PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
***
by Karel Dewetter

Dál po nebeském Slavínu
já letěl beze hluku,
a mnohému tam geniu
jsem vděčně stiskl ruku. –
A mnohému já vlastenci
jsem vřelé vyřkl díky
za vděčný národ na zemi
a jménem Republiky.
Dost krásných slov já slyšel tam
a poučil se v mnohém.
A na konec jsem se poroučel
a Slavínu dal s Bohem.

Meter: iambic
46.  Wer GOtt ist/ siehet GOtt.
by Angelus Silesius

Weil ich das wahre Licht/ so wie es ist/ sol sehn;
So muß ichs selber seyn: sonst kan es nicht geschehn.

Meter: iambic
NA STRUNĚ G
by Emanuel Lešehrad

V mou vlídnou jizbu dumavou
mhou hebkou, něžnou noční tmou
se linou vůně vánku hrou,
jenž krouží sirou zahradou.
Ó, vůně viol dusné jsou,
mou duši zmatou náladou
svou náladou, tak zahořklou
tou nocí nyvou, zamlklou.
A tulák měsíc za řekou
jde nivou snivou pěšinou,
jsa okouzlený setkanou
se zemí, sladkou milenkou

Meter: iambic
Genau besehn
by Joachim Ringelnatz

Wenn man das zierlichste Näschen
Von seiner liebsten Braut
Durch ein Vergrößerungsgläschen
Näher beschaut,
Dann zeigen sich haarige Berge,
Daß einem graut.

Meter: iambic
Long Island Sound
by Emma Lazarus

I see it as it looked one afternoon
In August,— by a fresh soft breeze o’erblown.
The swiftness of the tide, the light thereon,
A far-off sail, white as a crescent moon.
The shining waters with pale currents strewn,
The quiet fishing-smacks, the Eastern cove,
The semi-circle of its dark, green grove.
The luminous grasses, and the merry sun
In the grave sky; the sparkle far and wide,
Laughter of unseen children, cheerful chirp
Of crickets, and low lisp of rippling tide,
Light summer clouds fantastical as sleep
Changing unnoted while I gazed thereon.
All these fair sounds and sights I made my own.

Meter: polymetric
Männerkeuschheit .
by Gottfried August Bürger

Wer nie in schnöder Wollust Schoos
Die Fülle der Gesundheit gos,
Den ziemt’s, daß er sich brüsten kan;
Ihn ziemt das Wort: Ich bin ein Man!
Denn er gedeiht und sprost empor,
Wie auf der Wies’ ein schlankes Rohr;
Und lebt und webt, der Gottheit vol,
An Kraft und Schönheit ein Apol.
Die Götterkraft, die ihn durchfleust,
Beflügelt seinen Feuergeist,
Und treibt, aus kalter Dämmerung,
Gen Himmel seinen Adlerschwung.
Er badet sich im Sonnenmeer,
Und Klarheit strömet um ihn her.
Dann wandelt sein verklärter Sin
Durch alle Schöpfung Gottes hin.
Und er durchspäht, und wägt, und mist,
Was in der Schöpfung herlich ist,
Und stelt es dar in Red’ und Sang,
Vol Harmonie, wie Himmelsklang.
O schaut, wie er vol Majestät,
Ein Gott, daher auf Erden geht!
Er geht und steht in Herlichkeit,
Und steht um nichts; denn er gebeut.
Sein Auge funkelt dunkelhell,
Wie ein kristalner Schattenquell.
Sein Antliz stralt, wie Morgenrot;
Auf Nas’ und Stirn herscht Machtgebot.
Das Machtgebot, das drauf regiert,
Wird hui! durch seinen Arm volführt.
Denn der schnelt aus, wie Federstal;
Sein Schwerthieb ist ein Wetterstral.
Das Ros fühlt seines Schenkels Macht,
Der nimmer wanket, nimmer kracht.
Er zwängt das Ros, vom Zwang’ entwönt,
Er zwängt das Ros, und horch! es stöhnt.
Er geht und steht in Herlichkeit,
Und fleht um nichts; denn er gebeut:
Und dennoch schaut, wo er sich zeigt,
O schaut, wie ihm sich alles neigt!
Die edelsten der Jungfraun blühn,
Sie blühn und duften nur für ihn.
O Glükliche, die er erkiest!
O Selige, die sein geniest!
Die Fülle seines Lebens glänzt,
Wie Wein, von Rosen rund umkränzt.
Sein glüklich Weib, an seiner Brust,
Berauscht sich draus zu Lieb’ und Lust.
Frohlockend blikt sie rund umher:
„wo sind der Männer mehr, wie Er?„
Fleuch, Zärtling, fleuch! Sie spottet dein.
Nur Er nimt Bett’ und Busen ein.
Sie steht und fodert auf umher:
„wo ist, wo ist ein Man, wie Er?„
Sie, ihm allein getreu und hold,
Erkauft kein Fürst mit Ehr’ und Gold.
Wie, wann der Lenz die Erd’ umfäht,
Drob sie mit Blumen schwanger geht:
So segnet Gott durch ihn sein Weib,
Und Blumen trägt ihr edler Leib.
Die alle blühn, wie Sie und Er,
Sie blühn und duften um ihn her;
Und wachsen auf, ein Zedernwald,
Vol Vaterkraft und Wolgestalt. —
So glänzt der Lohn, den der geniest,
So das Geschlecht, das dem entspriest,
Der nie in schnöder Wollust Schoos
Die Fülle der Gesundheit gos.

Meter: iambic
Ze zápisků zapomenutého. (V.)
by Ferdinand Tomek

Osud proklínám, že ku psacímu stolu
přikoval mě v těsné, šeré kanceláři,
kde mne vítají jen haldy protokolů,
příroda kdy tone ve sluneční záři;
jasněji vždy cítím onu pravdu tuhou,
čas že je mým pánem, já jen bídným sluhou.
Stále mocněji se vzmáhá touha ve mně
po tom maličkém, však drahém kousku země,
kolébka kde moje prostá kdysi stála
a kde všecko mluví ke mně řečí známou:
zádumčivé lesy, šedá, vážná skála,
vlny řeky, jež se o balvany lámou,
tajůplná „boží muka“ na rozcestí,
potok, jenž si cestu lučinami klestí.
jakmile jen čas – můj tyran hrozný – svolí,
prchám z dusné Prahy, těkám po okolí,
ale nikde pro mé choré srdce léku;
hynu touhou po vás, drahé moje hory,
po velebném hymnu, který pějí bory,
po ručeji chladném, který v divém jeku
v rokli zející se vrhá vodopádem,
po klikatých stezkách, utajených oku,
které po zarostlém horských obrů boku
k temenům se jejich leckde plazí hadem.
Ústa má se tobě často posmívala,
venkove, a často šosáckým tě zvala...
Ach, jak rád bych nyní na chvíli jen krátkou
prodlel mezi tvými šosáky! Teď asi
bavil bych se všedních hovorů jich látkou
o nadějích na žně, krásném o počasí.
Zhnusily se mně již kritiky a klepy
lecjakého hejska, jenž se práce štítí,
v kavárně jen celé odpoledne dřepí,
lidem posmívá se, v jejichž srdci nítí
„zpozdilá“ se láska k národu a vlasti,
lidem, kteří dosud věří v ideály,
moderní jež člověk se sebe má střásti – –
Hynu touhou po vás, drahé moje skály!

Meter: trochaic
Na Tě nesmím zapominout!
by Václav Antonín Crha

Až mne celý národ pozná někdy,
a mé jméno v zámcích bude zněti;
až tam stařec šedý, dívka něžná
i to děcko bude písně mé si pěti,
až mi věnec slávy bude určen
a vlast mi ho do vlasů již spínat;
zvolám k světu: nejsem tu sám,
zde po boku ženušku mám,
na tu nesmím, nesmím zapomínat!
Až mne strasti potkají snad kruté,
nepřátelé budou se mi smáti,
až mi blaho, štěstí, zdraví vyrvou
a já opuštěn tu budu státi;
až mi po životu sáhat budou
a již již mne počnou stínat:
šeptat budu: zapomeňte na mne,
proklejte mne, ne však ženu,
na tu nesmím, nesmím zapomínat!
A až v soudný den se z hrobu zdvihnem,
bychom za své skutky plat svůj vzali,
a Bůh zvolá: „Pojďte spravedliví,
co jste pro vlast věrně bojovali;“ –
až mne k slávě věčné povolá Bůh
a již nebes blaženost mi bude kynout,
zvolám k Bohu,: „Otče, já mám ženu,
hle, tu vedle mne je,
dej, ať s anjeli Ti slávu pěje,
tu, můj Bože, musím věčně k srdci vinout,
na tu nesmím nikdy, nikdy zapominout!

Meter: trochaic
PO LÉTECH.
by Zdeněk Knittl

Zas kaštany kvetou v aleji
jak tehda,
zas v polibku větve sklánějí
jak tehda,
zem celá zas chví se v naději
jak tehda,
a v ňadru je nějak lehčeji
jak tehda.
Ó, moci zas jednou tudy jít
jak tehda!
Ó, moci zas chvíli šťasten být
jak tehda!
Ó, moci tak s čistým srdcem snít
jak tehda!
Ó, moci zas v jaro víru mít
jak tehda!

Meter: dactylic
A Calderón
by Juan Eugenio Hartzenbusch

Con voz clamaste de pesar profundo
al contemplar la pequeñez humana:
«Sombra es la vida como el sueño vana,
fantástica existencia la del mundo»:.
Pero brillando tú claro y fecundo,
sol en los cercos de la escena hispana,
¿cómo ilusión te pareció liviana
la fuerza de tu ingenio sin segundo?
Tú, desde el envidiado Manzanares,
al Arno, al Rhin y al Plata mereciste
respeto, admiración, lauros y altares:
Y pues eterna vive tu memoria,
con más justa razón decir debiste:
«Sueño todo será, verdad mi gloria »

Meter: iambic
- XCV -
by Lope de Vega

Sosiega un poco, airado temeroso,
humilde vencedor, niño gigante,
cobarde matador, firme inconstante,
traidor leal, rendido victorioso.
Déjame en paz, pacífico furioso,
villano hidalgo, tímido arrogante,
cuerdo loco, filósofo ignorante,
ciego lince, seguro cauteloso.
Ama, si eres Amor, que si procuras
descubrir con sospechas y recelos
en mi adorado sol nieblas oscuras,
en vano me lastimas con desvelos;
trate nuestra amistad, verdades puras,
no te encubras, Amor, di que eres celos.

Meter: polymetric
- XC - A don Juan de Castilla y Aguayo autor de El perfecto corregidor
by Gongora

Generoso don Juan, sobre quien llueve
la docta erudición su licor puro,
con que nos dais en flor fruto maduro,
y un bien inmenso en un volumen breve;
déle la eternidad, pues se lo debe
(para perpetuo acuerdo en lo futuro)
a vuestro heroico bulto en mármol duro
glorioso entalle de inmortal relieve.
Pues hoy da vuestra pluma nueva
de Córdoba al clarísimo Senado,
y pone ley al español lenguaje
con doctrina y estilo tan purgado,
que al olvido hará vuestra memoria
ilustre injuria y valeroso ultraje.

Meter: iambic
La peña majestuosa
by Joaquín Arcadio Pagaza

De un monte el dorso ríspido y
                     serrado
tiene por trono, y la escarpada cumbre;
se corona en laurel, y su techumbre
las nubes son y el éter azulado
Por cetro empuña verde y arriscado
monolito de enorme pesadumbre;
las colinas su regia servidumbre
son, y su imperio el valle dilatado
Se embebece mirando en el bruñido
y líquido cristal su faz severa,
su airoso porte y ademán temido
Y su música dulce y placentera
son el trueno del rayo y el graznido
del águila salvaje y altanera

Meter: polymetric
Marcus Aurelius Antoninus Verissimus
by Friedrich von Hagedorn

Monarchen, euren Werth wird jede Zeit erheben,
Und die Benennungen berühmter Herrscher leben.
Noch wiederholt die Welt das Lobwort ungeschwächt:
Noch heißen sie uns groß, noch weise, noch gerecht.
Ein schöner Name fehlt, den Antonin erworben,
Der des

Meter: iambic
- 77 -
by Lope de Vega

Cuelgan racimos de ángeles, que enrizan
la pluma al sol en arcos soberanos,
humillan nubes promontorios canos,
y de aljófar la tierra fertilizan.
Desde el cielo a Toledo se entapizan
los aires de celestes cortesanos
con lirios y azucenas en las manos,
que la dorada senda aromatizan.
Baja la Virgen, que bajó del cielo
al mismo Dios; pero sí a Dios María;
hoy a María de Ildefonso el celo.
Y como en pan angélico asistía
Dios en su Iglesia, el cielo vio que el suelo
ventaja por entonces le tenía.

Meter: iambic
7. Klaglied
by Simon Dach

Der Knechte Barbarey (verzeih daß ich es sage,
Weil du Barbarisch, Rom, wirst recht an diesem Tage),
Stellt an zu newem Hohn gar Königlichen Pracht,
Denn Christus Straffe wird zu einem Spiel gemacht.
Sein Scepter ist ein Rohr, das trägt er, sie bemühen
Dem newen König, ihm, auch Purpur anzuziehen,
Kein frembdes PurpurKleid, ihr KriegsKnecht, ist hie noht,
Er ist von deinem Blut vorhin schon Purpur-roht.
Gebt seinen Rock nur her, was Farbe der mag führen,
Stracks wird er Purpur seyn, wird Christus ihn nur rühren.
Was noch zuletzt gebrach, des Hauptes hohe Zier
Dasselbe schenckt die Krohn' aus spitzen Dornen hier.
O Leid! die Dornen sind tieff in sein Haupt gegangen,
Daher das Blut herab treufft über seine Wangen.
Er wird, so angethan, dem Richter vorgestellt,
Ich weis, daß kaum ein Stein hie seine Thränen hält.
Das Volck entbrennt je mehr und mehr in wilden Flammen,
Weg, an das Creutz mit ihm! so schreyen sie zusammen.
Giebt dein Gewissen dir hie wo Gedancken ein,
Vergiß es, sonst kanst du des Käysers Freund nicht seyn.
Wird was versehn, die Schuld komm über unser' Erben,
Wir hafften, wir dafür, nur laß uns diesen sterben.
Ein böses Volck! so hoch kömpt ihm der Haß zu stehn,
Bringt es nur Christum umb, so wil es untergehn.
Ihr bringt ihn umb, und tilgt euch selbst auch von der Erden,
Was ihr euch ohn Bedacht selbst wünschet sol euch werden.
Ihr rufft den Käyser an, beym Käyser kriegt ihr stat,
Der wird ein Rächer seyn der schweren Vbelthat.
Pilat läst Christum nicht so lang, ohn Schuld, ermorden,
Vnd ist an Richters stat fast sein Vertreter worden,
Als er vom Käyser hört, wird er so sehr erschreckt,
Als einer den der Blitz hat plötzlich angesteckt.
Nur dieses Wetter macht ihn kleinlaut und was leiser,
Der Nahm' ist ihm sein Blitz, sein Jupiter der Käyser,
So offt sein Donner schalt, so offt fällt ihm der Muht,
Biß ihn die eitle Furcht gar in die Bande thut.
Durch Mordthat die nicht gnug im Fluch wird ewig schweben,
Hat er zum Tode Gott unschuldig hingegeben.
Ein Narr! die Schuld, die sonst kein gantzes Meer verlescht,
Geht, meint er, ab, wenn er sich nur mit Wasser wäscht.

Meter: iambic
347
by Josef Vlastimil Kamarýt

Před rozpakem jednati,
jest – k lítosti chvátati.

Meter: trochaic
PÁTERŮM
by Josef Svatopluk Machar

Sijete kletby na mou hlavu
i špatných vtipů úrodu –
jste, reverendi, zcela v právu,
však chyba vězí v důvodu:
– Ne proto, že jsem kdysi kdesi
rýp v pánaboha v bujnosti –
však ježíte se, přiznejte si,
jen pro rušení živnosti.

Meter: iambic
67. Die Abgeschiedenheit.
by Angelus Silesius

Weil Abgeschiedenheit sich niemand macht gemein:
So muß sie ohne sucht und eine Jungfrau sein.

Meter: iambic
An einen jungen Dichter
by Heinrich Christian Boie

Verstecke dich und statt zu fliegen krieche!
So sprach mit Recht ein weiser alter Grieche,
Und traun! der Mann sah tief in unser Herz.
Des Bruders Glück ist seinem Bruder Schmerz;
Stets ungerecht, voll Neid ist unsre Seele,
Sie leidet, wenn geehrt ein andrer ist.
Verdiene Ruhm! Doch daß dir Glück nicht fehle,
So werde nicht genannt, eh du gestorben bist.

Meter: iambic
- XV -
by Hernandode Acunya

La red de amor, pues por Amor es hecha,
no es de maravillar si a tantos prende
ni que, pues él la coge y él la tiende,
la guarde sin estar rota o deshecha;
ni que, del arco que Amor hace y flecha,
trabaje en vano aquel que se defiende,
ni que se engañe quien le da y le vende,
mirando y deseando, tanta flecha.
Es niño y vence, porque él solo viene
a poder lo imposible, tal que ciego
muy cierta, sin mirar, toma la mira,
y nos hace sentir que a un tiempo tiene
las manos en el arco y en el fuego,
y prende con la red, y abrasa y tira.

Meter: iambic
OBRAT VE SVATÉ CÍRKVI
by Josef Svatopluk Machar

Inkvisiční soudy, špalky, hranice
pěstovala svatá církev velice –
dnes se bouří, že je v Rusku trápen kněz –
lieber Bauer, das ist doch was anderes.

Meter: trochaic
VZPOMÍNKA
by Adolf Heyduk

Ne hvězdný blankyt jen a květná niva,
ni mořská hloub a pýcha strmých hor,
ni matčin cit jen, v lůžko-li se dívá,
v němž její dítko, něžný dřímá tvor;
ne soulad slov jen, tvarů, barev, zvuků,
ni co lze rtem a zraků letem,
co srdce k srdci poutá, s rukou ruku;
i vzpomínka je vroucím duším světem!

Meter: iambic
Sonetos – I
by Ventura de la Vega

«Cruza sin mí los espumosos mares;
saluda, ¡oh nave!, de mi patria el muro,
y déjame vagar triste y oscuro
por la orilla del lento Manzanares
Si osa turbar la paz de tus
                        hogares
de soberbio extranjero el soplo impuro,
otra defienda con el hierro
                        duro
su libertad y mis nativos lares »
Esto decía yo cuando las olas
surcó la nave en que partir debía,
y abandonó las costas españolas
Ella al impulso plácido del
                        aura
voló a la orilla de la patria mía
y yo en los brazos me volví de Laura

Meter: polymetric
Schnabelweide
by Ludwig Achim von Arnim

Ach wär mein Kind, mein liebes einz'ges Kind
Ein klein geschwind Waldvögelein,
Es sänge froh im lust'gen Morgenwind
Und ließ sein ew'ges, ew'ges Schrein!
Und flöge es mir auch davon,
Es flöge doch nicht in die Sonn'
Es flög zum Nachbar auf den Ast
Und wär des Kirschbaums lieber Gast.
Die ganze Welt wär sein, – allein –
Nun muß es nach den Kirschen schrein!
Ich denke meiner Jugend Pein
Und mein', es wird nicht klüger sein, –
Es wird ihm auch nicht besser gehn, –
Was es nur sieht, das will es haben,
Wie schön die Kirschen übersehn,
Wie würden uns die Kirschen laben.
Ach wär mein Kind, mein liebes einz'ges Kind
Ein klein geschwind Waldvögelein,
Es brächte mir im lust'gen Morgenwind
Der Kirschen viel am Stiel im Schnäblein sein.

Meter: iambic
195.  Der wesentliche Danck.
by Angelus Silesius

Der wesentlichste Danck den GOtt liebt wie sein Leben/
Ist wenn du dich bereitst daß Er sich selbst kan geben.

Meter: iambic
[wohl ist Hafis ein Schwätzer]
by Georg Friedrich Daumer

Wohl ist Hafis ein Schwätzer,
Der Nichtiges zu Markte bringt;
Wohl ist Hafis ein Sänger,
Der immer nur dasselbe singt –
Doch darfst du ihm nicht sagen:
»du halte deinen Odem an!«
Geh' auf die Flur und höre,
Wie's im Gebüsche singt und klingt!
Was hemmet dort dem Vogel
Die Triller- und die Schmetterlust,
Die ihm, so lang er lebet,
Aus ewig heller Kehle dringt?

Meter: iambic
- LXXXVIII -
by Gutierre de Cetina

De la pena de Sísifo se cuenta
que sube un grave peso a una montaña
áspera, inhabitable, obscura, extraña,
do cuanto puede ver, más le atormenta.
Subido a la alta cima, antes que sienta
descanso alguno, el desear le engaña,
y soltando la carga que le daña,
de nuevo torna a la pasada afrenta.
Así, sube, señora, el alma mía
por ásperos caminos desusados
a la cumbre de la alta fantasía.
Mas no son unos males acabados,
cuando la obstinación de mi porfía
sigue los que le están aparejados.

Meter: iambic
Druhé psaní.
by Jan Červenka

Moje paní, moje paní,
kéž byste tu mohla býti,
východ zřít, jak plane zlatem,
západ, červánky jak svítí.
Kéž byste sem přijít mohla
v tyto lesy zadumané,
lesy, jimiž jako balsám
v duši mír a teplo vane.
Věřte, je tu jako v ráji.
Člověk se tu srdci vzdává,
odpouští a v hloubi duše
nevěda se dobrým stává.
Je tu jako ve svatyni.
Člověk mlčky hlavu níží,
noha pokleká a mysl
v obdivu se Bohu blíží.
A já bloudím lesy těmi,
bez cíle, kam krok mne vede,
stráněmi, kde slunce hoří,
houštím, kde jen pavouk přede.
Bloudím jako náměsíčný,
za šelestem listů spadlých,
opíjím se hudbou větru,
svitem hvězd i kapek schladlých.
Bloudím šerem tmavých stromů,
hlubinami tajemnými,
poslouchám jich teskné dumy,
poslouchám a dumám s nimi.
A tak proti vlastní vůli
těchto lesů při chorále
zapomínám na svět celý, – –
ale na Vás myslím stále!

Meter: trochaic
To the Memory of Mr. Oldham
by John Dryden

Farewell, too little and too lately known,
Whom I began to think and call my own;
For sure our souls were near ally'd; and thine
Cast in the same poetic mould with mine.
One common note on either lyre did strike,
And knaves and fools we both abhorr'd alike:
To the same goal did both our studies drive,
The last set out the soonest did arrive.
Thus Nisus fell upon the slippery place,
While his young friend perform'd and won the race.
O early ripe! to thy abundant store
What could advancing age have added more?
It might (what nature never gives the young)
Have taught the numbers of thy native tongue.
But satire needs not those, and wit will shine
Through the harsh cadence of a rugged line.
A noble error, and but seldom made,
When poets are by too much force betray'd.
Thy generous fruits, though gather'd ere their prime
Still show'd a quickness; and maturing time
But mellows what we write to the dull sweets of rhyme.
Once more, hail and farewell; farewell thou young,
But ah too short, Marcellus of our tongue;
Thy brows with ivy, and with laurels bound;
But fate and gloomy night encompass thee around.

Meter: iambic
The little love-god lying once asleep (Sonnet 154)
by William Shakespeare

The little love-god lying once asleep
Laid by his side his heart-inflaming brand,
Whilst many nymphs that vow’d chaste life to keep
Came tripping by; but in her maiden hand
The fairest votary took up that fire
Which many legions of true hearts had warm’d;
And so the general of hot desire
What sleeping by a virgin hand disarm’d.
This brand she quenched in a cool well by,
Which from Love’s fire took heat perpetual,
Growing a bath and healthful remedy
For men diseased; but I, my mistress’ thrall,
    Came there for cure, and this by that I prove,
    Love’s fire heats water, water cools not love.

Meter: iambic
- XXIV -
by Pedro Soto de Rojas

Al dulce son de vuestro blando acento
vi las aves sin dueño ya cautivas,
suspensas vi las aguas fugitivas
del Darro en su orgulloso movimiento,
vi el rumor de los árboles atento,
vi del aire cesar las lenguas vivas,
vi humanarse las fieras más esquivas
y moverse las piedras de su asiento.
Me vi también de vuestro canto asido,
Fénix bella, y al céfiro, a las aves,
piedras, árboles, fieras y corriente
dije: «Pues este canto os da sentido,
sentid, testigos de este bien suaves,
que ya mi alma de sentir no siente.»

Meter: polymetric
220. Als mich der Abbé wegen dieses Sinngedichts zum Abendessen bat und mir viele Höflichkeit erzeigte
by Abraham Gotthelf Kästner

Mein Sinngedicht fand der Abbé sehr fein,
Und lud dafür zum Abendmahl mich ein.
O wüßte **
Der sollte mir zwey Jahr zu essen geben.

Meter: iambic
[ein armer Mann, ein Armer]
by Friederike Kempner

Ein armer Mann, ein Armer,
Weißt Du, wie das klingt?
Als wenn aus der Tiefe
Man nach Hilfe ringt. –

Meter: trochaic
ROMANCE O SMÍŘENÍ.
by Karel Hugo Hilar

Západy už jsou zkrvaveny,
lukami počal vítr vát,
opravdu toužím v náruč ženy,
opravdu toužím milovat.
Soumraky, vizte, diskrétní jsou,
má drahá, všude vůně jen...
Lukami počal vítr vát:
chci milovat, chci milovat!
To všechno, co se stalo kdysi,
to bylo, ale není dnes,
rád mnoho člověk vysvětlí si,
co kdysi s těžkým srdcem nes’...
Soumraky, vizte, diskrétní jsou,
má milá, všude vůně jen...
Dnes opravdu Vám nechci lhát:
chci milovat, chci milovat!
Ty první chvíle šeříkové
a první lásky bílý květ,
– (jak se ta celá éra zove) –
nám štěstí přinést’ nedoved’...
Soumraky, hle, padají tiché,
kolkolem slední píseň zní:...
Věřte mi, dnes Vám nechci lhát:
chci milovat, chci milovat.
Ta jedna chvíle vyslyšení
vzpomínek knihy zavře mé,
a poslední to chvíle není,
šťastni-li spolu budeme
ve chvíli této, která smyje,
co mezi námi stalo se...
Věřte, tak snadno štěstí mít:
nechte se v náruč uchvátit!
Západy kolem nachem hýří,
k objetí vůkol obzor zve,
v mé krvi horká touha víří:
smíření v chvíli vášnivé!
A chvílí tou pak vyrovnáni
půjdeme dále přáteli...
Věřte mi, dnes Vám nechci lhát:
chci milovat, chci milovat!

Meter: iambic
PŘÍTELKYNI.
by Antonín Sova

Já nespal starostí, žes byla svatá,
když ve světě tvá mladost obklopena
vždy svůdci, prchla jim i lesku zlata.
Pak, hořce když už v tobě zrála žena,
přec jednou přišel ten, kdo sved’ a zlatem
vzplál tvými prsteny, tvým šustil šatem,
rty tvými vychloubal se, zhrdal, díval
tvým nestoudným se okem, hrdlem zpíval,
žárliv, by jiný cit tě neokřídlil,
tys byla jím, on, ďábel, v tobě bydlil..

Meter: iambic
When Dawn Comes to the City
by Claude McKay

The tired cars go grumbling by,
        The moaning, groaning cars,
    And the old milk carts go rumbling by
        Under the same dull stars.
    Out of the tenements, cold as stone,
        Dark figures start for work;
    I watch them sadly shuffle on,
        ’Tis dawn, dawn in New York.

        But I would be on the island of the sea,
        In the heart of the island of the sea,
    Where the cocks are crowing, crowing, crowing,
    And the hens are cackling in the rose-apple tree,
Where the old draft-horse is neighing, neighing, neighing,
        Out on the brown dew-silvered lawn,
    And the tethered cow is lowing, lowing, lowing,
And dear old Ned is braying, braying, braying,
And the shaggy Nannie goat is calling, calling, calling
    From her little trampled corner of the long wide lea
That stretches to the waters of the hill-stream falling
    Sheer upon the flat rocks joyously!
    There, oh, there! on the island of the sea,
        There I would be at dawn.

    The tired cars go grumbling by,
        The crazy, lazy cars,
    And the same milk carts go rumbling by
        Under the dying stars.
    A lonely newsboy hurries by,
        Humming a recent ditty;
    Red streaks strike through the gray of the sky,
        The dawn comes to the city.

        But I would be on the island of the sea,
        In the heart of the island of the sea,
    Where the cocks are crowing, crowing, crowing,
    And the hens are cackling in the rose-apple tree,
Where the old draft-horse is neighing, neighing, neighing
        Out on the brown dew-silvered lawn,
    And the tethered cow is lowing, lowing, lowing,
And dear old Ned is braying, braying, braying,
And the shaggy Nannie goat is calling, calling, calling,
    From her little trampled corner of the long wide lea
That stretches to the waters of the hill-stream falling
    Sheer upon the flat rocks joyously!
    There, oh, there! on the island of the sea,
        There I would be at dawn.

Meter: polymetric