PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Na robotě.
by Josef Uhlíř

Přišel dráb: „Mám z kanceláře
na vás výzvu k robotě!
Za zítřejší ranní záře
budou kácet na Lhotě.“
Dodal tváří potměšilou:
„Přijít máte všichni tři,
a nech sekeru a pilou
každý z vás se opatří!“
Nejmladší mu šepce stranou,
„Ot, hle, na smrt nemocen;
dovol, abych na hlídanou
doma pobyl ňáký den!“
„To tak! Zde ti nepomůže
ani prosba, ani pláč;
nepřijde-li v čas, tvá kůže –
nu, znáš panský karabáč!“
Druhý den již před úsvitem
konat lesní robotu
přišli s rozrušeným citem
dva z těch bratří na Lhotu.
„Kde je třetí?“ Zhurta na ně
polesný se utrh‘, klel;
„Ot je chor,“ dí odhodlaně,
„dovol, by ho hlídat směl!“
„Hlídat? – Znám tu línou chasu,
doma leží za pecí!“
A již k obou bratří žasu
třetího dal přivléci.
Pak mu na hřbet karabáčem
několik ran vytít dal.
Zhrdnul prosbou hoch i pláčem,
zuby jen a pěst zaťal. –
Zatím sekery a pily
buší, skřípí napořád;
mnohý strom se k pádu chýlí,
ještě ráz a klesne snad. –
Slyš! Tu náhle pustým lesem
kvil se žalný rozléhá,
a nejmladší z bratrů s děsem
nářek sestřin postřehá.
Šipkou vedle polesného,
jenž ji stíhá zrakem zlým,
v náruč letí bratra svého
děva s srdcem zdrceným.
Štkaním se jí rtové chvěli:
„Sotva‘s odvlečen byl v les,
ot se vztyčil na posteli,
zastenal – a mrtev kles‘!“
Hoch se na celém chví těle;
polesného za houští,
kam se skryl, už se zřetele
ani na mžik nepouští.
Polesný sem divým chtíčem
zabodává žhoucí hled:
„Vari,“ vzkřik a šlehl bičem,
„k dílu, chlapče, a to hned!“
Však i hochovými hledy
divý plamen zašlehl;
sestru ještě naposledy
vřele k prsoum přižehl.
Pak jí šeptl cosi v uši;
děva nazpět v úprku –
hoch poroučí Bohu duši,
skok! – a již je na smrku. –
Podřezaný strom se kývá,
hoch se vzhůru vyšplhal;
polesný se chtivě dívá
za děvou, kvapící v dál.
A hoch divě na vrcholu
stromem klátí v před i v zad. –
Hrůza! Strom se skotí dolů! –
Třesk a ráz! – Strom k zemi pad‘...
Pod větvovím bezduch leží
polesný, bič v pravici;
vedle něho mladík svěží,
odhodlanost na líci. –
Z přítomných zde robotníků
každý mocně dojat jest:
„Bůh,“ řkou, „tomu ukrutníku
spravedlivý zvážil trest!
Že pak za nás obětoval
život svůj náš mladý druh,
pomodlem se, by jej schoval
pod křídlo své lásky Bůh!“

Meter: trochaic
13. Die GOttheit uñ Jungfrauschafft.
by Angelus Silesius

Die GOttheit ist so nah der Jungfrauschafft ver-
wandt/
Daß sie auch ohne dir nicht GOttheit wird erkandt.

Meter: iambic
- XV -
by Gutierre de Cetina

«Fuego queme mi carne y por incienso
baje el humo a las almas del infierno;
pase la mía aquel olvido eterno
de Lete porque pierda el bien que pienso;
el fiero ardor que ahora me abrasa intenso
ni melle corazón ni haga tierno;
niégueme piedad, favor, gobierno
el mundo, Amor y el sumo Dios inmenso;
mi vivir sea enojoso y trabajado,
en estrecha prisión dura y forzosa,
siempre de libertad desesperado,
si viviendo no espero ya ver cosa
-dijo Vandalio, y con verdad jurado-,
que sea cual tú, Amarílida, hermosa.»

Meter: polymetric
2.
by Heinrich Heine

In dem Walde sprießt und grünt es
Fast jungfräulich lustbeklommen;
Doch die Sonne lacht herunter:
Junger Frühling, sei willkommen!
Nachtigall! auch dich schon hör ich,
Wie du flötest seligtrübe,
Schluchzend langgezogne Töne,
Und dein Lied ist lauter Liebel

Meter: trochaic
REVUE „RED“
by Jan Karník

Pohleďte sem, lidé drazí,
co to za báječnou krásu,
když si český kohout vrazí
cizí peří do ocasu!

Meter: trochaic
KDYŽ HLEDÍM V TVOJE OČI.
by Adolf Černý

Když hledím, duše má, v Tvých očí taj,
v ty tiché studánky, z nichž nadšení své piji,
jak čet bych lotosové vůně báj,
v níž lepší doby lidstva ve zakletí žijí.
A cítím, kterak ztrácím tělesnost,
par bílých lehkosti mé údy nabývají,
jsem čist jak sny Tvé, prachu země prost,
a k výši vznáším se jak lidé v zlaté báji.
A vidím krajiny kdes za světem,
ba kdesi za hranicí lidských pomyšlení –
Ó, marně smrtelným je líčit rtem,
pro jejich krásu v lidské řeči slova není.
Ji vypsat mohlo by jen písmo hvězd
a vyslovit jen ústa, která zrodil Betlém –
v Tvých očí svitu slavím v ně svůj vjezd
po luhu nekonečném, liliově zkvetlém...
Kam unáší mě křídlo tušení?
Zda je to kraj, kde našich žití vody prýští,
kde zoře našich dnů se rumění?
Či je to tucha krajin dalekého příští?...
Jak čet bych lotosové vůně báj,
v níž lepší doby lidstva ve zakletí žijí,
když hledím, duše má, v Tvých očí taj,
v ty tiché studánky, z nichž nadšení své piji...

Meter: iambic
Zas na Petříně jsme. A Praha širá
by Marie Calma

Zas na Petříně jsme. A Praha širá
a žhavá polednem na kopí věží
paprsky chytá, mlhu rozprostírá
sytého svého dechu, bez otěží
jak oř se žene, tichnouc tam, kde sněží
záplavou květů. V pohledu tom sbírá
má duše myšlenky jak do kytice klasy,
by žeň ti podala. – A ty se ptáš
na lásku mou, jak měřily by časy
neb nálady ty břehy, neb co dáš
mně, Fauste, sám. Tvou ruku k srdci vinu
a říkám: „Hleď, tys pro mne městem celým,
s obsahem jeho, domovem i chrámem;
zábavou, školou jsi mi, sadem stmělým,
kam přemýšlet jdu, nad jezem jsi prámem,
jenž přes hloub přenáší mne. Zkamenělým
jsi pomníkem mých tužeb; uličkami
slepými mlčení tvé, zlé tvé chvíle
kal jejich, v kterém možno utonouti.
Prostory jeho představují cíle
tvých přání, kouty bázeň, přitisknouti
jež k tobě brání mi. Jsi městem celým,
v němž život soustředěn. Jak život ten,
s ponurým děsem záhad, s jásotem
chvil radostných, jimiž je propleten,
jak myšlenku, jež rtů tvých šepotem
se duši sdílí, jako noc, jak den,
jak život miluji tě, Fauste!“ – Mlhy mrak
nám Prahu zahalil. Houšť mračen stála
jak hradba věštbou zlou nám hrozící.
Děs nejistoty naplnil tvůj zrak,
ne můj však. Důvěrně jsem pousmála
se na tebe, na mraky zející
a řekla slavně: „Budou místa stmělá
v životě našem, mlha, slunce, hvězdy,
vše přijde osvětlit i zhalit lásku naši.
Však obrys svůj, jak Praha zkamenělá,
má láska, Fauste, zachová si vezdy.“

Meter: iambic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Juan de Ribera

Nacer a gusto, y atención del Cielo
en el margen del quieto Manzanares,
más erudito que el cercano Henares,
y aplaudido con honras en el Suelo.
Explicar sus conceptos tan sin velo,
que en Provincias extrañas, anchos Mares
como divinos, como singulares
unos, y otros los leen sin recelo.
Solamente lo admiro en el ejemplo
del Grande Montalbán, de España Taso,
con copia de mejores atributos;
y por ellos eterno le contemplo:
pues renace en Virtudes sin Ocaso,
que nunca a caducar vendrán sus frutos.

Meter: anapestic
SMLOUVA S ĎÁBLEM.
by Jan Evangelista Nečas

Dívka, jež jen pro svět žila,
ďáblu duši zaslíbila,
když jí za to hojně dá
rozkoší, jež v moci má. –
Ďábel, schylný k všemu zlému
dostál přesně slibu svému;
ve dne, v noci za svítání
plnil všechna její přání.
Dívka ve své zvůli žila,
až se míra dovršila,
až dle smlouvy – žádný žert –
směl si pro ni přijít čert,
nesa úpis od ní psaný,
její krví podepsaný.
Dívka se ho hrozně lekla,
žadonila, štkala, klekla – –
ani kříže znamení
neneslo jí zbavení.
Brzo byla s ďáblem v pekle.
Tam už vyskakoval vztekle
palčivý a prudký plamen.
Ďábel pustil duši s ramen:
„Ať se smaží, ať se vaří!
přikládejte čerti staří!“
Již jest v kotli duše mladá – –
Ejhle! Co to s hůry padá?!
Jakás vláha plamen hasí.
Rady nevědí si ďasi.
Co a jak?
Ďábel jako drak
do nebeské brány
pěstí dal tři rány.
Andělíček z brány vyšel,
z ďáblových úst slova slyšel:
„Duše se mi zaprodala,
mnou si za to sloužit dala,
hojně a ne po troše,
sypal jsem jí rozkoše!
Teď, když mou jest, těžká rada!
S nebe na ni stále padá
vláha, která plamen hasí.
Rady nevědí si ďasi,
jaká moc a jaká síla,
maří úspěch mého díla?!
Zastavte tu vláhu s nebe!“
Andílek děl: „Klameš sebe,
plány tvé se staly vratky
pod slzami – její matky.“

Meter: trochaic
Bílé stíny.
by Adolf Heyduk

Jedlí za potokem
u té horské strany
leží tam vojáček
těžce porubaný.
Na čele a tváři –
na povadlém kvítí –
sotva spočítal by
roků do dvacíti.
Tvrdé jest to lože:
půda nezoraná,
na pravo i v levo
všude samá hrana.
Nemá podhlavničky
ni přikrývky prsu,
jen mateří doušky
rozkvetlých pár trsů.
Za to mu však zpívá
pták dvě písně v keři:
jednu o dívčině,
druhou o mateři.
A jak z toho keře
zvučí zvuky prosté,
matčin stín a dívčin
před šuhajem roste.
Voják hlavu zvedá,
voják hlavu točí –
dva bělostné stíny
zavřely mu oči...

Meter: trochaic
DVOJÍ ŽEŇ.
by Emanuel Čenkov

Pláň v moři zlatých paprsků se topí,
a v kraji táhlém, kam jen zrakem patříš kol,
veselá chasa váže těžké snopy
a jede v tahu výskavém teď do stodol.
Ó co tu shonu, ševelu i ruchu,
při práci čilé vesel je čeledi dav,
žen milé zpěvy vanou v modrém vzduchu,
jenž prosycen jest vábnou vůní bujných trav!
Též u nás byla žeň!... však v nočním tichu
se krátce odbyla při rmutném zoufání,
a místo jásotu při zpěvném smíchu
pláč zazněl jen a marné, chabé zalkání.
V klid samoty, ach, ku matčinu loži,
kde tichý stesk perutí tmavou těžce vál,
přistoupil náhle všemocný Žnec boží,
v mih podťal stéblo života – i bral se dál!...

Meter: iambic
1L: Daß Astutus weiser sey, glaub ich gern, als ich;
by Friedrich von Logau

Daß Astutus weiser sey, glaub ich gern, als ich;
Daß ich frömer sey als er, drauff befleiß ich mich.

Meter: polymetric
DĚVEČKA
by Jaroslav Durych

Volá večer ze zahrad,
u zídky bez voní,
běží cesta podle vrat,
vedla tak již tisíckrát,
milenci jdou po ní;
věří její bílé kráse,
s něhou máje tají v hlase,
co si chtějí ukázat
v trávě pod jabloní. –
Tulák chudý sám
štěstí přeji vám.
Ach, od prahu předsíně
teskný zrak se dívá!
O čem sní se dívčině,
má koťátko na klíně,
to si odpočívá?
Či je to jen dítě chudé,
jež můj pozdrav těšit bude
jako pták, jenž květině
v tmavé rokli zpívá?
Kvítku bez rosy,
pověz mi, kdo jsi!
Vstávej, vykloň obličej,
ukaž lokty bílé,
zástěrku si urovnej,
u dveří se neskrývej,
moje dítě milé!
Bílé květy střemcha střásá,
tklivě teskní sedmikrása,
podívej se, podívej,
jde-li štěstí chvíle!
Či chceš lásce snad
vzdor svůj ukázat?
Přines, duše, přines blíž
růži svého těla!
Proč se ani nezardíš,
neusměješ, nemluvíš,
než bys pověděla,
že ti v srdci touha vzkřikla,
z poupat prsů duše vzlykla,
jako by se v ohni již
mocí lásky chvěla?
Slavík volá již,
snad se nebojíš?
Vane večer ze zahrad,
květy lásky voní,
vede cesta podle vrat,
vedla jiné tisíckrát,
pojďme také po ní!
S něhou bídy rdít se budem
skryté krásy tichým studem.
Láska žebrá. Co jí dát!
Anděl Páně zvoní.
Ach, jak pěkně jdeš!
Těšíš ty se též?
Za to, že tvé nožky jdou,
jako radost chvátá
s vírou srdce přečistou,
chtěl bych stisknout duši tvou,
panenko má zlatá!
Zrodila se v kvítí rosa,
pojď, má panenko, pojď bosa!
Voní louka samotou
tichem lásky jata –
jak se těší již,
až se unavíš!
Voní trávy teskný dech,
pojď, má duše, ke mně!
V tichu štěstí chvíli nech
moje slzy na ústech,
láska čeká jemně!
Anděl strážný neodletí,
tiše hlídá svoje děti,
jako matka ve květech
ustele nám země.
Kvítku samoty,
jsem chud jako ty!
Co bych chtěl ti povědět!
Chudým noc je krátká –
Do krásy tvých mladých let
schoulil by se Boží svět
jako do poupátka.
Tělo štíhlé, nožky čilé,
to jsi vyšla z růže bílé?
Z ráje smělas odletět?
Nezavřelas vrátka?
A teď vzpomínáš,
kde byl domov náš?
Štíhlá jsi a bělostná
jak stud Boží krásy!
Z očí přečistého dna
stoupá víra milostná,
sladce zdvíhá řasy –
Kolikrát jsi, moje milá,
Boží ráj už navštívila,
že tvých rtů čest radostná
blaženost svou hlásí?
Růže spanilá,
zač jsi prosila?
Krátký je tvůj dívčí šat,
nožky pod ním září –
Nemusíš se zardívat,
kadeřemi zakrývat
úsměv dětských tváří!
V očí lůžka pod tvé čelo
srdce mé by volat chtělo,
chce-li jim však úsměv dát,
štěstí stud jej zmaří.
Oči klesnou níž
a ty zvítězíš!
Radost srdce přikryjí
malé dívčí dlaně;
chceš mou radost? Chytni ji
do svých prsů lilií,
ať tě líbá na ně!
Tiše na květ rosa padá,
panenko má, máš mě ráda?
Snů již květ se rozvíjí,
bdí jen anděl Páně –
Ztiš se, ptáče, ztiš,
děti, spěte již!

Meter: trochaic
Croquis de invierno
by Lino Gutiérrez Alea

Tarde brumosa de diciembre El frío
y estas sencillas gentes amilana,
y ha venido a turbar la cotidiana
vida de buen humor del caserío
Gime el viento en lo árboles, sombrío;
y sobre la llanura comarcana
se extiende la neblina soberana
cubriendo el altozano y el bajío.
En mi bello país no cae la nieve,
pero todos los años nos conmueve
esta sorpresa del invierno crudo,
cuando el viento del norte baja y, fiero,
como la hoja de un puñal agudo
se nos entra en el alma, traicionero.

Meter: polymetric
10.
by Friedrich von Logau

Es reut wol trefflich sehr, was Steuer wird gegeben,
Weil fortmehr nichts mehr ist, als nur das liebe Leben.
Allein es darff geschehn; es reut noch, doch zu spat,
Nicht den so sehr, der gab, als der genummen hat.

Meter: iambic
- 1217 - Acto II, DOÑA SANCHA De Las flores de don Juan, y rico y pobre trocados
by Lope de Vega

En libertanzas de soltera vida
pasé lo joven de mis verdes años,
enojos fice al tiempo, a amor regaños;
que non me tuvo por jamás rendida.
Cuidaba yo que era pasión fingida
cuando sentía encaramar sus daños.
¡Coitada! ¿qué fare? que mis engaños
me llevan a la muerte de corrida.
Fabla de amor quien su rigor non sabe,
y con el sabio el ignorante arguye;
mas guarde el corazón que non le trabe.
Pero si al tiempo el tiempo restituye,
¿de qué sirve fuir? que amor es ave,
y alcanza con las alas a quien huye.

Meter: iambic
NA DNĚ MOŘE.
by Karel Mašek

Přimkněme se k sobě, bratři, těsně, úže,
nad životem naším dokud svítí zoře,
dokud slibuje nám v cestu sypat růže, –
zítra na věky už budem na dně moře.
Podejme si ruce, slibme sobě lásku,
přitulme se k sobě těsně do náručí,
do světa pak vyjděm v tomto pevném svazku,
ať to moře v dálce čeká, hrozí, hučí.
Zajásejme písně, věřme v svoje mládí,
uposlechněm touhy, ať nám toulky vysní,
radostněji jděme, čím nás dále svádí,
vlny hřmící v dálce přehlušíme písní.
Leťme za sny svými, ptáky toulavými,
rychle s nimi leťme, dokud síla stačí –
vždyť to moře kolem proudy bezednými,
kam jen dojít můžem, všude břehy smáčí.
Ale nač již dneska vzpomínati na to,
že té jeho hloubky noha nepřebrodí?
Dokud zářné slunce v cestu hází zlato,
nežli večer přijde, nechť nás touha vodí.
A až večer přijde, pověsť o naději
pro ta svoje srdce vymyslíme snadně –
milujme se, bratři, dokud srdce hřejí,
zítra, teprv zítra usnem v moři na dně.

Meter: trochaic
28. As du mi, so ick di
by Fritz Reuter

»fritz Lemk! Fritz Lemk! Oh, ein por Würd!«
»wat sall ick, Jud'?« seggt Lemk und höllt sin Pird.
»nu, dat is schön, dat ick di hir getrefft.
Kannst führen mi hüt abend nah Penzlin?
Heww ick doch dor en lütt Geschäft
Mit minen Swager Salomon Levin.«
»hüt abend noch? Bi so'n Weg? In'n Düstern?
Dat is so'n Sak! Wenn wi man nich verbistern.
Un denn de Weg, de kann nich slichter sin,
Dat geiht bet an de Schinken rin.
In'n Düstern un so'n Weg! Dat sünd so'n Saken,
Bi so'ne Fohrt riskiert man jo sin Lewen.«
»na nu! Wat sall ick dauhn? Wat sall ick maken?
Ick will acht Gröschen mihr di gewen.«
»de Weg, de is tau mörderlich!
En Daler giwwst du mihr, süs führ ick nich.«
»wie haißt? En Toler mehr? Ai waih!
Das ganz Geschäftche is en Toler drei.«
»du giwwst en Daler mihr, will ick di seggen.«
»wat sall ick dauhn? Wat sall ick maken?
Heww ick doch minen Swager dat verspraken,
Möt ick den Daler tau woll leggen.«
De Reis' geiht los. Dat was en Weg!
De Pird, de künnen knapp den Wagen teihn,
Un düster was dat, na, ick segg!
Man kunn kein Hand vör Ogen seihn.
Den Juden würd't mit Grundis gahn,
So lang' hei lewt, dacht hei an dese Nacht.
Fritz Lemk ward up de Mähren slahn,
Un gung't nich dull, so gung't doch sacht;
De Wagen lag jo noch nich rümmer,
Un'n beten wider gung't doch ümmer;
Penzlin, dat müßt doch endlich ran.
Doch horch an't En'n! seggt Kotelmann.
So kamen s' endlich gegen Möllen,
Wo dunnmals noch en engen Hollweg was,
As beide Mähren nah en Lock rin föllen.
»nu rohr!« röppt Lemk, »nu rat, Scheif-As!«
De Jud, de kreg en dägten Schreck:
»ai waih! Wos üs? Wos üs denn gepassiert?«
Fritz Lemk, de deiht, as wenn hei gor nicks hürt,
Un springt mit beiden Beinen in den Dreck
Un will sin Pird' tau Höchten bringen;
Doch will em lang' dit nich gelingen.
Un as hei so sick dor noch afmaracht,
Dunn kümmt den Hollweg rup en annern Wagen.
De Fuhrmann röppt: »Dau! Platz gemacht!
Wi will'n hüt abend noch hen nah Stemhagen.«
»ih, Brauder, sett di doch kein Rupen in den Kopp«,
Seggt Lemk, »nimm dine Lin und zopp
Den Hollweg 'run. Taurügg mit di!
Hir is't tau eng; hier geiht dat nich vörbi.«
De anner äwer will den Weg entlang;
Un't ward en Schimpen un en Schellen.
Uns' Jud, de ward sick ok noch mellen
Un schimpt und ßackeriert mit mang.
De anner Jud, de lett sick ok verluden,
Denn de Penzliner führte ok en Juden,
Un schimpt herute ut den Wagen:
»bei die Gerichten will er sie verklagen!«
Nu kümmt uns' Moses ganz in Wut
Un eselt den Penzliner ut
Un schellt von Snurrer, Lumpenhund.
Dit ward den annern Fuhrmann doch tau bunt,
Hei halt sick unsern Moses denn tauletzt
Woll äwern Ledderbom heräwer
Un makt sick mit de Swep doräwer
Un strigelt em nu nah't Gesetz.
Fritz Lemk süht sick de Sak bedächtig an;
Dat Ding em woll gefallen kann.
Irst kratzt hei sick 'ne Tidlang acht're Uhren.
»ih«, seggt hei, »wat sall ick noch länger luren!«
Kriggt d'rup den annern Juden bi den Kragen
Un fängt ganz ruhig an, up desen lostauslagen.
»sall slahn hir warden, denn slag' jeder sinen,
Sleihst du mi minen Juden, slag ick dinen.«

Meter: iambic
- LXII - A Alfonso Ramírez de Arellano, autor de un soneto en su elogio
by Fernando de Herrera

Alfonso, vuestro noble y grave canto,
con quien de eternos giros la armonía
asuena, celebrar de la luz mía
debiera la belleza que honro y canto;
que yo la dura fuerza de mi llanto
muestro, y mal fiero y la ponzoña fría,
y el bien que a mi esperanza se desvía,
cuando en cuitoso son la voz levanto.
No que a mi nombre humilde diera gloria,
que ya osa alzar igual por vos la frente,
a quien ilustra el Arno, grato al cielo;
mas estimar si puedo esta memoria
verá el ilustre reino de Occidente
cuánto en vuestra alabanza ensalzo el vuelo.

Meter: iambic
SENTIMENTÁLNÍ PÍSEŇ.
by Josef Svatopluk Machar

Chudobko, zkvetlá o podzimi,
zrosená krve krůpějí,
máš ještě víru v modré nebe
a v teplé slunce naději?
Nemoudrý kvítku! Z kalných mračen
jen metelice zavějí –
v té černé zemi je tak klidno,
proč nezůstals tam raději?!

Meter: iambic
Tři sestiny o životě duše. (III.)
by Jaroslav Vrchlický

Den po dni v práci – pořád žádný sabat!
Den po dni v hluku – pořád žádné ticho!
Den po dni v shonu – pořád žádný oddech!
Tak zvolna v srdci uhasíná oheň,
a zvolna krev se staví mrazíc tepny
a zvolna otrlost se plíží v duši.
A slavíků jsem tisíc přec měl v duši
a v srdci naděj v ducha velký sabat
a odvahu, na lidstva bouřné tepny
své ucho skloniti až v hrobů ticho!
Jak centrum země já svůj živil oheň,
nad kterým zažiti svůj chtěl jsem oddech.
Však pohádkou mi z říše víl je oddech;
jak v mořské tůni, tak to víří v duši,
mne nehřeje, mne pálí svatý oheň,
ryk nových zbraní v dál mi plaší sabat.
A ticho-li kol – je to hrobů ticho,
ne ono, v němž vřít slyšíš žití tepny.
Jak podvázal by kdos mi všecky tepny,
šláp’ na hrdlo a zastavil mi oddech,
tak připadám si, perly písní v ticho
když pouštím soucitnou kol patře duší,
jež synagoga nemající sabat,
a keř, jejž tráví se Sinaje oheň.
Ó, kdyby spadl s nebe sirný oheň
a v nový var a klokot schvátil tepny,
byť v orgii a čarodějnic sabat,
na ňadrech upírů byť v klamný oddech,
byť v číše dno, kde Satan chytá duši,
byť v podezřelé zlých katastrof ticho!
Vše lepší bylo by než toto ticho!
v němž příšerou mi lampy mé mdlý oheň,
v němž závaží vždy na mou padá duši,
v němž karyatid mdlobu cítí tepny
a marný odboj – strhnout břímě v oddech
a marnou snahu – stvořiti si sabat!
Dál bušte, tepny, pokud v srdci oheň,
vzruch pokud v duši, přeludem je oddech;
či hrobů ticho jediný je sabat?

Meter: iambic
Soneto
by Dionisio de Solís

¡En media hora un soneto! ¿A qué
                     cristiano
a tan bárbaro afán se le condena?
¿Y es Filis quien lo quiere? ¿A qué otra pena
me sentenciara un Fálaris tirano?
Pues qué, ¿no hay más? O ¿están
                  tan a la mano
los consonantes como en esta amena
margen del Turia la menuda arena
en que tu blanco pie se imprime ufano?
No, cara Filis; mándame otra cosa,
ora de riesgo sea, ora de afrenta;
que a cuanto de mis órdenes concedo.
Pero ¿un soneto, y qué, por ser tú hermosa,
en ello, al fin, mi necedad consienta?
No, Filis, no; perdóname: ¡no puedo!

Meter: iambic
II. Z oken nemocnice.
by Josef Svatopluk Machar

Prořídlým nebem
za šerých rán
z půlnoci táhnou v jih
houfové vran.
V krajiny vzdálené,
vím, táhnou po ránu,
vím, chtějí při tom být
u paty Balkánu.

Meter: polymetric
Idilio salvaje – VII
by Manuel José Othón

¡Es mi adiós! Allá vas, bruna y austera,
por las planicies que el bochorno escalda,
al verberar tu ardiente cabellera
como una maldición, sobre tu espalda.
En mis desolaciones, ¿qué me espera?
-ya apenas veo tu arrastrante falda-
una deshojazón de primavera
y una eterna nostalgia de esmeralda.
El terremoto humano ha destruido
mi corazón y todo en él expira
¡Mal hayan el recuerdo y el olvido!
Aun te columbro, y ya olvidé tu frente;
sólo ¡ay! tu espalda miro,
                     cual se mira
lo que se huye y se aleja eternamente

Meter: iambic
[nach Sevilla, nach Sevilla]
by Clemens Brentano

Nach Sevilla, nach Sevilla,
Wo die hohen Prachtgebäude
In den breiten Straßen stehen,
Aus den Fenstern reiche Leute,
Schön geputzte Frauen sehn,
Dahin sehnt mein Herz sich nicht!
Nach Sevilla, nach Sevilla,
Wo die letzten Häuser stehen,
Sich die Nachbarn freundlich grüßen,
Mädchen aus dem Fenster sehn,
Ihre Blumen zu begießen,
Ach, da sehnt mein Herz sich hin!
In Sevilla, in Sevilla
Weiß ich wohl ein reines Stübchen,
Helle Küche, stille Kammer,
In dem Hause wohnt mein Liebchen,
Und am Pförtchen glänzt ein Hammer.
Poch' ich, macht die Jungfrau auf!
Guten Abend, guten Abend –
Lieber Vater, setzt euch nieder,
Ei, wo seid ihr dann gewesen?
Und dann singt sie schöne Lieder,
Kann so hübsch in Büchern lesen,
Ach! und ist mein einzig Kind.

Meter: trochaic
Un sueño
by Ignacio María Acosta

Soñaba yo que por la senda hermosa
de la virtud la humanidad corría,
y el sol de la verdad resplandecía
llenando el orbe de su luz radiosa
La torpe envidia, la calumnia odiosa
abaten su poder y bastardía;
y a la voz del progreso se veía
la sociedad aparecer dichosa
Un pueblo sólo es el linaje humano,
triunfa la ilustración, y por su empeño
su templo cierra para siempre Jano.
A tan mágico cuadro y halagüeño,
al arpa de oro le tendí la mano
por cantar tanto bien ¡mas era un sueño!

Meter: iambic