PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
byvší člověk
by Stanislav Kostka Neumann

venkove, lese, louko a zvěři,
kdo si to čistí, čechrá své peří
na vašich stezkách s vůní a snem?
člověk ten byvší znova se hýbá,
pohledem vděčným všecko tu líbá,
odložil smrt a vyrazil dnem.
v páchnoucím městě zelenáč chlastá,
metafysicky spanile žvastá,
zmatek svůj halí záhadou slov.
člověk však byvší prochází se tu,
zvrácenému se chichotá světu
a chce si počkat na čistý kov.
tam na výsluní řečníci buší
v ohebnou páteř, do planých duší,
tam na výsluní kraluje lež.
v závětří lesů na pravém slunci
člověk ten byvší chrání si unci
pravdy a cti, svou ozimní rež.
přezimující osetá pole
nahoře dole, nahoře dole
skrývají sklizeň pro sytý čas.
a byvší člověk přezimující,
lukami, lesem kobrtající,
budoucnost větří, nehluchý klas.

Meter: polymetric
- XXIX - A las palabras que le dijo Cristo a Judas cuando le entregó: ¿A qué veniste amigo?
by Quevedo

Dícele a Judas el Pastor Cordero
cuando le vende: «¿A qué viniste, amigo?
Del regalo de Hijo, a mi castigo;
de oveja humilde y simple, a lobo fiero;
»de apóstol de mi ley, a carnicero;
de rico de mis bienes, a mendigo;
del cayado a la horca, sin mi abrigo;
de discípulo, a ingrato despensero.
»Véndete, y no te vendas, y mi muerte
sea rescate también a tus traiciones:
no siento mi prisión, sino perderte.
»El corcel que a tu cuello le dispones,
Judas, ponle a mis pies con lazo fuerte:
perdónate, y a mí no me perdones.»

Meter: polymetric
Grabschrifft eines banquerouten.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Mein kauff hat, leider! sich in einen lauff verkehrt,
Vor tausend thaler reich, itzt keines hellers werth.
Nichts bleibt mir, als der trost, wo der den schmertz kan stillen:
Daß ich vertrieben bin nur um des glaubens (credit) willen.

Meter: iambic
- - Acto I, DOÑA ÁNGELA
by Lope de Vega

Prendas del alma que os adora y ama,
si vida el cielo en tanto mal concede
a quien en las desdichas sola excede
a cuantos por amor tuvieron fama.
Vamos los tres donde la suerte os llama,
porque contenta de matarme quede
fruto de mis entrañas, donde puede
mejor el fruto que en la verde rama.
Venid conmigo, hermosas luces bellas,
que llevando dos ángeles por guías,
pondré gran esperanza siempre en ellas;
esforzad contra el tiempo mis porfías,
pues, en efecto, servirán de estrellas
en el tomar de las desdichas mías.

Meter: iambic
Auf das eidgenössische Schützenfest
by Gottfried Keller

Im Laube weht der Sommerwind
Und über das Halmenmeer,
Da naht mit ihrem Festgesind
Die Fahne Freudenschwer;
Da wallt das Völklein Wohlgetan,
Der Schalk zieht mit dem Biedermann
Froh hinter ihr einher.
Halt! Steckt das Banner auf den Turm:
Hie Schweizerland zehn Tag,
Zehn Tage lang Gemütersturm
Und Vaterlandsgelag!
Doch in der Brandung lautem Spiel
Sucht still der Schütz sein altes Ziel,
Der Schütz vom alten Schlag.
Ihr andern aber heuchelt nicht
Und gebt euch, wie ihr seid,
Und eh das Herz vor Schweigen bricht,
Verkündet euer Leid!
Der Weise spreche warm erregt,
Der Schwätzer schwatze tief bewegt
In seinem Narrenkleid!.
Und zürnt ihr, sei die Hand geballt
Von echtem Freundeszorn:
Sie öffnet sich, sobald erschallt
Das alte Wunderhorn!
Wir dürsten all nach
Und baden alle, wenn wir krank,
Im
Die Freiheit gibt sich nicht in Pacht,
Sie folgt nicht
Und hat noch immer den verlacht,
Der sie zu fangen sann,
Das einz'ge Weib, dem gut es steht,
Wenn es mit tausend Männern geht,
Vertraut in Ring und Bann.
Die wilden Rosen auf dem Hut,
Läßt sie die Augen gehn;
Dann braust verwirrt der Männer Blut,
Daß sie sie doppelt sehn.
Und wie das Volk im Streite ringt,
Sie ordnend ihre Fahne schwingt
Und läßt's im Reihn sich drehn.
Nun seid gegrüßet Mann für Mann,
Die Festfanfare schallt!
Nun treib es jeder, wie er's kann,
Ein Rufer in den Wald!
Getrost vergeßt des Tages Not,
Bis daß im zehnten Abendrot
Der letzte Schuß verhallt!

Meter: iambic
PIVOŇKY
by Jiří Mahen

Mne jejich krása plná vždy se líbí
a jejich červeň duši omámí:
proč též svůj ráj i ony neměly by
na hvězdě někde nad či pod námi?
Ten svět, mé srdce, lze si vykouzliti,
jak tiché nebe někde pro lidi –
do něho slunce vždycky s láskou svítí
a za nic v tom se světě nestydí...
Kosatců bílých táhnou tam se lesy,
lilií zlatých hoří jezera,
do moří květů ráno paprsk jde si
a z vonných hor se vrací zvečera...
A v noci ticho – jaká ticha tůně
tu nad hvězdou se celou rozkládá –!
Vše šťastno je... Tu pranic nezastůně,
květ pučí, kvete, zvolna uvadá...
Pivoňko krásná, jako žena mladá,
váhavý úsměv proč však v tobě zřím?
Ne onen svět, než tenhle má prý ráda
už proto jen, že na ni hovořím!

Meter: iambic
VII.
by Ludvík Lošťák

Horečkou schvácen, k smrti vysílený
snil Ivan řadu přepodivných snův:
zřel zase mlád se, mlád a roztoužený,
jak opět kráčí jarem zašlých dnův.
Kraj zjevil se mu rodný, v kterémž sníti
o Bohu, lásce počal poprvé,
kde nejprv’ neuprosný osud žití
mu srdce mladé zranil do krve.
Byl čas to onen, zem kdy chladná jala
mu matku drahou, matku milenou,
a spatřil opět vrbu tu, jež stála
u hrobu s korunou svou teskně schýlenou:
A viděl květy na tom hrobě pučet
a viděl je, jak v mrazech pomíjí,
a slyšel vichr nad ním žalně hučet,
když sněhy bílé zeleň zakryjí...
A po té rodný kraj se zjevil celý –:
a byla letní noc, noc plná hvězd,
a on jí bloudil sám a osamělý
na žití mysle, proč tak trpké jest?...
Pak sen mu zjevil zašlé lásky vnady:
zřel ji, jak spěje v jeho obětí
a v tajemné jej vábí rajské sady,
jenž zdobeny jsou kvítím podletí.
I zavedla jej v údol pestrých květů
a slíbala mu rty a temný vlas
šeptajíc slova nejčarnějších vznětů,
že zvukem hrdličím zněl její hlas.
A vůkol toužně ptačí písně zněly,
a lásky vzkaz posílal háji les,
když v rozruchu si citů v náruč spěli,
když polibek se se rtů na ret nes...
Však potom počla bouře zníti v dáli,
tlum mračen černých valně nebem spěl,
a z lesů temných mrazné vichry vály,
a Ivan snil, že na vždy osamněl;
tvar hor se změnil v duchů sbory
a blížil se jak dravé řeky proud,
a povrch země ve způsobě hory
se počal oceánem valným dmout.
Tu zjevil se mu život v hrůze pravé:
zřel matku, otce, lásku, přátel sbor,
jak řítili se do propasti dravé,
majíce na rtech kletbu, v nitru spor...
Než posléz zem se pod ním rozevřela
propastí hlubokou a závratnou, –
dno její kryla samá lidská těla –
a v onu propasť klesal s duší svou...
Zjev slunce vyšel v plné kráse, jasu,
když Ivan z hrozných snů se probudil.
„Ó slunce, dnes, po řadě vírných časů,
mně skytáš to, o čem jsem život snil!“...
,O marně snil!‘ jak echem síní znělo...
,O marně žil!‘ tak lkalo všechno kol, –
leč marně! ledné bylo jeho čelo – –
bylť zašel v kraj, kde mír a žádný bol...

Meter: iambic
NA TRHU
by Antonín Klášterský

„To koupili moc dobře, Frau Verwalterin,
já nožičky jsem vzala dneska telecí,
ty můj rád smažené. Br! je to zima dnes!
No, jako v lednu, ještě měsíc potrvá
nám chladno, myslím.“ – „A co panna dceruška,
hodně-li tančí?“ – „Byla ondy na bále,
moc jí to slušelo!“– „Frau Räthin, jak pak ne?
Vždyť je tak rozmilá!“– „A jejich Lieschen ne?
Mám ji tak ráda! Ach das liebe, brave Kind!
A na bál nepůjde?“ – „Ne, trochu kašle mi,
tak ani nedbám letos.“ „Pranic nezmešká,
vždyť je tak mladičká, ač právě tenhle rok
jsou bály tuze krásné.“ – „Slyším, nějaký
že taky český bál se chystá.“ „Ach, mein Gott!
Snad nemyslejí, probůh, ten bál vlastenců?
No, tam bych dceru ani za nic nevedla,
takové sprosté as to bude, so gemischt,
děvečka asi samá, trocha studentů
a bláznů potrhlých.“ – „Nic nevím, slyšela
má dcera jenom od filosofa,
co bydlí u nás v domě... moc se chystají,
prý v Konviktě to bude, i pan purkrabí
a městský hejtman přijdou...“ „Že by věřili
těm jejich hloupým řečem, Frau Verwalterin!
No, hejtman možná, s hůry nakázali as,
by dával pozor při tom na ty ztřeštěnce,
co obrátit by svět nám chtěli na ruby
a poroučet, jak páni mají v úřadech
a my snad doma mluvit, hi-hi-hi-hi-hi!“
– „Už tuhle Lieschen půjčil mladý student ten
nějakou českou knížku... ale musila
mu to zas vrátit, zčerstva... Na lešpapíru
to byly básně...“ „Dobře udělali tak,
že nedali jí číst to. Eine Frechheit war’s!
Má Schillera přec doma, chce-li básně číst,
nač hloupé veršíky a lauter Vlast und Vlast?!
Kdo k lepším kruhům patří a kdo vskutku má
höhere Bildung, nic přec nebude s tím mít;
můj vždycky říká, že by mělo zavřít se
pár horkých hlav těch a že potom pokoj byl
by navždycky!“ – „Nu, nevím, nevím, přidává
se k nim i šlechta...“ „Klamat nedají se tím,
jen na oko. Však abych o tom bále řekla jim,
co u nás vyprávěl, když česal dceru mou,
pan Kapička... Prý nikdo vpuštěn nebude,
kdo zkoušky nesloží dřív z jejich jazyka,
jen povážejí, prosím, tohle bláznovství?
A v sále uvnitř tam prý budou uprostřed
mít českou gramatiku jako na trůně
a kolem budou tančit jako Židé kdys
před zlatým teletem“ – „To není možná snad! –“
„Už je, už je, má milá, ještě naposled
teď aby učila nás uns’re Marjánka
a jejich Katy...“ – „Inu, divně na světě
se někdy motá to, Frau Räthin, kdož pak ví!“ –
„To taky říkám, ba. Tak, Frau Verwalterin,
jsou hodně zdráva! Toho jejich andílka
že líbám v duchu“ – „Mockrát pěkně děkuji,
Frau Räthin, přijdou někdy zase k nám,
už teď spěchám...“

Meter: iambic
DESPERTAR
by José Hernández Gavira

Mas, después, viene el sol del nuevo día
a romper el encanto seductor;
lo que fué ensueño en la quietud sombría
es hoy motivo de algo inquietador. . -
Viene el tedio y perdura la agonía
de nuestra carne que agotó el amor,
cuando en la negra noche se encendía
una llama de vivo resplandor...
Y frente a la verdad abrumadora
que nuestros sueños con crueldad desflora
mostrándonos la prosa del vivir...
trazan un rictus de dolor los labios
y esclaman parodiando a viejos sabios:
¡Vivir es, despertar para morir...!

Meter: iambic
- 96 - Acto II, MARDOQUEO
by Lope de Vega

Dios de mis padres, no es soberbia mía
no me rendir a Amán, tan arrogante
como Nembrot, aquel feroz gigante
que escalar vuestros cielos pretendía:
Introdújose así la idolatría;
no es bien que con el culto se levante,
debido a quien no tiene semejante,
quien no tiene poder seguro un día.
Vos sois la majestad a quien debida
es nuestra adoración, y por quien vierte
sangre en las aras donde sois servida.
Nadie con vos es poderoso y fuerte;
que como sois el dueño de la vida,
también tenéis el cetro de la muerte.

Meter: polymetric
- 784 - CRISTO
by Lope de Vega

Padre Eterno increado que pusiste
todas las cosas en mi propia mano,
yo sólo te conozco soberano
Padre, y tú solo a mí me conociste;
ya vine al mundo, al mundo me ofreciste,
que fue tu voluntad que el hombre humano
a tu rey no le hiciese el paso llano:
mucho le amas, pues por él me diste.
Aquí estoy esperando a mi enemigo,
de quien me aguarda la primer victoria,
hasta que en cruz le venga la postrera,
que entonces con morir, matar me obligo
la muerte, dando al hombre vida y gloria,
que en fin su vida de mi muerte espera.

Meter: iambic
- 43 -
by Lope de Vega

Seyano, aleves culpas, graves penas,
valor piden a un pecho generoso;
o tenerle o morir, será forzoso,
o trasladar la patria a las ajenas.
Peligrosas aquí dulces Sirenas
mejores son que el ocio perezoso,
que es menos mal el golfo proceloso,
que solas en la playa las arenas.
Mas tú no vives solo, acompañado,
aunque tú fueras el opuesto polo,
de tu agravio, tu amor y tu cuidado.
Que quien está, desde que nace Apolo,
de tantos pensamientos ocupado,
¿cómo puede decir que vive solo?

Meter: iambic
La bombardeo de Barcelona en 1843
by Rafael María Baralt

De un eco en otro sordo retumbado
el rayo que en Monjuich hórrido suena,
de las precitas playas en la arena
pavor infunde al renegrido bando.
El ay de Barcelona memorando
también allí tristísimo resuena:
más que los gritos del averno atruena
venganza a Dios en su dolor clamando
Cuando sentado en la Tarpeya roca
Nerón miraba como Roma ardía,
y con sus cantos celebraba el fuego.
Eterno emblema a la arrogancia
                     loca
de los tiranos se ofreció, que
                     impía
del popular martirio se hace un juego

Meter: iambic
De Guardar palabra a los santos
by Sebastián de Olivares

Símbolo de pureza que retratas
el cándido crisol de la inocencia;
hoy del veneno la sutil violencia
ha de besar el néctar que desatas
Muerte dieron a un Sol con lo que matas,
benévolo sin duda en la apariencia,
disfrazó en el candor de su inocencia,
la sagrada mortal que ya dilatas.
Venganzas son de una inocencia pura,
apurando el cendal de los rigores,
transforme tu fiereza en la hermosura.
Que es bien, si la malicia en sus errores,
y la inocencia halló sombra segura,
de vague la inocencia entre candores.

Meter: iambic
II
by Francisco Lles

Toma el último fruto, el más querido
por el último ser, que todo rueda;
y es muy hondo el rescoldo que
                  nos queda
del bien que pudo ser y nunca ha sido
Se va el tren y nos deja Algo perdido
para siempre va en él, y lo que hoy veda
sin prejuicio, mañana tal vez pueda
rencores dar hasta el ayer vivido
Toma el último tren, que ya está en marcha,
porque tiene el vivir fríos y
                     escarcha
que tornan el espíritu cobarde;
y porque si la carne se resiste,
llegan al alma, intensamente triste,
más ansias de volver, cuando ya es tarde.

Meter: polymetric
JITRO.
by Jaroslav Vrchlický

Svou slávu rozvlnilo letní jitro,
na klasu nádheru a v smaragd luk,
co perlí mělo, vsypalo v hnizd nitro,
co tonů vtkalo v ptačích písní zvuk.
Strom každý pohnul hlavou těžkou plody,
byl jeden úsměv azur nesměrný,
a velké šídlo zčeřilo klín vody,
a v květech motýl mih’ se nádherný.
Kraj odhrnoval clonu bílé páry
jak z lázně dívka stoupající vlas,
oblouky v zlatě stopené most starý
se nad ručejem jako duha třás’.
Šel sekáč polem na rameni s kosou,
šel pasák zpívaje si za stádem,
šla dívka s loktuší a nohou bosou,
jen perly stírala, kde šlápla v zem.
V tu něhu, sílu, lesk, v to opojení,
v ten azur, nach, vln, klasů jiskření
jak temný rachot vpadlo bubnů znění,
zdě, šiky vojska, táhly k cvičení.
Zem, dříve píseň, teď se temně chvěla,
do trávy motýl, pták zapadnul v keř,
a hromem děla v tiši zahučela
a čistý azur skalil dýmu šeř.
A já se vracel, hořkost v duši, domů.
Zde, všecko kde je blankyt, úsměv, květ,
kde velký mír s obrovských padá stromů,
se člověk učí – jak má zabíjet!

Meter: iambic
PASTEL
by Josef Svatopluk Machar

Jak z porcelánu panenka
má pěknou hlavičku,
ty oči – každé pomněnka,
pel broskve na líčku.
A v hlavičce té mnoho snů
a mnohý těžký žel
o věčné lásky plamenu,
jak svět jí neviděl,
o praporčíku milenci,
jenž knír už zřejmě má,
o tajné korespondenci,
jež může oběma
zmar jistojistý přinésti –
oh, sny ty přitmělé,
jež hovoří jí o štěstí
jen potem na čele!
A jinak – rovna poupěti
zří ve svět zvesela –
co z tebe za čtvrt století
as život udělá?
Pastelku, z barev otrou tě,
a celý ten tvůj skvost
i v malilinkém kornoutě
mít bude místa dost.

Meter: iambic
Impugna la nobleza divina, de que presume el amor, con su orden y con sus efectos
by Quevedo

Si tu país y patria son los cielos,
¡oh Amor!, y Venus, diosa de hermosura,
tu madre, y la ambrosía bebes pura
y hacen aire al ardor del sol tus vuelos;
si tu deidad blasona por abuelos
herida deshonesta, y la blancura
de la espuma del mar, y a tu segura
vista, humildes, gimieron Delfo y Delos,
¿por qué bebes mis venas, fiebre ardiente,
y habitas las medulas de mis huesos?
Ser dios y enfermedad ¿cómo es decente?
Deidad y cárcel de sentidos presos,
la dignidad de tu blasón desmiente,
y tu victoria infaman tus progresos.

Meter: iambic
Since brass, nor stone, nor earth, nor boundless sea (Sonnet 65)
by William Shakespeare

Since brass, nor stone, nor earth, nor boundless sea
But sad mortality o'er-sways their power,
How with this rage shall beauty hold a plea,
Whose action is no stronger than a flower?
O, how shall summer's honey breath hold out
Against the wreckful siege of battering days,
When rocks impregnable are not so stout,
Nor gates of steel so strong, but time decays?
O fearful meditation! where, alack,
Shall time's best jewel from time's chest lie hid?
Or what strong hand can hold his swift foot back?
Or who his spoil of beauty can forbid?
    O, none, unless this miracle have might,
    That in black ink my love may still shine bright.

Meter: iambic
- 1382 - Acto III, TELLO De Valor, fortuna y lealtad de los Tello de Meneses
by Lope de Vega

Mujeres fueron los primeros males;
mujeres a la muerte nos rindieron;
eterna cárcel a los hombres dieron,
si bien tiene doradas las umbrales.
Yo no digo que todas son iguales;
pero que de una causa procedieron,
y quede imperios y coronas fueron,
con su hermosura, estragos inmortales.
Mas cuando más airado a decir vengo
que su amistad nuestro valor deshace,
más en decir sus faltas me detengo;
que como de ellas nace el que más hace
contra su honor, por imposible tengo
que aborrezca el lugar adonde nace.

Meter: iambic
Das Zimmer im Schweigen
by Max Dauthendey

Im Ofen sonst, heimlich verstohlen,
Lag lachend die Glut auf dem Rost;
Rot scheinen auch heut dort die Kohlen,
Doch es brennt mich das Feuer wie Frost.
Das Fleisch liegt sich hart auf dem Teller,
Und Wein steht sich sauer im Glas;
Zu Gold wurde einst jeder Heller,
Wenn mein Schatz auf der Tasche mir saß.
Das Zimmer, im Schweigen, im harten,
Sich weit in die Ferne verliert,
Wie die Rohre auf hohen Sternwarten
Jede Wand ins Unendliche stiert.
Komm Schatz, bring die Wände zum Zimmer,
Dann wär's am Kamin wieder warm,
Die Lampe bekäm blonden Schimmer,
Statt Luft hielt ich Liebe im Arm.
Und süß wär der Wein in den Flaschen,
Und flink wär mein Herz wie ein Fisch,
Erfänd' viele Küsse zu naschen,
Und die Sehnsucht läg tot unterm Tisch.

Meter: polymetric
1L: Wenn des Kapweins Glut im Krystall mir flammt;
by Johann Heinrich Voß

Wenn des Kapweins Glut im Krystall mir flammt;
Dann betracht' ich vergnügt ihn, und nippe!
Wenn ein Weiblein sorgt für das Schenkenamt;
O dann schwebt mir die Seel' auf der Lippe!
Denn sie mahnet mich an;
Und ich trinke, was ich kann,
Die Begeisterung der Traub'-Aganippe!
Dann erblühst du, Erd', ein Elysium!
Dann bestirnt sich ein anderer Himmel!
Wie von Honig schwärmt's und von Most ringsum,
Und von heiligem Rankengewimmel!
Mich berauschet ein Duft
Der Ambrosia; mir ruft
Der Silen und die Najad' im Getümmel!
O wie braust ihr Erz und der Epheustab,
Zu dem Taumel des Evoegrußes!
Ich enttauml' im Sturm die Gebirg' hinab,
Und mich freut des verwegnen Entschlusses!
Wie entzückt, o Silen!
Die Mänade mich so schön
Zu der Wonne des ambrosischen Kusses!

Meter: iambic
- 1213 - Jornada III, RUGERO De Las Cortes de la Muerte (Auto)
by Lope de Vega

Aquí dio fin mi loco pensamiento,
y fue muy bien que aqueste fin tuviese,
pues para que del cielo al mar cayese
tuvo principio en la región del viento.
A conquistar el Sol subió mi intento,
fundado en que el Amor lo defendiese;
mas no quiso su luz que se luciese,
para menos rigor, su atrevimiento.
Cayó mi pretensión, y en sus desmayos
su victoriosa luz quedó segura,
entre verdades, permitiendo ensayos.
Mas no me negará tu lumbre pura;
aunque las plumas me abrasé sus rayos,
fui sol mientras gocé de tu hermosura.

Meter: iambic
45.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Zum Einigen. Was Eines nach dem End und vor dem Ursprung ist,
Das wird bloß in der Zeit zutheilet auserkiest.

Meter: iambic
by Kaspar von Stieler

Jn dehm der Mars die Paukken
schläget
und die Kartaune töhnt den groben Lei-
chenklang
wirstu mit Liebes-Gluht beweget
und spielest frölich her den schmeichelnden
Gesang
den die Liebinne singet
wenn sie dem Adon ein Ständchen
bringet.
Wenn die Gequetschten sterben kla-
gen
so legestu es auff die Liebes-seuffzer
auß
sichstu ein Werk zusammen tragen
so meinestu es sey Rosillen Herzen-
Hauß
das du durch Sturm und Siegen
offt mit Tapferkeit hast überstiegen.
Der kleine Schüzz hat dich besessen
er macht dich taub und blind im mitten
der Gefahr
wie köntstu sonst so sein vermessen
zu schreiben von der Lieb’ in der verdoll-
ten 'Schaar
wo Barbarey und Schrekken
und der nahe Tod lebt aller Ekken.
Es ist die freche Lieb’ alleine
die Blizz und Pulver trozzt und auf die
Kugeln lacht
sie spottet grober Mörser-steine
und hütet frisch des Tohrs/ wenn die Pe-
tarde kracht/
sie kan mit Freuden singen
wenn Schekkan und Sebel mördlich
klingen.
Der Amor schenkt nu nicht mehr
Myrten
diß ist ein schlechtes Tuhn um so viel
Kunst und Fleiß
mit Lorbeer wil er den umgürten
der seines Nahmens Ruhm der Welt zu
melden weiß
den hastu längst verdienet/
auch/ eh dir Rosille war versühnet.

Meter: iambic
Zur silbernen Hochzeit
by Franz Grillparzer

Silberne Hochzeit
Feiern wir heute,
Fröhliche Leute
Stehn wir im Kreis.
Hymen, er knüpft mit
Eisernen Banden,
Blumengirlanden
Windet er drum:
Doch seine Blumen,
Ach, sie vergehen,
Bande bestehen,
Eiserne Last.
Aber der Wechsel
Rollender Jahre
Bessert die Ware,
Adelt Metall:
Nach fünfundzwanzig
Nicht mehr von Eisen,
Ketten als Schmuck.
Gleich viel der Jahre
Lasset vergehen,
Dann sollt ihr sehen,
Sind sie von
Kind auch und Enkel,
Töchter und Söhne,
Winden als schöne
Blumen sich drum,
Und so am Ziele
Seht ihr im Bande
Blumengirlande,
Wie beim Beginn.

Meter: polymetric
312. Was recht beten sei
by Gerhard Tersteegen

Recht beten ist, an Gott im Grund mit Liebe kleben
Und seinen Willen ganz in Gottes Willen geben;
Im Leiden bet't man oft und es wohl selbst nicht meint,
Und mancher betet nicht, der viel zu beten scheint.

Meter: iambic
Al viernes 22 de abril de 1870
by Clemente Althaus

¡Oh doloroso inolvidable día,
más negro que la noche más oscura!
Tú sellaste mi inmensa desventura,
en ti el sol, se eclipsó de mi alegría.
Tus lentas horas, en cadena impía,
insensibles al ¡ay! de mi ternura,
¡midieron como siglos de amargura,
de mi madre adorada la agonía!
Sé pues maldito, y entre todos triste,
nunca del astro con la luz te
                     dores
que ardiente velo a tus hermanos viste:
¡negras nubes y vientos bramadores
te acompañen por siempre, oh tú
                  que fuiste
el Viernes para mí de los dolores

Meter: polymetric
Say that thou didst forsake me for some fault (Sonnet 89)
by William Shakespeare

Say that thou didst forsake me for some fault,
And I will comment upon that offence;
Speak of my lameness, and I straight will halt,
Against thy reasons making no defence.
Thou canst not, love, disgrace me half so ill,
To set a form upon desired change,
As I’ll myself disgrace: knowing thy will,
I will acquaintance strangle and look strange,
Be absent from thy walks, and in my tongue
Thy sweet beloved name no more shall dwell,
Lest I, too much profane, should do it wrong
And haply of our old acquaintance tell.
    For thee against myself I’ll vow debate,
    For I must ne’er love him whom thou dost hate.

Meter: iambic
172. Alle Tugenden sind eine Tugend.
by Angelus Silesius

Schau alle Tugenden ist ein’ ohn unterscheid:
Wiltu den Rahmen hörn? sie heist Gerechtigkeit.

Meter: iambic