LEGENDA O SV. PROKOPU (VII. Život v zimě.)
by Jaroslav Vrchlický

Přišla zima, v sněžném šatě
stály hory, línou vlnou
kolem skály tekla řeka,
ostrý vítr zaburácel
každou chvíli od severu
střásaje svým každým hnutím
s větví stromů, které k zemi
pod sněhem se prohýbaly,
křišťály a diamanty.
Útulno teď bylo v sluji,
když se Prokop vrátil z lesa,
když vzplál oheň na ohništi,
vesele když zaplápolal
skalné stěny ozařuje,
které stříbrem jinovatky
leskly se a jeho září
ve duhových hrály barvách.
Prokop sedal u ohniště
ve hlubokém rozjímání,
aneb v práci splítal sítě
z ohybného vrby proutí,
spravoval též potrhané,
loďku teď si malou sroubil,
nářadí též hospodářské;
vším byl v této tiché poušti:
rolníkem i přívozníkem,
rybářem i lovcem smělým,
prorokem i poustevníkem.
V šerých dnech a zamlžených
hlavu v dlaních dlouho sedal,
přemýšlel o běhu světa,
o životě, o věčnosti,
o světě, jenž teď mu cizí,
v jiných barvách se mu jevil,
o přírodě, o té věčné,
neúmorné síle její,
o člověku, který neví,
odkud přišel a kam kráčí,
o jistotě oné víry,
která učí složit všecko
v Boha dlaň, jak v pevný přístav.
Jednou bylo pozdě večer;
chtěl již hlavu složit v lože,
když tu slyšel u vrat sluje
šustění a plaché kroky,
bolestné pak zamečení.
Otevřel a viděl lani,
s třemi kolouchy zde stála;
sotva zřela poustevníka,
radostně v před pokročila,
zamečela, v jejím hlase
cítil Prokop novou radost.
Vztáh' k ní ruku, kterou ona
lízati se jala chvatně.
Jistě příliš krutá zima
zahnala ji k této sluji,
kde snad druhdy měla skrýši.
Prokop hladil srsť jí měkkou –
poklepal jí lesklou šíji,
dál ji lákal, do předsíně
zaved' ji, snes' mech a klestí,
suché chvoje nastlal pod ní,
večer hned pak vyřezal si
malou misku; když pak viděl,
mláďata že do sytosti
nassála se, začal dojit:
k medu měl též nyní mléko.
Malé jeho hospodářství
rychle rostlo, jednou z rána
viděl cos u lože svého,
jak to šuká, běhá, hraje,
přihléd' blíž a viděl v šeru:
lesní králík byl to šedý,
za ním druhý soudruh vyběh',
hráli si a dováděli,
našli v koutě ležet haluz,
škubali z ní svěží lístky,
mlaskali, a Prokop viděl
stíny jejich dlouhých uší
na protější stěně hráti.
Přál jim rád ty bujné skoky,
posuňky a kotrmelce
a měl radost, když vstal s lože,
že se ani neulekli,
hráli dál u jeho nohou.
Jednou Prokop pozoroval,
zásoba že medu jeho
mizí víc než obyčejně.
Koho měl mít v podezření?
Či se mýlil? V noci na to
slyšel slují temné kroky –
blížily se k jeho loži,
teď se opět vzdalovaly,
teď až v předsíň vzdálily se.
Ztichly teď a znova opět
zněly slují – ztichly znova.
Bzukot včel hned zazněl na to,
jako v létě když se rojí,
mlaskání, pak přežvýkání.
„Svatý Bože!“ jako bleskem
zasáhnutý chvěl se Prokop,
„zapomněl jsem zavřít dvéře
a snad medvěd, sveden zimou
aneb vůní medu, který
čenichá i z dáli, přišel
oloupiti moje včely?
A má laňka!“ – nedomyslil,
skočiti chtěl rázem s lože.
„Mám však po tmě potýkat se
s nepřítelem, jehož neznám?
Zas ty kroky, blíž a blíže –
jak mám s medvědem se pustit
v boj, když nevím, s které strany
skočí na mne?“ – Ruch se ztišil,
noc dál tmavým letla křídlem.
Rána Prokop sotva dočkal;
vstal, veselým, jasným hlasem
laň jej ihned přivítala,
jako vždy u jeho nohou
králíci si v mechu hráli:
k včelám šel, však tady žasnul –
plásty všecky vylámány,
včely v hlínu zadupány,
kolem rozházeno voštin,
a sbor včel, jenž unik' vrahu,
u stropu se jizby tulil
v chumáč hustý, žalně bzuče.
Nevěděl, co počít Prokop,
urovnal, jak moh' a doved',
porouchané plásty včelám,
které brzy vrátily se
k svému dílu létajíce
jeskyní a vchodem sluje
jako světlé, zlaté slzy,
až se zcela utišily.
„Či snad byl to medvěd přece?“
Prokop dále rozumoval;
„jak se dírou v stropě protáh'
a pak našel k včelám cestu?
Čím to však, že laň mu ušla
a on sám mu nepad' v spáry? –
Buď jak buď, dnes počíhám si.“
Motyku vzal, jal se kopat
blízko včel, vyhloubil jámu,
jak se dělá na medvědy;
na vrchu ji pokryl chvojí,
tiše pak a bez starosti
večer uleh' na své lože,
poslouchal – a zas ty kroky,
nyní blíž a nyní dále,
nyní silný praskot chvoje –
buch! – to byla těžká rána!
„Bože! to byl jistě medvěd,
myslil Prokop, však on zpátky
nevyleze, v pevné kleci
teď se octnul, klidně mohu
spáti dnes jak moje včely.“
Sotva jitra dočkal Prokop;
sekeru vzal těžkopádnou,
opatrně kráčel k sluji,
opatrně nazved' klestí –
ticho tam, ni hnutí malé;
směle sáhl Prokop v jámu,
v hustou srsť se zabořila
jeho ruka – posud ticho,
silou obra teď táh' vzhůru,
v smích však vypuk' nezkrocený,
nebo v jeho ruce zmítal
a se svíjel s rykem Rarach
jazyk při tom vyplazuje,
celý od včel propíchaný,
opuchlý a plný krve.
„Jak, ty na med? Věru dosti,
brachu, jsi mi ztrestán za to! –
Mlsoune, já měl bych věru
ještě víc tě potrestati.
Nyní běž a nanos vody,
dosti nahnal jsi mně strachu!“
Rarach celý polekaný
jal se lízati mu ruce,
pak vyplnil jeho rozkaz;
v krátké chvíli opět zmizel,
zkrotl tak, že plnou volnost
přál mu Prokop, beze všeho
sám ku práci dostavil se,
kdy jí bylo zapotřebí.
Ale zcela povahu svou
zlomyslnou, potutelnou
přece zapřít nedovedl.
Maličkostmi často škádlil
pána svého při modlení,
prchlivost v něm často vzbouzel,
třeba potom krutým trestem
pykat musil za svou zlobu.
Jednou Prokop u ohniště
sedě dříví přitesával;
Rarach u něho se plazil
a tu počal z dlouhé chvíle
kusy dříví, stonky větví
klást mu na obrubu řízy,
uměním svým pekelnickým
v ropuchy a ve háďata
proměnil je, tak že brzy
sluje byla plna plazů,
již se z řízy poustevníka
rozlézali na vše strany.
Dlouho klidně nechal Prokop
tropit ďábla tyto šašky;
najednou však obrátil se,
kříž udělal na tu havěť,
střás' ji s řízy, a ta rázem
v plameny se proměnila,
modré, žluté, zelenavé,
šlehající na vše strany.
Raracha ty zasáhnuly
v tvář i stehna, rudým vírem
kol něho se zatočily,
on v nich úpěl a se svíjel
až ku vchodu sluje – prchl
a do tří dnů nevrátil se.
Když pak přišel, musil Prokop
z hloubi duše zasmáti se,
vida celé tělo jeho
popálené na všech stranách.
Dlouho však to netrvalo
a zas nové pokušení
smyslil Rarach, v misku mléka,
již měl Prokop ku snídaní,
naházel mu zvadlých listů,
špinavých a polo ztlelých.
Ráno do kouta pak zalez'
chtěje odtud pozorovat,
kterak Prokop rozzlobený
mrští miskou plnou listí.
Kterak ale podivil se!
Prokop vstal a po modlitbě
jak se dotek' kraje misky,
by ji k ústům lačným pozved',
vylétl z ní jedním rázem
motýlů roj sněhobílých,
zakroužil se vírem v sluji
jak oblak sněžných vločků,
jak déšť lístků bílých růží,
k stropu vznes' se a pak zmizel.
Udiven zřel za ním Prokop;
z mléka stoupala však vůně
neobvyklá, svěží, sladká.
Vypil mléko svatý Prokop,
na Raracha, který studem
do kouta se plaše krčil,
mlčky jen se usmál tiše.

Meter: trochaic