PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die Bank
by Annette von Droste-Hülshoff

Im Parke weiß ich eine Bank,
Die schattenreichste nicht von allen,
Nur Erlen lassen, dünn und schlank,
Darüber karge Streifen wallen;
Da sitz' ich manchen Sommertag
Und laß mich rösten von der Sonnen,
Rings keiner Quelle Plätschern wach,
Doch mir im Herzen springt der Bronnen.
Dies ist der Fleck, wo man den Weg
Nach allen Seiten kann bestreichen,
Das staub'ge Gleis, den grünen Steg,
Und dort die Lichtung in den Eichen:
Ach manche, manche liebe Spur
Ist unterm Rade aufgeflogen!
Was mich erfreut, bekümmert, nur
Von drüben kam es hergezogen.
Du frommer Greis im schlichten Kleid,
Getreuer Freund seit zwanzig Jahren,
Dem keine Wege schlimm und weit,
Galt es den heil'gen Dienst zu wahren,
Wie oft sah ich den schweren Schlag
Dich drehn mit ungeschickten Händen,
Und langsam steigend nach und nach
Dein Käppchen an des Dammes Wänden.
Und du in meines Herzens Grund,
Mein lieber schlanker blonder Junge,
Mit deiner Büchs' und braunem Hund,
Du klares Aug' und muntre Zunge,
Wie oft hört' ich dein Pfeifen nah,
Wenn zu der Dogge du gesprochen;
Mein lieber Bruder warst du ja,
Wie sollte mir das Herz nicht pochen?
Und manches was die Zeit verweht,
Und manches was sie ließ erkalten,
Wie Banquos Königsreihe geht
Und trabt es aus des Waldes Spalten.
Auch was mir noch geblieben und
Was neu erblüht im Lebensgarten,
Der werten Freunde heitrer Bund,
Von drüben muß ich ihn erwarten.
So sitz' ich Stunden wie gebannt,
Im Gestern halb und halb im Heute,
Mein gutes Fernrohr in der Hand
Und laß es streifen durch die Weite.
Am Damme steht ein wilder Strauch,
O, schmählich hat mich der betrogen!
Rührt ihn der Wind, so mein' ich auch
Was Liebes komme hergezogen!
Mit jedem Schritt weiß er zu gehn,
Sich anzuformen alle Züge;
So mag er denn am Hange stehn,
Ein wert Phantom, geliebte Lüge;
Ich aber hoffe für und für,
Sofern ich mich des Lebens freue,
Zu rösten an der Sonne hier,
Geduld'ger Märtyrer der Treue.

Meter: iambic
Am dritten Sonntage in der Fasten
by Annette von Droste-Hülshoff

»mein Nam' ist Legion, denn unserer sind viele,«
So spricht der finstre Geist:
Sein Nam' ist Legion, weh mir, daß ich es fühle!
Daß es mich zittern heißt!
Wo kindlich dem Gemüt in Einfalt und Vertrauen
Nichts als sein Jesu kund,
Da kann der Finstre nicht die wirren Höhlen bauen
Im einfach lichten Grund;
Doch du, mein schuldvoll Herz, in deinem eitlen Wissen,
In deinem irren Tun,
Wie sind dir tausend brand'ge Stellen aufgerissen!
Worin die Nacht kann ruhn;
Und raff' ich mich empor, und will ich mich erkühnen
Zu heil'gen Namens Schall,
O, könnte nicht vielleicht mein guter Wille dienen
Zu neuem schwerem Fall!
Denn daß die Welt mich nicht, die Menschen mich nicht kennen,
Die gleißend wie das Meer,
Daß sie mich oft sogar noch hell und freudig nennen,
Das senkt unendlich schwer!
Mich kennen muß die Welt, ich muß Verachtung tragen,
Wie ich sie stets verdient,
Ich Wurm, der den, den Engel kaum zu nennen wagen,
Zu preisen mich erkühnt!
Laß in Zerknirschung mich, laß mich in Furcht dich singen,
Mein Heiland und mein Gott!
Daß nicht mein Lied entrauscht, ein kunstvoll sündlich Klingen,
Ein Frevel und ein Spott.
Ach wer so leer wie ich in Worten und in Werken,
An Sinnen so verwirrt,
Des Lied kann nur des Herrn barmherzig Wunder stärken,
Daß es zum Segen wird.
Ist nicht mein ganzer Tag nur eine Reihe Sünden?
Muß oft in Traumeswahn,
Oft wachend die Begier nicht zahllos Wege finden,
Nur nie die Himmelsbahn!
Tönt nicht der Kampfgesang der Lust von allen Seiten?
Und bringt er nicht den Sieg?
Ist nicht mein Leben nur ein flüchtig kraftlos Streiten?
Ein schmachbedeckter Krieg!
Und mein' ich eine Zeit, daß ich den Sieg errungen,
Weil die Begierde schwand,
Da bin ich ausgeschlürft, wie von Empusenzungen,
Wie eine tote Hand!
Und ist mir's eine Zeit, als will das Leben ziehen
Ins Herze gar erstarrt,
Da muß mit ihm zugleich der Übermut entglühen,
Der eines Hauchs geharrt.
Und wird mir's endlich klar, umsprüht von Leidensfunken,
Wie klein, wie nichts ich bin,
Da bin ich ausgebrannt, zu Asche eingesunken,
Verglüht an Geist und Sinn.
Das hast du selber dir, du schuldvoll Herz, zu danken,
Mein Jesu lieb und traut!
Wärst du nur irgend treu, er würde nimmer wanken
Von der geliebten Braut.
Doch, daß du schlummernd läßt durch alle Tore ziehen
Den grausen Höllenbund,
Daß überall für ihn die Siegeskränze blühen
Aus deinem eignen Grund,
Daß du dich töricht wähnst in vollem hellem Laube,
Du armer dürrer Zweig!
Daß du, indes der Feind frohlockt in deinem Raube,
Dich herrlich wähnst, und reich:
Das ist warum du stirbst, daß du in Wahnes Gluten
Nicht kennst den eignen Schmerz,
O, fühltest du dich selbst aus allen Adern bluten,
Du töricht frevelnd Herz!
So schaue deine Not! noch fielen nicht die Schranken
Der dunklen Ewigkeit.
»sein Nam' ist Legion«, o fasse den Gedanken!
Es ist die letzte Zeit!

Meter: iambic
Mi guajira
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

Cuando en los prados de mi Cuba hermosa
mi guajira gentil llena su falda
de frescas hojas de jazmín y gualda
para jugar con ellas primorosa;
cuando vaga sencilla y majestuosa
sobre la verde alfombra de esmeralda,
y de flores bellísimas guirnaldas
se coloca en su frente candorosa;
las aves la saludan dulcemente,
el sol la baña con sus rayos rojos,
y en sus labios perfúmase el ambiente;
los guajiros adóranla de hinojos,
y yo embriagado de pasión vehemente,
de amor me abraso en sus divinos ojos.

Meter: polymetric
U okna sedím, hledím ven,
by Jiljí Vratislav Jahn

U okna sedím, hledím ven,
dech květů ke mně vlaje,
s plachými sny a se spisy
si rozpustile hraje.
Tam venku láska v luh i háj
překrásné písně dýše
a lidem duše do hlubin
jen samou radosť píše.
Tam venku život bujarý
se jako strom rozkládá,
a první smělé vítězství
vždy výše jej pobádá.
Já ale vidím, skoumám jen
obětí v hrůzném davu,
krvavé děje národu –
a teskně kloním hlavu.

Meter: iambic
Es kribbelt und wibbelt weiter
by Theodor Fontane

Die Flut steigt bis an den Ararat,
Und es hilft keine Rettungsleiter,
Da bringt die Taube Zweig und Blatt –
Und es kribbelt und wibbelt weiter.
Es sicheln und mähen von Ost nach West
Die apokalyptischen Reiter,
Aber ob Hunger, ob Krieg, ob Pest,
Es kribbelt und wibbelt weiter.
Ein Gott wird gekreuzigt auf Golgatha,
Es brennen Millionen Scheiter,
Märtyrer hier und Hexen da,
Doch es kribbelt und wibbelt weiter.
So banne dein Ich in dich zurück
Und ergib dich und sei heiter;
Was liegt an dir und deinem Glück?
Es kribbelt und wibbelt weiter.

Meter: iambic
64.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Der an dem Creutze hat vor dich genung gethan,
Rufft dir, Mensch folge mir, das Creutz ist deine Bahn.

Meter: iambic
Bařina.
by Jaroslav Kvapil

Jak černé zrcadlo, jež svitem mdlým se leskne,
plá tmavá bařina kdes v tiši hájů teskné,
spleť větví prohnilých tlí jejím pod zrcadlem,
však v listí uvadlém a dolů na dno spadlém
má leknín kořeny, je zrosený a bílý
jak opál měsíce, jenž nad lesy se chýlí.
Ó noci vůní mdlých, ty tajemná a vlahá!
Tvým svitem smutečním, hle, Najad těla nahá
se chvějí rhytmicky jak v tichém tance reji
a k růžím leknínu se v touze uklánějí.
Kam prchli Satyři, již ve křovích se smáli?
Jak mrtvé touhy stesk zní kdesi syrinx v dáli.
Spím na dně bařiny a tělo moje stlívá,
však v záři nocí mdlých, jež krajem chví se snivá,
z mých prsou rozrytých květ písní roste bílý,
má kouzlo měsíce, jenž k leknínům se chýlí,
a fantóm Najady, ten magický a čistý,
se sklání v onen květ a líbá jeho listy.

Meter: polymetric
De El trato muda costumbre Jornada tercera - Juana
by Antonio Hurtado de Mendoza

Soberana virtud, sencilla, y pura
de nuestra vida estimación primera,
mi alma con rendido amor venera
la gloriosa verdad de su hermosura.
Mas de ti, o venganza, o mal segura
virtud bastarda fementida, y fiera,
con destrozo fatal hallar quisiera
la preciada traición de tu locura.
Con ira noble yo miré un tirano,
esposo vil, que en ciego barbarismo,
mi quietud alteró turbada en vano.
Cielos, de mí que fuera en tanto abismo,
si como mi desdicha está en su mano,
no estuviera hoy en mí mi valor mismo!

Meter: polymetric
SVATÁ RITA Z KASSIE
by František Odvalil

Tichý klášter. V chudých celách
sotva kdo dnes dřímá.
Vrátily se, plny štěstí,
starší sestry z Říma.
Vypravují. Zrak jim hoří.
Každé slovo stéká
jako balsam v srdce družek.
Jich ta radost čeká.
Půjdou všecky. Jitřenkou jim
myšlenka ta svítá.
Smutná ze své poustevničky
přišla dnes i Rita.
„Matko, matko, kéž i já bych
na tu pout jít směla,
svaté prahy apoštolské,
slávu církve zřela,
hroby Božích mučedníků
v slzách zulíbala,
žíznivé své duši rosy
rajské napít dala...“
„Vzmuž se, dítě milované!
Vím to, jak jsi zbožná,
ale rána na tvém čele...
ne, to není možná.“
Ach ta rána! Divná rána!
Kristus dal ji Ritě.
K jeho kříži vinula se
vždy tak křečovitě,
až trn koruny ji zranil.
Hrozná odtud rána
zeje v čele, stále horší.
Divná milost Pána!
Kane na tvář hnis... ach, ano,
co as Rita zkusí!
Jsme jen lidé. I ty sestry
pohled ten si hnusí.
Rita trpí. Osaměle
tráví smutné žití.
Ne, tu ovšem možno není
do světa tak jíti.
„AIe, Pane, jest to mnoho,
touha-li tam letí?
Vždyť tam svatý Otec volal
všecky svoje děti.
Jest to pro mne příliš mnoho?
Nuž, staň vůle Tvá se!“
V poustevně své Rita sama
v slzách rozplývá se.
Potom rukou odhodlanou
přetře ránu čela –
Ach – je možno tolik lásky?
V div by doufat směla?
Ale ano! Je to pravda!
Kam se rána děla?
Čisté, bílé, hladké svítí
čelo pod loktuší. –
Se sestrami Rita na pout
s rozkvetlou jde duší.
Líbá prahy apoštolské,
uctí svatých kosti,
v srdce jako včelka sbírá
milost za milostí.
Modlí se za církev celou,
zvlášť za kraj svůj milý,
aby se tam duše všecky
v Kristu oblažily,
za sestřičky, za převorku,
za svůj klášter prosí –
pro sebe jen za svou lásku,
kterou v srdci nosí.
Se sestrami pak se vrací.
A ta láska, zdá se,
větší jest dle vůle Boží,
ale v staré kráse,
neboť doma – zas ta divná
rána otvírá se!
Milost větší je v té ráně,
obět Bohu libá.
Zůstane, až v smrti Pán ji
s toho čela slíbá. – –
Svatá Rito, my tu tvoji
divnou ránu známe,
ba nám zdá se, svatá Rito,
že ji sami máme.
Má ji každý, kdo chce býti
věrný Krista Pána.
Je to milost. Ale u nás
je to též zlá rána.
Víš ty, milá svatá Rito,
že je u nás zvykem,
s hnusem hledět na každého,
kdo jest katolíkem?
V ošklivosti být u bratří,
jak to duši hněte!
Rána, za niž stydíme se
po křesťanském světě.
Komu to jen vysvětlovat,
komu požalovat?
Ne, tu ránu bude nejlíp
všemu světu schovat. –
Nuž, jak divem scelila se!
My ji necítili.
Byli jsme tam bratři bratřím
nesčetným tak milí.
Scelila se v krásném Římě.
Ach, vy blahé chvíle!
srdce květ a duch byl oheň,
čelo hrdé, bílé.
Doma však – zas otvírá se. –
Ne, jí nechcem skrýti!
Vždyť sám bolů král, Pán Ježíš,
ráčil nám ji vrýti.
Bude to jen milost větší,
milost nekonečná.
Ponesem ji s vůlí Boží
třebas na práh Věčna.

Meter: trochaic
PAN VYŠÍNSKÝ. (XXXIII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Náš Vladimír však nemiloval síní,
Kde člověk pánu Bohu krade čas;
Kde z jindy udělá se i hned nyní,
A z noci deň a pak noc ze dni zas,
Jak marná mysl právě si umíní.
Ni kdysi v shonu nedočkavém slídí
Po vzáctné společnosti oněch lidí,
Jejichžto moudrostí se jen ve frančtině,
A v jiných řečích, jen ne v mateřtině,
Rozvijí v proudu krásné konversací
A den co den se ve soiréech vrací.

Meter: iambic
Von Spiegeln und Fern-
 Gläsern.
by Barthold Heinrich Brockes

Derselben Würckung nun, was das Gesicht angeht,
Ist, daß ihr Grund dem Strahl des Lichtes widersteht,
Daß dieser Strahl im Punct, woselbst er rückwerts springet,
Denselben Winckel macht, mit dem, der in ihn dringet.
Jm platten Spiegel bleibt ein Vorwurff, wie er ist.

Meter: iambic
To John Keats, Poet, at Springtime
by Countee Cullen

I cannot hold my peace, John Keats;
There never was a spring like this;
It is an echo, that repeats
My last year’s song and next year’s bliss.
I know, in spite of all men say
Of Beauty, you have felt her most.
Yea, even in your grave her way
Is laid. Poor, troubled, lyric ghost,
Spring never was so fair and dear
As Beauty makes her seem this year.

I cannot hold my peace, John Keats;
I am as helpless in the toil
Of spring as any lamb that bleats
To feel the solid earth recoil
Beneath his puny legs. Spring beats
Her tocsin call to those who love her,
And lo! the dogwood petals cover
Her breast with drifts of snow, and sleek
White gulls fly screaming to her, and hover
About her shoulders, and kiss her cheek,
While white and purple lilacs muster
A strength that bears them to a cluster
Of color and odor; for her sake
All things that slept are now awake.

And you and I, shall we lie still,
John Keats, while Beauty summons us?
Somehow I feel your sensitive will
Is pulsing up some tremulous
Sap road of a maple tree, whose leaves
Grow music as they grow, since your
Wild voice is in them, a harp that grieves
For life that opens death’s dark door.
Though dust, your fingers still can push
The Vision Splendid to a birth,
Though now they work as grass in the hush
Of the night on the broad sweet page of the earth.

“John Keats is dead,” they say, but I
Who hear your full insistent cry
In bud and blossom, leaf and tree,
Know John Keats still writes poetry.
And while my head is earthward bowed
To read new life sprung from your shroud,
Folks seeing me must think it strange
That merely spring should so derange
My mind. They do not know that you,
John Keats, keep revel with me, too.

Meter: iambic
El obrero
by José J. Villa

Ajeno de la vida a los placeres
que goza el adalid de falso brillo,
el golpe de la fragua y del martillo
es carne mutilada en los talleres
No parece el hermano de esos
                     seres
que encumbró la fortuna; es tan sencillo
que sube, por un solo panecillo,
la escala de los múltiples quehaceres
Doblada la cerviz y sudoroso,
como una bestia en el trabajo ungida,
atraviesa las calles silencioso.
Pero ¡ay! lleva en el alma comprimida,
toda una tempestad: ¡el pavoroso
problema de su clase redimida!

Meter: iambic
HLASY O MÝCH EPIGRAMECH
by Josef Svatopluk Machar

Vzdychl si kdesi jeden trefený:
„Mizerné střely, není pochyby!“
A z Čapka na to dí hlas ozvěny:
„No vida, tam se to též nelíbí!“

Meter: iambic
Sprin’ Fevah
by Raymond Garfield Dandridge

Dar’s a lazy, sortah hazy
Feelin’ grips me, thoo an’ thoo;
An’ I feels lak doin’ less dan enythin’;
Dough de saw is sharp an’ greasy,
Dough de task et han’ is easy,
An’ de day am fair an’ breezy,
Dar’s a thief dat steals embition in de win’.

Kaint defy it, kaint deny it,
Kaze it jes won’t be denied;
It’s a mos’ pursistin’ stubbern sortah thin’;
Anti Tox’ doan neutrolize it;
Doctahs fail to analyze it;
So I yiel’s (dough I despise it)
To dat res’less, wretchit fevah evah Sprin’.

Meter: trochaic
TITÉŽ PROTI „KRITICE“
by Otokar Fischer

Mussolini, Marinetti,
Prampollini, Baionetti,
Footballini col Dadone,
Ferda nostro Chestertone,
il mio commilitone –
questi bravi forti tutti,
noi mangiamo Tutti frutti,
io son’ Intelligente,
Critica – perduta gente.

Meter: trochaic
Bacchus im Triller
by Friedrich Schiller

Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trillt den saubern Kerl herum!
Manches Stück von altem Adel,
Vetter, hast du auf der Nadel.
Vetter, übel kommst du weg!
Manchen Kopf mit Dampf gefüllet,
Manchen hast du umgetrillet,
Manchen klugen Kopf berülpet,
Manchen Magen umgestilpet,
Umgewälzt in seinem Speck,
Manchen Hut krumm aufgesetzet,
Manches Lamm in Wut gehetzet,
Bäume, Hecken, Häuser, Gassen
Um uns Narren tanzen lassen.
Darum kommst du übel weg,
Darum wirst auch du getrillet,
Wirst auch du mit Dampf gefüllet,
Darum wirst auch du berülpet,
Wird dein Magen umgestilpet,
Umgewälzt in seinem Speck,
Darum kommst du übel weg.
Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trillt den saubern Kerl herum!
Siehst, wie du mit unsern Zungen,
Unserm Witz bist umgesprungen,
Siehst du itzt, du lockrer Specht?
Wie du uns am Seil gezwirbelt,
Uns im Ring herumgewirbelt,
Daß uns Nacht ums Auge grauste,
Daß's uns in den Ohren sauste,
Lerns in deinem Käfigt recht!
Daß wir vor dem Ohrgebrümmel
Nimmer Gottes blauen Himmel,
Nimmer sahen Stock und Steine,
Knackten auf die lieben Beine.
Siehst du itzt, du lockrer Specht?
Daß wir Gottes gelbe Sonne
Für die Heidelberger Tonne,
Berge, Bäume, Türme, Schlösser
Angesehn für Schoppengläser,
Lernst dus itzt, du lockrer Specht?
Lerns in deinem Käfigt recht!
Trille! Trille! blind und dumm,
Taub und dumm,
Trill den saubern Kerl herum!
Schwager, warst doch sonst voll Ränke,
Schwager, wo nun deine Schwänke,
Deine Pfiffe, schlauer Kopf?
Ausgepumpt sind deine Pfiffe,
Und zum Teufel sind die Kniffe!
Albern wie ein Stutzer plaudern,
Wie ein Waschweib wirst du kaudern,
Junker ist ein seichter Tropf.
Nun, so weißt dus – magst dich schämen,
Magst meintwegen Reißaus nehmen,
Dem Hollunken Amor rühmen,
Dran er soll Exempel nehmen.
Fort, Bärnhäuter! tummle dich!
Unser Witz, aus Glas gekerbet,
Wie der Blitz ist er zerscherbet;
Soll dich nicht der Triller treiben,
Laß die Narrenspossen bleiben!
Hasts verstanden? Denk an mich!
Wüster Vogel, packe dich!

Meter: trochaic
- XXX -
by Argensola

Vuelve del campo el labrador cansado,
y mientras se restaura en fácil cena,
para nuevo trabajo se condena,
que al venidero sol quedó obligado.
Cuando descansa en el rincón su arado,
con hoz la vid sin pámpanos cercena;
siega la mies y la vendimia ordena,
y luego al yugo vuelve ya olvidado.
Es el trabajo propio a los mortales,
en el cual los alivia la esperanza
con premio que a trabajo nuevo llama.
Así pasan los bienes por los males,
así sustenta al mundo la mudanza,
y así es tirano en él quien la desama.

Meter: iambic
POMNĚNKA Z ČESKÉHO LESA. (I.)
by Miloš Červinka

Prvního svitu peruť lehká
se nad krajinou spící nesla;
a jako čaloun stříbrotkaný
na lesy chladná mlha klesla.
Pak na ten čaloun zlaté růže
vycházející slunko sije,
že pod jich tíží klesá – klesá –
a v houšti zelené se kryje. –
To krásné ráno ve hlubinách
zpěvavé sbory ptáčat budí,
že pějí slunku všechny písně,
co jen jich v malé spalo hrudi.
Co z této písně vyznívá,
kdy vánek lehký dál ji nese,
to jsou ty báje dávných dob,
jež ukryty jsou v Českém lese.
Když k lidem ve kraj zaletí
jen ohlas jejich tichý z jara,
roztouží je co sladký sen,
že dí: To zašlá báje, stará! –
A nevěří, že pravdou je
zvuk, co tak jímá krásou svojí;
jim báj ta jest jen pohádkou,
jakou se k spánku dítě kojí.
Aj, lidé milí, neumřelo,
co mládí vaše odkojilo,
než jenom se to vašim zrakům
ve hloubi lesů poukrylo.
Kdy za požitek měnili jste
roztoužení, co v srdci vřelo,
pak jako kvítek na výhoru
i mládí vaše odumřelo.
Však je to duše matky vaší,
co vám tu jarní báje pějí!
Ó navraťte se v zeleň citů
a v jejich hloubi najdete ji.
Mně zjevila se v zátiší,
kde rozkvétaly sněženky,
potok se vinul z houštiny
a líbaly se pomněnky.
Zněla mi v písni ptáčete,
voněl jí svěžích květů dech,
a její stopa lehounká
zlatila kyprý lesní mech.
Mně pravdou byly pohádky,
co světí vesna památkou!
jen jeden zjev – ten jediný!
mi bude věčně pohádkou. –
Mže pramen jasný. pěnivý
opouští chladné stíny skal
a z lesa hlubin zelených
se květným luhem vine v dál.
Jarního rána první zář
mne vyvábila z lesa ven
po břehu říčky, tam, kde luh
byl v polosvitu rozložen.
A zastavím se v dumání,
jímž právě zašlý jal mne sen...
tu vidím dívku před sebou,
jak povstala by z vodních pěn.
Na polo byla rozvitá –
na polo ještě v poupěti,
podobna svůdné rusalce –
podobna však i dítěti.
Tou ručkou jako z úběle
pomněnku modrou dala mi –
a změnila se v paprsek,
jenž hynul mezi skalami...
Mně bylo jako v onen čas,
kdy těšil jsem se na matku,
že večer přijde k lůžku zas
a poví novou pohádku...
Mně pravdou byly pohádky
svěceny její památkou!
Ten zjev na břehu jasné Mže
je však mi věčně pohádkou.

Meter: iambic
Safo
by Enrique Vázquez de Aldana

Es la Grecia inmortal, la que su
                     lira
siempre aclama en su lírico torneo
pues de su inspiración el centelleo
resplandece ante el pueblo que le admira
Por el templo de Venus, do se inspira
ella se emancipó del gineceo:
y al goce le cantó, cantó al deseo
de aquel amor que inflama y que
                     delira
Abandonada en bello plenilunio
llora la hermosa hetaria su infortunio
en un raudal de lágrimas ardientes;
llega luego de un mar a la alta roca,
y después que a Faón llama y evoca
se sepulta en las ondas transparentes.

Meter: polymetric
1L: Mädchen, sahst du jüngst mich weinen? –
by Anastasius Grün

Mädchen, sahst du jüngst mich weinen? –
Sieh, des Weibes Thräne fließt
Wie der klare Thau vom Himmel,
Den er auf die Blumen gießt.
Ob die trübe Nacht ihn weinet,
Lächelnd ihn der Morgen bringt,
Stets nur labt der Thau die Blume
Und sie lebt ihr Haupt verjüngt.
Doch es gleicht des Mannes Thräne
Edlem Harz aus Ostens Flur,
Tief ins Herz des Baums verschlossen,
Quillt's freiwillig selten nur.
Schneiden mußt du in die Rinde
Bis zum Kern des Marks hinein,
Und das edle Naß entträufelt
Dann so golden, hell und rein.
Bald zwar mag der Born versiegen,
Und der Baum grünt fort und treibt,
Und er grüßt noch manchen Frühling,
Doch der Schnitt, die Wunde – bleibt.
Denke, Mädchen, jenes Baumes
Auf des Ostens fernen Höhn;
Denke, Mädchen, auch des Mannes,
Den du weinen einst gesehn.

Meter: trochaic
- XXXV - Día primero de su amor
by Pedro Soto de Rojas

Cuando el Planeta que las horas cuenta,
el encanto de Cholcos encendía,
en la estación primera de aquel día,
que honró al actor su pueblo, que le afrenta;
Dio a la más cuerda Amor, la más sangrienta
flecha que dentro en su carcaj tenía,
y orgullosa con tanta valentía
entró al rendido corazón exenta.
Estaba yo sin armas descuidado,
y para honor de su cobarde hazaña
armas me dio el Amor, después de herido:
Pruebo herirle con ellas, está armado,
pruebo mi llanto, es su dureza extraña,
pruebo a rendirle a fuerza, estoy rendido.

Meter: iambic
Velkonoc.
by František Sušil

Jaké jsou tvé moci,
Svatá velkonoci!
Svět tvou čijíc závladu
Kvapně se má k odmladu.
Vůkol život zkvítá,
Radost všady svítá,
Příroda ta přeblahá
Řeči hlasné dosahá.
Slyš, má duše, ptáky,
Věrné Páně žáky!
Zda jich píseň přelíbá
Tebou zcela nehýbá?
Zemi schřadlé dosud
Blahý kyne osud;
Ai jak lůno otvírá,
Slast svou kvítím prostírá.
Ty-li, Boží dítě,
Tu slast tvorův cítě
Radostí se nechvěješ?
Ty-li Pánu nevzpěješ?
Ó pěj chvalopísně
Z celé útrob tísně!
Komora tvé útroby
Ujmi všech chval zásoby.
Tam v své duše schráně
Obnov slávu Páně,
Sejmi hříchův řetězy,
Ať Pán v tobě vítězí. –
Ach ty's dřevo plané,
Uhlí ututlané;
Jiskry zhasly nepleše,
Kdož je opět rozkřeše?
A jsi kvítí spadlé,
Před svým časem svadlé;
Kdož to kvítí ubudí
V tvého těla orudí?
Viň se k Pánu světla,
Aby hruď tvá zkvětla;
Čili pro tě nevstal Pán,
Jenž byl za tě na smrť dán?
Ve všech sil svých sněmu
Přilni vroucně k němu!
Kdož jsa spojen s plápolem
Nezahoří okolem?
O! ty Pane slavný,
Šat můj neúpravný!
Nedáš Ty mně úpravy
Z kořisti své oslavy?
V hrudi mé lpí kamen
Nad sílu mých ramen,
Ach kdož mi ho odvalí,
Pastýři můj předbalý?
Posilni mé rámě!
Nechť v mé duše chrámě
Po dni mého života
Znak tvé slávy bleskotá.
Pozdvihni mne z pádu,
Ujmi ve mně vládu,
Ať mé duše závěti
Cností vší se okvětí.

Meter: trochaic
- XXXVIII - A la gloriosa acción del Conde de Aspurg, progenitor de los Católicos Reyes de España, que llevó del diestro el caballo en que iba el sacerdote con el viático para un enfermo
by Joseph de Litala y Castelvi

El que de Jerarquías asistido
universal Señor de lo criado
Sol de Cielos, y luces adorado
a breve esfera camino ceñido.
Fatigaba la selva divertido
héroe feliz, y a su Deidad postrado
le adoró del caballo desmontado
llevándole del diestro compungido.
¡O Gran Dios! ¡o piedad! ¡o gran clemencia!
¡o juicios altos nunca comprendidos!
¡o cuánto te rindió esta reverencia!
Tus altos Nietos ven esclarecidos
en la Ilustre del Sol circunferencia
sus dominios Rodolfo competidos.

Meter: polymetric