PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
68. Die Seligkeit
by Angelus Silesius

Was ist die Seligkeit? Ein Zufluß aller Freuden,
Ein stetes Anschaun Gotts, ein Lieben ohn Verdruß,
Ein Leben ohne Tod, ein süßer Jesus Kuß,
Nicht einen Augenblick vom Bräutgam sein gescheiden.

Meter: iambic
III Buď Hospodinu vroucí dík za povznesení chvíli,
by Bohuslav Knoesl

Buď Hospodinu vroucí dík za povznesení chvíli,
kdy dvé se našlo pohledů, dvě duše promluvily,
kdy malinký květ nalezen uprostřed širých pouští,
kdy z jedné číše společné mír přátelé dva pili,
buď jemu za vzpomínku dík, jež spojuje dvé myslí,
jež z různých prvků složeny přec k stejným břehům cílí,
dvé duší k sobě podobných, dvé postižených stejně,
jež odloučeně žíznily a společně pak pily,
dvé poloslepých poutníků, již vnuknutím se našli
a nostalgií společnou se k sobě přiblížili,
dík za zelenou oasu, v ní pramen tryskající,
za mír a úsměv přátelský v samoty zabloudilý,
dík za poušť, za únavu též, za všechna protivenství,
za to, že život vnímáme, že jsme se narodili.

Meter: iambic
- XXXIX -
by Francisco de Medrano

¿Qué busco, ciego, yo, con tan mortales
y ansiosas bascas? ¿Pienso que podría
satisfacer la sed inmensa mía
un mar de aquestos bienes (diré? ¿o males?)
¿No vi ya? ¿No probé cuán desiguales
son de aquello precioso que ofrecía
su vanamente hermosa flor, que el día
robó, descubridor de engaños tales?
Paremos ya, paremos: que el sosiego
en sólo aquel un Bien que sin mudanza
mueve cuanto ve el sol, hallar podemos.
mas, ay, que cuando verle pienso, y llego
yo a asirle, me deslumbra, y sin tardanza,
cual rayo pasa, y ciego le perdemos.

Meter: iambic
Würde der Schreiber
by Ludwig Achim von Arnim

Papiers Natur ist Rauschen,
Und rauschen kann es viel,
Leicht kann man es belauschen,
Denn es stets rauschen will.
Es rauscht an allen Orten,
Wo sein ein Bißlein ist,
Also auch die Gelehrten
Rauschen ohn alle List.
Aus Lumpen thut man machen,
Des edlen Schreibers Zeug,
Es möcht wohl jemand lachen,
Fürwahr ich dir nicht leug.
Alt Hadern rein gewaschen,
Dazu man brauchen thut,
Hebt manchen aus der Aschen,
Der sonst litt groß Armuth.
Die Feder hintern Ohren,
Zum Schreiben zugespitzt,
Thut manchen heimlich zornen,
Voran der Schreiber sitzt.
Vor andern Knaben allen,
Weil man ihn Schreiber heißt,
Thut Fürsten wohl gefallen,
Die lieben ihn allermeist.
Den Schreiber man wohl nennet
Ein edlen theuren Schatz,
Wiewohl mans ihm nicht gönnet
Dennoch hält er den Platz.
Vorm Schreiber muß sich biegen
Oft mancher stolze Held,
Und in den Winkel schmiegen,
Obs ihm gleich nicht gefällt.

Meter: iambic
- CIV - Al mismo asunto
by Joseph de Litala y Castelvi

Rompa los ejes del Celeste muro
el rayo, que le oprime arrebatado,
y en Urnas de zafir guarda del Hado,
cuanto destroza el golpe más seguro.
De ambos Mundos fue Rey (o caso duro)
este portento, que el Ocaso ha dado,
fragante pompa al último cuidado,
y a blanca nube un corazón tan puro.
¡O piedad, o dolor, o desengaño!
O jornada forzosa, que la vida
restituye en ofrenda al sacrificio.
Como no vence la razón el daño,
y si en los Jaspes imprimió la herida,
quien en Barro asegura el edificio.

Meter: iambic
7. Nachruf
by Friedrich Hebbel

O du, die ungern mir voran gegangen,
Wirst du wohl noch des Erdentraums gedenken?
Und fühlst du wohl, den Flug zurück zu lenken,
Zuweilen noch ein flüchtiges Verlangen?
Gewiß! Du kennst ja meiner Seele Bangen,
Wirst einen letzten Gruß ihr gerne schenken,
Dann aber wirst du auf dein Grab dich senken,
Denn dieß, du weißt es, hält mich stets gefangen.
Doch wenn du nun in nächtlich-heil'ger Stille
Hernieder schwebst, ein Lüftchen deine Hülle,
Was wird mir deine Gegenwart verkünden?
Ach, dieses, daß sich Gram und Wehmuth legen,
Daß Funken sich von neuer Wonne regen,
Denn deine Nähe nur kann sie entzünden.

Meter: iambic
- LXXXV -
by Fernando de Herrera

Cese tu fuego, Amor, cese ya, en tanto
que respirando de su ardor injusto,
pruebo a sentir este pequeño gusto
de ver mi rostro humedecido en llanto.
Que nunca el alto Etna con espanto
los grandes miembros y el rebelde busto
del impío que cayó con rayo justo,
puede encender ni nunca encendió tanto.
No amortiguan mis lágrimas tu fuego,
antes avivan su furor creciendo,
aunque venzan del Nilo la corriente.
¿Si, suelto en agua, rompo el nudo luego,
que más te agrada desatarlo ardiendo,
es menos mal lo que es más diferente?

Meter: polymetric
Fue una tarde muriente...
by Octavio M. Suárez

Fue una tarde muriente, que
                  el tiempo no ha podido
borrar de mi memoria, cuando hablamos de amor
Fue una tarde muriente ¡Yo estaba conmovido
borracho de ilusiones, de ensueño y de dulzor!
Tú, ocultabas tu hermoso
                  semblante, embellecido
más aun por un casto e infinito
                     rubor
entre tus manos blancas; y tu
                  pecho oprimido
temblaban asustados tus dos senos en flor !
Mas, cuando lentamente
                  principió la agonía
del Sol que en el radiante crepúsculo se hundía,
cediendo a un imperioso, loco anhelo sensual,
se unieron nuestros labios -ansiosos de ternura-,
en un beso más dulce que la misma Dulzura
y en nuestros corazones floreció el Ideal.

Meter: anapestic
Die Anti-Sympathetiker.
by Eduard Mörike

Wie würde sie nicht durch den Geist bezwungen?
Wenn sich getrennte Kräfte wiederkennen,
Auf ein Erinn'rungswort entbrennen,
Die Krankheit weicht, das Blut sich plötzlich stillt,
Das ist das Wunder, wie's die Dummheit schilt!
— Laß die Schwachmatiker nur immer räsonniren,
Und rechn' es ihnen allzu hoch nicht an!
Denn, wenn sie Gott und die Natur borniren,
Es streckt sich Keiner länger als er kann.

Meter: iambic
Biographie für viele
by Kurt Tucholsky

Doch was am meisten ihn entsetzt,
Das allerschlimmste kam zuletzt.
Ein alter Esel fraß die ganze
Von ihm so heißgeliebte Pflanze.

Meter: iambic
- XIX - En una enfermedad de Celia
by Luis de Ulloa y Pereira

Físico Apolo del dolor te mueve,
que el sentimiento general anima,
no ya la fiebre venenosa oprima,
cuanto de amor a la beldad se debe.
Naturaleza victoriosa pruebe,
a no rendirse, cuando más lastima,
y liberal alguna vez redima,
en lo admirable la pensión de breve.
Y yo Sacra Deidad, que en las legiones
de Espíritus, que en paz viven contigo,
admites humos de devoto Templo.
Sin todas las humanas perfecciones
niegas la duración para castigo,
permítenos alguna para ejemplo.

Meter: iambic
MARKETKA
by Josef Svatopluk Machar

Zášť zbyla naposled – a jaká horká zášť –
tož jste mě přec jen tolik ráda měla?
Ty póly cítil jsem, však v který věřit zvlášť,
má duše tenkrát nikdy nevěděla.
Teď zraky bodáte – váš zrak tak modře čist –
a slovy byste otrávit mě chtěla:
Marketko, věřím dnes ve vaši nenávist
a věřím teprv dnes, že jste mě ráda měla.

Meter: iambic
- LXXXI - Ausencia de Fénix, sentida con razón
by Pedro Soto de Rojas

Florecilla si pierdes tus colores
por verte fuera de tu verde asiento;
donde gozabas el frescor del viento,
del agua la humedad, del sol calores.
Te falta la razón, que mis ardores,
a tu amarillo servirán de aumento;
en vez del aire gozarás mi aliento,
y del agua mis lágrimas mejores.
Mas si es porque mi Fénix se destierra
de las Indias del oro de su frente,
siente (cuán digno) disfavor tamaño,
que viendo así, que se disuelve en tierra
tu hermoso imperio, por estarle enfrente,
no llamará a mis lágrimas engaño.

Meter: iambic
A Juan de Castellanos
by Ciprián de la Cueva

El seno más preñado y generoso
de la concha avarísima que cría
los tersos granos que Colonia envía
al último britano, al chino hermoso;
y el objeto más grato al codicioso
de fértil vena, que su aumento
                     fía
del planeta mayor, y al claro día
hurta el vivo color rojo y fogoso,
por luna mestrua y por su hermano ardiente
se alteran en virtud de oculto genio
faltando a los pronósticos indianos:
Tú solo, sin temer nuevo accidente,
coges el fruto eterno de tu ingenio
en heroicos poemas, Castellanos

Meter: polymetric
Dědečku můj
by Emanuel Züngel

Dědečku můj
stříbrovlasý,
dej Vám Pán Bůh
zlaté časy.

Meter: trochaic
STÍN.
by Jaroslav Vrchlický

Rok byli spolu, všecko v žití měli,
co toužili a myslili a chtěli,
vždy plnou číš, stůl hojný v přátel kruhu,
a vozy, lázně, všecko žití k duhu,
co dobře jde, co lichotí a baví.
Svit štěstí líbal jejich krásné hlavy,
když ve společném, smavém ve objetí
k nim tulila se malá hlava třetí.
Tak žili šťastně; stín však ob čas malý,
jak zrcadlo když dítěte dech zkalí,
jí ležel těžce na průsvitné skráni.
Vše měla, každý sen a každé přání
muž vyplnil jí, nač jen pomyslela,
a přece vždycky zachvěla se celá,
když tento stín na jejím uleh’ čílku
jen okamžik, jen vteřinu, jen chvilku.
Proč, nevěděla, však její choť cítil,
že stínem tím se zvolna v propasť řítil,
že cosi láme se a bortí, puká.
Ten stín – čí mohla by jej setřít ruka?

Meter: iambic
XXX.
by Adolf Heyduk

Svítalo. Já posud neznal kraje;
umdlen, zchvácen, chvilku sedl jsem
rozbrázděné rokle u pokraje
pod obrovským skalním útesem;
rozhlížím se zas a v náhlém vzchopu
polohlasem zkřiknu: „Máme stopu.“
Průsekem jsem spatřil známou vísku,
za ní výše statný horský les:
tam má skrýše! Rychle k rubanisku,
drahný cesty kus jsme ušli dnes!
a juž líbám hocha: „Teď se vzmuži,
jsme tam hned!“ a zas se noha tuží.
Běžím, letím na ty troje hráze,
jež prý Velký Prokop stavěl kdys,
aby pokořiti mohl snáze
onen cizí, vraždychtivý hmyz,
který do Čech soutěskou se hrnul
v hrozné síle, tak že vesmír ztrnul.
Letím, míjím myslivárnu starou,
zvolna kráčím skrze hustou mláz,
blíže oblé věže onou sparou
do tajemné skrýše vcházím zas,
a hned lůžko z kamení a mechu
hoškovi a sobě robím v spěchu.
Když tak odpočíval pěkně v měkku
a já pozoroval, že by spal,
pospíšil jsem, bych na místě léku
kousek chleba ve vsi vyžebral –
obvázal jsem hlavu k nepoznání
a zraněnou nohou šel jsem k stráni.
Dosáhl jsem všeho v krátké době;
a zas jsem se nazpět lesem kmit’,
bázliv, zdali chlapeček můj v kobě
k strachu beze mne snad neprocit’,
hledaje mne v naříkavém pláči –
a juž vcházím šťastně k svému spáči.
Pozděj’ ovšem v jakéms takéms míru
čekal na mne vezdy trpěliv,
když jsem nutnou stravu hledal v šíru;
jenom někdy tak byl sláb a tkliv,
že když jsem se láskou k němu shýbal,
tisíceré slzičky jsem líbal.
Přinesl jsem také různých léků,
a že kobu ovládal už chlad,
suché drobné dříví ze průseku
před sklípkem jsem k ohřívání klad’,
a pek’ srnce, jejž jsem stihl ranou
pro dušičku svoji milovanou.
A což jsem mu vypravoval všecko,
jenom aby chuďas zapomněl –
bajky, jež jsem slýchal jako děcko,
náhle všecky v paměti jsem měl;
protož rozhrnul jsem srdce svoje
denně Jeníčkovi do úkoje.
Také drobné žerty pro usmání
vypravoval jsem mu ukryt v kout,
děsnou bolestí však uvnitř skrání
myslil jsem, že musím zahynout;
přemoh’ jsem se, všecko vypravoval
a tu hlavku na ňádru jsem choval.
„Věz, Jeníku,“ děl jsem; „zde v té věži
zazděno je tré překrásných děv,
ty si velikánský poklad střeží,
ve dne v noci u nich žert a zpěv;
tam, kde hodný jun, tam rády vchází
s dukáty, jež do klínu mu hází.
Tobě jistě také něco dají
hodné dcerky Ježka z Velhartic;
jen až žluté lístky napadají
k malým nožkám tvým, tu nemluv nic,
skrej je do kapsičky, u tvých šatů,
doma ti je změní do dukátů.
Ano, ano!“ - Hošek usmíval se,
a jak divný, smutný byl ten smích!
„Kde ta věž, zde vedle?“ ruče ptal se,
a hned žlutý lístek s buku zdvih’,
jejž sem vánek zanesl byl z mlází:
„Hle, tatíčku, peníz! Snad už hází!
Za to doma vystavíme chatu,
zakoupíme velký pole lán,
obleknem se do svátečních šatů,
ty jak velký, já jak malý pán;
na chudých však přec se neprohřeším –“
a v své ručky, tleskal: „Jak se těším!“
Neptejte se, jak mně při tom bylo;
ústy ovšem také jsem se smál,
ale srdce proudem slzy lilo,
na prsou mi hrozný čin můj stál,
šeptaje: „Nač dítě kojíš blahem?
vždyť jsi zabil člověka – jsi vrahem!“
Zachvěl jsem se; ulehl jsem k dítku,
dýchal v ručky, kolem krčku vzal,
a jak vánek hlavu drobných kvítků,
tak jsem drahou duši uspával,
přikrýval ji těla svého šatem
a své lásky purpurem i zlatem.

Meter: trochaic
ALTA QUIES.
by Jaroslav Vrchlický

Náhle rázem, jak by někam zapad’,
v rokli usnul vítr uštván honem,
v rudé pruhy zažehnal se západ,
jakby slední silou před svým skonem,
a den celý, nějak divně šerý,
tlumil různý ruch svůj tisícerý
a se loučil podvečerním zvonem.
Alta Quies! – Velký mír a svatý
v pláň se snesl na žeň zlatem zralou,
bezdný, nesmírný a vrchovatý,
ani notou neporušen malou,
kterou cvrček, poustevníček hlíny,
aspoň oživuje temné stíny,
jednotvárnou písní vytrvalou.
Alta Quies! – Veliké lip kmeny
rády míru tomu v náruč klesly,
přes den větru honbou unaveny,
koruny své k výši slavně vznesly;
list se nehnul snětí sukovitou,
ztajilo vše hudbu v sobě skrytou
pod měsíce stříbrnými vesly.
Alta Quies! – Motýl, hmyz a včela,
bzučivý čmel v slunečnicích, slezích,
havěť vzduchu, vod se odmlčela,
ptáci zmlkli v keřích i všech mezích;
předměty vše jako kresby byly,
siluetou svou se v nebe vryly,
týž klid v řece i na obou březích.
Alta Quies! – Když vsled i zvon ztichnul,
klid ten kterou ducha olovnicí,
abys jednou nad tím nepovzdychnul,
chceš jen zbádat, duchu vzdorující?
Proč jen člověk v tomto tichu hmoty
slyší v sobě nejvíc všecky noty
nenasytné, bouřné, zoufající?

Meter: trochaic
Ženská studia.
by Ladislav Quis

Ukončeny u nás dlouholeté boly,
ženy připuštěny na vysoké školy;
professora prý se zeptali už Jandy,
přednášet-li artem chce amandi.

Meter: trochaic
- CLXVII -
by Fernando de Herrera

Mi Luz, así en la vuestra bella frente
nunca ofenda las rosas hielo frío,
y así blando al ingrato señor mío
vea en esas estrellas yo presente,
que me digáis, humilde amante ausente,
si en vuestro corazón hallo desvío,
si vuestro pecho tierno el desvarío
dulce, como en mi tiempo alegre siente.
Porque, por esa púrpura templada
en blanca y pura nieve, y por los ojos
suaves, do respira mi esperanza,
que en la más luenga ausencia y apartada
no vos negó mi alma los despojos
ni en mí temió el Amor jamás mudanza.

Meter: iambic
* 37. Der schöne riechende Mund.*
by Hans Assmann von Abschatz

Ist dein Gesicht und Ohr vergnügt bey dieser Schönen/
Kanstu mit Lust den Kuß der Wangen wieder käun/
Durch weicher Glieder Schnee die kühne Hand erfreun/
Was wiltu ihren Mund und Athem viel verhönen?
Sol sie den geilen Koth der fremden Katz entlehnen/
Was nach dem Marder schmeckt/ in Haar und Kleider streun?
Wiltu Gewinn und Lust der Nase wegen scheun?
Geruch/ der schwächste Sinn/ darff Liebe nicht bekrönen.
Der Rosen Süßigkeit beleidigt den
Mit Aepffeln aus dem Stall erquickt sich
Dein eckelnd Haubt verschmäht/ was andre nach sich zeucht.
Was Ambra schwächt/ wird offt durch Asa frisch gemacht/
Wird Wild und Königskron’ um den Geruch veracht?
Am besten reucht die Frau/ die nach nichts fremden reucht.

Meter: iambic
42. Zeť k tchánovi, jenž mu ženu sbil.
by Matěj Josef Sychra

Že jsy dceři notně vybil,
Snadli mníš, žes tím ji vybyl?

Meter: trochaic
- XXIX - La mexicana musa, hija eminente
by Juana Ines de La Cruz

La Mexicana Musa, Hija eminente
de Apolo, y que las Nueve aún más divina,
porque fuese del Sol la Benjamina,
le nació en la vejez de su Poniente.
¡Qué sutil, si discurre! ¡Qué elocuente,
si razona! ¡Si habla, qué ladina!
Y si canta de amor, cuerda es tan fina,
que no se oye rozado en lo indecente.
Única poetisa, ese talento
(que no le desperdicias, que le empleas)
aun le envidia mi amor, que es lince a tiento.
¡O enhorabuena Peregrina seas,
por si vago tal vez mi pensamiento,
se encontrase contigo en sus ideas.

Meter: anapestic
Dulces recuerdos
by Marcos Zapata

¡Pasó ya mucho tiempo! ¿Quién lo ignora?
Y todavía creo estar mirando
surgir del valle, sobre el césped blando,
aquella aparición encantadora
Era de Abril una apacible aurora
¡Oh juventud, cuán lejos vas quedando!
¡Ya soy viejo!, ¡Qué frío! ¡Está nevando!
¡Y mi cabeza siempre soñadora!
Espléndida mujer, naciente día,
dulces alondras, matizadas flores,
celestial arrebol, terrestre calma
¡Yo os invoco en mi ardiente fantasía!
¡Yo os consagro un recuerdo en mis amores!
¿Tiene acaso vejez ni edad el alma?

Meter: iambic
Love is my sin and thy dear virtue hate (Sonnet 142)
by William Shakespeare

Love is my sin and thy dear virtue hate,
Hate of my sin, grounded on sinful loving:
O, but with mine compare thou thine own state,
And thou shalt find it merits not reproving;
Or, if it do, not from those lips of thine,
That have profaned their scarlet ornaments
And seal’d false bonds of love as oft as mine,
Robb’d others’ beds’ revenues of their rents.
Be it lawful I love thee, as thou lovest those
Whom thine eyes woo as mine importune thee:
Root pity in thy heart, that when it grows
Thy pity may deserve to pitied be.
    If thou dost seek to have what thou dost hide,
    By self-example mayst thou be denied!

Meter: iambic
Eins und Alles
by Johann Wolfgang Goethe

Im Grenzenlosen sich zu finden,
Wird gern der Einzelne verschwinden,
Da löst sich aller Überdruß;
Statt heißem Wünschen, wildem Wollen,
Statt läst'gem Fordern, strengem Sollen
Sich aufzugeben ist Genuß.
Weltseele, komm, uns zu durchdringen!
Dann mit dem Weltgeist selbst zu ringen
Wird unsrer Kräfte Hochberuf.
Teilnehmend führen gute Geister,
Gelinde leitend, höchste Meister,
Zu dem, der alles schafft und schuf.
Und umzuschaffen das Geschaffne,
Damit sich's nicht zum Starren waffne,
Wirkt ewiges lebendiges Tun.
Und was nicht war, nun will es werden
Zu reinen Sonnen, farbigen Erden,
In keinem Falle darf es ruhn.
Es soll sich regen, schaffend handeln,
Erst sich gestalten, dann verwandeln;
Nur scheinbar steht's Momente still.
Das Ewige regt sich fort in allen:
Denn alles muß in Nichts zerfallen,
Wenn es im Sein beharren will.

Meter: iambic
MLÁDÍ
by Božena Benešová

Jako milenčiny ruce,
když se kladou na ramena,
letní noc se k sadu vzpíná
bláhová a roztoužena.
Tiše jako sen i vina
přivírá tam hvězdné oči,
zaslibuje lidem štěstí:
Blažen jen, kdo do mne vkročí
pod kvetoucí ratolestí.

Meter: trochaic
Selanka.
by Jan Kollár

Ach co počnu! co můj otec na to poví!
Když se přeubohé kozy o vás doví,
Jak vás bude s pláčem litovati! ach ne,
Tohoť snésti nelze, to mi k srdcy sáhne;
Radší kde mne nohy vrhnou, půjdu skrytě
Šírým světem – Co pak kvílíš milé dítě?
I jen Damete slyš příčinu mé strasti,
Ty dvě kozy, co mi dnes dal otec pásti,
Ty tam, – s oné převysoké skály
Zhůry do doliny se mi pometaly;
Ubohý ten starček neměl více nad ně,
A však mlékem jejich žili jsme dost řádně;
Nebožátka! já jsem je tak ráda měla.
Hned se hrala s nimi a hned při nich pěla;
A když na palouku ležela jsem v trávě.
Vždy mi jedna k nohoum lehla, druhá k hlavě;
Hledávala jsem jim jetel nejtučnější,
Čerstvé větvinky a zřídlo nejčistější,
Sama jsem je často v plese koupávala,
Do chléva též sama večer zavírala;
A hle nyní tam jsou! – Než jak se to státi
Mohlo? vždyť jsy měla pozor na ně dáti.
Šla jsem trošku s vrchu, chtějíc uvit kytku
Dolů do oudolí hledat jarních kvítků,
Sotvy ale že jsem přišla do oubočí,
Tyrzysův pes přišed k skále, kozy zočí
Břeše, plaší, tyto začaly se másti,
Už se v strachu rázem octly do propasti;
Já syc běžím, křičím, k nebi ruky lámi,
Než již leží mrtvé mezy skalinami.
Chuďátko tys hodna lítosti! Ach mého
Losu netuž, nýbrž otce nevinného;
Znáš, že méně pastýř žádný neměl stáda
V celé vsy, pak vinou mou v zmar veskrz padá!
O, můj Dametku tě prosým těš ho zatím,
Neb já pryč chcy, pryč jdu, aniž se kdy vrátím.
Blázynku, měj rozum! nemnož mu tím žele,
Ontě krotký – na to spolíhej se směle.
Arcy Damete, než to mne rmoutí, to je
Právě první podnět mého nepokoje,
Já ho miluji tak, že mi možné není
Patřit na dobrého otce bolestnění.
Ale se ty proto od nás nechtěj bráti!
Jakže můžeš otce svého milovati,
Anť mu způsobuješ, dávajíc se v utěk,
Ztrátou koz i dcery trojnásobný smutek?
Zůstaň jen a mlč, však víš že darem božím,
Já dost koz mám, věru pro dvě nezubožím!
Poď jen k stádu mému, tu se pase v háji,
Vybeř sobě dvě z nich, které se ti zdají.
O, můj drahý měj dík! pán Bůh nechať tebe,
Žes mne z hoře vymoh, požehnává s nebe!
Jak šťastnýť jest ten, kdož jiným dobře činí.
Teď jsou všecky dojné, tu máš dvě z nich nyní.
I hned honem běžím k starcy ubohému;
Ach jak se ten těšit bude daru tvému!
Já pak jak ti mohu děkovati?.. Dosti
Mám již, duše milá, na tvé nevinnosti.
Jdi jen k otcy svému a věř: potěšení
Nad dobročinnost, že krásnějšího není.

Meter: trochaic
El inquisidor y la supuesta hechichera
by Félix María de Samaniego

A un viejo inquisidor es presentada
una hermosa mujer, que de hechicera,
sin más motivo que la envidia fiera,
ante su tribunal fue delatada.
Al tenor de los cargos preguntada,
los niega todos Mas con voz severa
la comprimía el juez de tal manera
que la infeliz mujer, ya sofocada:
—Ilustrísimo, dice, esto es lo fijo;
yo de hechizos, señor, entiendo nada,
este es solo el hechizo que colijo,
dice, y alza las faldas irritada
Monta él las gafas, y al mirarlo dijo:
—¡Hola, hola!, ¡pues no me desagrada!

Meter: polymetric
99.
by Friedrich von Logau

Curiosus grämt sich sehr, was ein andrer hat zu leben;
Curiosus grämt sich sehr, was ein andrer hat zu geben;
Curiosus grämt sich sehr, was ein andrer führt für Lehre;
Curiosus grämt sich sehr, was ein andrer hat für Ehre;
Curiosus grämt sich nichts; hat nicht wol das Brot zu leben;
Curiosus grämt sich nichts; hat viel Schuld und nichts zu geben;
Curiosus grämt sich nichts; glaubt von Gotte keine Lehre;
Curiosus grämt sich nichts; hat viel Schmach und wenig Ehre;
Eignen Kummer schickt er fort, kan ihn nicht im Hause leiden;
Fremden Kummer hält er an, kan ihn keine Stunde meiden.

Meter: iambic
140.  Die Selbst-vernichtigung.
by Angelus Silesius

Nichts bringt dich über dich als die Vernichtigkeit:
Wer mehr Vernichtigt ist/ der hat mehr Göttlichkeit.

Meter: iambic
203. Tři geniové z oněch krajů,
by Eduard Just

Tři geniové z oněch krajů,
kde zdroj je blaha všeho,
kéž stálí jsou Ti průvodcové
na pouti žití Tvého!
Prvému jich je lásky jmeno,
té lásky mocné, vroucí,
v níž srdce, byť i v středu pustin,
si kouzlí ráje skvoucí.
A anděl druhý – naděje to,
jenž v bouřném světa víru
se kmitá z mraků nakupených,
jak lesklá hvězda míru.
K nim druž se víra skalopevná,
jež vzhůru k nebi spěje
a v duši, láskou doufající,
zdroj blahé lásky leje.

Meter: iambic
26.
by Friedrich von Bodenstedt

In jedes Menschen Gesichte
Steht seine Geschichte,
Sein Hassen und Lieben
Deutlich geschrieben;
Sein innerstes Wesen,
Es tritt hier ans Licht –
Doch nicht jeder kann's lesen,
Verstehn jeder nicht.

Meter: polymetric
SETKANÁ
by Emanuel Lešehrad

Jako list rostliny bujné, toužící k slunci,
klaním se života záři.
Přede mnou, pode mnou slavně
valí se nezkrotný život
podoben prouděním mořským, hřejícím zemi,
spatřuji bludiště tváří, rušných vln rozmarné tvary,
slyším šum radosti, pláče příboje pestrého moře
volat v své bdění...
Jedna tvář, maska, z níž září macešky očí,
ubledlé pleti, v níž vepsán neblahý osud,
míjí mne zakřikle němě, s ústy, jež semknuty v křeči,
jako by bály se vyřknout předrahé jméno.
Nebohá dívenko v červnu zrající Evy,
s úsměvem trpkým, jenž střeží na dně svém pláče,
podobné tajemným zřídlům v podsvětí zemském,
která jen citlivý proutek hledačů zdroje
dovede zjistit,
ovlhlou ruku tvou cítím dřímat v své dlani,
život se roní to z těla zmalátnělého
pod tíží osudu zlého
na pouti za skvoucím cílem, o kterém sníváš
v sváteční dny své:
v umění najíti smysl vyššího žití,
výraz své duše!
V golfovém proudu, jenž tančí závratně po zeměkouli,
vidím, jak tvář na mne zírá
s žádostí o něžná slova,
o pochopení,
o vlídný pokyn mé ruky,
poutnice bludná,
v životů bezměrném moři,
krůpěji světlá,
v dál mizející
v skonu –
Jako list rostliny bujné, dychtící k slunci,
obrácen k životu – bohu,
vyrůstám na žírném břehu
lidského moře,
chřestím svým palmovým vrškem
pozdravy divadlu tváří,
na bouři jásotů, nářků
odpověď šumím,
na tvůj též tázavý pohled,
jejž zhléd’ jsem skulinou věčna,
pokorná vlno,
života pasátem hnaná, dujícím od točny k točně
podle mých břehů...

Meter: dactylic
- LXXXII - Temor en los favores
by Pedro Soto de Rojas

Barro nacisteis Búcaro: Fortuna
movió al actor, y os informase hermoso,
Fénix, os levantó con poderoso
brazo, al soberbio cerco de la Luna.
Visteis os (así yo) do nunca alguna
forma gentil, en tanto que lloroso
pudiera ser sepulcro lastimoso
de mi reciente amor, su primer cuna.
Ya (miserable vos) venís cayendo;
sino feliz, pues libre de mi ingrata,
ay dudoso de mí que voy subiendo.
Pues si al bajar en agua os desbarata,
que hará si subo, que su luz me enciendo.
¿qué cera soy, y un búcaro dilata?

Meter: polymetric