PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Hrobník.
by Rudolf Pokorný

Hřbitůvek prostý na horách,
shrbené všady kříže,
jediný černý neshrben:
„Hrobníku, pojďme blíže!
Vezmi tu, staroušku, za kliku,
otevři zvědavcům z měst;
povídej, povídej, hrobníku,
kdože tu pochován jest?“
„„Kdože by, páni, kdo by měl
pod květy také lůže:
upadlá hvězda v předvečer,
na jaře zvadlá růže,
housličky rozpuklé ve vzlyku,
zbloudilá bludička z cest – –““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, kdože to jest?“
„„Ptáče to, páni, střelené
ve hnízda rodném domku;
javořík náhle zlomený,
– přeškoda mého stromku! –
srdce, jež vyrvala tatíku
ze prsou otrocká pěst – –““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, jak že to jest?“
„„Přilétlo ptáče bez dechu,
přilétlo v prachu, krvi:
,Z barikád zrostl, tatíčku,
svobody kvítek prvý –
Vojtěch váš při něm byl ve mžiku,
pečoval, aby moh kvést – –‘““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, cože ti jest?“
„„,Darmo jsme prachu v oblaka
skrývali kvítek sličný:
kořínky přece poderval
příboj vln ustavičný.
Vrhli se na kvítek v povyku,
stráž jeho vraždili v trest – –‘““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, cože ti jest?“
„„,Hladoví vlci poroby
v patách mi cení zuby –‘
– Neboj se, já tě, dítě mé,
zachráním od záhuby!
Dobře si počínals, orlíku,
činy tvé horalů čest – –““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, cože ti jest?“
„„Dopadly rány na bránu:
,Otevřte, jsme tu vzkazem,
místa že ještě pro vás dva
máme dosť pod provazem!‘–
Hoho! nech, hyeno, pokřiku,
k pánům si dones tu zvěst! –““
„Povídej, povídej, hrobníku,
staroušku, jakže to jest?“
„„Skočili mžikem s komoňů,
dobyta těžká brána – –
,Sami jste sobě odemkli,
otroci, do satana!‘
Strhli jsme pušky: Sem, k tatíku!
Vojtěše, umíš zbraň nést – –““
„Povídej, povídej, hrobníku –
staroušku, jakže to jest?“
„„Zahromžil výstřel nerovný,
z pušek tu, z pistol tamo;
vzúpěli dva hned na zemi,
s námi však nebe samo.
Šarvátka byla juž v zániku,
v tom tu zas jezdců zříť šest – –““
„Povídej, povídej, hrobníku –
staroušku, jak že to jest?“
„„Nedlouho jsme se bránili:
Vojtěcha sklála kule –
padl jsem k jeho mrtvole
bez mysli, slova, vůle.
Zlíbal jsem čílko mu v zájiku,
provazy na se dal plést – –““
„Povídej, povídej, hrobníku –
staroušku, jakže ti jest!“
„„Vlekli mne vlci na pevnosť,
mučili drahná leta,
zchromili údy železy,
vyhnali potom – kmeta.
Belhal jsem do hor svých bez díků
přes hloží, trny a klest – –““
„Dopověz, dopověz, hrobníku,
staroušku, jakže ti jest!“
„„Statek můj dávno spust a zmiz,
Vojtěch můj v zemi dřímal –
sousedé službu nabídli:
vzal jsem a nerozjímal...
Vzal jsem tu hrobařskou motyku,
v třesoucí stiskl ji pěst – –““
Dávno spíš s Vojtěchem, hrobníku:
staroušku, jakže vám jest?...

Meter: polymetric
Jdou mračna přes hor vrcholy.
by Jaroslav Vrchlický

Jdou mračna přes hor vrcholy,
mé dítě!
jdou mračna přes hor vrcholy,
jest rychlý jejich shon a chvat.
Já ptal se: „Smím tě míti rád,
mé dítě?“
A ty jsi řekla: „Nikoli!“
Ty nevíš, jak to zabolí,
mé dítě!
Zář luny mrakem prokmitla,
mé dítě!
zář luny mrakem prokmitla.
Týž pablesk též v tvém oku vzplál,
když na tvou lásku jsem se ptal,
mé dítě!
V něm láska tvá ti ulítla
a nadějí mi zasvitla,
mé dítě!
Víš, co to šumí topoly,
mé dítě?
Víš, co to šumí topoly?
Ó každý ten strom dávno ví,
co srdce srdci odpoví,
mé dítě!
Než řeknou ústa „nikoli“,
juž napřed srdce povolí,
mé dítě!

Meter: iambic
18.
by Franz von Dingelstedt

Dort, wo kein Baum der frommen Trauer
Verlassne Hügel grün belaubt,
Dort ruht, dicht an der Kirchhofs-Mauer,
Ruht meines Vaters heilig' Haupt.
Warum sie ihn so weit gebettet
Von guter Christen Lagerstatt?
Weil er, den andre nicht gerettet,
Zuletzt sich selbst gerettet hat.
Weil er zum Dieb nicht werden mochte
Und weil dem Bettler niemand gab,
Drum schnitt er seinem Lebensdochte
Rasch selbst die tote Kohle ab.
Selbstmördern streng den Stab zu brechen,
Wenn man warm sitzt im hohen Rat,
Von Feigheit und Verirrung sprechen,
Ist, wahrlich! keine Heldentat.
Doch wüßtet Ihr, wie dem zu Mute,
Der, aller Erdenhoffnung quitt,
Fertig mit Gott, mit kaltem Blute
In seine roten Adern schnitt:
Der nachts sich in die Wellen stürzte,
Nachdem er lang am Ufer hing,
Der künstlich selbst die Schlinge schürzte,
Darin sein Atem sich verfing:
Säht' Ihr, wie reuig und erstarrend
Die Hand nach einem Halme griff,
Und wie die Kehle, rettungs-harrend,
Nach ferner Hilfe krampfhaft rief: – –
Ihr wäret lasser im Verdammen
Und littet wohl in Majestät,
Daß solche Blumen nah beisammen
Modern mit den', so Gott gemäht!
Sie haben keinen Stein gegeben,
Kein Mal, mein armer Vater, dir,
Und dennoch warest du im Leben
Ein Mann wie wenig Männer hier.
Gleichviel! Ich finde doch die Pfade
Zu deines Grabes Nesselbeet,
Wenn gleich kein Kreuz mit »Gottes Gnade«
Und »Schlummre sanft« darübersteht.
Dank deinem Leben, das geschäftig
Mir keine Lehre schuldig blieb,
Dank deiner Hand, die allzukräftig
Sie auf den jungen Rücken schrieb!
Dank deinem Tod, der ohne Worte
Mir einen großen Trost verhieß;
Er zeigt mir doch, an welchem Orte
Ein Loch der Zimmermeister ließ.

Meter: iambic
Mi musa
by Delmira Agustini

Mi musa tomó un día la
                  placentera ruta
de los campos fragantes; ornada de alboholes,
perfumando sus labios en la miel de la fruta
y dorando su cuerpo al fuego de los soles
Vivió como una ninfa: desnuda, en fresca gruta,
engalanando espejos de lagos tornasoles
La gran garza rosada de su forma impoluta
Volvió a mí como el oro de luz de los crisoles.
Más pura; los cabellos
                  emperlados de gotas
lucientes y prendidos de
                  abrojos; trajo notas
de pájaro silvestre y en los labios más fuego
Yo peinela y vestila sus parisinas galas,
y ella hoy grave pasea por mis
                  lujosas salas
un gran aire salvaje y un perfume de espliego

Meter: anapestic
Veränderte Welt
by Nikolaus Lenau

Die Menschheit ist dahinter kommen,
Trotz aller Gaukelei der Frommen,
Daß mit dem Leben vor dem Grabe
Man endlich Ernst zu machen habe.
Zerbrochen ist des Wahnes Kette,
Die Erde sei nur Übungsstätte,
Nur Voltigierbock sei das Leben,
Aufs Roß werd uns der Himmel heben.
Auf freiem grünem Erdengrunde
Wird jeder bald schon hier, zur Stunde,
Bevor das Grab ihn deckt mit Schollen,
Sein Rößlein weiden, tummeln wollen.

Meter: iambic
24. Kdy můj duch se ve snách noří,
by Karel Maria Drahotín Villani

Kdy můj duch se ve snách noří,
Lásky touhou umírá:
Náděje mi blaho tvoří,
Ráj mi lásky otvírá.
V ní se na mne všecko směje,
Lásku mou ves cítí svět,
Ptactvo o mé lásce pěje,
O ní šeptá každý květ.
Moře k nohoum se mi vine
Láskou mojí zkrocené,
Veseleji řeka plyne,
Háj v mé barvě – zelené.
Stojím – plesám vida tebe,
V náději se tebe ptám:
„Zbavíš ty mne toho nebe,
Jež já v tobě věčně mám?“ –

Meter: trochaic
31. An Deutschland
by Paul Fleming

Ja Mutter, es ist wahr. Ich habe diese Zeit,
die Jugend mehr als faul und übel angewendet.
Ich hab' es nicht getan, wie ich mich dir verpfändet.
So lange bin ich aus und denke noch so weit.
Ach Mutter, zürne nicht! Es ist mir mehr als leid,
der Vorwitz, dieser Mut hat mich zu sehr verblendet,
nun hab' ich allzuweit von dir, Trost, abgeländet,
und kan es ändern nicht, wie hoch es mich auch reut.
Ich bin ein schwaches Boot ans große Schiff gehangen,
muß folgen, wie und wenn und wo man denkt hinaus,
ich wil gleich oder nicht. Es wird nichts anders draus.
Indessen meine nicht, o du mein schwer Verlangen,
ich denke nicht auf dich und was mir Frommen bringt.
Der wonet überall, der nach der Tugend ringt!

Meter: iambic
A LAONG - LAAN
by Manuel Bernabé

¡LAONG-LAAN! Tu gloria, —la gloria de la diestra—
infla de orgullo el alma serena de los bravos.
Los ídolos de barro, que en medio la palestra
se imaginaron reyes, apenas son esclavos.
¡SAN NICOLÁS! ¡SAMPALOK! Palta a mi loa pauta
para arrojar mis rosas sobre el ensueño blanco:
la senda de los lauros es de la mano cauta;
espinas sobre espinas. (El oráculo es franco.)
Yo no moldeo estatuas, ni erijo en vano altares:
la vida es lucha: gotas de agua improvisan mares;
granos de arcilla informan las vértebras del Ande.
¡LAONG-LAAN! Sé fuerte y silencioso. Imita
al Taal, que desata la furia que dormita;
pero, de vez en cuando, cuando, se siente grande.

Meter: polymetric
VE VÝCHODNÍ ZÁŘI
by Jan Neruda

O lidstvo! Stověký tvůj o svobodě sen
se mění v skutek, v bílý volný den,
noc chmurných porob k západu se plíží –
hoj lidstvo – lidstvo, den tvůj již se blíží!
Obnažte hlavu, sehněte svou nohu,
bijte se v prsa, plná panské pýchy:
kněz Slovan sloužit národův jde bohu
a odpuštění ždá za vaše hříchy.
Bůh stvořil člověka a člověk zplodil Kaina,
Kain zplodil bratrovraždu, porobu,
poroba vrhla v lidstvo chorobu,
a vzrostla podlost z ní ta všeprodajná.
Ach vlny lidstva, dříve zrcadlny,
jež kdys jen mír a volnost, lásku pěly,
se rozzuřily nyní, rozkypěly,
zášť – zášť jen hučely ty strašné vlny,
brat stisknul bratra z panské choutky pouze,
lid proti lidu hnal se v kanibalské touze,
a místo hymnův luzna zapění
o klenby nebes bilo úpění.
Rozsázený jak proutí podél břehu
stál Slovan v udivení ztrnulém;
mír jeho vítán byl v tom boji zlém –
svou vzteklou pěnou jste ho potřísnili,
tak mnohý kmen jste urvali mu v běhu,
i plnou záhubu jste jeho snili –
o nesmírny jsou černé vaše hříchy,
obnažte hlavu, sehněte svou nohu,
bijte se v prsa plná hříšné pýchy:
kněz Slovan sloužit národův jde bohu
a v oběť zápalnou u zbožném chvění
sám klade na oltář své velké odpuštění!
Již samo srdce boží tím se rmoutí,
že svoboda je lidstvu věčný sen,
i vdechl bůh v to hybké slávské proutí
a mžikem srostlo v obrovitý kmen.
Jen dechem božím, čistou myšlénkou,
ne násilím kmen povznes hlavu svou,
však je tak obrovitý světa pán,
že kdyby v rozlíceném, mocném běhu
stoup mohou svojí v lidstva oceán,
vy jako pěna vystřiknete z břehu.
Než – nebojte se – máte odpuštění!
a třeba u vás lásky k Slávům není
a třeba na nás posud plil váš ret –
ne pomstu – boha lásky rodí Nazaret!
Ten bůh, ten nechce panstva, nechce poroby,
bůh lásky nechce přepychu ni chudoby,
chce volnost, rovnost všech a všude – všude!
A volnost, rovnost v světě širém bude,
neb lásky bůh, by zkojil touhy odevěké,
již vdechl žhoucí život slávské duši měkké
a miliony slávské lidstvu dal ku stráži.
Když Slovan střeží, víc se jistě neodváží
již nikdo rušit lidstva volný smír
a strhnout volnost v starý hnusný vír –
o lidstvo, stověký tvůj o svobodě sen
se mění v skutek, v bílý volný den,
noc chmurných porob k západu se plíží –
hoj lidstvo – lidstvo, – den tvůj již se blíží!

Meter: iambic
Vióse un guerrero
by Tomás de Iriarte

Viose un guerrero en lides y rüinas,
páganle en fama, voz que lleva el viento
Desvelose un autor, y está contento
sólo con ver su nombre en las esquinas.
Cede un indiano el fruto de las minas
por que le den de conde el tratamiento
Surca un viajero el pérfido elemento
para decir: «Estuve en Filipinas»
Sacrifica en palacio un cortesano
su salud, libertad, descanso y rentas,
sólo porque le mire el soberano.
Así yo sufro amor, celos, afrentas;
sirvo, pretendo, y tú, dueño tirano,
con sola una mirada me contentas.

Meter: iambic
398. A však ještě jiní také jsou tu
by Jan Kollár

A však ještě jiní také jsou tu
Svatí, a to v houfích ve množných,
V Bohuslavicech těch pobožných
V blaženosti věčné bez zármutu;
Zvláště z té, co podlehla bíd prutu
Církve českých bratrů nábožných,
Jménem různých cnostmi totožných
Ve Fulněku, v Lešně, v Herenhutu
Jednoty té už sem v zemském stavu
Čistou prostotu a nevinu,
Libovala v učení i mravu;
Vyjmouc jednu pannu rodu ctného,
Snářku Poniatovskou Kristinu,
Třebas byla žáčkou Komenského.

Meter: trochaic
Soneto
by Cristóbal de Castillejo

Garcilaso y Boscán, siendo llegados
al lugar donde están los trovadores
que en esta nuestra lengua y sus
                     primores
fueron en este siglo señalados,
los unos a los otros alterados
se miran, con mudanza de colores,
temiéndose que fuesen corredores
espías o enemigos desmandados;
y juzgando primero por el traje,
pareciéronles ser, como debía,
gentiles españoles caballeros;
y oyéndoles hablar nuevo leguaje
mezclado de una extraña poesía,
con ojos los miraban de extranjeros

Meter: iambic
Wenn ich ein Vöglein wär .
by Clemens Brentano

Wenn ich ein Vöglein wär,
Und auch zwei Flüglein hätt,
Flög ich zu dir;
Weils aber nicht kann seyn,
Bleib ich allhier.
Bin ich gleich weit von dir,
Bin ich doch im Schlaf bei dir,
Und red mit dir;
Wenn ich erwachen thu,
Bin ich allein.
Es vergeht keine Stund in der Nacht,
Da mein Herze nicht erwacht,
Und an dich gedenkt,
Daß du mir viel tausendmal
Dein Herze geschenkt.

Meter: iambic
MATKO!
by Xaver Dvořák

Jedno jméno za tisíce,
jedno jméno celý svět;
matko, neuzřím tě více,
v srdci však tkvíš v konec let.
Jedno tvoje pousmání,
život rozkvete hned máj;
když nám dětství zrak tvůj clání,
svět je pohádka a ráj.
Tvoje slovo písní zvoní,
kouzlem opřádá jak sen;
vzpomínkou se hlava skloní
a zrak hned je orosen.
Cítím na své tvoji ruku
a hned v duši mi je snáz;
smíříš život do souzvuku,
stín-li vstoupíš mezi nás.
Ať nás třeba i hrob dělí,
prostřed nás se klade noc,
obraz tvůj se ve sny vtělí,
očaruje tvoje moc.
Matko! jméno okouzlené,
dražší než-li celý svět;
hle, ty ruce napřažené,
miliony, v každé květ!

Meter: trochaic
Pošta.
by Václav Jaromír Picek

Jede pošta dolinou,
Jede pošta výšinou,
Veze čile dva milence,
Jimž svatební kynou věnce,
Doba sňatku zavítala,
Trala, trala, trala!
Jede spolu mládenec,
V tváři jemný ruměnec,
S ním družinka outlosněžná,
Jejíž duše krásná, něžná
Všecku jemu lásku dala.
Trala, trala, trala!
Kdy as těm čas vykvete
A jim vínek uplete,
Vínek lásky svatoblahé? –
Osud káže dívce drahé,
By svou lásku pochovala,
Trala, trala, trala!
Jede pošta dolinou,
Jede pošta výšinou,
Jede jinoch trápen bolem,
Vezme roh a ten zní dolem,
Jakby duše umírala:
Trala, trala, trala!

Meter: trochaic
307. Stärke aus der Schwachheit
by Gerhard Tersteegen

Läßt Gott dich deine Ohnmacht finden,
Sollt' dein Vertrauen drum verschwinden?
Du hältst dich noch; ei, laß dich fallen,
Dann trägt und hält dich Gott in allen!

Meter: iambic
1L: Erbrich, gelehrter Freund, erbrich dies schmale Blat
by Christiana Mariana von Ziegler

Erbrich, gelehrter Freund, erbrich dies schmale Blat
Das bloß Erkenntlichkeit zu seinem Inhalt hat.
Ein jedes Wort zeigt dir mein redliches Gemüthe;
Es brennt in meiner Brust der Dank vor deine Güte.
Dieselbe zeigt der Fleiß, ich schreibe unermüdt,
Weil mich dein Beyfall itzt zu dem Geschäfte zieht.
Ich denke noch daran was dir mein Mund versprochen,
Als ich den Lorber sah den du vor mich gebrochen.
Die werthe Leucoris liegt mir stets in dem Sinn,
So daß ich nicht wie sonst in meiner Ruhe bin.
Mein Geist ist aufgebracht, ich will mein Wort auch halten
Nach unsrer Deutschen Art, wie sonst die lieben Alten.
Damit mein Wissen auch gesetzt und gründlich sey,
So unterfang ich mich im Lernen vielerley.
Der dir Bekannte – sucht mich zu unterrichten
In der Philosophie; die bessert einst mein Dichten.
Mir geht ein neues Licht in dem Verstande auf,
Ich spühr der Lehren Kraft, und gebe Achtung drauf.
O! schöne Wissenschaft, du bist ganz auserlesen.
Dein reizender Begriff, dein Schluß, dein Satz, dein Wesen,
Zeigt uns der Weisheit bahn; hier scheut man nicht Gefahr.
Das Ende stellet uns etwas Vollkommnes dar.
Ich zürne daß ich nicht vorlängst darauf verfallen;
Mir ekelt noch vor mir, ich kann nur davon lallen;
Zwar ärgert mein Geschlecht sich wohl nicht wenig dran,
Es sieht mich statt des Danks mit schelen Augen an;
Doch mein gelassner Geist erduldet alles Schmähen.
Gesetzt das Männervolk kanns auch nicht gerne sehen;
Mein Vorsatz ist gefaßt, mich stört kein schwarzer Neid.
Ich überwind ihn doch einst durch Vernunft und Zeit.
Was kann ich dir zum Schluß vor deine Freundschaft schenken?
Ein Herz voll Redlichkeit, ein stetes Angedenken
Mehr fordre nicht von mir, grüß was mir günstig ist,
Damit in Wittenberg man meiner nicht vergißt.

Meter: iambic
Chtěl za dne hvězdy zříti,
by Adolf Racek

Chtěl za dne hvězdy zříti,
šel na dno propastí.
Své hvězdy viděl, ale zapadl,
hvězd před východem zřel, však zanikl.
Ze studny zániku se ozývá
za smutných půlnocí hlas jeho genia:
Máš odvahu jít do propastí,
máš odvahu jit do hlubin?
Nezměrnost dálav světů na nebi
a na dně pán neznámých vladařství,
mře rozloh věčných dědic odvěký.
A proto závrať všech, kdo kolem jdou.
a touha dolů, moudrost moudrostí,
nejvyšší slast a rozkoš zapomnění
a sláva nejvyšší, smrt prostřed díla.
On zapadl, on zanikl,
duch vznešený, jenž nedokončil díla,
sám nejsa zedníkem, jen stavitelem.

Meter: iambic
HA SONADO LA VOZ DE LOS HERMANOS III
by Manuel Bernabé

¡Rica ciudad magnánima, Iloilo,
emporio nuevo de orientales dones!
Tu carril raudo de invisible hilo
lleva atado un tropel de corazones.
Tu gesta peregrina de leyenda
de olor de rosas saturó la historia;
y así fulge un blasón en cada tienda,
y en cada hogar un resplandor de gloria.
¡Balantang! ¡Balantang! En tu plebeya
catadura, nos diste una epopeya,
zumo de glorias sobre el lar divino.
Allí la cruz, y al pie, virgen lozana,
duerme Panay, como una estrella hermana,
que señala a los pueblos el camino.

Meter: iambic
Al sol
by Miguel Jerónimo Gutiérrez

Yo te bendigo, sol, padre del día,
sublime rey de la celeste esfera,
¡Cuánta es tu majestad! ¡Cuán hechicera
tu luz se esparce por la patria mía!
La selva, el bosque, la montaña umbría,
el poblado, los valles, la pradera,
por ti renacen y a tu luz primera
huye la noche a su caverna fría.
Bendito seas, oh sol, siempre grandioso
ornado de zafir en la mañana
alzas tu frente fúlgido y glorioso,
luego más bello en el cenit, ufana
te ve la tarde y al morir rabioso
tu aureada tumba se tapiza en grana

Meter: polymetric
La cumbre
by Francisco Javier Ugarte y Pages

A triunfar de continuo acostumbrado,
decía un luchador jamás vencido,
aun la causa explicarme no he
                     podido
de mi primer desastre inesperado
Nada abatió mi espíritu esforzado
por la envidia y la injuria combatido
Y al fin, para caer como he caído,
un mohín de la suerte me ha bastado
-Eleva, le repuse, la mirada
a la alta cumbre, en el azul perdida
de la etérea región inexplorada
Y advertirás, al restañar la herida,
que es tan rápida y fácil la bajada,
como lenta y penosa la subida.

Meter: polymetric
De La Galatea, Libro I
by Cervantes

Afuera el fuego, el lazo, el hielo y flecha
de amor, que abrasa, aprieta, enfría, hiere;
que tal llama mi alma no la quiere,
ni queda de tal nudo satisfecha.
Consuma, ciñe, hiele, mate, estrecha
tenga otra (la) voluntad cuanto quisiere;
que por nardo, o por nieve, o red no espere
tener la mía en su calor deshecha.
Su fuego enfriará mi casto intento,
el nudo romperé por fuerza o arte,
la nieve deshará mi ardiente celo,
la flecha embotará mi pensamiento,
y así, no temeré en segura parte
de amor el fuego, el lazo, el dardo, el hielo.

Meter: iambic
Julia
by Antonio Suárez Gómez

Es soberbia Es altiva Perversamente bella
y de ojos criminales, retadores e hirientes,
pues sabe que el prodigio de sus formas descuella
sobre las mundanales bellezas más ingentes.
Todo es fragancia, ritmo, fuego y ansias en ella,
y su orgullo blasona de arrobar a las gentes
con su andar de expresiones
                  incitantes que sella
el originalismo de sus carnes ardientes
Pero es frágil; apenas el
                  soplo del Deseo
la invade, se convierte su
                  corazón en reo
del sanguíneo delito del Instinto Animal
Y, hembra entonces, humilde su vanidad sofoca
como si un alma histérica y
                  ardientemente loca
fuese en aquel momento su Ser Espiritual

Meter: anapestic
51. Zelená se lípa v šírém poli,
by Jan Květoslav Klumpar

Zelená se lípa v šírém poli,
Z větví slavíka tlukot šveholí
A se tichou chvěje krajinou:
Pozorný se chodec v chládku staví
Poslouchaje hlas ten zajímavý,
Jak se mísí s libou ozvěnou.
Libých tónů, umek ladných synu!
Zdráv buď v drahém vlasti klínu,
Ty jsi zvolil vyšších slastí zdroj –
Nektaru Ti podej nebe číši,
Jehož hlas Tvé srdce rádo slyší,
Losu ránu zlého zpěv Ti zhoj!

Meter: trochaic
IV. Nač hlučíte již stále: sláva! sláva!
by Václav Šolc

Nač hlučíte již stále: sláva! sláva!
vždyť pustá stojí ještě mohyla,
již krví sláva vaše pokryla
a dvoustaletá s hanbou kryje tráva.
Nižádný pomník k tryzně nesvolává,
by slza žalu kosti zrosila,
jež lačným supům tady rozsila
osudné války vražedlná vřava.
Nuž sneste žuly ze všech zemí k nebi,
a nestačí-li pak ten skalný svět,
proměňte v kámen i své živné chleby.
A víc-li ještě k dílu zapotřebí,
tož složte hlavy svoje naposled,
vždyť jako kámen tvrdé máte leby. –

Meter: iambic
l .
by Joseph von Eichendorff

All' ritterliche Geister
Umringen fest den Thron,
Und auf zum höchsten Meister
Dringt treuer Liebe Ton;

Meter: iambic
MOŘE.
by Antonín Klášterský

Zas pozdravuji něm a okouzlený
tě zelené tam v dáli na obzoře
a blíž tak modré a zde s krajkou pěny
u pat mých siné – široširé moře!
Tvůj hlas jsem slýchal často na severu
v své tiché síni v bolesti a mdlobě
a v smutných dumách, v chladného dne šeru,
jak voláš mne a zveš a lákáš k sobě.
A tak jsem přišel zas a tady stojím.
Můj duch se chvěje, zrak můj letí, žasne,
jak po prvé bych hleděl k dálkám tvojim,
co šeptá ret: Máš léky pro mne spasné?
Co dáš mi – ptám se – rád se vzdám ti celý –
za léta běd a křivd a muky denní,
za ztráty snů a zklamání a žely?
A z tvých vln zní mi tiché: Zapomnění!
A z tebe, větry bouřlivě když dují,
jak přes balvan se řítíš, vrháš k skále,
jak duchů hlas z tvých prohlubní a slují
zní vítězně mi, mocně: Přes vše dále!
A z tebe náhle při trub tvojich hlase,
jak na postať by houstla tvoje pěna,
se před mým zrakem vznáší ve své kráse
Afrogeneia, bohyně a žena.

Meter: iambic
1L: Mann mit dem schwarzen Bart und schwarzen Haar,
by Anastasius Grün

Mann mit dem schwarzen Bart und schwarzen Haar,
Hinschreitend durch der Gäste bunte Reihn,
Du scheinst von Art der Zaubrer mir zu sein,
Die schwarze Blous' ein magischer Talar;
Was auf dem Eiland immer flüchtig war,
Du bannst es fest mit deinen Zauberei'n:
Die flücht'gen Vögel ausgebälgt im Schrein,
Auf Leinewand der Wellen flücht'ge Schaar.
Doch solch bezaubert Vöglein bist auch du!
Vor jenem Schranke stehend fühlst du's klar:
Kein Zaubrer, der nicht seinen Meister find'!
Ein Fremdling flogst du dieser Insel zu,
Da hielt dich fest mit holdem Augenpaar
Des Zaubereilands lieblich Feenkind.

Meter: iambic
1L: Ein Wundermann, der Welt, des Lebens satt,
by Franz Grillparzer

Ein Wundermann, der Welt, des Lebens satt,
Schloß seine Zauber grollend ein
In festverwahrten, demantharten Schrein,
Und warf den Schlüssel in das Meer und starb.
Die Menschlein mühen sich geschäftig ab,
Umsonst! kein Sperrzeug löst das harte Schloß,
Und seine Zauber schlafen wie ihr Meister.
Ein Schäferkind, am Strand des Meeres spielend,
Sieht zu der hastig unberufnen Jagd.
Sinnvoll gedankenlos, wie Mädchen sind,
Senkt sie die weißen Finger in die Flut
Und faßt, und hebt, und hats. – Es ist der Schlüssel!
Auf springt sie, auf, mit höhern Herzensschlägen,
Der Schrein blinkt wie aus Augen ihr entgegen,
Der Schlüssel paßt. Der Deckel fliegt. Die Geister,
Sie steigen auf und senken dienend sich
Der anmutreichen, unschuldsvollen Herrin,
Die sie mit weißen Fingern, spielend, lenkt.

Meter: iambic
The Props assist the House (729)
by Emily Dickinson

The Props assist the House
Until the House is built
And then the Props withdraw
And adequate, erect,
The House support itself
And cease to recollect
The Augur and the Carpenter –
Just such a retrospect
Hath the perfected Life –
A Past of Plank and Nail
And slowness – then the scaffolds drop
Affirming it a Soul –

Meter: iambic
[in's Dörfchen hinein]
by Georg Friedrich Daumer

In's Dörfchen hinein
Vom Quelle daher
Hinwallt' ich und trug
Die Welle so schwer,
Ging sacht und sinnend
Am Stalle hin,
Aufwieherte helle
Der Braune drin.
Mir däuchte zugleich,
Als höret' ich einen
In ringender Qual
Aufseufzen und weinen.
Und hin den Einer
Zur Erde gesetzt,
Aufthat ich leise
Die Thüre jetzt.
Ihn, dem ich hold,
In Thränen erblickt' ich,
Um seinen Hals
Die Arme strickt' ich.
»was weinst du, mein Lieb,
Was stöhnst du, mein Reiter?
Was meinst du, mein Trieb,
Er trage mich weiter?
Dein ist, wie es war,
Mein Herze noch immer,
Untreue befleckt
Das redliche nimmer.
Wie Fluthen im Quelle,
So lauter und licht,
So ist mein Lieben;
O zweifle nicht!«

Meter: iambic