PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto de amor
by Eduardo Peralta

El tic-tac de la lluvia sobre el
                     techo
me recuerda tu rostro junto al mar;
los latidos que saltan en mi pecho
se suman a la lluvia y su cantar
Quiero que estés aquí, dentro del lecho,
quiero la fiesta de tu acariciar;
no me bastan los versos que te he hecho,
quiero tu cuerpo ingrávido y lunar.
No poderte tocar me vuelve inquieto,
sediento de tus hambres de mujer;
quiero que vengas ya con tu amuleto,
el que hace al mundo desaparecer
¡Mientras tanto te escribo este soneto,
antes de juntos sucumbir y arder!

Meter: polymetric
14.
by Emanuel Geibel

Wenn du gibst, gib ungesehn,
Ganz dem Freund und mild dem Armen;
Tu's aus innigem Erbarmen
Und vergiß es, wenn's geschehn.

Meter: trochaic
1L: In das Gewölk hinauf sendet mich nicht mit Jupiters Blitzen,
by Friedrich Schiller

In das Gewölk hinauf sendet mich nicht mit Jupiters Blitzen,
Aber ich trag euch dafür ehrlich zur Mühle den Sack.

Meter: iambic
Primaveral – La voz del coro
by Leopoldo Trenor

Somos los que prudente despreciamos
los sueños de la vana fantasía
y lo que hay en el mundo de
                        alegría
en loca abnegación no derrochamos
Cantando por la vida caminamos;
de la muerte la oscura lejanía
nos avisa apuremos cada día
la copa del placer en que libamos
Sólo odiamos lo humilde y lo molesto,
amamos al pasión enardecida
y buscamos reposo en las harturas;
el secreto es tener el mejor
                        puesto
en el grato banquete de la vida
y gozar sin recelos sus dulzuras

Meter: polymetric
46.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Des Herren Nahmen ist des Weisen festes Schlos.
Wer den verlaügnet hat, den fürchte Mann und Roß.

Meter: iambic
Baben up'n Barg
by John Brinckman

Nee, wat 'ne Pracht, 'ne rore Pracht
hier baben vun de Hög'!
Dat is, as wenn 'ne Brut sick lacht,
de grön Saat in ehr Hochtitsdracht
vun Samt un Sid dor leg.
So wit dat Og reckt, Feld an Feld,
hier Rapp, dor Weit un Gast!
Wu sick dat rägt un rögt un stellt
un Kopp an Kopp tosamen höllt
in Schäpel, Drömt un Last!
De Rogg so blag; dat dampt un stiggt
un stiwt sick in sin Bläut;
dat reckt un winnt sick rut un flüggt,
as ob dat dusend Flœgel kriggt
un ut sin Schott sick dreigt.
Dor uppe Wisch, de gröne Wisch,
dor liggt dat Swad an Swad;
dat rückt so frisch, so söt un frisch,
as Gott sin Sägen uppen Disch,
wenn Middag klappert wad.

Meter: iambic
Soneto amoroso
by Quevedo

Cuando con atención miro y contemplo
la soberana raza, y compostura
de esta divina, y celestial figura,
que de su Hacedor es vivo ejemplo.
La prima con razón bajo, y contemplo
del indigno instrumento, que procura
tocar los puntos de mayor altura,
que la madre de amor oyó en su templo.
Pues no es bien ofenderos, y agraviaros
cortamente alabando la riqueza
de los raros extremos, que en vos veo.
Sólo se ocupe el alma en contemplaros,
y estos ojos en ver esta belleza,
que es último sujeto del deseo.

Meter: polymetric
116. „Pozastav se slunce v Gabaonu,
by Jan Kollár

„Pozastav se slunce v Gabaonu,
Ať den tento dva, tři spojuje,
A ty, kterou Ona miluje,
Tichá lůno postoj v Aialonu;
Ať se při tom blaženosti skonu
Sardce ještě dlouho raduje!“
Tak sem nyní, slovy Jozue,
Upěl i já ve selz hojných ronu:
Pak sme chvěli v radosti i strachu,
Jako nechávaje v loučení
Trojanský svou Hektor Andromachu;
Ne dny, ale stěsnili sme týdne
Spolu rozkoší i soužení,
Jakových svět více neuhlídne.

Meter: trochaic
XXXIII.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ten spleen a Weltschmerz hanebný a perný,
Jenž nedávno mé nitro nafouknul,
Jen ve mně vzbudil úmysl ten černý,
Až mne i k samovraždě ponouknul.
A já jsa úmyslům svým vždycky věrný
Chtěl jsem vypáliť moudrý mozek sobě.
Však zastřelení sotva ku ozdobě
By bylo sloužilo mi po mé smrti.
Že slávy nedojde též, kdo se škrtí –
A já chtěl přece, blázen, slávu taky –
Tu vymýšlím hned způsob všelijaký.

Meter: iambic
Gram des Wissens
by Justinus Kerner

Geh' ich hinaus ins Freie,
Wo still die Blume blüht,
Und wo durch Äthers Bläue
Der Vogel singend zieht,
Wo Fischlein in dem Spiegel
Der Quelle wonnig tut
Und auf bemoostem Hügel
Der Schäfer flötend ruht:
Dann möcht' ich aus mich weinen
Am Busen der Natur,
Den Auen und den Hainen
Laut sagen alles nur.
Möcht' sagen: Hab' Erbarmen,
Natur! o Mutter du!
Zum Fischlein mach' mich Armen,
Zur Blume voller Ruh',
Zum Vogel, dessen Schwingen
Durchwehen Luft und Lied,
Der Dank dir zuzusingen,
Natur! wird nimmer müd.
Doch soll ein Mensch ich bleiben
Nimm 's Wissen mir zuvor;
Dann lehr' mich Schäflein treiben
Und flöten auf dem Rohr.
Will tun in jedem Stücke,
Natur! wie dir's gefällt,
Nur stoß mich nicht zurücke
Ins Wissen dieser Welt.

Meter: iambic
An die Jünglinge
by Friedrich Hebbel

Trinkt des Weines dunkle Kraft,
Die euch durch die Seele fließt
Und zu heil'ger Rechenschaft
Sie im Innersten erschließt!
Blickt hinab nun in den Grund,
Dem das Leben still entsteigt,
Forscht mit Ernst, ob es gesund
Jedem Höchsten sich verzweigt.
Geht an einen schaur'gen Ort,
Denkt an aller Ehren Strauß,
Sprecht dann laut das Schöpfungswort,
Sprecht das Wort: es werde! aus.
Ja, es werde! spricht auch Gott,
Und sein Segen senkt sich still,
Denn, den macht er nicht zum Spott,
Der sich selbst vollenden will.
Betet dann, doch betet nur
Zu euch selbst, und ihr beschwört
Aus der eigenen Natur
Einen Geist, der euch erhört.
Leben heißt, tief einsam sein;
In die spröde Knospe drängt
Sich kein Tropfe Thaus hinein,
Eh' sie inn're Glut zersprengt.
Gott dem Herrn ist's ein Triumph,
Wenn ihr nicht vor ihm vergeht,
Wenn ihr, statt im Staube dumpf
Hinzuknieen, herrlich steht,
Wenn ihr stolz, dem Baume gleich,
Euch nicht unter Blüten bückt,
Wenn die Last des Segens euch
Erst hinab zur Erde drückt.
Fort den Wein! Wer noch nicht flammt,
Ist nicht seines Kusses werth,
Und wer selbst vom Feuer stammt,
Steht schon lange glutverklärt.
Euch geziemt nur Eine Lust,
Nur ein Gang durch Sturm und Nacht,
Der aus eurer dunklen Brust
Einen Sternenhimmel macht.

Meter: trochaic
Jak putovala hvězdička po světě.
by Eliška Krásnohorská

Na nebesích kdysi hvězda malá
byla velmi nespokojena,
že od země, kterou milovala,
byla předaleko vzdálena.
„Slyším vzdechy lidí ubožáčků,
stále naříkají do noci;
zabalím si hlavičku do mráčku,
půjdu jim tam na zem pomoci.“
Přišla, chudobného navštívila:
„Chci tě potěšit, slyším tě lkát!“
„„– Kdybys tolar nebo dukát byla,
líp bys pomohla mi tisíckrát!““
Odsouzence uzřela se soužit,
křivým soudem zbaveného práv;
„„světlo nebes! nemůžeš mi sloužit,
neboť nejsi žádný paragraf!““
Utiskovaný kde lkal, tam spěla,
muž to po svobodě práhnoucí;
„„kéž co hrom a blesk bys raděj vjela
ve zlořády světem vládnoucí!““
Přišla k oráči, jenž v potu tváře
naříkal si hořce při práci; –
poděsil se, běžel pro faráře,
že – ó hrůza! svět se převrací.
Šla ke kostelu. Tam lidem temně
četl kněz latinský breviář, –
svítila jak nad chlévkem v Betlémě,
jen že scházel nový mesiáš.
K učenci své světlo snesla tiše,
vědění však svého nezšířil:
že vzdor vypočtení přišla s výše
skeptik viděl – ale nevěřil.
Přišla k hubenému vědátoru,
jenž si hlavu lámal nad spisem;
„„kliď se, nedoučko! na obzoru
pravé vědy já jen hvězdou jsem!““
Přišla do osvíceného města,
policajt ji potkal příšerný:
„„jdi, ať tudy nevede tě cesta,
sic pobouříš městské lucerny!““
Šla, a pohlédla tu na milence –
bláznil celý, jak měl děvče rád!
„„Hvězdo, zjev mé vzdechy mé panence!““
– což o vzdechy! chtěla však se vdát!
Přišla dál a potkala vojáka:
„potěš se, zřím žalost v oku tvém!“
– „„Hvězdičko, neměj mne za hlupáka,
– ještě nesedíš na límci mém!““
K Aeskulapu vešla do svatyně,
v níž val um svůj veškerý.
„„Teď to mám! tys tajná původkyně
trichin, neštovic a cholery!““
Pro své neštěstí šla ku kritiku.
„„Mníš že beze skvrny jest tvá zář?““
– dokázal jí opak v okamžiku, –
vylil na ni plný kalamář.
Aj, tu přišla ke mně do komůrky;
ruka, kouzlem k péru připjata,
srovnávala veršů svorné šňůrky.
„Kdo jsi?“ – „„Hvězdičko, jsem poeta!
Ty jsi zářívala v mém okénku,
rozkoš má jsi byla jediná;
vrať se na své místo!““ a již venku
září jako druhdy hvězda má.

Meter: trochaic
VRBY NAD POTOKEM.
by Vítězslav Hálek

Potok v tmu noční potopen,
vrbami z šeda obklopen,
a když šel měsíc vrbami,
jsou potaženy strunami.
Vyběhli lidé z vesnice,
vyběhly mladé dívčice,
a ten, který je vyděsil,
na vrbu housle pověsil.
Nelekla se jen jediná,
ta byla toho příčina,
ta odkvapila v podstřeší,
tam svoje srdce potěší.
Hned z rána zněly cymbály,
ty svatebčanům zahrály,
kdy však šli kolem potoku,
zašla jim vůle do skoku.
Zbudil se, zbudil mladý spáč
a z vrby zahrál divný pláč,
tam ještě bloudil noční duch,
až ji přechází zrak i sluch.
Rozluč se, děvče, s nadějí,
lidé to místo míjejí,
to místo, tebe zároveň,
a můžeš-li, pak zapomeň!

Meter: iambic
REGINA ISOLANOVÁ. (VII.)
by Otakar Červinka

V hradní kapli lampa září,
ticho vládne kolem svaté.
Venku bouře hospodaří:
Kvílí divě Melusina,
okny záře blesků siná
padajíc mře na oltáři.
Kněz, hle, čeká – marně asi:
Jedenáctou s věže hlásí
hodiny: Kde zasnoubení?
Žádné známky po nich není.
V sále velkém pro snoubence
hostina a snubní věnce.
Venku bouř se více vzteká.
Ku knězi děl stařík vrátný:
„Předtucha mě divá leká.
Sen jsem měl dnes tuze špatný,“
mluví stařík povídavý –
„vidění krvavé hlavy,
s kterou hraběnka, má paní –
zbav mne, Bože, všech mých hříchů,
hrála sobě tady v smíchu!“
Dupot zazněl znenadání –
dupot koňský po nádvoří.
Otevrou se kvapem dvéře:
Regina se jimi béře;
v očích divý svit jí hoří:
jako blesky v mračnu září,
planou oči z siných tváří;
vlasy, tmavé nad noc černou,
visí divě rozpoutány –
má sic loutnu, družku věrnou,
struny jsou však přetrhány.
U pasu jí chybí dýka –
v bílém šatě skvrny rudé –
„Kde je ženich?“ – Dívka vzlyká:
,Bože,’ šepce. ,Co to bude?’
„Potkali, jste zákeřníka?“
kněz dí dále s hrůzou, živě. –
,Ne!’ lká dívka zoufanlivě,
,nevím, kde je ženich asi –’
Starý kněz zří na ni přísně:
krve pruh, jí oděv třísně,
domněnky v něm budil žasy:
„Nevíš, paní z Isolani?“
Opáčil kněz svoje slova.
,Nevím,’ dívka praví znova.
Zmateně zří na vše strany.
Hle, tam nad krbem tu sochu:
Kohout, zkován rukou mistra;
nohu zdviženu má trochu,
hlava jeho hřebenatá
trčí pyšně povypiata,
z ní se blyští očka bystrá,
chvost má černý, křídla zlatá.
Sto let jistě, ne-li déle,
kohout, symbol mysli smělé,
z krbu po síni se díval.
Českým bratrům také býval
víry symbolem vždy bdělé.
Dívka hledíc po komnatě,
„Přísahám,“ dí, „svatosvatě –
O té vraždě nevím jistě!
Nech ten kohout na svém místě,
na své stráži odstaleté
třikrát zapěje nám hlasem,
vím-li o té vraždě kleté!“
Zablesklo se stejným časem:
Na krb Regina zří náhle,
couvá, bledne, sotva dýše:
Zdá se jí, žeť kohout živý –
Bohpomozi! Jsou to divy?
Rostou křídla, černý chvost.
Z jaké bohopusté říše
příšerný to povstal host?
Z očí jeho planou žáry
třepe křídlem, hrabe spáry;
Třikrát zakokrhal táhle –
Udeřil blesk. Do základu
otřásly se stěny hradu.
Děsně vzkřikla dívka mladá,
padla, jako mrtvý padá.

Meter: trochaic
A la venida del Duque de Humena, cuyos camaradas trajeron muchos diamantes falsos
by Quevedo

Vino el francés con botas de camino
y sed de ver las glorias de Castilla;
y la corte, del mundo maravilla,
le salió a recibir como convino.
Anduvo el duque por extremo fino;
mas los monsures, juntos en cuadrilla,
anduvieron vidriosos en la villa,
aun más en lo galán que en lo mohíno.
Esmeráronse grandes y señores,
por servir a su rey, en regalallos:
joyas y potros de valor les dieron.
Y hasta las trongas de Madrid peores
los llenaron a todos de caballos
y mal francés al buen francés volvieron.

Meter: polymetric
„Hlas.“
by Rudolf Pokorný

Neznabohy ždímá
ten konduktér Říma,
na papeže sbírá,
po cestě však zmírá –
pravím vám to bez lamentů –
nedostatkem abonentů.

Meter: trochaic
An einen unzeitigen Gekker.
by Georg Neumark

Hör spitzgeöhrter Freund du wilst wol andre gekken/
Und bist doch selbst ein Thor/ wie man an dir gesehn.
Ich rahte dir laß ab von solcher Narrenthat/

Meter: iambic
13. Der Herr
by Gerhard Tersteegen

Du bist der Herr mit Nachdruck nur,
Selbstherrscher aller Kreatur;
Du denkst, du sprichst, so muß es werden.
Die höchsten Geister huld'gen dir,
Sonn', Mond, und alles schmiegt sich hier;
Mensch, rebellierst du, Wurm der Erden?
Mein gnäd'ger Herr, nimm du mich an,
Mein Alles sei dir untertan!
Halleluja! Halleluja!

Meter: iambic
La sombra y la muerte
by Carlos Ortiz

Le pregunto a la sombra soberana
de la muerte su arcano y su conjuro,
pues si toda la muerte es ente oscuro,
enemiga es del brillo y luz que emana
A la sombra pregunto: ¿es tu hermana
esa muerte que alista con apuro,
su guadaña de temple sobrio y puro
sobre el alma con ansia de inhumana?
Y replica la sombra, sulfurada:
«crea el manto, que huérfano de luces,
yo le tiendo a la tierra cuando salgo,
un piélago de vida No me acuses,
pues si oculto, mi brazo acuña algo,
es la muerte el abrazo de la nada»

Meter: anapestic
ZÁPAD NAD PRAHOU.
by Antonín Klášterský

Když západu vzplá růže čarovná
nad skrání Tvou, červánků záře žhavá,
když Vltava Tvá tichá, povlovná,
Tvé zrcadlo, se vznítí do krvava:
Jak v exilu mně zdáš se královna.
jež – přešlá její nádhera a sláva
teď bolesti se její vyrovná! –
se obléci v svůj královský šat dává.
A šarlat co jí s ramen k zemi splývá,
ve vlasech vínek, v zrcadlo se dívá,
a v štěstí, slávy dny se vsnívá ráda.
A náhle v bolu zalomí zas ruce,
svůj královsky šat s těla trhá prudce
a plačíc hořce, diadém svůj skládá.

Meter: iambic
ZTRACENÉ CHVÍLE.
by Jan Opolský

Jak zmámen ostrým světlem,
zpit jedem prudkých vín,
otráven v parku vzkvetlém
výdechem balsamin;
jak utýraný k skonu
tajemných četbou knih,
rozčilen výškou tónů
nesmírně vášnivých,
jichž passáže se hnaly
jak hladké laviny
a v brzku zasypaly
můj nápěv nevinný;
tak vracel jsem se chudý
z těch panovničích měst
do vísky rodné půdy
zlou hornatinou cest.
Den co den jsem se vracel,
den za dnem smutnější,
když soumrak světla kácel,
vlek tmu, jež konejší.
Dřív, nežli šeřilo se
na horách východních,
zas v nejčasnější rose
jsem k pochodu se zdvih’.
Slýchal jsem pro vše slepý,
jak bouřivě se dral
hrom varhan velkolepý
z prastarých kathedrál.
A světských knížat slávu
jsem v průvodu zřel tich,
v hořícím zlatohlavu
stín paní líbezných.
I slavná nastolení
jsem viděl odbývat
za trub a kotlů vření
s vysokých ballustrád.
U fontán, ssutých zahrad,
pradávných klášterů
svůj každodenní návrat
si chystal k večeru...
Jak zmámen ostrým světlem,
zpit jedem prudkých vín,
otráven v parku vzkvetlém
výdechem balsamin;
jak utýraný k skonu
tajemných četbou knih,
rozčilen výškou tónů
nesmírně vášnivých,
jichž passáže se hnaly
jak hladké laviny
a v brzku zasypaly
můj nápěv nevinný...
zas tiché ve vsi bílé,
v zátopě zeleně
pro ztracené ty chvíle
jsem zalkal zničeně.

Meter: iambic
JAROSLAV VRCHLICKÝ
by Karel Dostál-Lutinov

Mám razit minci pro budoucí děje,
z níž reliefem hledí hlava lví.
Bronz je moc tvrdá, zlato moc se stkví –
nechť tedy stříbro s démanty se sleje.
V tom oku mnich, v druhém se cynik směje,
na čele pečeť velkých tajemství –
a z hrdla zapadlých měst zvony zní,
kaskády smíchů, hříchů epopeje.
Vodotrysk bájný; masek Proteus
z růžových hájů a z náručí Mus
se v žalář zmítá a své rány čítá.
Od květu na květ jako motýl lítá,
bez cíle štvaný litic havětí:
Král na trůně – i žebrák na smetí.

Meter: iambic
KRAJINA ASIJSKÁ
by Josef Svatopluk Machar

Kraj žlutý, jak by ohromná lví kůže
v šíř i dál byla tady rozprostřena.
V prostředku hora. Kámen nahých boků
plochami svítí v plavém žáru slunce.
Na hoře město. Zdí tré pásů chrání
bezpečnost jeho. Prvá natřena jest
svítivou barvou, jak ji má krev lidská,
ta druhá mrtvou černí tmavé noci
a třetí modrá, jako bývá nebe,
když slunce slábnouc mdle jen usmívá se.
A kolem města na rovině žluté
národů mnohých víří myriady
na koních, vozích, s kopími a toulci.
A na zdech města stojí bojovníci
a dlouhá kopí zarazivše v půdu
posměšná slova vykřikují dolů.
Ta slova rozhořčují lidi dole
i krále jejich, který v zlatém plášti
ve středu dvořanů svých v slávě stojí
a bílou pásku v černých vlasech nese.
Zuřivě křikne, kopím svojím mává,
a již se hrnou pěší národové
ke strmým bokům skály. Jedni staví
žebříky na ně, vystupují po nich
a jiní mračnem šípů cílí vzhůru
a jiní vráží hlavami v bok skály –
a všichni zuří, řvou a vyjí, klnou.
A s hora prší kamení a písek,
hořící břevna, rozpálená voda
a vzteklý výsměch. Útočníci prchnou
kňučíce vztekem od zdí ve svůj tábor.
Král na výstrahu tisíc bojovníků
dá vbíti na koly a pět set býků
spáliti káže na hranici v prosbu
mocnému slunci. Bílá noc se honí
za plavým dnem, a útok stíhá útok,
a město stále vysmívá se dolů.
Muž jeden, z Krety rodem, obcházeje
zdi nedobytné pozoruje toto:
Na místě, kde bok skály zvlášť je srázný,
zem hlubokým se jícnem otevírá,
a v propast tuto vyhazují z města
zdechliny zvířat. Supi holohlaví
pak sestupují na ně k hodům svojim.
I vidí člověk Kreťan, kterak ptáci
od hostin z jámy vyletují vzhůru
a řadou sázejí se na temeni
zdi rudé, skládajíce lysé hlavy
pod křídla k spánku. Bezpečnost pak jejich
na tomto místě důkazem je muži,
že v místech oněch zeď je nestřežena.
Muž z Krety jde a dí, co viděl, králi.
Král určí jemu dvacet bojovníků
a tisíc jiných zálohou mu slíbí.
A noc když spadne, vyjde onen hlouček,
žebříky staví nad propasti k skále
a vylezají. Ticho vládne všude,
jen vyplašení ptáci odletují.
A na to vytahují žebřík vzhůru
a na zeď opírají. Vystupují.
Od rudé zdi se potom k černé berou
a v posled k modré. Zatím stopou jejich
tisíce lidu stoupá beze hluku
a oči jejich divoce v tmu svítí.
Je město vzato. Pracují teď meče
a požár rozbíhá se po ulicích.
A muži z Krety král dal rudý oděv,
v němž slunce vyšito je zlatou nití,
i přílbu dal mu v zlatě vytepanou,
i pohár, z něhož sám pil. Potom káže
jednomu z rad svých, jež se nazývají
královy oči, by dal muži z Krety
svou nejkrásnější dceru za manželku.
A takto přišel člověk onen k štěstí.

Meter: iambic
ŠEDIVÝ DEN NA VSI
by Viktor Dyk

Plouží se po vsi těžce šedý den.
Lidé si hledí vzájem do oken.
Že něco najdou, sebe nešálí.
Hřích jako slabost dávno poznali.
Přechází u nás marně šedý den,
odvracejí se lidé od oken
a jdou zas dále, ze své nudy zlí.
Zvážili. Sčetli. Lehkým nalezli.

Meter: iambic
Castiga a los glotones y bebedores, que con los desórdenes suyos aceleran la enfermedad y la vejez
by Quevedo

Que los años por ti vuelen tan leves,
pides a Dios, que el rostro sus pisadas
no sienta, y que a las greñas bien peinadas
no pase corva la vejez sus nieves.
Esto le pides, y, borracho, bebes
las vendimias en tazas coronadas
y para el vientre tuyo las manadas
que Apulia pasta con bocados breves.
A Dios le pides lo que tú te quitas:
la enfermedad y la vejez te tragas,
y estar de ellas exento solicitas.
Pero en rugosa piel la deuda pagas
de las embriagueces que vomitas
y en la salud que, comilón, estragas.

Meter: iambic
1. Frühling
by Emanuel Geibel

Und wenn die Primel schneeweiß blickt
Am Bach, am Bach auf dem Wiesengrund,
Und wenn vom Baum die Kirschblüt' nickt,
Und die Vögelein pfeifen im Wald allstund:
Da flickt der Fischer das Netz in Ruh',
Denn der See liegt heiter im Sonnenglanz,
Da sucht das Mädel die roten Schuh'
Und schnürt das Mieder sich eng zum Tanz
Und denket still,
Ob der Liebste, der Liebste nicht kommen will.
Es klingt die Fiedel, es brummt der Baß,
Der Dorfschulz sitzt im Schank beim Wein;
Die Tänzer drehn sich ohn' Unterlaß
An der Lind', an der Lind', im Abendschein.
Und geht's nach Haus um Mitternacht,
Glühwürmchen trägt das Laternchen vor,
Da küsset der Bube sein Dirnel sacht
Und sagt ihr leis ein Wörtchen ins Ohr,
Und sie denken beid':
O du fröhliche, selige Maienzeit!

Meter: iambic
1L: Wer je die Macht der keuschen Lieb' erfuhr,
by Ernst Schulze

Wer je die Macht der keuschen Lieb' erfuhr,
Dem wird ihr Hauch im Busen ewig wohnen;
Die zarte Brust hegt
Durchs ganze Leben folgt sie unsrer Spur,
Mit Dornen bald und bald mit Blüthenkronen;
Doch mag sie zürnen, mag sie lächelnd lohnen,
Ihr huldigt stets die edlere Natur.
Nie schweigt der Schmerz, den sie uns einst gegeben,
Die Freude nie, die sie uns einst gewährte,
Kurz ist die Lust, doch ewig das Gefühl.
Von Welt zu Welt mit uns emporzuschweben
Folgt uns ihr Strahl als leuchtender Gefährte;
Ihr Seyn ist Werden, Ewigkeit ihr Ziel.

Meter: iambic
Nero.
by Vojtěch Pakosta

Svým duchem dravec, v srdci chlipnosť feny –
opuchlý Nero po zábavě práhne;
a psem se vztěká, neb kam ruku vztáhne,
až na dno číše chtíčů vyprázdněny.
Krev lidská, víno, hry a vilné ženy...
jak hříčky muži z doby dětství drahné,
aj nový pohár sobě k ústům nahne:
„Křesťany sady chci mít osvětleny!“
„Nuž, palte!“ křičí stoje u arkýře.
A kdy zřel starce, ženy k trámcům spiaté,
oblité smolou, zachechtal se. – Zvíře!
Však zlostí bledne, nebo jásot z davů
až k němu letí přes hlučící vřavu:
„Pro Tebe, Kriste, a Tvé jméno svaté!“

Meter: iambic
186.  Nichts ist jhm selber.
by Angelus Silesius

Der Regen fällt nicht jhm/ die Sonne scheint nicht jhr:
Du auch bist anderen geschaffen/ und nicht dir.

Meter: iambic
XVII.
by Gustav Pfleger Moravský

Tak několikrát jen s ním pohovořil,
A oba rozešli se lhostejně.
Když pak se pozděj Vyšínský náš dvořil
Lidušce – a to ne beznadějně –
Tu zbytek souhlasu se u nich zbořil,
A Zvolský zřídka k Orlovským zavítal,
Ač upřímný přec dům ten nezamítal.
Však teď, když dozvěděl se dosti časně,
Že láska dívky přešla přenešťastně:
Tu častěj k Orlovským zas docházíval
A vezdy vítaným jim hostem býval.

Meter: iambic
Treue
by Joseph von Eichendorff

Wie dem Wanderer in Träumen,
Daß er still im Schlafe weint,
Zwischen goldnen Wolkensäumen
Seine Heimat wohl erscheint:
So durch dieses Frühlings Blühen
Über Berg' und Täler tief,
Sah ich oft dein Bild noch ziehen,
Als ob's mich von hinnen rief;
Und mit wunderbaren Wellen
Wie im Traume, halbbewußt,
Gehen ew'ge Liederquellen
Mir verwirrend durch die Brust.

Meter: trochaic
[kennst Du vielleicht ein Land]
by Friederike Kempner

Kennst Du vielleicht ein Land,
Wo keine Bösen sind?
Das wär' mein Lieblingsland,
Ich ginge hin geschwind.
Kennst Du vielleicht ein Land,
Wo niemand Böses tut?
Das wär' mein Wunderland,
Für das gäb' ich mein Blut!

Meter: iambic
An dem Leser.
by Johann Georg Gressel

Ich kan zwar werther Freund mein Werck nicht kostbahr
preisen:
Ich weiß nicht ob mein Buch dir was
Und ob die Lieblichkeit sich in den Zeilen zeigt/
Kein
Der Geist des
Jedoch mir ist alsdann das beste Glück beschehrt
Wenn es dein Auge ließt. Ja schätzest du es werth/
So wird es selbst von mir den Sternen zugeführet.

Meter: iambic
58. V těch prsou jako v pustině –
by Josef Kuchař

V těch prsou jako v pustině –
umdlena k nim se hlava kloní
a mrtev svět – kol sněhu pláň
a po ní vichrové se honí.
Je noc – ze mraků hvězdička
tu tam se jasně prosypává,
a v ňadrech teskná vzpomínka
jak dávný mrtvý z hrobu vstává.
S kotouči sněhu prchá čas, –
kde najdu vás, vy mladé doby!?
Slyš, vichr skučí mrazivou
a sníh přikrývá ledem hroby.

Meter: iambic
LA CLEMENCIA DIVINA
by Fernando María Guerrero

Eres sabio, eres justo y eres fuerte,
tu ciencia cantan tierra y firmamento,
tu fortaleza el mar, el fuego, el viento,
y tu justicia reveló la muerte.
Incomprensible Dios! tan grande al verte
humillas a mi obscuro pensamiento,
y si la llaga de mi culpa tiento
me descubro más vil que polvo inerte.
¿Como llegar a tan excelsa altura?
¿ Mi podredumbre acogerá en su seno
el sabio, el fuerte, el justo por esencia?
¡Inúndate de gozo, criatura,
por tu miseria te reclama el cieno,
pero a Dios te transplanta su clemencia

Meter: iambic
Der einzige Liebreiz
by Johann Gottfried Herder

Die Schönheit nicht, o Mädchen, nicht
Die Schönheit uns beglückt!
Die Sonn', ein Engelsangesicht,
Macht blind, wer in sie blickt.
Dein Putz uns nicht, o Mädchen, nicht
Dein Putz uns selig macht;
Der Pfau gar bunte Farben bricht
In dummer, leerer Pracht.
Des Witzes Pfeil, ein spitzer Pfeil,
Trifft selten tief das Herz;
Er fliegt vorbei in schneller Eil'
Und lässet öfters Schmerz.
Nur
Und
O Mädchen, wenn sie bei Dir steht!
Sie heißt: Natur! Natur!

Meter: iambic
Na mojí louce bolesti kvetou...
by Růžena Jesenská

Na mojí louce bolesti kvetou
a víc a víc jak v moři hvězd,
těžko je někdy bohatou žatvu
tak v duše soumrak tiše snést.
Toužívám často uštvána k smrti,
by i má radost ulétla,
s radostí bolest – všecko, ach všecko –
a louka má by odkvetla.

Meter: polymetric