PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
An den geneigten
 Leser.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Swenne si stet gegen in ze Angesiht/
Und si in mit trögen giht/
Daz si in von Herze meine:
Swer disen zwein geverlih si/
Und wont mit valsher Hute bi/
Der werde zeinem Steine.
Indem sie gegen jhm jhr freundlich Angesicht/
Und den verliebten Glantz der Augen hat gericht/
Zum Zeichen/ daß sie es von gantzem Hertzen meine/
Wer diesen Zwey zu wider ist/
Und brauchet jrgend arge List/
Der werde bald zu Steine.

Meter: iambic
Ich und der Blinde
by Friedrich Hebbel

Einem Blinden wollt' ich die Gabe reichen, doch ließ ich's,
Denn es braus'te der Sturm gar zu gewaltig daher;
Vorwärts eilt' ich, da jagte mir dieser ein Stäubchen in's Auge,
So an die Blindheit gemahnt, kehrt' ich zurück nun und gab.

Meter: hexameter
- 800 - Acto III, ILDEFONSO De El cardenal de Belén
by Lope de Vega

Hermosa virgen, cuyo cuerpo santo
yace debajo de esta blanca losa,
y cuyo puro espíritu reposa
en tanta gloria y en descanso tanto.
Hoy tu martirio, del tirano espanto,
admirada tu patria venturosa,
de quienes eres patrona gloriosa,
celebra en dulce y sonoroso canto.
Recibe, ¡oh clara luz! que el firmamento
dora con pies de sol eternamente
esta memoria que en tu honor presento.
Y a quien de gloria coronó tu frente,
pide para tu pueblo paz y aumento;
así la tuya accidental se aumente.

Meter: iambic
14.
by Friedrich von Bodenstedt

Ich hasse das süßliche Reimgebimmel,
Das ewige Flennen von Hölle und Himmel,
Von Herzen und Schmerzen,
Von Liebe und Triebe,
Von Sonne und Wonne,
Von Lust und Brust
Und von alledem,
Was allzu verbraucht und gemein ist,
Und weil es bequem,
Allen Toren angenehm,
Doch vernünftige Menschen zur Pein ist.

Meter: polymetric
Ermahnung zur Fröligkeit.
by Philipp von Zesen

Lentz/ Sommer/ Herbst/ Winter und andere zeiten/
Die müssen uns dienen zur Nahrung und kost:
Der Frühling lässt Streuser und Kräntze bereiten/
Gibt Blumen und Kreuter und ändert den frost/
Jm Frühling die Vogel sich nehren und mehren/
Sie singen und klingen und laßen sich hören/
Daß Thäler und Wälder und Felder zugleich/
Daß alles erschallet und wallet vor freuden!
Wo Coridon/ Phillis und andere weiden;
Die Wiese voll Blumen/ voll Fische der Teich
Muß unser Ergötzligkeit helffen vermehren;
Die Beume die blühen und grünen mit macht/
Die Hirsche seyn lustig und laßen sich hören/
Ein jedes so lebet und schwebet/ das lacht.
Es muß uns der Sommer und Herbest auch dienen
Der unsere Kammer und Scheinen erfüllt;
Es geben uns Honig im Sommer die Bienen/
Die Felder und Wälder Getreydich und Wild;
Der Herbest muß allerley Obest uns geben/
Bald äpfel/ bald Birnen/ bald edele Reben;
Der Herbest verehret und mehret den Wein/
Der unsere Keller und Tafeln auszieret/
Der frölich uns machet und Lieder gebühret/
Der unsern Geist treibet zu tichten allein.
Die Letzte Zeit aber/ der Winter auch nützet/
Da Netze den Vogeln und Hasen mann stellt/
Die Spisse mann spicker/ die Stuben erhitzet/
Da sich ein jeder zur Liebsten gesellt.
Jtzt hatt sich der Frühling auch widergefunden/
Die lieblichen stunden/
Da alles sich freuet und frölich erzeigt/
Die Sonne viel höher als sonsten aufsteigt/
Der Winter vergehet/
Der Frühling entstehet/
Die fröliche zeit;
Der Wechsel der Zeiten uns höchlich erfreut:
Drümb lustig jhr Brüder/
Singt allerley Lieder/
Es führet uns selbsten die schöne Natur
und zeiget die spur
Zur Fröligkeit an/
und öfnet die bahn.

Meter: amphibrachic
Schlechter Trost .
by Johann Wolfgang von Goethe

Mitternachts weint’ und schluchtzt’ ich,
Weil ich dein entbehrte.
Da kamen Nachtgespenster
Und ich schämte mich.
Nachtgespenster, sagt ich,
Schluchzend und weinend
Feindet ihr mich, dem ihr sonst
Schlafendem vorüberzogt.
Grosse Güter vermiss’ ich.
Denkt nicht schlimmer von mir
Den ihr sonst weise nanntet,
Grosses Uebel betrifft ihn! —
Und die Nachtgespenster
Mit langen Gesichtern
Zogen vorbey,
Ob ich weise oder thörig
Völlig unbekümmert.

Meter: polymetric
XXIII A těla žen jsou rozkošná a sladká,
by František Gellner

A těla žen jsou rozkošná a sladká,
když mládí bouří v krvi bezcitné,
a cesta k nim je snadná tak a hladká. –
– A náhle srdce ze sna procitne.
– – Vzduch vlažný je a venku již se stmělo.
Mé mládí se mnou prudce hovoří.
Toužebným vzruchem chvěje se mé tělo. –
Ale mé srdce, ne, to nehoří.
Milenci spolu alejí jdou temnou.
Omamnou vůni vydechuje sad.
Snad našel bych tu, která šla by se mnou. –
Ne, neumím už ani lásku lhát.
Lži moje mrou, než byly vysloveny.
Pohledy lhavé duši pokoří. – –
Mně stýská se po teplých loktech ženy. –
Ale mé srdce, ne, to nehoří.

Meter: iambic
Stráž před palácem Tamerlana.
by Jaroslav Vrchlický

Jsou uzavřena vrata
a němá jako hrob,
chví záře slunce zlatá
se v lesku jejich zdob
a srší samé blesky
přes kruhy, arabesky
na mramorové desky
těch mlčenlivých kob.
Stráž dvojí u nich stojí
jak duby z Kavkazu,
po uši v plné zbroji
dbá věrně rozkazu,
jak vbita v zem, se nehne,
a sotva bunčuk sehne,
když slunce dlažbu sžehne
svým deštěm topazů.
Po boku křivá, tenká,
ve pochvě zářící
se houpá damascenka,
perletí jiskřící
toul přeplněný šípy,
z nichž jed a zhouba kypí,
a pásu dlouhé cípy
zas květů směsicí.
Luk těžký dlažbu tříská,
jak s paží visí jim,
na rameni štít blýská
svých hřebů svitem mdlým,
a bunčuk v pravé dlani
s pík dlouhých v tichém vlání
nad turbany se sklání,
nad obličejem zlým.
Zde stojí vždy a mlčí
ve slunci, v záři hvězd
žhnou zraky jejich vlčí,
u stop těch tajných cest;
víc mysl, než ví, hádá;
slyš! vzdech a křik a váda,
teď temně cosi padá,
a opět – ticho jest!
V tu bránu knížat davy
na hrdle s řetězem
šli, Timur v lesku slávy
nad nimi vítězem,
a podél jeho dráhy
dál Kirgizové, spahi,
meč třímajíce nahý,
hruď krytou železem.
A v půlnoc opuštěnou
těm zlatým ku vratům
sem s dívkou uloupenou
se přihnal jezdců tlum;
vlas větrem plál a cizí
vnad sterých půvab ryzí,
prs vydobyl se z řízy
a výkřik děsu rtům.
Pak mufti vyšel starý
z těch zasmušilých bran,
ve zraku zhaslé žáry,
na prsou jizvy ran
růžence korálová
skrz prsty zrna znova
propouštěl šepce slova,
jež káže alkoran.
A ticho, palác dřímá,
v něm vladař spí i rob,
i jeho stráž děs jímá,
taj vládne šerem kob.
Koberci zločin chvátá,
msta za ním tiše, svatá!
Jsou uzavřena vrata
a němá jako hrob!

Meter: iambic
368. Nač pak já mám proti ukrutenství
by Jan Kollár

Nač pak já mám proti ukrutenství
Losů řeči vesti válečné,
Dělaje sám sobě zbytečné
Nad milenky ztratou protivenství?
Vždyť jen z obce Slavů v společenství
Oslavenců přešla výtečné,
Z časné Slávy vletla do věčné,
Ze Slavenství do blahoslavenství:
Dcera Slávy zemské, malou změnou
V dceru nebeské se převzala,
Slavena se stala Oslavenou;
A tak všudy jedna věc i jméno,
Zde i tam táž matka zůstala,
A jen místo Slávy proměněno.

Meter: trochaic
XiV .
  Die Land-Lust.
by Friedrich von Hagedorn

Geschäfte, Zwang und Grillen,
Entweiht nicht diese Trift:
Ich finde hier im Stillen
Des Unmuths Gegengift.
Jhr Schwätzer, die ich meide,
Vergeßt mir nachzuziehn:
Verfehlt den Sitz der Freude,
Verfehlt der Felder Grün.
Es webet, wallt und spielet
Das Laub um jeden Strauch,
Und jede Staude fühlet
Des lauen Zephyrs Hauch.
Was mir vor Augen schwebet,
Gefällt und hüpft und singt;
Und alles, alles lebet,
Und alles scheint verjüngt.
Jhr Thäler und ihr Höhen,
Die Lust und Sommer schmückt!
Euch, ungestört, zu sehen
Ist was mein Herz erquickt.
Die Reitzung freyer Felder
Beschämt der Gärten Pracht,
Und in die offnen Wälder
Wird ohne Zwang gelacht.
Die Saat ist aufgeschossen
Und reitzt der Schnitter Hand.
Die blättervollen Sprossen
Beschatten Berg und Land.
Die Vögel, die wir hören,
Geniessen ihrer Zeit:
Nichts tönt in ihren Chören,
Als Scherz und Zärtlichkeit.
Wie thront auf Moß und Rasen
Der Hirt in sanfter Ruh!
Er sieht die Herde grasen
Und spielt ein Lied dazu.
Sein muntres Lied ergetzet
Und scheut die Kenner nicht;
Gefälligkeit ersetzet
Was ihm an Kunst gebricht.
Aus Dorf und Büschen dringet
Der Jugend Kern hervor,
Und tanzt und stimmt und singet
Nach seinem Haber-Roh.
Den Reihen-Tanz vollenden
Die Hirten auf der Hut,
Mit treu-vereinten Händen,
Mit Sprüngen voller Muth.
Wie manche frische Dirne
Schminkt sich aus jenem Bach
Und gibt an Brust und Stirne
Doch nicht den Schönsten nach.
Gesundheit und Vergnügen
Belebt ihr Aug und Herz,
Und reitzt in ihren Zügen,
Und lacht in ihrem Scherz.

Meter: iambic
- - A Luis Vélez de Guevara, del crédito que tienen los extranjeros
by Lope de Vega

¿Que Tomé de Burguillos me llamase,
pudiendo yo llamarme Paulo Emilio,
Trajano, Octavio, Régulo o Marsilio,
qué el crédito al valor anticipase?
¿Qué mi estrella fatal me destinase,
aunque no fuerzan sin humano auxilio,
y del Parnaso el provincial concilio
a ser Tomé, sin que jamás tomase?
Luis Vélez, un Luis tuvo Sevilla,
pobre ingeniero, que después fue rico;
mudando el nombre, ¡extraña maravilla!
Si fue Luis pobre, y rico Ludovico,
mudémonos los nombres de Castilla,
vos Ludovico, y yo Burgitomico.

Meter: iambic
SAMOTA
by Marie Calma

Samota. Ticho. Teprve se dní.
Vrcholky stromů v jitru průzrační,
z hnízd prchá sen.
Kdo tichou samotu mou zalidní,
až vstane den?
Kdo půjde se mnou rosou do rána,
vzpomínkou ztělesněn,
čí slova budou duši seslána
těch dálek do ozvěn?
Či půjdu sama, slunce nad hlavou
jak zlatou korouhev,
jak proudem nesena
té krásy záplavou?
Zda zazní zpěv
slov, která pronikla kdys bytost mou
jak první pocely,
zda vrátí se div chvil,
jež rány otevrou
a zase zacelí?
Samota – ticho – krásy velebnost –
v nich jedna z chvil,
v níž sen se skutečnosti přiblížil
a zraje pro věčnost.

Meter: iambic
Hvězdný mír.
by Alfons Breska

Cosi tichem noci spělo,
zašumělo,
jako hebké vanutí
serafinských perutí.
Jakby s křídel zlaté péro
slétlo v šero,
neurčitý bledý jas
soumrakem se chvějně třás’.
Ve váze mé růže zlaté,
čarem jaté,
vydechnuly potichu
všechnu vůni z kalichů.
Tichá hudba vzduchem táhla,
snivě sáhla
do mé duše v smutků šer
sladkým mírem hvězdných sfer.

Meter: trochaic
HAVRANI.
by Rudolf Pokorný

Letěli ptáci havrani,
usedli kdesi na stráni.
„Kam poletíme, braši, kam,
kde posnídati bude nám?
Kde lupič dostal odměnu – –
nepoletíme po plenu.
Kde blázen skonal samovrah,
nebude černých ptáků tah.
Kde ale matka v bolestech
pracuje na poslední vzdech,
a synové si v nesvoru
na vzájem činí úkoru:
tam poletíme havrani,
tam bude naše snídaní:
z hlavy jim oči vyklovem,
a zasmějem se nad lovem!“

Meter: iambic
PŘED TICHOU VZPOMÍNKOU
by Emanuel Lešehrad

Do Věčného Orientu bratr odešel,
k vyšší Práci povolán byl božskou Moudrostí,
z pozemského víru na pout Nekonečnem šel,
chudý jako při zrození, prost všech marností.
Stavebnické nástroje své bratřím zanechal,
kteří věrně na zemi zde pracovali s ním,
aby Lidskosti chrám mohli budovati dál
k chvále Všeho Stvořitele, k dobru budoucím.
Zůstavil zde po sobě nám světlý, krásný vzor
člověka, jenž ví, proč žije, v čem je jeho cíl,
jehož mysl odmítala nenávist neb vzdor
a jenž přál si, aby každý člověk šťasten byl.
Proto, bratří, netruchlete, radujte se jen,
neboť bratr odešlý v svém díle žije dál,
s vámi všemi duchem sdružen, ač je odloučen,
v chrámu Lidství, který s vámi zbožně budoval.

Meter: trochaic
Das Hohelied
by Heinrich Heine

Des Weibes Leib ist ein Gedicht,
Das Gott der Herr geschrieben
Ins große Stammbuch der Natur,
Als ihn der Geist getrieben.
Ja, günstig war die Stunde ihm,
Der Gott war hochbegeistert;
Er hat den spröden, rebellischen Stoff
Ganz künstlerisch bemeistert.
Fürwahr, der Leib des Weibes ist
Das Hohelied der Lieder;
Gar wunderbare Strophen sind
Die schlanken, weißen Glieder.
O welche göttliche Idee
Ist dieser Hals, der blanke,
Worauf sich wiegt der kleine Kopf,
Der lockige Hauptgedanke!
Der Brüstchen Rosenknospen sind
Epigrammatisch gefeilet;
Unsäglich entzückend ist die Zäsur,
Die streng den Busen teilet.
Den plastischen Schöpfer offenbart
Der Hüften Parallele;
Der Zwischensatz mit dem Feigenblatt
Ist auch eine schöne Stelle.
Das ist kein abstraktes Begriffspoem!
Das Lied hat Fleisch und Rippen,
Hat Hand und Fuß; es lacht und küßt
Mit schöngereimten Lippen.
Hier atmet wahre Poesie!
Anmut in jeder Wendung!
Und auf der Stirne trägt das Lied
Den Stempel der Vollendung.
Lobsingen will ich dir, o Herr,
Und dich im Staub anbeten!
Wir sind nur Stümper gegen dich,
Den himmlischen Poeten.
Versenken will ich mich, o Herr,
In deines Liedes Prächten;
Ich widme seinem Studium
Den Tag mitsamt den Nächten.
Ja, Tag und Nacht studier ich dran,
Will keine Zeit verlieren;
Die Beine werden mir so dünn –
Das kommt vom vielen Studieren.

Meter: iambic
42. Zavři prsa mému lkání,
by Karel Maria Drahotín Villani

Zavři prsa mému lkání,
Na věky mým přísahám;
Vím, že neznáš smilování,
Že já marně nyju, lkám.
K jinému tě slib tvůj váže,
Jiného ty v srdci máš;
Skromně se tě zrak můj táže:
Zdaž i na mne zpomínáš?
Ulevit chtě bolům svojím
Ranil jsem se bezděky,
Aniž kdy svou ránu zhojím...
Pokrvácíť na věky.
Co ti do mne? nech mne stonat!
Směj se mému trápení!
Nech mne ve zoufání skonat,
Nebo mříti v toužení.
Až tvé vazby osud zláme,
Až se k nebi povzneseš:
Tam se spolu zas shledáme,
Snad mě tam pomiluješ!

Meter: trochaic
Semblanza
by Pascual Guerrero

Bajo el sol de tu blonda cabellera
se incendian los claveles de tus labios
y en tus ojos, divinamente sabios,
hay un vivo destello de Quimera.
Ojos que tienen la sabiduría
de aprisionar el alma en las miradas
y revelan regiones ignoradas
donde es más bello y luminoso el día
Tienes en el andar, cierta arrogancia,
y da tu cuerpo en flor, dulce fragancia,
cuando te besa en su vaivén la brisa.
En tanto, con sutil delicadeza,
florece en el jardín de tu belleza
la rosa espiritual de tu sonrisa

Meter: iambic
MARNĚ.
by Karel Babánek

Marně tvé čekalo srdce,
čekalo na zázrak.
V listoví šelestí deště,
tichounce, tiše tak.
Tichá, se smutnýma očima,
nač čekáš ještě?
Život je krutý loupežník!
Tichounce šelestí deště...

Meter: dactylic
29.
by Friedrich von Logau

Das leichte steigt empor,
Drum geht bey unsrer Zeit
Die leichte Sinnligkeit
Der Redligkeit weit vor.

Meter: iambic
- X -
by Hernandode Acunya

Huir procuro del encarecimiento,
no quiero que en mis versos haya engaño,
sino que muestren mi dolor tamaño
cual le siente en efecto el sentimiento.
Que mostrándole tal cual yo le siento
será tan nuevo al mundo y tan extraño,
que la memoria sola de mi daño
a muchos pondrá aviso y escarmiento.
Así, leyendo o siéndoles contadas
mis pasiones, podrán luego apartarse
de seguir el error de mis pisadas.
Y a más seguro puerto enderezarse,
do puedan con sus naves despalmadas
en la tormenta de este mar salvarse.

Meter: iambic
1L: Ich glaub' es, wenn ich gleich ihr Kind nicht sah,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Ich glaub' es, wenn ich gleich ihr Kind nicht sah,
Daß Aegle schon, als Fräulein, Mutter war.
Von Frau von Myrta seh' ich zwar
Die beiden schönen Kinder da,
Doch glaub' ich kaum, daß Myrta sie gebahr.

Meter: iambic
- XVII -
by Gongora

En el cristal de tu divina mano
de Amor bebí el dulcísimo veneno,
néctar ardiente que me abrasa el seno,
y templar con la ausencia pensé en vano;
tal, Claudia bella, del rapaz tirano
es arpón de oro tu mirar sereno,
que cuanto más ausente del, más peno
de sus golpes el pecho menos sano.
Tus cadenas al pie, lloro al ruido
de un eslabón y otro mi destierro,
más desviado, pero más perdido.
¿Cuándo será aquel día que por yerro,
oh serafín, desates, bien nacido,
con manos de cristal nudos de hierro?

Meter: polymetric
8. Jesus zu der Seele
by Gerhard Tersteegen

Du sprichst, ich möge dich bewirken und bereiten;
Nun, streck die Hände aus und laß mich machen dann!
Dein eig'ner Will' und Sorg', dein Treiben und Arbeiten
Stört deine Ruh und macht, daß ich nicht wirken kann.
Schau nur die Blümlein an bei heiterm Sommerwetter,
Sie halten sich ganz still und öffnen ihre Blätter,
So scheint die Sonne drein und wirket sänftiglich;
So will ich's machen auch, halt dich nur leidentlich!

Meter: iambic
- CXLVI - Al doctor Martín Martínez
by Fernando de Herrera

Tú, que alegras el Tebro esclarecido,
y del Betis ondoso el curso ufano
dejas, y el precio antiguo italiano
miras en el sepulcro del olvido,
¿Por ventura, del yugo sacudido,
la cerviz alzas libre, y del tirano
amor en ti desmaya el furor vano,
o en fiero ardor espiras encendido?
Que yo en la patria sin mi Luz me veo
triste, preso, herido, solo, ausente,
y perseguido siempre de un cuidado.
Sin esperanza aviva mi deseo,
y apena de este río a la corriente
descubro el mal que sufro no cansado.

Meter: polymetric
Na nebi v lampách rozžetých
by Eduard Kučera

Na nebi v lampách rozžetých
stříbrné světlo hraje,
jenom v mé duši hluboko
tesklivá, smutná tma je.
Tma je a zima veliká,
po které nejde vesna,
že se ta duše uspaná
nebudí dlouho ze sna.
Bůh ví, kdy bílá jitřenka
ze spánků kraje zbudí,
Bůh ví, kdy blaha jiskřička
zahřeje zase hrudí...
A je mi smutno ku pláči,
o vás mně sny se zdají,
na nebi v lampách rozžetých
stříbrná světla hrají...

Meter: dactylic
164. Nachahmung einer bekannten Stelle Virgils
by Abraham Gotthelf Kästner

Welch Volk, Thuiskons Volk! gesteht den Rang dir zu?
Der Wälsche singt und mahlt vortrefflicher als du;
Witz, Zärtlichkeit, Geschmack, sich putzen, kochen, tanzen,
Und was noch Alles mehr? lernst du vom muntern Franzen;
Stolz geht des Briten Blick auf alles Land umher,
Wo denkt man tief und stark, wo spricht man frey, wie er?
Und du Germanien! ist was von dir zu melden?
Dankt dir Europa was? Regenten, Weise, Helden.

Meter: iambic
1L: Du Stadt der Bildung und des Tees, der Künste und der Nücken,
by Franz von Dingelstedt

Du Stadt der Bildung und des Tees, der Künste und der Nücken,
Leb wohl, der Dichter weist enttäuscht auf ewig dir den Rücken!
Kalt dünkt' es ihm, so lang er saß in deinen stolzen Mauern,
Und niemals wollt ihm drin ein Lied, ein heimatliches, glücken.
Für schweres Gold erkauft' er sich nur federleichte Liebe
Und konnte keine Männerhand warm und vertrauend drücken.
In deinen Linden wohnt kein Lenz, kein Herz in den Palästen,
Und sollten sie durch Pracht und Glanz den Blinden selbst entzücken;
Auf deinen Straßen hüpft geschminkt die Armut und die Lüge,
Verleumdung schlägt und Heuchelei dem Laster goldne Brücken,
Und wenn die Frömmler vor dem Kreuz sich tief und süßlich bücken,
So wissen sie doch tiefer noch vor Kreuzen sich zu bücken,
Dein König räumt und baut in dir, er schafft mit Allmachts-Händen
Nichts mehr als ein musivisch Werk aus hundert-tausend Stücken,
Die Dichter ruft er fern und nah, die Maler und die Sänger
Und stopft mit großen Namen aus der großen Männer Lücken.
Die Namen tun es freilich nicht, und sein sie europäisch,
Sie können nur als Säulenzier des Tempels Neubau schmücken;
Doch nur der Jugend tapfre Hand, nur frischer Geister Streben
Kann von dem Baum der Gegenwart lebend'ge Früchte pflücken.
Leicht welkt der beste Lorbeerkranz auf alters-kahler Scheitel,
Und ein Genie geht auch nicht weit auf Stelzen oder Krücken.
Ihr schreit genug, Ihr schreibt genug, Ihr seht durch Eure Brillen
Im Kater einen Löwen gleich und Adler in den Mücken;
Wir aber, hinterm Berge hier, wir lassen uns nicht blenden,
Wir wissen auch, was rechtes Haar, was Zöpfe und Perücken.
Das sag' ich Euch in vieler Sinn, und sollt' es Euch verletzen,
So mögt Ihr Euch am rechten Fleck ganz ungehindert jücken.
Und wär' ich schlechten Reimen hold, ich wüßte wohl noch manches,
Das trefflich paßt auf Euren Stolz, auf Eure alten Tücken:
Ihr wißt doch, was »ersticken« heißt, was »zwicken«, »flicken«, »knicken«,
Was geistige »Fabriken« sind und stille »Katholiken«, –?
Allein ich hab' es selber satt und weise, mit Behagen,
Du eitle, kalte, falsche Stadt auf ewig dir den Rücken! –

Meter: iambic
Na Agrikolu.
by Josef Košín z Radostova

Srdce tvé si býti netroufá
veselým, že’s ztratil milenku;
ten však, jenž ji dostal za ženku,
zase chudák div si nezoufá.

Meter: trochaic
PŘI HVĚZDIČKÁCH.
by Josef Václav Sládek

HVĚZDIČKY se ukrývají,
jdou tam přes ně mraky,
však by lidé nepřidali
na světlo jim taky.
Ve hnízdech se uschovali
ptáci, kde byl jaký, –
však jim lidé za zpívání
nepřidají taky.
A ty, děvče modrooké,
jenom neklop zraky,
mám-li tě rád na sluníčku,
– při hvězdičkách taky!

Meter: trochaic
NA NEBE VSTOUPENÍ.
by Emanuel Lešehrad

Já rozloučil se se všemi,
jež miloval jsem na zemi
a spěšně vyšel. –
A ani jsem se neohled,
zda za mnou někdo kráčí,
až zahlédl jsem dole svět
z perspektivy ptačí...
Před domem stála matka má,
lomila za mnou rukama;
já z mraků hlavu nachýlil
a slyšel její smutný kvil:
„– proč odešel, proč odešel,
můj zlatý syn?“
Na to jsem utrh’ v nebi květ
a spustil v její klín...

Meter: iambic
115
by Josef Vlastimil Kamarýt

Kdo po cizím nesahá,
tomu Pán Bůh pomahá.

Meter: trochaic
Soneto
by Gaspar Gil Polo

Arenoso, desierto, y seco prado,
tú, que escuchaste el son de mi lamento,
hinchado mar, mudable y fiero viento,
con mis suspiros tristes alterado;
duro peñasco, en do escrito y pintado
perpetuamente queda mi tormento,
dad cierta relación de lo que siento,
pues que Marcelio sola me ha dejado
Llevó a mi hermana, a mí puso en olvido;
y pues su fe, su vela y mi esperanza
al viento encomendó, sedme testigos,
que más no quiero amar hombre nacido,
por no entrar en un mar, do no hay bonanza,
ni pelear con tantos enemigos.

Meter: iambic
A la Excma., Sra. Duquesa de Frías en sus días
by Juan Nicasio Gallego

Cuando improvisa mi prisión oscura
tornó en vergel tu planta bienhechora,
y vio asombrada la naciente aurora
en tus ojos su luz brillar más pura;
no bastando mi pecho a tal ventura,
las gracias viendo do el espanto mora,
así al perderte prorrumpí, señora,
bañado el rostro en llanto de ternura
«¡Ángel celeste, hechizo y ornamento
del mundo, vete en paz, y el
                  cielo pío
sin fin te colme del placer que siento!»
Este fue, dulce amiga, el voto mío:
hoy le renueva el alma y el acento,
y en pobres versos a tus pies le envío.

Meter: iambic
La estatua
by Delmira Agustini

Miradla, así, sobre el follaje
                     oscuro
recortar la silueta soberana
¿no parece el retoño prematuro
de una gran raza que será mañana?
¡Así una raza inconmovible, sana,
tallada a golpes sobre el mármol duro,
de las vastas campañas del futuro
desalojara a la familia humana!
¡Miradla sí -¡de hinojos!- en augusta
calma imponer la desnudez que asusta!
¡Dios! ¡Moved ese cuerpo, dadle un alma!
Ved la grandeza que en su cuerpo duerme
¡Vedlo allá arriba, miserable, inerme,
más pobre que un gusano, siempre en calma!

Meter: polymetric
En un álbum: a la luz
by Salvador Bermúdez de Castro

El dulce aroma del clavel naciente,
la pura luz de la risueña aurora,
el aliento del aura encantadora,
el vago arrullo de la clara fuente;
los ensueños del ánima indolente
cuando el amor con su fulgor la dora,
los rostros de los ángeles, señora,
son menos bellos que tu bella frente.
Virgen de paz, querube de consuelo,
tus pies no huellen el montón
                  de abrojos
que ásperos cubren nuestro triste suelo,
¡ay! templa tú del alma los enojos,
hermosa Luz, porque la luz del
                     cielo
viene hacia mí por medio de tus ojos

Meter: iambic
EGOISTA.
by Antonín Jaroslav Klose

Takt hudby plnil hruď i sál.
V pilíře stínu, kde jsem stál,
jsem viděl nožku opodál,
ukrytu zpola šaty.
A jak jsem chtivé zraky zdvih’,
já postřeh’ ručku jako sníh
a slunný hled, jenž byl tak tich,
a v tváři úsměv zlatý.
Ta dívka byla spanilá.
S ní nejkrasší, jež tančila,
se měřit sotva stačila
a ona – opuštěna!
Zřím hlavinku, jak hnula jí,
a nožky, jak se potají
do taktu sladce houpají –
vždyť je to také žena!
A nikdo nešel s poklonou!...
V ten mžik mně byla madonnou,
k níž, ukryté zpol za clonou,
zrak smí jen obdiv nésti.
Leč rázem žár mi hrudí šleh’,
skráň hořela a chvěl se dech:
ji moci tisknout v ramenech –
co blaha v tom i štěstí!
A po objetí touhou zpit,
přec nešel jsem ji poprosit.
Já vím: těch lidí každý cit
pak moh’ se rázem probudit
a rvali by se o ni.
Tak ve světě juž bývá dnes:
ne krása, jež je skryta kdes,
leč lidí prst a chvály hles
k ní zrak i duše kloní.
Tak skoro jak v tom přísloví,
kde norec poklad vyloví,
vděk světa sobě – bláhový!
a lidem dává zlato...
Že neprosil jsem k tanci Vás,
pil zrakem, duší z Vašich krás
a Vy jste měla dlouhý čas –:
odpusťte, prosím, za to!

Meter: iambic