers, or gold.

Oh! mighty city of London! you are wonderful to see,
And thy beauties no doubt fill the tourist’s heart with glee;
But during my short stay, and while wandering there,
Mr Spurgeon was the only man I heard speaking proper English I do declare.

Meter: polymetric
Die
 thörigte Religion der eingebil-
 deten Klugen.
by Johann Justus Ebeling

Die da freie Geister sind, wollen sich mit
Macht befleissen,
Durch den albern Aberwiz klug, scharf-
Darum sind auch jezt bekandt die nun die Religi-
Durch die Klugheit ganz verstelln und ihr bringen
Diese baun des Glaubensgrund auf so leicht und
Daß sie ihn vielmehr zerstöhrn, wenn sie scheinen ihn
Eine wahre Gottesfurcht wird von ihnen nicht er-
Sondern unter heilgen Schein gar aus aller Welt
Was dem Fleische nicht gefällt und die wilde Nei-
Heisset heilge Einfalt nur die der Aberglaube träu-
Diese Klugen glauben nichts, nehmen nichts als
Als was ihnen wollgefält, und das jeder glauben
Der nur die Religion als ein Spötter will ver-
Der den Nahmen nur behält, um sich nicht zum
Dieses soll vernünfftig seyn; und der ist ein star-
Wer sich, wie ihr Ausdruk heist einen blinden Wahn
Tolle Klugheit dieser Welt! die auch die Vernunft
Wenn man die Religion zu der Bosheit Dekkel
Wer das nicht annehmen will, was der Schöpfer
Weil die Einfalt solches thut, der hat sich genug
Der wird ein verkehrter Thor um nur wizzig, klug
Der will seine Wollfahrt baun, doch die Gründe
Der prahlt von Religion, die er als warhafftig,
Da er sich den Grund davon, ein recht wahr Erkennt-

Meter: polymetric
OSUD
by Josef Svatopluk Machar

Rozumný muž a poeta
i obezřetný kdysi –
už zacpal si okno do světa
vlastními cestopisy.

Meter: iambic
NA OČÍCH LIDÍ
by Jan Neruda

Jdou ve poledním slunci
muž dobrý, hříchův syn,
a ejhle: špatný s dobrým
má stejně malý stín!
Dobrého i ten malý stínek mrzí,
však chlubně vedle kráčí hřích si drzý.

Meter: iambic
- 1220 - Acto I, REY De Laura perseguida
by Lope de Vega

No te engrandezcas ya, ¡oh mar de España!
por las riquezas que en tus ondas crías,
pues más que de tus ondas nos envías,
las tiene el Tajo, que estos olmos baña.
Si en altas naves por la tierra extraña
el oro esparces de tus venas frías,
mejor le hallan aquí las manos mías
entre su verde juncia y espadaña.
Si por coral te alabas, unos labios
vencen el árbol que en tu seno crece,
con fruta que enloquece a los más sabios.
Pues si lustroso nácar te enriquece,
puede hacer a las tuyas mil agravios
la perla que en sus aguas resplandece.

Meter: iambic
36.
by Friedrich Rückert

Wenn er beim alten hat Einsprecher und Abnehmer,
Wählt kein neu Aushängschild der Gastwirt oder Krämer.

Meter: trochaic
Most a píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Na nábřeží jsem stál,
zřel v práce shon a ruch,
z vln zvolna vyrůstal
oblouků mostních kruh.
A kladiv třesk a spád
až k sluchu mému zněl,
já viděl chodců chvat
a každý za svým spěl.
V té vřavy shon a křeč,
v ruch, jenž se v před jen hnal,
jak sprostý zahaleč
já sobě připadal.
V tom boji o život,
v těch paží zdvih a vzmach
mne pálil cizí pot,
do tváře hnal mi nach.
Ač v omluvu mi být
snad mohlo, v nitru mém
že probouzel se cit
rhytmickým úderem;
že z tísně mojich dum
myšlenka v zápase
dávala výhost snům
a vtělit chtěla se.
Však sám se ptám, co jest
byť píseň nejkrasší,
jež třeba k výši hvězd
nám ducha unáší?
Čím z práce té je kvas,
v to žití hossana,
v němž silný, velký hlas
hřmí z noci do rána?
Nechť srdce žhavý vzlyk
zanikne v ruchu tom
jak slabý, ptačí vzlyk
ve kladiv třesk a hrom:
Chví žití nad strží
se o svou budoucnost,
zda aspoň vydrží,
jak tento nový most?
Ó, jenž tu kolem jdeš,
zda přečteš píseň mou,
i ona most je též
nad mlh a hlubin tmou,
po kterém v ples i žel
si chodí duše vstříc...
Já, mostu stavitel,
jsem nerděl se již víc...

Meter: iambic
DĚTSKÁ MOUDROST
by Josef Svatopluk Machar

Nad ctihodnou biblí dcerka moje malá
se nad pánem bohem takto zadumala:
„Bůh je vševědoucí, všechno předem ví;
věděl tedy dávno: Adam jabko sní –
přec ten stromek v ráji dal mu před oči,
Adam jablko snědl, pánbů hněvem vzplál,
na minutu z ráje pochopy jej hnal,
pak se rozlítostnil, stáhl obočí...
Adam sice měl kus vůle svobodné,
ale pánbů věděl, jak se rozhodne,
ba, ten Adam vlastně musil jabko sníst,
poněvadž byl pánbů už tím dávno jist.
Také věděl, že jej nutno zbavit vin,
věděl, že to provést musí Ježíš, Syn,
věděl, že až jednou, za pár tisíc let,
pošle Syna na zem vykoupit ten svět,
věděl, co se všechno stane Synovi,
věděl, že ho čeká věnec trnový – – –
všechno pro jablíčko, jaký smysl v tom?
A když už chtěl míti v ráji onen strom,
andělů přec celé legiony má,
proč tam nedal za stráž jednoho nebo dva?
Či jest ještě jeden pánbů mocnější,
o němž nic nevíme v pouti vezdejší,
jenž na našeho si přísně pozor dává
a náš pánbů, chudák, pěkně poslouchává?“
Milé dítě, pánbů věděl dojista,
jaké kličky mu tvůj rozum nachystá,
proto nadělal nám, dětem nevěry,
všeumné a moudré pány pátery,
těm prý všechno svěřil, ti ta „proč“ už ví –
proto, když tvůj rozum rýpá, bláhový,
pan páter se zděsí, prst na ústa dá:
Věř jen, sic se pánbů zase rozhněvá!

Meter: trochaic
9.
by Friedrich Rückert

Wie hoch, wie tief du seist, will das dir nicht sich zeigen,
Doch fühlst du, ob du bist im Sinken oder Steigen.
Im Sinken fühlst du Schwer', im Steigen Leichtigkeit,
Dort von dir selbst gedrückt, und hier von Druck befreit.
Das merk, und denk dabei: Du kannst im freien Wallen
Steigen aus jeder Tief', aus jeder Höhe fallen.

Meter: iambic
On the Death of Richard West
by Thomas Gray

In vain to me the smiling Mornings shine,
   And reddening Phœbus lifts his golden fire;
The birds in vain their amorous descant join;
   Or cheerful fields resume their green attire;
These ears, alas! for other notes repine,
   A different object do these eyes require;
My lonely anguish melts no heart but mine;
   And in my breast the imperfect joys expire.
Yet Morning smiles the busy race to cheer,
   And new-born pleasure brings to happier men;
The fields to all their wonted tribute bear;
   To warm their little loves the birds complain;
I fruitless mourn to him that cannot hear,
   And weep the more because I weep in vain.

Meter: iambic
- XCVII -
by Juan Boscan

Amor es bueno en sí naturalmente,
y si por causa de él males tenemos,
será porque seguimos los extremos,
y así es culpa de quien sus pena siente.
El fuego es el más noble y excelente
elemento de cuantos entendemos,
mas tanta leña en él echar podemos
que al mundo abrasará su fuerza ardiente.
Cuánto más si le echáis otras misturas
de pez o de alquitrán para moverle,
como aquellas que eché en mis desventuras;
por donde en el ardor de sus tristuras,
tan quemado quedé como encenderle,
que en mi rostro se muestran mis locuras.

Meter: polymetric
- 782 - Acto III, BUSTOS De El bautismo de Cristo
by Lope de Vega

Quien vive larga vida, no se espante,
que en muchos años, muchas cosas vea,
tanto suele engañarse el que desea
que al límite postrero se adelante.
El más robusto, fuerte, y arrogante
no hay caña humilde que más débil sea,
ni hay gusto en las riquezas que posea,
ni mal que no le humille y le quebrante.
Todo se atreve al que no vio, ni siente,
en que imagina el que vivir procura
si en todo tiempo muere brevemente.
La muerte en fin ha de vivir segura,
pues siendo un enemigo tan valiente,
esperarle sin fuerzas no es cordura.

Meter: iambic
8. Die Natur
by Friedrich Leopold Graf zu Stolberg

Er sei mein Freund nicht, welcher die göttliche
Natur nicht liebet! Engelgefühle sind
Ihm nicht bekannt! Er kann mit Inbrunst
Freunde nicht! Kinder nicht! Weib nicht lieben!
Ihm bebte nie von trunkner Begeisterung
Die stumme Lippe! Schauer begegneten,
In hoher Wallung, seiner Seele
Nie mit der steigenden Morgensonne!
In deinen Wonnebecher, Allgütiger,
Entfielen niemals Thränen dem Dankenden!
Sein Erb' ist Taumel, oder Schlafsucht;
Wehmut und Wonne des Weisen Erbe!
Er ist kein Sohn der Freiheit! Das Vaterland
Ist Spreu dem Feigen! – Sklave! Dich freite nicht
Die Römerschlacht! – Zu meinen Füßen
Krümme dich, Raupe, daß dein ich spotte! ...
Ich seiner spotten? – Weh mir! O, zürne nicht,
Du Vater aller! ... Wirbel und Stolz ergriff
Den Mann von Staub, daß er des Staubes
Spottete, den er beweinen sollte.
O, sei gesegnet, Thräne der Neue, mir!
Mehr noch, des Mitleids Thräne, gesegnet du!
Nun werden, wie nach Frühlingsregen,
Traulich die Blumen der Au mir lächeln!
Nur reinen Herzen duftet der Abendtau
Der bunten Lenzflur! Heilig nur ihnen sind
Der Eiche Schatten! Deine Segen,
Einsamkeit, können nur sie ertragen!
Woll'st oft, o sanfte Mutter der Weisheit, mich
Auf ernste Pfade leiten im Mondenschein,
Wo nur der Denker tiefe Wahrheit
+ Schöpfet, und, glühender Stirne, wallet!
Dann werden oft sich hohe Betrachtungen
In Harmonien wandeln! Begeisterung
Wird mich erfüllen, daß die Thale
Hallen mein Lied und die Felsengänge!
Wenn du mich fürder leitest, Natur, so soll
Mein Lied dir jauchzen, weil ich ein Jüngling bin;
Es soll dich feiern, wenn mit Silber
Kürzere Locken die Scheitel schmücken!

Meter: iambic
Hospodin kraluje!
by Jan Pelíšek

V rovinách, v údolích klas zmizel po polích,
rok bude zas jako odkvetlým snem.
Pot marně neřinul, lid hladem nehynul,
zas svoje úrody vydala zem.
Zas se Bůh laskavě znal k svojí rodině,
smíš, srdce, mlčeti v posvátné hodině?
Nechať to hlaholí přes hory přes doly:
Hospodin kraluje, těšme se v Něm!
Nic ovšem v útěchu nezraje bez vzdechů,
zřel i rok tento dost zmařených snah;
v oddechu – ve práci, v chýši i v paláci
dost srdcem zmítal tu žal a tu strach.
Ale trud všechen, – ty zemřelých mohyly, –
přístrachy, pohromy, – strasti, jež zranily, –
lidstvu to zvěstuje: Hospodin kraluje!
Zachvěj se před Ním a pokoř se v prach!
K němu, jejž velebí zem i duch na nebi,
života jásot i smrtelný ston,
k Němu se tulíme. – Kterak Jej poctíme?
V srdcích mu postavme z věrnosti trÓn.
Lká-li kdo opuštěn v bídě neb v nemoci,
povzbuďme, potěšme slitovnou pomocí.
Slz rosa setřená ona pak znamená:
Hospodin kraluje! Láska toť On!
On naše síla je! – – Zraje, až dozraje
také ten život k dnům dobrým neb zlým;
úsilí šlechetná, nepravost nesčetná –
všecko to dospěje ku věčným žním. –
Pane, až pokyneš bledému anjeli,
aby již pokosil, co jsme tu zaseli,
dej, by i skonání vyznělo v plesání:
Hospodin kraluje! Na věky s Ním!

Meter: dactylic
525. Co věčnost údělem as pro nás chová?
by Adolf Heyduk

Co věčnost údělem as pro nás chová?
Kdo tušit můž’? Snad hvězdami když sní,
už duchem utváří z nich slunce nová.

Meter: iambic
FRAGANCIAS – II CADENAS ROSAS DE AMOR
by Isidro Marfori

Se cree fuerte y así, indiscreta,
guiada solo por su candor,
con la cabeza de ansias repleta,
desconociendo aun el dolor,
entra inconsciente en la glorieta
de mis cadenas rosas dé amor-.
Y aspira un suave perfume á cielos,
cierra los párpados para sofiar
y siente á poco nuevos anhelos
como oleajes de brava mar...
Lleva de súbito la mano al pecho:
¡hay un agudo dardo traidor!
Huye, ¡y la prenden sin darle trecho
frescas cadenas rosas de amor.

Meter: anapestic
Soneto amoroso
by Quevedo

Detén tu curso, Henares, tan crecido
de aquesta soledad músico amado,
en tanto que, contento, mi ganado
goza del bien que pierde este afligido;
y en tanto que en el ramo más florido
endechas canta el ruiseñor, y el prado
tiene de sí al verano enamorado,
tomando a mayo su mejor vestido.
No cantes más, pues ves que nunca aflojo
la rienda al llanto en míseras porfías,
sin menguárseme parte del enojo.
Que mal parece si tus aguas frías
son lágrimas las más, que triste arrojo,
que canten, cuando lloro, siendo mías.

Meter: iambic
21. Už napřed slyším chvalozpěvy,
by Rudolf Pokorný

Už napřed slyším chvalozpěvy,
co nad mým hrobem zaprší:
„Měl na světě rád všecky děvy,
moh z lásky stavěť návrší...
A zpívať uměl – všecka chvála! –
že třásla sebou každá skála.
Byl hlavy bystré, nohou líných,
leč kouřiť doved – za sto jiných!“

Meter: iambic
177.  Es wird nicht alls gerichtet.
by Angelus Silesius

Die Menschen die in Gott mit Christo sind verschlũgen/
Sind durchs Gericht’ und Tod gantz seelig durchgedrun-
gen.

Meter: iambic
JAKO ŽENA.
by Pavla Maternová

Aj, Vltavo, chladná řeko!
Kdo by sčet tvé rozmary?
Měnivá jak mysl ženy
střídáš svoje útvary.
Stříbro pěn i rmut tvé vody
pělo předků varyto –
stejně slz a stejně smíchu
v řasách tvých je zalito.
Drobných důlků miliony
v hladkém líci hrá ti dnes,
zítra klidné, světlé tóny
zvedají tě do nebes.
Krajem temně olivová,
středem lesklá nad ocel,
stále půvabná a nová
nebi vracíš modř i běl.
A kdy žhavý Západ hoří
za ozubím Petřína,
vše své roztavené zlato
tobě hází do klína.
Leč ty, řeko, chladná řeko,
sotva shasnou červánky
s třpytným, bílým svitem luny
nové slavíš líbánky!

Meter: trochaic
Trost .
by Justinus Kerner

So lang noch Berg und Thale blüh'n,
Durch sie melodisch Flüsse zieh'n,
Ein Vogel hoch im Blauen schwebt,
Goldähren licht im Westhauch wallen,
Gebirge steh'n, Alphörner schallen,
Hat diese Welt nicht ausgelebt.
Und was die Menschen thun und treiben
Ob frey sie oder Knechte bleiben,
Dem Frühling gräbt es sich nicht ein.
Kein Treiber bringt mich je in Zweifel,
Ist er ein Teufel aller Teufel —
Er ändert nicht der Sonne Schein.

Meter: iambic
- XCV -
by Fcode Borja

Ninfas del Tajo, que en quietud serena,
y en techos de cristal vivís ociosas,
ciñendo las madejas de oro hermosas
del oro mismo, que engendró su arena.
Así de Cuenca en agradable vena,
la sierra por sus márgenes frondosas,
os deje siempre habitación de rosas,
y rompa de los hielos la cadena.
Que acompañéis los fúnebres altares
del Apolo Español, que venerado
será del justo honor que os provocó.
No remitáis el llanto a Manzanares;
porque el común dolor tendrá burlado
de poco río, sentimiento poco.

Meter: iambic
Sobre el mismo tema
by Pedro de la Escalera Guevara

Duerme en el mármol de esta losa fría
aquel sol que ilustró tanto las artes,
que los doctos del orbe en
                  varias partes
lloran de tanto sueño el triste día
La patria dulce en lágrimas envía,
la queja del dolor que le repartes,
huérfana, LOPE, de tus altas partes,
y sin el plecto de tu gran Talía.
Docto varón, o docto, al fin moriste,
para enseñar desde ese monumento
la Parca atroz con tu divina pluma
Que pues docto varón no la venciste,
el ignorante viva, viva atento
al fin último suyo, y no presuma

Meter: iambic
Soneto
by Gonzalo Sánchez

Diosa Phebea, que tu rayo puro
rompe la fuerza del nocturno velo
con cuya luz a los del bajo suelo
indicio das del resplandor futuro,
si la memoria del Amor perjuro
no ha muerto el tiempo con su presto vuelo,
también probaste el miserable duelo
que a mí me causa con su golpe duro
Y, si por ver a Endimión dormido,
cuando Apolo del mar se descubría
culpabas su venida presurosa,
cubre ahora tu rostro esclarecido,
que para desterrar la niebla fría
los ojos bastan de mi ninfa hermosa

Meter: iambic
1L: Schreib' ich denn in diesen Tagen
by Simon Dach

Schreib' ich denn in diesen Tagen
Nur von lauter Angst vnd Noht,
Vnd mus ich auch deinen Todt,
Vater, eben ietzt beklagen,
Dem ich hochbekränckten Sinn
Sonst für andern schuldig bin?
Wolte Gott du möchtest leben,
Wie wir vnsern Wunsch gemacht,
Oder hettest gutte Nacht
Vns zur andern Zeit gegeben,
Daß ich beydes Hertz vnd Handt
Hett' allein auff dich gewandt.
Ach was sol ich ietzund singen?
Werd' ich auch für deinen Preiß,
Dem ich nicht fast gleichen weis,
Thränen wissen zu erzwingen?
Vnser aller Angst vnd Pein
Wird doch hie zu wenig seyn.
Vnrecht rührt man itzund Geigen,
Unrecht Flöhten vnd Gesangk,
Aller Stimm' vnd Seiten-Klangk
Sampt den Orgeln sol ietzt schweigen:
Der vns singen hat gelehrt
Wird anietzt nicht mehr gehört.
Wer im Land Ihn hat geliebet,
Ihn vnd was Er je gesetzt
Vnd sich damit gern ergetzt,
Gehe neben mir betrübet,
Gottesfurcht vnd Heiligheit
Seyn mit Aschen überstrewt.
Was giebt Kirchen sonst gepränge,
Weder Gottes reines Wort,
Dann auch, daß man fort vnd fort
Sie bereichert durch Gesänge,
Die von Künstlern sind gemacht
Nur zu Gottes Nahmens-pracht?
Nun dergleichen schöne Lieder
Singst du Hochbegabter Preiß
Auch nur durch Stobeus Fleiß
In den Kirchen hin vnd wieder
Reichlich, daß kein Ort der Welt
Dir hierinnen gleich sich hält.
Lasset Knaben vnd Jungfrawen
Als der Vnschuld liebe Schaar
Gantz vmbringen seine Bahr,
Lasst sie vmb nach Blumen schawen,
Vnd vmb seinen Sarg her ziehn
Lorbeer-Streuch' vnd Rosmarihn.
Was die Zucht pflegt zu verletzen
Vnd die Vnschuld ärgern kan,
Das hat dieser Wehrte Mann
Keines weges wollen setzen,
Sein Werck singt vor Gottes Ohr
Auch der keuschen Engel Chor.
Seelig hab ich mich zu preisen
Mich vnd mein geringes Spiel,
Daß Er meiner Lieder viel
Hat beseelt mit seinen Weisen,
Welches mir die Ehre bringt,
Daß mich gantzes Preussen singt.
Hett ich Armer doch gewachet,
Wie ich mir dann vorgesetzt,
Daß Er mir zu gutter letzt
Mein Begräbnis-Liedt gemachet,
Nein der Todt harrt hierauff nicht,
Eilt mit Ihm aus diesem Liecht.
Die wir nah' Ihm angehören
Vnd vns manche liebe Zeit
Seiner Gegenwart erfrewt,
Lasst vns sein Begräbnis ehren,
Bringt ein jeder etwas mit:
Mein Vermögen ist ein Liedt.
Vnd für allen Weh vnd Zehren,
Weint vmb Ihn den Kindern gleich
Die bey Ihrer Eltern Leich
Aengst- vnd schmertzlich sich gebähren,
Ihm wird doch nach meinem Wahn
Viel zu wenig angethan.
Währ' ich nur so reich von Schätzen,
Meine Güter grieff ich an,
Wolte diesem lieben Mann
Ein gewünschtes Denckmahl setzen,
Dessen Zeug denn soltte seyn
Wo nicht Ertz doch Marmor-Stein.
Gar zu oberst soltu müssen
Mir sein Bildnis seyn erhöht,
Wie es etwa Polyclet
Möcht am allerbesten giessen,
Aber umb den mitteln Ort
Solten stehen diese Wort:
Halt, O Gast! Stobaeus Glieder
Sind in dieser Grufft verhüllt,
Welcher Preussen hat erfüllt
Durch sehr Kunstreich-heilge Lieder,
Welt vnd seines Ruhmes Klangk
Kriegen einen Vntergangk.
Vnterdessen wil ich bawen
Ihm ein Denckmal in mein Hertz,
In dasselbe soll der Schmertz
Sein Gedächtnis tieff hin hawen,
Weil ein Geist sich regt allhier,
Lebt Stobaeus auch in mir.

Meter: trochaic
Paní nemám.
by Adolf Heyduk

Paní? Ne! Ne, paní nemám věru,
ale milou, dobrou ženu mám,
z jejího v své srdce květy beru,
po jejím když boku sedávám.
Nachem rtů svých na mračné mi čelo
sype zoře ruměncový stkvost;
o čem v noci marně přemýšlelo,
ve slunečnou vzrůstá skutečnost.
Usmáním se té mé rusé musy
přilétá mi píseň samoděk,
při rytmické dětských nožek chůzi
skanduju svůj drobný popěvek.
Hněvu hrot-li do srdce mi vniká,
hruď-li stydne, nebo hoří skráň,
vše jak mlhy v slunci rázem zniká,
na hlavu-li klade mi svou dlaň.
Hle, toť ona, dítě-li to není
sotva odvyknuto s pannou hrám,
až na rtíků žhoucí políbení...
paní nemám, ale ženu mám!

Meter: trochaic
El temblor
by Clemente Althaus

«Temblor» sonó; con subterráneo
                     ruido
velocísimo llega de repente;
moverse el suelo, cual bajel, se siente,
y crujir techo y muro sacudido
Con voladora planta sin sentido
la calle ocupa la espantada gente,
que se humilla confusa y se arrepiente
y a Dios clama en altísimo alarido.
Pasa el peligro y rápido se olvida,
al saludable espanto reemplaza
la viciosa costumbre de la vida
Mas teme, oh Lima, teme a tu
                     enemigo
que, si hoy sólo pasó cual amenaza,
vendrá tal vez mañana cual castigo

Meter: polymetric
Vlny.
by Adolf Heyduk

Pod okny přívalem potok se zpil,
vln po něm pluje směs,
zřel jsem je stokrát, leč nemyslil
na to, nač myslím dnes.
Prchají, samý jsou hovor a zpěv,
jásot a žert a smích –
ó kéž bych jak vlny chladnou měl krev,
kéž bych byl jednou z nich!

Meter: dactylic