PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XCVI -
by Juan Boscan

Demás del gran milagro que Amor hizo,
haciéndome, después de estar deshecho,
fue muy maravilloso y nuevo hecho
ver que un Amor me hizo y me deshizo.
Amor fue quien muy mal me satisfizo,
y ahora por Amor voy satisfecho;
es esto de saber como de ha hecho,
no nos parezca que es ruido hechizo.
Salieron de un Amor varios afectos,
porque fue vario el medio con que ha obrado,
y halló también en mí varios sujetos.
Del mal medio, nacieron los defectos,
pero del bueno, en serme presentado,
nació el bien sobre mil bienes perfectos.

Meter: iambic
1L: Für Deine wundervolle Mild' und Güte,
by Moritz von Strachwitz

Für Deine wundervolle Mild' und Güte,
Wie könnt' ich jemals hoffen, Dir zu danken!
Ich kann nur beten, daß Dich Gott behüte!
Du saßest standhaft bei dem wilden Kranken
Und hörtest an und suchtest zu beschwichten
Des wunden Herzens stürmische Gedanken.
So kennst Du denn mein Denken und mein Dichten,
Ich ließ Dich schaun bis auf den Grund der Welle,
Du kennst mich ganz; Du wirst zu streng nicht richten!
Es rollt mein Blut in mehr als deutscher Schnelle,
Und viel gesündigt hat dies Blut zu Zeiten;
Doch bin ich sonst ein ehrlicher Geselle.
Ich konnte selten nur dies Blut bestreiten,
Geschrieben steht in diesem Buch mit Flammen
Die lange Kunde meiner Trunkenheiten.
Doch Du bist gut und wirst mich nicht verdammen.

Meter: iambic
Modern Love: L
by George Meredith

Thus piteously Love closed what he begat:
The union of this ever-diverse pair!
These two were rapid falcons in a snare,
Condemned to do the flitting of the bat.
Lovers beneath the singing sky of May,
They wandered once; clear as the dew on flowers:
But they fed not on the advancing hours:
Their hearts held cravings for the buried day.
Then each applied to each that fatal knife,
Deep questioning, which probes to endless dole.
Ah, what a dusty answer gets the soul
When hot for certainties in this our life!—
In tragic hints here see what evermore
Moves dark as yonder midnight ocean's force,
Thundering like ramping hosts of warrior horse,
To throw that faint thin line upon the shore!

Meter: iambic
An Gott.
by Anna Luise Karsch

Auf steilen Felsen, wie im niedern Thale

Meter: iambic
Janu Nerudovi.
by Rudolf Pokorný

Kdo vlasti zasvětil svůj život celý,
jak neměl by se utkat s nepřátely?
Od chvíle té, co ruka péro zvedne,
zášť rozličných těch malých neusedne,
však celý muž jde k předu odhodlaně,
duch velký neleká se pout ni zbraně,
na orlích křídlech ku pravdě se nese
a v její záři lidstvu zaskvěje se. –
Tma přikryla ty nivy, druhdy květné,
a nikde písně nadšené a vzletné,
na dlouho ztichl po bouři náš kraj – –
Hoj, náhle hrstka skřivanů tu vzletla:
náš Mácha, Hálek, Heyduk, Frič a Světlá,
náš Barák s Nerudou nám nový dali Máj.
I vzkvetly zas ty nivy, neboť pěvce měly,
a národ zmlád’ a závistníci oněměli.
Hoj, brzy Janko Hovora byl Janem:
kde třeba, tepal, i pěl se skřivanem,
dobýval světy a spěl u vedety
a v půdu rodnou drahé sázel květy.
Tu kvítí Hřbitovní nás zvalo k žití,
a Divoký zvuk dosud slyšet zníti.
A když se z prsou našich tlačil ston,
hned byl tu lékař – jeho feuilleton. –
Nesloží křídel víc, kdo orlem: v hvězdnou –
tam říši neznámou se kosmickou vznes’ písní,
tam v oblohu sah’ tajemnou a bezdnou
a z duše české pěl, co lidstvo tísní
a blaží, vznáší až k těm hvězdným světům.
A svět si Jana přičet’ – ku poetům.
Co ještě říci jemu na oslavu? –
On, který do hvězd pozvedl až hlavu,
on jako hvězda zhaslá ještě po staletech
plát bude vnukům v nesmrtelných ducha květech
svou písní hlubokou a tklivou.
Leč Neruda náš bohdá ještě drahná léta
zůstane svojí vlasti, Slovanstva i světa
zářivou krásnou hvězdou živou.

Meter: iambic
El poema del amor y de la muerte – I
by Luis Rodríguez Embil

Hace tres meses que Madona Lisa,
la esposa del Francesco del Giocondo,
acude al «atélier» del duro y hondo
Leonardo; y hoy, tras de escuchar la Misa.
en Santa Croce, hermética y
                        sumisa
ha entrado la Señora, acompañada
de su ama de llaves, y, sentada
frente al pintor, le entrega su sonrisa
Los músicos Salaino y Atalante
mezclan, muy piano, vagorosamente,
los sones del laúd y de la viola
Duerme el ama Gioconda, un breve instante,
mira a Vinci La mira él sonriente
Solo él con ella está, y ella, en él, sola.

Meter: iambic
Un rizo
by Antonio F. Grilo

Bucle dorado, que gentil y airoso
ceñiste ayer su alabastrina frente;
tú, que a los besos de aromado ambiente
por su espalda ondulaste caprichoso
Tú, que me viste resbalar ansioso
tras los hechizos de su faz riente;
tú, que escuchaste de su labio ardiente
el juramento ahogado y misterioso.
Tú, que la viste cual gentil paloma
correr alegre en ademán travieso
por los vergeles donde Mayo asoma,
déjame que en dulcísimo embeleso
aspire de sus hebras el aroma
y le entregue mi alma con un beso.

Meter: polymetric
4.
by Friedrich Rückert

Bringt her die Fackeln und das Grabgeräte,
Die Tücher bringt, und schmücket reich die Bahre!
Wie
Sonst schmückte, schmückt
Den Brautkranz, den der düstre Schnitter mähte,
Ersetz' ein Totenkranz im üpp'gen Haare:
Wie wir geführt sie hätten zum Altare,
So führen wir sie heut zur letzten Stätte.
Nicht das Gepräng', das nicht'ge, sei gescholten!
Die Tote schmücken wir, um kundzugeben,
Wie wir sie, wenn sie lebte, schmücken wollten.
Was
Sei von der Liebe
Und neidenswert soll

Meter: iambic
EVANGELIUM.
by Otokar Fischer

Vysoko na hory lidskou svou spásu jsem ved’:
„Klekni a uctívej prostor i krásu – můj svět!
Vesmír mi k snění a v zápas i v léno je dán;
hmotu co prozářit mohu, mé jméno je pán.
Zrozená k velkému štěstí! svou vůli, svůj cit
v oku mi rozsvěť a zázraku půli máš mít.
Blaženým ostrovům v tajemnou dáli pojď vstříc,
z milosti vlastní se staneme králi – a víc.“

Meter: dactylic
361
by Josef Vlastimil Kamarýt

Hrdinu všech hrdin nazvi toho muže,
jejžto žádná náruživost nepřemůže.

Meter: trochaic
- XXVIII - A una señora que mató un venado fíngese que era Anteo premiado en astro por amante
by Lope de Zarate

Honesta Venus, o radiante Palas,
digan de vos y números de Orfeo
que sin con agua o con desdén Anteo
se vio monstruo o volador sin alas.
Tu suprema Deidad no sólo igualas
excedes a Diana en el trofeo
pues al que por curioso volvió feo
en orbe fijo círculo señalas.
No cabe pena bruta en los amantes
ni en quien de celestial los grado llena
castigar las finezas por constantes.
Quien juzga pues, que tu matar, fue pena
recele en sí tus manos fulminantes
que honra los monstruos, la deidad condena.

Meter: iambic
SU MAJESTAD EL BUHO
by José Hernández Gavira

Al rodar incesante de la rueca
del destino, las cosas y los hombres,
rotas las alas y la frente seca,
pasan dejando anónimos los nombres.
Muestra Laqueáis su grotesca mueca
ante el triunfo de graves superhombre?,
sonríe el buho con sonrisa hueca:
"todo es lo mismo, seres y renombres."
Ritma la clepsidra las lentas horas
de la vida que pasan destructoras;
más allá, en el azul, cantan un «dúo
la muerte y el amor. "Todo es lo mismo,
seres y cosas"—, con audaz cinismo,
grazna su Augusta Majestad el Buho...

Meter: polymetric
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Logré al fin con esfuerzo sobrehumano
a la cumbre subir de esta montaña:
muéstranse abajo, en pequeñez extraña,
el bosque espeso, la colina, el llano
Con cendales de púrpura engalano
mi frente altiva que en la luz se baña;
la estrella de la tarde me acompaña,
y el sol declina cerca de mi mano.
Y por subir aún más lucho y porfío:
que es la más alta luminosa cumbre
la que en mis sueños escalar ansío:
En donde el sol del genio me deslumbre,
y de él recoja el pensamiento mío
siquiera, un rayo que al morir me alumbre.

Meter: iambic
Epitaph on a Hare
by William Cowper

Here lies, whom hound did ne’er pursue,
    Nor swifter greyhound follow,
Whose foot ne’er tainted morning dew,
    Nor ear heard huntsman’s hallo’,

Old Tiney, surliest of his kind,
    Who, nursed with tender care,
And to domesticate bounds confined,
    Was still a wild jack-hare.

Though duly from my hand he took
    His pittance every night,
He did it with a jealous look,
    And, when he could, would bite.

His diet was of wheaten bread,
    And milk, and oats, and straw,
Thistles, or lettuces instead,
    With sand to scour his maw.

On twigs of hawthorn he regaled,
    On pippins’ russet peel;
And, when his juicy salads failed,
    Sliced carrot pleased him well.

A Turkey carpet was his lawn,
    Whereon he loved to bound,
To skip and gambol like a fawn,
    And swing his rump around.

His frisking was at evening hours,
    For then he lost his fear;
But most before approaching showers,
    Or when a storm drew near.

Eight years and five round-rolling moons
    He thus saw steal away,
Dozing out all his idle noons,
    And every night at play.

I kept him for his humor’s sake,
    For he would oft beguile
My heart of thoughts that made it ache,
    And force me to a smile.

But now, beneath this walnut-shade
    He finds his long, last home,
And waits in snug concealment laid,
    Till gentler Puss shall come.

He, still more agèd, feels the shocks
    From which no care can save,
And, partner once of Tiney’s box,
    Must soon partake his grave.

Meter: iambic
SVRŽENÁ MODLA
by Arnošt Czech z Czechenherzu

V pracovně mojí paprsek si hraje
na bronzu krvelačné Kali,
jež modlou byla divokého kraje,
kde jejího se hněvu báli.
Žádala žertev lidských hekatomby,
zlý kult měl fanatiků roje,
jež nezahnaly ani střelců bomby,
ni hrůzy velké o kult boje.
A boha Šivy pomstychtivá žena
v plamenných rukou Osud vlastní třímá,
očima hledí mrtvě v dáli.
Již není nymbem hrůzy opředena.
U nohou kocour před ní klidně dřímá
a nebojí se staré Kali.

Meter: iambic
Hymna Persefoně. (XVI.)
by Jaroslav Vrchlický

Ať matka Krása, jak chce, volá, láká,
on více neuvěří sladkým snům,
jas nesvolá tam, kde se věčně smráká,
mráz v kalich kde pad’ vesny poupatům.
Jen mlčky jak ty v heroické chvíli
tvůj hořký pohár odříkání chýlí
hrd, nezdolán a pevně ku svým rtům.

Meter: iambic
KAZATELŮM, KARATELŮM, VYCHOVATELŮM A POD.
by František Táborský

I z nečisté roury
nám voda zachutná,
když o tom nevíme
a žízníme;
jak jen se dovíme,
hned vzbudí vzpoury
a již nám nechutná.

Meter: iambic
SYLVA. (VII.)
by Antonín Klášterský

Tu v jedné chvíli jako v něžném vznětu
mu ruku vzala, přitiskla ji k retu
a řekla tiše: „Chtěla jsem být tvojí,
tvou pro vždy, ve všem, v radosti i boji.
To byl můj sen a srostl časem se mnou,
byl hvězdnou září na pouť moji temnou,
byl krví mou, mým dechem, mojí touhou,
já čekala, a doba byla dlouhou...
Dnes umírám a sen můj konce nemá...
Pak oddychla si, v myšlénkách a němá,
a řekla, blíže chýlíc k němu tváře:
„Já s tebou chtěla jíti od oltáře...“
A zase zmlkla, jen ty oči plály.
A moře bylo slyšet hučet z dáli.
Tu zašeptala posléz nachýlena:
„Chceš? Odejdu tam na věčnosť – tvá – žena.“

Meter: iambic
Hvězdy
by Bohumil Mathesius

Jak vy, ó hvězdy, tichý, usmířen
kéž žitím jdu:
sen žít jak život, život jako sen,
tmou do světla jít, světlem v tmu;
zákonů věčných býti poslušen
a umřít včas, ne pozdě a ne záhy,
a po smrti být malým atomem,
malinkým práškem vaší Mléčné dráhy.
Jiskérku, hvězdy, vložte do duše,
v tu malověrnou duši člověkovu,
ať umře, mír váš aspoň vytuše,
než zrodí se kdes mezi vámi znovu!

Meter: iambic
- CXLII -
by Fernando de Herrera

Si no es llorar, ¿qué pueden ya mis ojos?
Mi alma de lamento se mantiene;
con él crece el ardor y se sostiene,
y la pluvia se alienta en sus despojos.
Un tiempo esperé premio a mis enojos,
mas tarde es ya que mi pasión previene;
pero acabar en lágrimas conviene
a quien de flores nacen los abrojos.
En llanto me consumo, y cuando espero,
grande y nuevo milagro, dar memoria,
a mi nombre disuelto en triste río,
ocurre el fuego, en él me abraso y muero,
desvaneciendo en llama con más gloria
justo aunque grave bien al dolor mío.

Meter: polymetric
NAD KNIHOU VERŠŮ ALFREDA DE MUSSET.
by Emanuel Čenkov

Kde je ten krásný, zlatý čas,
kdy lkala toužebně tvá sladká sloka
o svůdném lesku dlouhých řas,
o kouzlu čarovném a žáru oka,
o plášti, jímž jest ženě vlas?
Dech mládí zas mým srdcem chvěl
nad knihou tvou, již dámy měly rády:
Ach, písně lásky ze Španěl!
Za nocí modravých ty serenády,
jež básník markýze své pěl!...
Ó vzhůru vína poháry!
Po pitce vesele jen na balkony!
V dívčího smíchu rozmary
se jemně vplétají prosebné tóny
lahodně sladké kytary...
Ach, krásná dobo lásky, vnad,
což vskutku nenavrátíš se nám více?
Již neumějí milovat
poeti naši: Žluté mají líce
a fantastický magův šat,
z nich každý vyžilý má hlas
a každý nervosně je rozechvělý,
zrak plá jim chorobně zpod řas...
Ti naši poeti, ach, neuměli
se napit z číše mládí v čas!

Meter: iambic
1L: Beim heil'gen Feu'r, das Jovah in mich goß,
by Johann Gottfried Herder

Beim heil'gen Feu'r, das Jovah in mich goß,
Beim Flammenmeer, aus dem es floß,
Bei dieses Hauptes göttlichstem Gedanken,
Den selbst mein Engel mir als Lobschrift schrieb,
Und seinem edelsten Gedanken,
Der auch dem Busenfreund ein Räthsel blieb,
Bei meines heil'gen Altars heil'gem Gold,
Und dem er seinen Weihrauch zollt,
Bei mir, der in mir gilt,
Schwör' ich. Du, hör es, der auf Feuerthronen
Entschluß und That mit Gottes Wage wiegt,
Ihr Tausend, die (ich feire) um mich wohnen,
Die Ihr vor meinem Wort auf Eurem Antlitz liegt,
Du Geist, der meines Herzens Tiefen rügt,
Hör's, Richter in mir, dessen Donnerstimme
Wie Sturm von Ocean aufbrüllt,
Dann, in Obadonnons Wolken schwarz verhüllt,
Zum Himmel donnert, zum entschlafnen Grimme,
Der meinem Haupt vielleicht schon sieben Schalen füllt,
Du, eine Stimme, die in Nachtmelancholien
Gespensterfurchtbar Rechnung mit mir hält,
Mir meines Leichnams, ach! ermord'te Phantasien,
Auch Eltern, Freund und meine Lasterwelt,
Den schwarzen Unmensch, mich, mir hinstellt;
Ach, Bild! – und schweigt! – O hör's, allmächt'ge Stimme,
Die mir, ich seh' und beb', gewiß auch diese Zeugenwelt,
Gewiß, gewiß vor Augen stellt!
Ich beb'! der Richter, Engel, ich! – Ich höre! –
Es donnert – um mich rauscht's wie Heere;
In mir wie still! Gott? Engel, ich, ich höre!
Erbebe, Herz, und schwöre!

Meter: iambic
LXII.
by Gustav Pfleger Moravský

Tak míjel týden po týdni: dnes malý
Se výlet aranžoval, zjitra zas
Se muzikanti v lese objednali,
Klassickým zpěvem skončil slavný kvas,
A bouřka, když se všickni domů brali,
Je pokřtila pak na zpáteční cestě.
Tu slavnosť nějaká zas byla v městě,
A zítra pouť, pozejtří posvícení;
Pak slaví se zas i den narození;
Pak zas se hrálo divadlo, jež málem
Se ukončilo opět stkvělým bálem.

Meter: iambic
Am vierzehnten Sonntage nach Pfingsten
by Clemens Brentano

Niemand kann zwei Herren dienen,
Gleich der eine uns mißfällt,
Wenn der andre lieb erschienen;
Wer Gott dient, dient nicht dem Geld.
Sorg' nicht, wer wird Speise geben,
Wer hält mir ein Kleid bereit?
Mehr als Speise ja ist Leben,
Mehr als Kleid ja ist der Leib.
Sieh, des Himmels Vöglein säen,
Ernten nicht, Gott sie ernährt,
Wird auf eure Not auch sehen,
Ihr seid mehr als sie ja wert.
Wer mit allem Sorgen, Sinnen
Wächst auch eine Elle nur?
Seht die Lilien, die nicht spinnen,
Die nicht weben, auf der Flur.
Salomo, voll Herrlichkeiten,
Trug kein Kleid von solcher Zier,
Speis' und Kleid ist Sorg' der Heiden,
Mehr seid ja als Blumen ihr.
Das Bedürfnis von euch allen
Kennt der Vater. Gottes Reich
Suchet erst, und sein Gefallen
Gibt euch all das andre gleich.

Meter: trochaic
V ŠTOLE.
by Karel Babánek

Dech z štoly otvoru černého vlhkých par
na vchodu klenutém se v kapky sráží,
kdes’ uvnitř stlumené je slyšet hřmění kar,
a venku vozíky jak v sebe vráží.
Jdu chodbou úzkou v tmách, kahance bledý svit
po stěnách zavlhlých, jak jdu, se skrádá,
v tmách v dáli chvějící se světla bod kdes’ kmit’,
a s pleskotem jak kapka slyšíš, padá.
Již tichem v dáli zní stlumený kladiv zvuk,
a světla kmitají v tmy hustém slití,
v tom tichu vozíků se plných blíží hluk,
jež z štoly vyváží ven, den kde svítí.

Meter: dactylic
- VI - Al taparse y destaparse de una dama
by Luis Carrilloy Sotomayor

Me miraste, vi el Sol, y en bellos lazos
ciño -dulce ceñir- mi rostro y frente.
Hízose ocaso su divino Oriente;
tomó la noche el hemisferio en brazos.
Temí -bien pude-, ¡oh Lisi!, sus abrazos,
lo dirá bien quien de mis males siente;
lloré -y amargo fue-, como ausente,
robos del alma en sus oscuros brazos.
Rompí el silencio de su tez oscura,
con desiguales quejas, y a mi llanto
mostró, ¡oh Lisi!, tu Sol su frente pura.
Dio nuevas de ella al alma alegre canto:
tal puede en mí tu Sol, tal tu hermosura;
tal el no verte, Lisi, el verte, tanto.

Meter: iambic
A una coqueta
by Rafael Díaz Reinoria

Aprisionas en nido de coral
nevadas perlas que destilan miel,
tú las sabes mostrar con arte cruel
para darle tormento a algún mortal
Un espejo de mágico cristal
tiene tu corazón, supuesto que él
de algún hombre la imagen copia fiel,
la borra, copia otra y le hace igual
Hoy que las galas del pintado Abril
suspiran tu frescura y tu arrebol
ufanas rindes corazones mil
Mas ¡ay! con más arrugas que una
                     col
mañana lucirás tu labio azul
y tu cutis corteza de abedul

Meter: iambic
486. Der vorsichtige Pilger
by Gerhard Tersteegen

Ein Pilger, der sich müd' gereist,
Setzt sich ein wenig stille nieder;
So kehr' ich dann und wann im Geist
Zu meiner süßen Ruhe wieder,
So reis' ich und kann auch daneben
Daheime bei dem Vater leben.

Meter: iambic
- VI -
by Juan de Arguijo

Julia, si de la Parca el furor ciego
permitiera en tu vida más tardanza,
no viera Roma en su mayor pujanza
de las guerras domésticas el fuego;
que semejante en el piadoso ruego
a las Sabinas, la furiosa lanza
redujeras, repuesta la venganza
a paz alegre y a común sosiego.
Al detenido daño y armas fieras
tu acelerada muerte abrió camino
rota la fe, que violentada estaba.
Tú sola el istmo de estas ondas eras:
mas acabó la fuerza del destino
vida, que tantas muertes excusaba.

Meter: iambic
- X -
by Lope de Vega

Cuando pensé que mi tormento esquivo
hiciera fin, comienza mi tormento,
y allí donde pensé tener contento,
allí sin él desesperado vivo.
Donde enviaba por el verde olivo,
me trujo sangre el triste pensamiento;
los bienes que pensé gozar de asiento
huyeron más que el aire fugitivo.
Cuitado yo, que la enemiga mía,
ya de tibieza en hielo se deshace,
ya de mi fuego se consume y arde.
Yo he de morir, y ya se acerca el día,
que el mal en mi salud su curso hace
y, cuando llega el bien, es poco y tarde.

Meter: iambic
21. Z okenečka mřežového
by Jan Šrámek

Z okenečka mřežového
smutný vězeň ven se dívá,
na pestré jak Vesny dítky
rozkoš máje s nebe splývá.
Milé dítky jemným okem
na vězně se usmívají,
zdali-by k nim přijíť nechtěl,
tajnou řečí se ho ptají,
zlato květu, myrrhu vůně,
medy písní slibujíce,
až to nebe sladkých slibů
květem zbarví jeho líce,
až své ruce rozprostírá,
aby objal drahé kvítí,
a svou nohu popošine,
aby mohl ven vyjíti.
Ale smutná cela chladná
brzy kroky jeho staví,
že-by nikdy vyjít nesměl,
smutku hlasem jemu praví.
S nebe svržen, anděl bez vin,
k oknu vězeň nazpět kročí,
kvítkům za vše sliby dává
hořkou rosu bolných očí. –
Já jsem vězeň; z cely chladné
vidím jara usmívání,
zírám v sličné jeho nebe,
slyším kvítků slibování:
Zlato lásky, myrrhu blaha,
medných ústek celování...
ach, ta smutná, chladná cela
vyjíti mně povždy brání.
Ani rosou bolných očí
nemám svlažiť kvítky ladné,
ale dlouho, dlouho čekat,
poslední až list opadne.

Meter: trochaic
1L: Seele der Welt, unermüdete Sonne!
by Jakob Michael Reinhold Lenz

Seele der Welt, unermüdete Sonne!
Mutter der Liebe, der Freuden, des Weins!
Ach ohne dich erstarret die Erde
Und die Geschöpfe in Traurigkeit.
Und wie kann ich von deinem Einfluß
Hier allein beseelt und beseeligt
Ach wie kann ich den Rücken dir wenden?
Wärme, Milde! mein Vaterland
Mit deinem süßesten Strahl, nur laß mich,
Ach ich flehe, hier dir näher,
Nah wie der Adler dir bleiben.

Meter: polymetric
Děvčátko u dveří.
by Josef Kalus

„Otevřte, jdu na besedu
a panenku také vedu,
pohovořit jdu si s Bětou,
pomazlit se s paní tetou.“
Klepá, buší, co sil v dlani:
„Otevřte mi bez váhání:
jablíčka dvě nesu Bětě
a hubičku paní tetě!“

Meter: trochaic
Na Voltairea.
by Hugo Václav Wunsch

Tys velkým mužem, Emil Zola však
Tvé slávě přec jen odzvonil již hranu;
Tys doved’ sice splodit „Naninu“*),
on splodil ale důkladnou již „Nánu“!

Meter: iambic
A la cascada La Caprichosa
by Manuel del Palacio

A tu arrullo gentil me dormí un día,
y parecióme en sueños ver un
                     hada
que, del agua y del cielo enamorada,
desde el cielo entre espumas descendía
Alfombra era a su planta la onda fría,
túnica de su cuerpo la enramada,
y de su sien corona regalada
la nube que en sus pliegues la envolvía.
Pronto volví del éxtasis divino;
mas de nuevo admirando tus cambiantes,
tu regia pompa y tu feliz destino,
trocose en realidad el sueño de antes,
y el hada que me ocultas adivino
detrás de su aderezo de brillantes

Meter: polymetric
Vollmond
by Max Dauthendey

Gelbes Eis
Und grüne Nebel.
Kranke Kallablüten leuchten.
Von den bleichen Bechern rinnet
Goldnes Öl in sanften Strömen.
Warmer Moder,
Nackte Schädel.
Über weiße Marmorwüsten
Fliehen lautlos
Schwarze Schwäne.

Meter: trochaic
1L: So bist du eine Leiche!
by Gottfried Keller

So bist du eine Leiche!
So ist die alte Eiche
Doch endlich abgedorrt!
Es ist ein lang Stück Leben,
Das wir dem Staube geben,
Ein ausgeklungen Gotteswort.
Da wir vor zwanzig Jahren
Als Kinder um dich waren,
Standst du schon silberweiß:
Und noch ein Jünglingsleben,
Ein zwanzigjähriges eben,
Trankst du begierig, durst'ger Greis!
Des Mittelalters Schwingen,
Mit letztem, bebendem Klingen,
Umfachten die Wiege dir:
Jetzt, voll von Sturmesahnen,
Umrauschen die dunklen Fahnen
Der
Darin wir uns vertieften,
Die aberhundert Schriften,
Was uns erfüllt die Brust:
Das zog dir all vorüber,
Dämmernd heran, hinüber,
Du aber hast es nicht gewußt.
In jenen fernen Tagen
– Ich hör die Finken schlagen –,
Als durch den grünen Wald
Herr Geßner las im Brockes:
Ins Herz des Föhrenstockes
Hat deiner Jugend Axt geschallt.
Hast du dem deutschen Sänger,
Dem edlen Schlittschuhgänger,
Den Stahlschuh hier gereicht? –
Du hast vor fünfzig Jahren
Den See hinauf gefahren
Den fünfzigjährigen Goethe vielleicht?
Vorüber deiner Leiche
Flieht heut der zornesbleiche
Poet den See entlang;
Verschwunden sind die Spuren,
Wo
Und anders tönt des Flüchtlings Sang!
Die Scherben stolzer Kronen,
Zwei Revolutionen,
Die haben dich umklirrt;
Erdbeben und Kometen,
Sturmglocken und Schlachtdrommeten
Sind deiner Stirn vorbeigeschwirrt.
Der unsre Welt gewendet
Wie seine Hand, geendet
Im Meere still und fern:
Mit seinem ehrnen Tritte
Fiel just er in die Mitte
Des Lebens dir, ein irrer Stern.
Du sahst auf deinem Felde
Erstaunt die fremden Zelte,
Die Flucht durchs Saatengrün
Und, als sie abgezogen,
Zum alten Sternenbogen
Der Väter Haus in Flammen sprühn!
Doch alles ist, in trüben
Gebilden, dir fern geblieben,
Ein Rätsel dir und Traum;
Auch die vorüberjagten,
Sowenig nach dir fragten
Als dort nach deinem Apfelbaum.
Doch
Das Urlicht und erblühte
Ein grünes Urwaldreis:
Oft sah ich dein Auge scheinen,
Als ob's in heiligen Hainen
Noch ruht' auf der Runensteine Kreis.
Du hast den Stier gezwungen,
Du hast das Beil geschwungen,
Daß Dorn und Eiche fiel:
Wer diese harte Erde
Mit eiserner Pflugschar kehrte,
Erlernt' auch leicht des Krieges Spiel.
Es schliefen heimliche Sagen
Von grauen Heidentagen
Auf deines Gemütes Grund;
Du sangst noch hin und wieder
Verschollne Schwänk und Lieder,
– Freund Uhland wohl ein guter Fund.
Vom Weltend die vier Winde
Durch deiner Heimat Gründe
Sahst wallen du und wehn:
Doch jener nahen Firnen,
Die ragen zu den Gestirnen,
Hast selber den Fuß du nie gesehn.
Und dennoch ist's das echte,
Das auf der Scholl erblaßt,
Auf der es ward geboren!
Das Schifflein geht verloren,
Des Anker diesen Grund nicht faßt.
Propheten, lernt euch neigen!
Nicht auf zu euch soll steigen
Der Kronen kalte Pracht:
Hernieder laßt uns dringen,
Demütigen Herzens bringen
Licht in der engsten Hütte Nacht!

Meter: iambic