PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LVII -
by Argensola

Sin que contraste la humildad profunda,
con que huyó de la gloria humana Diego,
hoy ve altar en su nombre, y arder fuego,
de donde grato olor a Dios redunda.
Él, que dio humilde el cuello a la coyunda,
y fue del siglo vano oprobio y juego,
vedlo gozando celestial sosiego,
y cómo de riqueza eterna abunda.
Póstranse las Coronas y Tiaras
a donde puso la desnuda planta,
y cumplen peregrinos votos sacros.
Vivo no osó tratar la santas Aras,
y muerto, Dios sobre ellas se levanta,
en eterna memoria y simulacros.

Meter: iambic
DRUŽNÉ ŠTĚSTÍ.
by Adolf Heyduk

V houští mlází bukového studánka se smála,
když tvá chvějící se ústa vroucně na mých plála.
Smála se jak mladá žena, když se ze sna budí;
a my jedno srdce měli v podvojené hrudi.
Na mých tvá se ňadra chvěla, vinul jsem tě úže;
na západě odkvétaly dne krvavé růže.
Za to v hloubce ňader našich zkvetly růže nové,
růže plné sladké vůně, krve purpurové
Vykvétaly, zavoněly duším rajskou zvěstí,
a dvě srny zahlédly se v tiché naše štěstí.

Meter: trochaic
On the Beach at Night
by Walt Whitman

On the beach at night,
Stands a child with her father,
Watching the east, the autumn sky.

Up through the darkness,
While ravening clouds, the burial clouds, in black masses spreading,
Lower sullen and fast athwart and down the sky,
Amid a transparent clear belt of ether yet left in the east,
Ascends large and calm the lord-star Jupiter,
And nigh at hand, only a very little above,
Swim the delicate sisters the Pleiades.

From the beach the child holding the hand of her father,
Those burial-clouds that lower victorious soon to devour all,
Watching, silently weeps.

Weep not, child,
Weep not, my darling,
With these kisses let me remove your tears,
The ravening clouds shall not long be victorious,
They shall not long possess the sky, they devour the stars only in apparition,
Jupiter shall emerge, be patient, watch again another night, the Pleiades shall emerge,
They are immortal, all those stars both silvery and golden shall shine out again,
The great stars and the little ones shall shine out again, they endure,
The vast immortal suns and the long-enduring pensive moons shall again shine.

Then dearest child mournest thou only for Jupiter?
Considerest thou alone the burial of the stars?

Something there is,
(With my lips soothing thee, adding I whisper,
I give thee the first suggestion, the problem and indirection,)
Something there is more immortal even than the stars,
(Many the burials, many the days and nights, passing away,)
Something that shall endure longer even than lustrous Jupiter
Longer than sun or any revolving satellite,
Or the radiant sisters the Pleiades.

Meter: anapestic
La calma
by Antonio García Gutiérrez

No vi la pompa de dorada cuna
mecer mi infancia ni halagar mis días,
ni vi prestarse a las pasiones
                     mías
el celo encantador de la fortuna
Jamás mi mente en esperanza alguna
se alimentó de locas fantasías,
ni mi sueño entre imágenes sombrías
turbara la ambición, negra, importuna
¡Pero en pobreza mísera la suerte
guardo a mi afán un término medido
y un corazón en la desgracia fuerte!
De este modo mi anhelo reducido,
¿qué temer debo el hora de mi muerte
si más felicidad no he conocido?

Meter: iambic
Sonnet 33: Full many a glorious morning have I seen
by William Shakespeare

Full many a glorious morning have I seen
Flatter the mountain-tops with sovereign eye,
Kissing with golden face the meadows green,
Gilding pale streams with heavenly alchemy;
Anon permit the basest clouds to ride
With ugly rack on his celestial face
And from the forlorn world his visage hide,
Stealing unseen to west with this disgrace.
Even so my sun one early morn did shine
With all-triumphant splendour on my brow;
But out, alack! he was but one hour mine;
The region cloud hath mask'd him from me now.
Yet him for this my love no whit disdaineth;
Suns of the world may stain when heaven's sun staineth.

Meter: anapestic
- LXXXVII - Alegoría de la primera de sus Soledades
by Gongora

Restituye a tu mundo horror divino,
amiga Soledad, al pie sagrado,
que cautiva lisonja es del poblado
en hierros leves pájaro ladino.
Prudente cónsul, de las selvas dino,
de impedimentos busca desatado
tu claustro verde, en valle profanado
de fiera menos que de peregrino.
¡Cuán dulcemente de la encina vieja
tórtola viuda al mismo bosque incierto
apacibles desvíos aconseja!
Endeche el siempre amado esposo muerto
con voz doliente, que tan sorda queja
tiene la soledad como el desierto.

Meter: iambic
- I -
by Jerónimo de Herrera

Los lazos de oro fino y red de
                     amores
contempla un pastorcillo arrodillado;
y así, como a la luz los ha sacado,
al sol acrecentó sus resplandores
Al campo le vistió de nuevas flores,
al aire le tornó dulce y templado,
al río dio un rocío aljoforado,
el cielo matizado de colores.
Pusiera este pastor de bien andante,
a todos los nacidos dar consuelo,
teniendo su tesoro allí delante.
Mas Júpiter, de envidia, bajó al suelo,
y robóle su vista al firme amante,
diciendo: «Estas reliquias son del cielo »

Meter: iambic
ZBABĚLÍ (V.)
by Viktor Dyk

Než zbabělci svou bídu maskovali
přílivem hladkých, pěkně znících slov,
filosofovat zdárně počínali,
odívat květy pěknými svůj rov –
Tisíci hesly kryli svoji bídu
a věty jsou, jež k spánku konejší.
Tisíci hesly lichotili lidu.
Oh! Zbabělci! Byl jimi bídnější!
Sugesce jejich hanbu cítit brání.
A pro posměch stud byl jim staletý.
Had u jich prsou syčí bez ustání:
Kdo snížil lid svůj, budiž prokletý!

Meter: iambic
- 77 - Lo que han de hacer los ingenios grandes cuando los murmuran
by Lope de Vega

Un lebrel Irlandés de hermoso talle,
bayo entre negro de la frente al anca,
labrada en bronce y ante la carlanca
pasaba por la margen de la calle.
Salió confuso ejército a ladralle,
chusma de gozques, negra, roja y blanca,
como de aldea furibunda arranca
para seguir al lobo en monte, o valle.
Y como escriben que la Diosa trina,
globo de plata en el celeste raso,
los perros de los montes desatina.
Este hidalgo lebrel sin hacer caso,
alzó la pierna, remojó la esquina,
y por medio se fue su paso a paso.

Meter: iambic
21. Gott läßt sich, wie man will
by Angelus Silesius

Gott gibet niemand nichts, er stehet allen frei,
Daß er, wo du nur ihn so willst, ganz deine sei.

Meter: iambic
1L: Leben, du glotzest mich grausig an,
by Karl Henckell

Leben, du glotzest mich grausig an,
Wie'n Ungetüm, das mich zerreißen kann.
Schleichst gar gefährlich um mich herum –
Ein Fehltritt: Fressen fürs Publikum!
Ob ich vor dir zu straucheln mich hüte!
Hast Zähne von ausgezeichneter Güte.
Wie hold dein Gebiß! Wie zart deine Krallen!
Man möchte dir gleich vor die Füße fallen.
Gelt, so 'nen harmlosen Träumer packt
Man im Umdrehn? Der wird zerfetzt und zerhackt.
Leben, du süße Bestie – ich denke,
Man achtet ein wenig auf seine Gelenke ...

Meter: iambic
52. Touha.
by František Sušil

Ó Pane náš, o věčné Slovo,
Ó chvalozpěve věčný můj,
Tvé blaženství je věčně novo
A věčný ráj jest život tvůj.
Když lyru vezmu ve své ruce
A zapěji Tvou pochvalu,
Tu postupuje žalost prudce
Všech rájských slastí návalu.
Ó dobrý Pane, nedopouštěj,
By zmohla duši oznoba,
Čím nevěra se valí houštěj,
Tím víc hoř k Tobě útroba.
Ó Pane, věčná přeradosti,
Ó rozkoši Ty věčná má,
Když Tebe mám, mám slasti dosti,
A v Tobě věčný ráj mi zrá.
Když loučiti se duše bude
S tím podslunečným životem,
Nech, Pane dobrý, tehdá vzhude
Ti posledním svým chropotem.
A když mě dáte v zemi syrou,
V hrob dejte lyru k trofeji,
Ať z mrtvých vstana s blahou lyrou
Hned Pánu chválu zapěji.

Meter: iambic
VELIKÁ CHVÍLE.
by Ladislav Linhart

Kraj mrtvý v spánku nepokojně oddych’,
zvěř lesní procitla a zvedla tichý šramot.
Květy se zachvěly pod náhlým hnutím lodyh,
divocí holubi vylétli ze svých samot.
Větrné teskně zavrzaly mlýny
a klasy praskaly jak o poledním vedru,
od moře táhly větry v prolákliny
a s Libanonu ostrá vůně cedrů.
„Má předsevzetí a můj první debut!
Výzkumy světa! Pyšný lidský rozum!“
– V nezměrné touze zahleděl se k nebi,
ku Mléčné dráze, Polárce a Vozům...

Meter: iambic
JAK MÁM TĚ RÁD...
by Bohdan Kaminský

Jak mám tě rád, jak duši mé jsi blízká,
co touhy po tobě má duše chová,
jak po tobě, mé dítě, se mi stýská,
když říci chtěl bych, není pro to slova,
jak mám tě rád.
Ach, bylo srdce vyprahlé a prázdné,
a hle, teď v samotu mou jaro dýchá.
Ty dítě mé! Leč slovo na rtech vázne
a jen má píseň našeptá ti zticha,
jak mám tě rád!
V mé srdce zprahlé napadalo rosy,
když v lásce na tebe mé oči zřely.
Má duše Boha za tvé štěstí prosí,
rád za tvé štěstí dal bych život celý,
jak mám tě rád!

Meter: iambic
- LXI -
by Gutierre de Cetina

Mientra con gran terror por cada parte
de Roma ardían las moradas bellas,
mientra que con el humo a las estrellas
subía el clamor del gran pueblo de Marte,
alegre está Nerón, subido en parte
do viendo el fuego, oía las querellas,
mirando entre las llamas cuáles de ellas
eran mayores, do su furia harte.
Así del alma mía la que gobierna
mi vida, mira el fuego, escucha el llanto
y tiene el mayor mal por mayor juego;
y, a guisa de Nerón, se alegra tanto
cuanto más viendo en mí durar el fuego
piensa hacer su crueldad eterna.

Meter: iambic
If the dull substance of my flesh were thought (Sonnet 44)
by William Shakespeare

If the dull substance of my flesh were thought,
Injurious distance should not stop my way;
For then despite of space I would be brought,
From limits far remote, where thou dost stay.
No matter then although my foot did stand
Upon the furthest earth removed from thee;
For nimble thought can jump both sea and land
As soon as think the place where he would be.
But, ah! thought kills me that I am not thought,
To leap large lengths of miles when thou art gone,
But that so much of earth and water wrought
I must attend time’s leisure with my moan,
    Receiving nought by elements so slow
    But heavy tears, badges of either’s woe.

Meter: polymetric
Na vyhlídce.
by Bohdan Kaminský

Tvá ruka leží na mé,
tíž její je tak sladká.
Vím, oči tvoje, to jsou hvězdy samé
a láska jich tam na sta ještě natká
Leč nedívám se na tě
a oko jinde těká.
Kol večer jde v tom přenádherném šatě
a vlídný je jak ruka tvoje měkká.
Na strmé skále maně
jsme stanuli tak sami,
nám k ňadrům hlava klesla zadumaně,
jak večer padá v dáli nad Troskami.
A tam se obzor tratí
a lesy, skály, chlumy
nás od nich dělí a je západ zlatí
a pod námi tak hluboko les šumí.
A táhnou mlhy šeré
a tmavé stíny v polích,
ohromnou dálí v kráse růže steré
den zapadá a vrány do skal holých.
A vidíme ty vrány,
jež vzduchem ještě plují,
a skály zříme, jež jsou rozervány
jak lidské duše, které pochybují.
V těch skalách kleč se chytá
a kryje holé kostry,
a jejich čela, ta jsou dávno zrytá,
má člověk hoře, skála vítr ostrý.
A vidíme pás bílý,
kde Jizera se leskne,
a vidíme, jak zvolna večer chýlí
se nad Ještěda staré čelo teskné.
A tvůj zrak dálí hledá
to čelo rodné Sněžky –
tam v dáli ale je jen pára bledá
a nad námi, to soumrak je už těžký.
A co nás dálí láká,
tak daleko, jak říci!
A jak se stmívá a jak víc se smráká,
co naší duší táhne milující!
Den vidíme, jenž padá,
den štěstí, který hasne,
a vidíme ta dlouhá, dlouhá lada
a bílé dvory, první hvězdy jasné.
Jen v propast tady dole
se ani nedíváme –
to času dost, až jednou v pláně holé
květ pohodíme, jejž teď v duši máme.

Meter: iambic
Vzdech tonoucího.
by Jaroslav Vrchlický

I já se modlil ve kosmu chrámu
ku neznámému Bohu;
tonoucí chytá se sledního trámu,
zda více dělat mohu?
Mohu-li za to, co mněl jsem být trámem,
že pouhé stéblo jesti?
Co zbývá? Mlčky spokojit se s chrámem,
nechť Bůh v něm nebyl – štěstí!

Meter: polymetric
Torso.
by Jaroslav Vrchlický

Dost často torso víc než celek poví.
Hleď na Venuši a tvoř dále v duchu!
Co zříš, je krása, ale zapřeš tuchu,
co není, vděk že zbudilo by nový?
Víc básnit mlčením lze nežli slovy,
a nejvyšší co v tvorčím vyvře ruchu,
snad zmlkne v tom, co zazní v srdci hluchu,
blesk zalekne se paže titanovy!
Vždy celek můžeš pozorovat klidný,
však v torso kladeš víc, neb taj vždy leká
a láká zároveň, zříš v dílny nitro,
kde sveden boj ten vznešený i bídný,
kde před Andělem syn člověka kleká
a zničen klesá nepozdraviv jitro!

Meter: iambic
ŠTĚSTÍ.
by Antonín Klášterský

Když ve štěstí svoje jsem nevěřil víc,
jen na víry bolesti šumné,
tu Štěstí, jak sluncem politou líc,
jak zázrakem stanulo u mne.
A v oku má hlubokou tajemnou šeř,
Jak v pohádkách v starém je hvozdě:
Já tolik jsem toužil, Štěstí mé, věř,
a chvíli jen – přišlo jsi pozdě!
A Štěstí mi s úsměvem podává číš,
jak sladký as nápoj ten její!
já po ní chci dlaň svou vztáhnouti již
a nemohu – ruce se chvějí.
A hlavou zas letí mi prožitý klam,
a všecko zřím ve světle dvojím –
hle, Štěstí mé kývá radostně tam,
a já se v ně uvěřit bojím!

Meter: amphibrachic
- CXLI - A una dama que murió de enamorada
by Joseph de Litala y Castelvi

Escollo a los embates de Cupido,
y roca de cristal a sus Arpones,
fue mi altivez, rindiendo corazones,
y triunfé del orgullo más erguido.
Envidioso el Rapaz ya me ha vencido,
abandonando del Amor blasones,
y fingiendo soldado sus pendones,
sus flechas guarda el pecho enternecido.
Libre viví, más por fatal estrella,
sus cadenas arrastro (ay hado fiero)
repetida en el alma mi querella.
Quiero ay Dios sin saber lo que me quiero,
y en ella losa que mis huesos sella,
muerta viviendo estoy, viviendo muero.

Meter: polymetric
9.
by Friedrich Rückert

Des Schneiders Nadel, bald auf Seide, bald auf Zwillig
Sie geht, wenn nicht gleichleicht, auf beiden doch gleichwillig.

Meter: iambic
Kronika.
by Josef Václav Sládek

Dej vnouče sem tu starou kroniku –
Má prabába – kéž pokojně tam spala –
a vím že spí – mělať to ve zvyku,
když písma čtla – mi vždycky říkávala:
„Pán strestá těch, kdož modlám cizím slouží,
dík, počet let že dokonat již dal mi;
ty modli se, ať dny tvé neprodlouží.“
Tak pravím vám: Až zle – modli se žalmy;
,až nejhůř ale bude v chlebníku,
tu starou tam si přečti kroniku.‘
Byl kluk jsem tenkrát, – trochu všetečen
a dím: „„Kéž Pán dal telátko mi zlaté,
před božím hněvem jsem pak bezpečen –““
A bába zas: „Hle mládež, tu to máte.“
A byl jsem junák – trochu veselý –
e – což vy, co to vesel, rozumíte –
věšíte hlav ve všidní, v neděli,
vy v patnácti již starci – což vy víte –
Měl děvče jsem – svou mladou Aniku –
Což čas tu dbát na starou kroniku.
Však – nejdiv’ší i hříbě doskáče!
Mně Hana úzdou – dík jí za ochotu!
A nebylo nám nikdá do pláče,
ač chléb jsme v tváře dobývali potu:
bůh žehnal: všeho dost – i dítek dal mi. –
Tu hrdlo nové kdy zas nebe dalo,
začal jsem zpívat jednou večer žalmy,
a v noci se mi o prabábě zdálo,
jak na Jakuba sedíc řebříku
dřímá – a u ní – shled’ jsem kroniku.
Však nemysli si – boží dobroty
že bývali jsme tenkrát mazánkové:
dva pro sebe – a čtyry roboty
a sedmý sotva k odpočinku – dnové,
dá selskému i zubu tvrdou kůrku;
na zámek půl, – a desátý díl knězi,
třetinu hladovému Brandenburku
a ten co nechal, v tom zas „naši“ vězí –
A pro nás? věř, že mnohém ve mžiku
jsem myslel již na starou kroniku.
A míjel čas, děd stal se ze kluka;
bába šla učit zpěv se od proroků.
Já učil též se: slz mít od vnuka,
a od prabáby nemít smíchu v oku.
I mnil jsem, Pán že přetěžce nás souží:
my otroky, a trýzniteli druzí.
Tu: „Strestá Pán – kdož modlám cizím slouží!“
mi zazní v sluch – a my – jsme modlosluzi!
I křečovitě, ale bez vzlyku
jsem oprašoval starou kroniku.
Leč – všemu člověk zvykne znenáhla,
i my si zvykli na tu cizí stravu.
Zem naše ústa pro chléb dosáhla –
však oni – pod zem sklát chtí naši hlavu
a „nejhůř, až“ tak bába s přísnou tváří –
Já zvážil – nuž dnes dej mi knihu v ruku!
Však běda – zraku zbavilo mne stáří!
Já zmeškal již – však – ty’s tu, ty můj vnuku –
Jest nejhůř – – běda toho vinníku!
Jdi hochu – jdi číst starou kroniku!!

Meter: iambic
ESPAÑA
by Adelina Gurrea Monasterio

¡Ella! La que buscando por los mares
nidos hechos de flores y de risas,
dejaba para ofrenda de sus misas
almas, fe y preces sobre sus altares.
¡Ella! La que llevando en sus cantares
bálsamos saturados de sonrisas,
nostálgias aspiraba con las brisas
de un mundo, que la hablaba de sus lares.
¡Ella! La enamorada del Oriente,
la que en sus brazos tuvo a Filipinas
y en un beso dejó sobre su frente,
su valor, su nobleza y sus espinas;
ella, ella es España con su ingente
mensaje de culturas y doctrinas.

Meter: polymetric
Amor de sola una vista nace, vive, crece y se perpetua
by Quevedo

Diez años de mi vida se ha llevado
en veloz fuga y sorda el sol ardiente,
después que en tus dos ojos vi el Oriente,
Lísida, en hermosura duplicado.
Diez años en mis venas he guardado
el dulce fuego que alimento, ausente,
de mi sangre. Diez años en mi mente
con imperio tus luces han reinado.
Basta ver una vez grande hermosura;
que una vez vista, eternamente enciende,
y en la alma impresa eternamente dura.
Llama que a la inmortal vida trasciende,
ni teme con el cuerpo sepultura,
ni el tiempo la marchita ni la ofende.

Meter: iambic
Ein rundum
by Georg Rodolf Weckherlin

Ein kleine weil, als ohn gefähr
ich euch in einem saal gefunden,
sah ich euch an, bald mehr und mehr
hat euer haar mein herz verbunden:
Ihr auch liebäugelten mir sehr,
dadurch ich, weiß nicht was, empfunden,
das meinem geist, dan leicht, dan schwer,
aus lieb und leid alsbald geschwunden
ein kleine weil;
bis ich von eurer augen lehr
und ihr von meiner seufzen mär
die schuldigkeit der lieb verstunden,
darauf wir heimlich, ohn unehr,
einander frölich überwunden
ein kleine weil.

Meter: iambic
The Dead (III)
by Rupert Brooke

Blow out, you bugles, over the rich Dead!
      There’s none of these so lonely and poor of old,
      But, dying, has made us rarer gifts than gold.
These laid the world away; poured out the red
Sweet wine of youth; gave up the years to be
      Of work and joy, and that unhoped serene,
      That men call age; and those who would have been,
Their sons, they gave, their immortality.

Blow, bugles, blow! They brought us, for our dearth,
      Holiness, lacked so long, and Love, and Pain,
Honour has come back, as a king, to earth,
      And paid his subjects with a royal wage;
And Nobleness walks in our ways again;
      And we have come into our heritage.

Meter: iambic
Nádražní kouř
by Karel Horký

Trpím pachem nádražního kouře,
celou duší na něj nevražím,
blízkost jeho ponouká mne k vzpouře,
vyhýbám se z dálky nádražím.
Chvěji se před zvukem parostroje,
zní mi k uchu hrana tesklivá,
celá duše zachvěje se moje,
zaslechnu-li rány kladiva.
Nemiluji úder nárazníků,
při těch ranách úží se mi dech,
tají se v nich bolest ženských vzlyků,
krutost rozluk, horkých retů dech.
Hnusí se mi život čekárenský,
nenávidím ono ovzduší,
výkřik jakýs, přidušený, ženský,
v čekárnách mi znívá do uší.
Cosi zlého syčí v železnicích,
vždycky v kolech cosi zastená,
kouř se vžírá v oči plakajících,
skvrní špínou bílá ramena.
Mnoho vzal mi s sebou rachot vlaků,
mnoho vzal mi parostroje hvizd.
Vzal i ženu temně hnědých zraků.
Proto snad ta moje nenávist.

Meter: trochaic
Protest
by Nikolaus Lenau

Wenn ich verachte heimliches Verschwören,
Und wenn ich hasse Meuchelmörderhand,
Wenn in des Volkserretters Ruhmgewand
Verhüllte Schufte meinen Groll empören,
Reih ich das Königstum den Himmelsgaben,
Verlaßner Völker Vaterhaus und Hort.
O glaubet nicht, ich liebe drum sofort,
Was jetzt und hier an Königen wir haben.
O glaubet nicht, ich führe keinen Zunder
Im Herzen für des Zornes edle Glut,
Tritt wo ein Fürst sein Volk im Übermut,
Noch daß ich ehren kann gekrönten Plunder.
Nie wird mein Flügelroß zum Schindergaule
Für meine Ehre, und mich strafe Gott,
Sing ich ein Fürstenlied, daß mir, zum Spott,
Die Hand vom Saitenspiel herunterfaule.

Meter: iambic
ŽIVOTA KOLO.
by Josef Kalus

Života kolo zdržují neb tlačí
ramena různých mocností a sil,
člověka do trní a do bodláčí
zavlekou, z bažin-li se vyprostil,
sotva ven z jednoho je nebezpečí,
čeká ho jiné, ještě stokrát větší.

Meter: iambic
NOVĚ ZVONY.
by Lila Bubelová

Šla jsem průmyslovým městem,
temným koutem, za večera.
Myslela na svoje milé,
na svou tichou, bílou cestu.
Divný hlahol zavzněl z dálky.
Zvony, řekla jsem si, – stojí
tady kdesi blízko kostel,
snad to zvoní ku klekání.
A zas šla jsem zamyšlena.
Ale zvony hlaholily
stále blíže, stále jasněj',
takže snění přehlušily.
A v tom jejich hlaholení
stopy není po pokoře,
po oslavných tonech bohům,
po modlitbě za chléb denní.
Poslouchám a hroužím duši
do těch neslýchaných tonů.
Všechny touhy nových lidí,
všechny vzdory proti kletbě,
kterou na sebe vzal člověk
zotročený, ponížený,
zpívaly ty divné zvony,
jak by jejich tvrdých srdcí
doteklo se živé, lidské,
zpité novou, slavnou silou,
rozbušené, vzdorné srdce,
naplněné horkou krví.
A jak blíž jsem přicházela,
hlučely ty divné zvony,
jako by ta jejich píseň,
vítězná a nespoutaná,
proraziti měla klenbu
kouře, těžkých dusných mračen,
zajásat až pod oblaky,
až tam zanést svoje vzdory.
Rozhlédnu se šerým koutem.
Nestála jsem vedle chrámu,
mostárna to šerá byla
velké železářské firmy.
Kladiva tam v kovy bila,
montovala tvrdé pláty.
Ve výši kdes, v temnu klenby
svištivou svou píseň pěly
transmisse, a jeřáby tam
hravě, s hrdou elegancí
břemena svá přenášely
semo tamo dlouhou síní.
Tam, za okny špinavými,
v šeru strojů, šumu práce,
vítězně a nespoutaně
zpívaly si nové zvony.

Meter: trochaic
LABUTĚ.
by Josef Václav Sládek

Labutě bílé po jezeru plynou,
perly, jež přes modrý se atlas šinou,
obláčky sněžné nebes klenbou sinou, –
labutě bílé.
Na dálné hory, slunce sklonem vzňaté,
zářivé pruhy k zemi, s nebem spjaté,
se mihotají, – harfy struny zlaté.
Teď slunce zašlo; po večerním vánku
labutě bílé, nadchlé od červánků,
do zamhavených sítin plují k spánku.
Po vodní pláni, jak se rozechvívá,
ševelem vlnek harmonie snivá
jak ze hlubin a opět s výše splývá.
Hvězdami zdobí obloha se mléčná.
Duše se noří v souzvuk nekonečna;
myšlénky plují k spánku v útiš věčna, –
labutě bílé.

Meter: iambic
Svatba.
by Vojtěch Lešetický

V Plástovicích s neděle
Okolo dudáka
Chasa dupá vesele,
Zpívá si a skáká.
„Hrejte, kmotře, taneček,
Zejtra u oltáře
Ruku podá Janeček
Šafářovic Máře!“
Dupá, vejská, skotačí,
Kmotr duje v kejdy;
Janek platit postačí
Hudbu, kvas i rejdy.
„Však já tobě zasolím,
Zpropadený Janku!“
Zlý mu hrozí Jerolím,
Truchle pro kochanku.
„Směls mi kůstku vyrvati,
Že máš více statku:
A já zde mám kovati
Vůz ti ještě k sňatku?“
Buchá, buchá kladivem,
Čáry černé kuje,
Kalí v moku chladivém,
Klením přizvukuje.
„Tento nožík kalený
Do voje ti vrazím,
Vůz i máj ten zelený
Na vzdory přimrazím!
Čáry! máry! černý pes!
Pekelný Rarášku!
Přijď a do nožíka vlez
Svatbě na překážku!“
Dobuchal a kladivo
Prudce stranou metne,
Mumlá slovo strašlivo,
Do voje nůž vetne.
Noc se na den promění,
Svatba na vůz sedá,
Mářa hned je v plameni,
Hnedky zase bledá.
Kočí stoupne v třemeny,
Do koníků šlehne:
Ale, jakby zaklený,
Vůz se z místa nehne.
„Já řku, kdo nás přimrazil,
Ten ať v ohni léhá!“
Kočí z hrdla vyrazil,
A zas vranky šlehá.
Volá prvý, druhý ráz,
Volá třetím rázem:
Ale v koních vězí mráz,
Zlým vůz trne mrazem.
„Dejte piva sklenici!“
Zahřmí z hrdla jemu,
„Ať ji v tvrdou palici
Škůdci podám zlému!“
Do hrdla ji vyklopil.
„Dejte ještě jednu!“
A zas třetí uchopil,
Vyhnul ji až ke dnu.
Napřáhne a zaměří,
A než kdo se nadá,
Do formánku udeří,
Až sklo v kusy padá.
V tom kdos mezi družinou
Přebolestně zkřikne
A se s tváří raněnou
Do kovárny vlíkne.4)
Jede svatba po návsi,
Dudák v kejdy duje,
Chasa hlučí, vejská si,
Vše se zaraduje:
Jen v smrtelném zachvění
Jedna černá duše
Z úst se zlostných vypění
A do pekla kluše.

Meter: trochaic
Das Schiksahl der Kirche JE-
 su und der ersten Christen.
by Johann Justus Ebeling

Angst, Verfolgung, Marter, Tod
Ist der Lohn der ersten Christen;
Wenn sie sich auf GOtts Gebot
Wieder Höll und Teufel rüsten.
Christi Kirche schwimmt im Blut
We
Eifer, Zorn und Brand entzündet:
Denn
Weil des Höchsten Gnaden Bund,
Jhn auf Christi Fels gegründet.

Meter: trochaic