PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Pravý čas.
by Adolf Heyduk

Co Pán Bůh ukryl v ňádra vroucí,
to na jevě mít nechtěl všem,
to ve skále jak rubín stkvoucí
buď skrytým světův údělem.
Však sama otvírá se skála.
když přijde čarný její čas,
pak vchází láska, skvost by vzala.
a vítězně se vrací zas! –

Meter: iambic
The Snail
by Richard Lovelace

Wise emblem of our politic world,
Sage snail, within thine own self curl’d;
Instruct me softly to make haste,
Whilst these my feet go slowly fast.

     Compendious snail! thou seem’st to me,
Large Euclid’s strict epitome;
And in each diagram dost fling
Thee from the point unto the ring;
A figure now triangular,
An oval now, and now a square;
And then a serpentine dost crawl,
Now a straight line, now crook’d, now all.

     Preventing rival of the day,
Th’art up and openest thy ray,
And ere the morn cradles the moon
Th’art broke into a beauteous noon.
Then when the sun sups in the deep,
Thy silver horns ere Cynthia’s peep;
And thou from thine own liquid bed
New Phoebus heav’st thy pleasant head.

     Who shall a name for thee create,
Deep riddle of mysterious state?
Bold Nature that gives common birth
To all products of seas and earth,
Of thee, as earthquakes, is afraid,
Nor will thy dire deliv’ry aid.

     Thou thine own daughter then, and sire,
That son and mother art entire,
That big still with thy self dost go,
And liv’st an aged embryo;
That like the cubs of India,
Thou from thyself a while dost play;
But frighted with a dog or gun,
In thine own belly thou dost run,
And as thy house was thine own womb,
So thine own womb concludes thy tomb.

     But now I must (analyz’d king)
Thy economic virtues sing;
Thou great stay’d husband still within,
Thou, thee, that’s thine dost discipline;
And when thou art to progress bent,
Thou mov’st thy self and tenement,
As warlike Scythians travell’d, you
Remove your men and city too;
Then after a sad dearth and rain,
Thou scatterest thy silver train;
And when the trees grow nak’d and old,
Thou clothest them with cloth of gold,
Which from thy bowels thou dost spin,
And draw from the rich mines within.

     Now hast thou chang’d thee saint; and made
Thy self a fane that’s cupola’d;
And in thy wreathed cloister thou
Walkest thine own grey friar too;
Strict, and lock’d up, th’art hood all o’er,
And ne’er eliminat’st thy door.
On salads thou dost feed severe,
And ’stead of beads thou dropp’st a tear;
And when to rest, each calls the bell,
Thou sleep’st within thy marble cell,
Where in dark contemplation plac’d,
The sweets of nature thou dost taste;
Who now with time thy days resolve,
And in a jelly thee dissolve,
Like a shot star, which doth repair
Upward, and rarify the air.

Meter: iambic
1L: Die Eichen klüften auf vom Frost,
by Ludwig Achim von Arnim

Die Eichen klüften auf vom Frost,
Die Wölfe heulend weichen,
Jetzt sucht nur Noth im Walde Trost,
Jetzt, Förster, laß dein Schleichen.
Die Diebes-Wagen krachten fort,
Du hast sie nicht gehöret.
Der Wilddieb schoß vor deiner Pfort,
Du hast ihn nicht gestöret.
Was hieltest du so lange Rast
In deines Weibes Armen,
Hast große Diebe nicht gefaßt,
Mit kleinen hab' Erbarmen.
Der Oberförster kommt nun bald,
Den soll dein Eifer blenden,
Ein Weib keucht fernhin durch den Wald,
Die willst du tobend pfänden!
Sieh rings, wie mancher Baum erstarrt,
Zum Himmel hebt die Ärme,
Dich füllt, die Erd' ist eingescharrt,
Vom Leichenschmaus die Wärme.
Der Schnee glänzt wie ein Leichentuch
Im letzten Abendschimmern,
Kein Vogel wagt sich auf zum Flug,
Schneenadeln einzeln flimmern.
Die Glocken schallen kaum noch her,
Die ersten Sterne zittern,
Zusammenfrieren Land und Meer
Zu eines Kerkers Gittern.
Die Alte saß in Frostes Haft
Beim kranken Enkelkinde,
Schnell sucht sie Holz mit letzter Kraft,
Daß sie's noch lebend finde.
Nun trägt sie, als er Halt! ihr schreit,
Ein Reisbund auf dem Rücken,
Sie fleht um diese Kleinigkeit
Und muß sich vor ihm bücken.
Er stößt sie nieder mit dem Bund
Und droht mit Straf und Klagen
Sie thut die grimme Noth ihm kund,
Er soll die Nachbarn fragen.
»die trocknen Zweige brach der Wind,
Ich hab sie nicht gebrochen,
Gar krank liegt heim mein Enkelkind,
Kann ihm nichts Warmes kochen.«
»das Mädchen habt ihr wohl gesehn,
Als sie ist eingesegnet,
Sie ist so fromm, so wunderschön,
Wie Keiner ihr begegnet.«
Der Förster lacht: »So schick sie her,
Die Schönen kann ich wärmen,
Ja trüg sie Kloben fort so schwer,
Ich wollte drum nicht lärmen.« –
»du laß das Reisbund und als Pfand
Die dick bepelzte Mütze,
Die trägst du nur aus Unverstand,
Die treibt zum Kopf die Hitze.«
Die Alte droht: »Werd' nimmer warm,
Wenn mir das Kind erfrieret,
Werd' leichenkalt in Weibesarm,
Kein Feuer dir gebühret.«
»dein Winter sei die Ofengluth,
Dein Athem kaltes Fieber,
Beim Weine starre dir das Blut,
Als ging' der Tod vorüber!«
Die Augen blitzen ihr beim Wort,
Er wagt sie nicht zu schlagen,
Es überrieselt ihn sofort
Wie Fluches Strom in Sagen.
Er kehrt nach Hause zum Kamin
Und reiches Feuer findet,
Doch mag das Feuer knisternd ziehn,
Der Fluch die Wärme bindet.
Von ihm die Flamm' sich wendet ab,
Als ob ein Sturm sie treibe,
Sein Federbett ist kaltes Grab,
Ihm friert der Wein im Leibe.
Ein Kuß der Frau durchschauert ihn,
Er hört ein Todten-Läuten,
Der Alten Kind ihm da erschien,
Und sprach: »Mußt dich bereiten.«
Des Försters Herz von Eis zersprang,
Sein Blut war ihm gefroren,
Indessen rings in Feuers Drang
Ihm Hab' und Haus verloren.

Meter: iambic
VI. Výjev citů měšťanů blatenských
by Jan Pravoslav Koubek

Vítáme Vás sypouc kvítky
V cestu Vaši z ciziny,
Blaze vkročte mezi dítky
V lůně milé otčiny.
Nemoc, jenž Tě otče dlouhou
Trýzní bolně svírala,
Ta i naše srdce touhou
A bolestmi stíhala.
Opuštěný nevesele
Tvůj na nás pohlížel hrad,
Naň jsme, dítky osiřelé,
Smutně zhledly častokrát.
V Tvojich předků starém znaku
Statný rytíř smutně zřel,
Jakby u žalostném zraku
Tajně skrytou slzu měl.
A na hradě v noci tmavé
Kvílil pánu věrný pes,
Až ty nářky pronikavé
Opětoval háj i les.
Na vodách pak Uslaviných
Něžná labuť úpěla,
A na ňádrech labutiných
Vodní lilje slzela.
Jarních posel radovánek,
Čáp se dlouho skrýval nám,
Osiřelť i jeho stánek,
Pak bez družky přilít’ sám.
Vy jste přišli – a hle! v nové
Všecko plyne radosti,
Lepší nastanou již dnové,
Méně bude žalosti.
Zdrávi buďte mezi svými,
Vzdáleni jsouc Adrie.
Mezi srdci upřímnými
Ráj se Vám zas rozvije!

Meter: trochaic
1L: Freund! wir sind der Huld nicht werth
by Johann Christoph Gottsched

Freund! wir sind der Huld nicht werth
Die das Glück uns schon beschert,
Phöbus schenckt uns grosse Dichter,
Aber wir sind Midas-Richter,
Hören offt den Waldgott Pan
Lieber als die Musen an.
Opitz, Dach, und Gryph, und Rist,
Flemming, Schoch und Tscherning ist
Voll von Phöbus Geist gewesen:
Aber sprich, wer mag sie lesen?
Sprich, wem ist ihr hoher Stand
In Apollens Huld bekannt?
Les' ich unsern Kindermann,
Stimm ich Gerhards Oden an,
Hör ich einen Abschatz nennen:
O so will mein Geist entbrennen,
Zürnend, daß die Deutsche Welt
Sie nicht mehr in Ehren hält.
Muntrer Weidner, wo bleibst du?
Du gehörst gewiß dazu,
Da du uns mit Deutscher Zungen
Flaccus Lieder vorgesungen,
Jenes Römers, dessen Kiel
Roms August so wohl gefiel.
Niemahls hörte dich Mäcen,
Göttlicher Horatz! so schön
In der Römer Mundart singen,
Als hier Weidners Oden klingen:
Weidners Oden, die so rein,
Geistreich, hoch und edel seyn.
Kommt, ihr Weisen, kommt hervor,
Widerlegt den Pythagor,
Laßt den Irrthum seiner Lehren
Von der Seelen Wandrung hören,
Doch umsonst! weil Flaccus Geist
Sich in Weidnern zwiefach weist.
Schnödes Deutschland, schäme dich,
Daß dergleichen Geister sich
Allgemach bey dir verlieren;
Denn sie sind kaum mehr zu spüren:
Seit dich Welschlands Schwulst bestrickt,
Und dir Witz und Sinn verrückt.
Himmel hilf! was seh ich hier?
Steht nicht ein Pallast vor mir,
Welchem Diamantne Seulen
Grund und Festigkeit ertheilen,
Dessen Boden Marmorstein,
Sims und Dach Saphir muß seyn.
Warlich Bau und Pracht ist stoltz!
Wände von Cypressen-Holtz,
Thurn und Thore von Topasen,
Rings umher Smaragdne Rasen,
Voller Schmeltz und Chrysolith,
Der an statt der Blumen blüht.
Macht mir nicht die Zauber-Kunst
Durch Verblendung blauen Dunst?
Nein! die Phantasey der Dichter
Trügt mir Geist und Augenlichter,
Zeigt und stellt so wunderbar
Ein Poetisch Lufft-Schloß dar.
Bloß die Tyber und der Po
Blenden unsre Deutsche so,
Daß der Bach der Castalinnen,
Viel zu ruhig scheint zu rinnen:
Wenn sie sich um den Marin
Mehr als den Virgil bemühn.
Freunde, was bezaubert euch?
Werdet doch den Griechen gleich,
Folgt der alten Römer Thönen,
Nicht Italiens Sirenen,
Die durch ihrer Hoheit Schein
Der Vernunfft ein Fallbret seyn.
Weg mit Gold und Elfenbein,
Nectar, Muscateller-Wein,
Mosch, Zibeth und Amber-Kuchen,
Hofmannswaldau mag sie suchen,
Lohensteins Geruch und Art
Sey der Biesam vorgespart!
Neukirch! du hast wohl verdient,
Daß dein Lorber ewig grünt,
Du entgiengst den leeren Schrancken
Ubersteigender Gedancken,
Suchtst und fandst die alte Spur
Der Vernunfft und der Natur.
Folgt, ihr Brüder! folgt ihm nach,
Seht wie Canitz Lorbern brach,
Den uns Neukirch angewiesen,
Als er den von Fuchs gepriesen:
Stimmt, wie Günther längst gethan,
Ausgespielte Flöten an.
Du, mein höchstgeliebter Mäy!
Fliehst der Faunen Wald-Geschrey,
Kennst und liebst die reinen Thöne
Kunst-geübter Musen-Söhne.
Sage doch, was mir gebricht,
Denn ich weiß, du schmeichelst nicht!

Meter: trochaic
Na Genovefu.
by Josef Košín z Radostova

Křiklavě jsi ustrojena byla
jaktě živa, však jen z důvtipnosti,
totiž proto, abys odvrátila
oči lidí od své nehezkosti.

Meter: trochaic
A un agitador – I
by Gaspar Núñez de Arce

En vano mueves la opinión, y en vano
tu palabra de fuego centellea
Para que llegue a germinar
                     la idea
que arrojaste en el surco, aún es temprano
Fundiendo el tiempo en el
                     crisol humano
razas y tribus, la naciones crea
¿Hay, por ventura, alguna que no sea
lenta labor de su invisible mano?
Por más que ceda a la presión del hecho,
no sacrifica un pueblo dócilmente
su fe, su tradición y su derecho
Y cual río caudal, cuya corriente
cambiando avanza por su antiguo lecho,
siempre es el mismo y siempre diferente

Meter: iambic
Na výminku.
by Ladislav Quis

Na výminku, na výminku
se to žije vesele,
o, ty sladký odpočinku,
každý den co neděle!
Kázal jsem to sice synku:
Nejí ten, kdo nemele;
jinak ale, pantatínku,
kdo si dobře ustele!
Co je psáno, to je dáno,
praví staré přísloví,
vše dřív dobře ujednáno,
než jsem ustoup’ synovi.
Světnice mi jasné přáno,
půdy na půl podkroví,
krávě v stáji podestláno,
chlév mám pro kus vepřový.
Pod okénky zahrádečku,
v kurníku své slepice,
sklep, v něm zemčat mnohou bečku,
v sýpce s žitem pšenice.
Máslo, mléko, mám i břečku
ze židovy konvice,
panské dříví na dvorečku,
jitro dobré ornice. –
Nadál jsem se dobrých časů,
živobytí jako král –
nedozrálo žito v klasu
a já jsem již jinou hrál.
Co syn ženat, díky ďasu,
jak by jiný vítr vál,
selka řídí muže, chasu,
já pak abych táhnul dál.
Zahrádka má zdivočená
pelechem je drůbeži,
stáj i půda uzamčena,
nesypou mi, neměří.
Hodino ty umučená!
Nezkušený nevěří,
jakou zpívá mi ta žena
od snídaně k večeři!
U soudu teď, advokátů
právo musím hledati,
z truhly dukát po dukátu
na procesy tahati.
Za nedlouho bez kabátu,
chuďas, musím ostati.
Dobře, synku, chováš tátu –
kéž se vňuk můj potatí!
Na výminku, na výminku
se to žije vesele,
o, ty sladký odpočinku,
o, vy postní neděle!
Já to blázen, říkal synku:
Nejí ten, kdo nemele!
Každý, ouvej! pantatínku,
leží, jak si ustele!

Meter: trochaic
- XXVIII -
by Franciscode Aldana

Puso el Señor del cielo en vuestra cara
tanto de lo admirable y peregrino
que el mundo fuera acá de vos indino,
si por señora de él no os criara.
En veros, la razón distinta y clara
se ve, que, fue decreto alto y divino
reina ser vos del Ártico al Astrino
...y mucho más si el Sol más rodeara.
Nunca llegó deseo ni pensamiento
a descubrir de vista el bien que ahora,
Ana real, goza por vos el suelo;
tanto que el estrellado firmamento
al suelo envidia y más querría la Aurora
ser nuestra luz que del que alumbra el cielo.

Meter: polymetric
O Pavlíčkovi.
by Šebestián Hněvkovský

Pavlíček když něco vypravuje,
Vždycky říká: namou duši! Pánbůh ví!
Vskutku jest to také pravdivý,
Dokavád se nedušuje.

Meter: trochaic
Králíček.
by Adolf Heyduk

Slétla k družkám sýkořice s těmi slovy:
„Slyšely jste, co se stalo králíčkovi?
Ubili ho u milíře černí v líci
ťuhýkové, známí v kraji loupežníci.
No, vždyť znáte zákeřné ty rabiáky,
cigánští to Růžičkové mezi ptáky;
vyslídivše, kamo chodí po své práci,
z houští se naň vyřítili, darebáci!
Bylo vám to na mýtině, už se tmělo,
zhrozíte se, až vám povím, jak se dělo,
víří mně to posavade v hlavě lysé –
je to jako v Kralodvorském rukopise.
Ubili ho bez lítosti velmi dravě,
pro korunku, již měl zdobou na své hlavě,
pyšnil se jí ovšem trochu, chodě z domu,
nevlídným však věru nebyl k pranikomu.
Prchal zprvu, bránil se jim ostražitě,
leč, to víte, s chlapa není útlé dítě,
a přijdou-li na jednoho dva hned tací,
tu i drozd, ne králíček jen, vykrvácí.
Jako šelmy ze stran obou naň se vrhli,
v hruď ho ťali, zlatohlav mu s lebky strhli,
polámali žluté letky, útlé nohy,
že se nemoh’ ani hnouti, přeubohý.
Bez ustání zle ho bili, zle ho prali,
niv a zahrad pobudové neurvalí,
spárem ňadra trhali mu, tloukli v prsy,
až se vůkol chvěly strachem jahod trsy.
Do srdce mu bez milosti, rváči podlí,
ostré drápy, tuhé zobce rázem vbodli,
vzkřik’ a zvolal úzkostlivě: „Zlí jste! Zlí jste!“
a již klesl. Co náš život, ptáci, vizte!
Padl, zhynul; v ňadrech dravčí zbraň mu ryla,
s lotří krví královská se pomísila;
vposled vzdychl umíraje: „S Bohem, lese!“
posud se mi jak list v bouři srdce třese.
O kořist se vrazi nato dělit chtěli,
druh však druhu, jak to bývá, záviděli,
do rvačky se spolu dali tuhé velmi,
že až krví zbarvily se obě šelmy.
Hlava se jim naježila, vousy taky,
jako hadí zajiskřily jejich zraky;
rvali se a kousali se zas a znova,
každý chtěl mít více skvostu králíčkova.
V tom se vznášel mladý sokol na vrch buku;
jak ho shlédli, prchli jako šipka z luku,
leč i cestou ustavičně dál se rvali,
lotr lotru, jak jen mohli, nadávali.
Já se všecka ulekána kryla v keři,
z králíčka teď v hnízdo nosím zlaté peří;
chudáku však ubitému, hrozno říci,
hrob už kopou černokřídlí hrobaříci.
Ptala jsem se, proč tak na kvap hrob mu robí,
dřív než si ho králíčková v rakev zdobí,
dříve než ho drobné děti oplakaly,
ale oni odvětili: „Nač ty žaly?
Dopěl, dožil; zhynul, padl v pravé době,
a nám vzejdou pokolení v jeho hrobě;
z jeho smrti, z jeho prachu, milý hoste,
našich dětí jará četa k žití vzroste! –
V hynutí se život skrývá; zhynem taky,
v tom ruch světa, v tom náš vzlet a vývoj všaký;
hyneť člověk, pták i skála, proud i niva,
všecko, všecko, jenom smrt je věčně živa!“

Meter: trochaic
Metamorphosen
by Otto Julius Bierbaum

Winterkrank war meine Seele,
Und sie kroch wie eine faule Kröte
Zwischen kalten Steinen.
An den leeren Stunden klebte sie
Wie eine müde Fliege am angelaufenen,
Undurchsichtigen Fensterglas.
Sonst war meine Seele ein Schmetterling,
Ein leichter, feiner, blütenverliebter Schmetterling,
Der sich im Sonnenscheine von weichen Winden
Gerne tragen ließ, wie ein Blumenblatt;
Und er steckte sein Saugrüsselchen gerne in alle Süßigkeit,
Und er berauschte sich gerne am Tausendblumengeist,
Und im offenen, samenstaubduftigen Schoße üppiger,
Buttergelber Rosen schlief er gerne,
Der sorgenlose, leichtsinnige,
Frei schwebende Schmetterling meiner Seele.
Weißt du noch, meine Seele, wie du zum letztenmale
Schmetterling warst?
Das war ein heller, herber Tag,
Hell wie ein braunes Mädchenauge,
In dem der Spott lacht:
»liebe, – was ist denn das?«
Solch ein Tag wars: Herbstbeginn.
Da flogst du, meine leichtgläubige Seele,
Durch die kalte Helligkeit und suchtest Blüten;
Aber fallende Raschelblätter,
Niederzitternd in zagender Schwäche,
Störten deinen Flug, und du wurdest verzagt
Und frorst in dieser leeren Helle.
Da wurdest du ein kriechendes Thier, meine Seele,
Und du hast dich verkrochen vor dem lieblosen Winter
Und dumpf geschlafen.
Ohne Seele,
Ohne Liebe,
Ohne Rausch und Taumel ging ich
Durch diesen Winter, ein verdrossener Krüppel,
Und sah ich die Sonne, so fragte mein Auge:
»was soll diese blinde, angelaufene Scheibe?«
Ein einziges, großes Elend war mir dieser Winter.
Da, mitten in der Nacht,
Gestern,
Wachte meine Seele auf, und ich fühlte es hell:
Sie hob Flügel wieder, meine Seele,
Und sie ist wieder Schmetterling.
Und ich weiß: Zwei blaue, leuchtende Blumen
Sucht sie, und nie noch kostete sie solche
Süßigkeit, wie in diesen beiden
Blauen Blumen ist.

Meter: polymetric
VI. Jedněm stříbro v hrdle zvučí, jiným stříbro v kapse zvoní,
by Josef Kubelka

Jedněm stříbro v hrdle zvučí, jiným stříbro v kapse zvoní,
jedni mají na rtech lásku, jiným balsám v srdce roní,
jedny souží žízeň věčná po plamenném lásky víně,
jiní jako za bludičkou za třpytem se zlata honí.
Žití rmutná, kalná prosa s poesií lásky válčí,
Milek vždy je neúplatný – proto jen si zraky cloní:
cinkot stříbra neláká ho, babský klep ho nezapudí –
mýlíš se, když myslíš, témě pod zlaté že jho ti skloní.

Meter: trochaic
- LXII -
by Fcode Borja

Fabio, ni la codicia, ni la suerte
te pueden dar el público deseo,
ni el justo honor del más debido empleo,
cuando el poder en tu favor acierte.
Que puede la fortuna concederte,
que iguale a la virtud, y al gran trofeo
de haber compuesto el interior Proteo,
rebelde hasta en los brazos de la muerte.
Nace el favor de aprobación ajena,
expuesta a los peligros del engaño,
que erradas elecciones solicita.
Mas la quietud, que el ánimo serena,
con un divino, y fuerte desengaño,
sin ajenos favores se acredita.

Meter: iambic
How heavy do I journey on the way (Sonnet 50)
by William Shakespeare

How heavy do I journey on the way,
When what I seek, my weary travel’s end,
Doth teach that ease and that repose to say
‘Thus far the miles are measured from thy friend!’
The beast that bears me, tired with my woe,
Plods dully on, to bear that weight in me,
As if by some instinct the wretch did know
His rider loved not speed, being made from thee:
The bloody spur cannot provoke him on
That sometimes anger thrusts into his hide;
Which heavily he answers with a groan,
More sharp to me than spurring to his ide;
    For that same groan doth put this in my mind;
    My grief lies onward and my joy behind.

Meter: iambic
CESTOU.
by Xaver Dvořák

Prašná cesta. Stromy kladou úzký stín.
Kráčím polo v slunci, polo v stínu.
Kolovrátek na mé cestě, který minu,
hraje známou píseň z dětství mého,
ztraceného, ztraceného!
Vzpomínky se perlí tiše ze hlubin...
Polo v slunci, polo v stínu.

Meter: trochaic
Roma vincit!
by August Nevšímal

Hurra, bratří z opposice!
Darwin má už na kahánku:
z hlíny jsme a ne z opice;
proto lneme k bratru – žbánku.

Meter: trochaic
XvII.
by Heinrich Heine

Wie die Wellenschaumgeborene
Stralt mein Lieb in Schönheitsglanz,
Denn sie ist das auserkorene
Bräutchen eines fremden Manns.
Herz, mein Herz, du vielgeduldiges,
Grolle nicht ob dem Verrath;
Trag es, trag es, und entschuldig' es,
Was die holde Thörin that.

Meter: trochaic
Všecky srdce, ducha dary
by Emanuel Züngel

Všecky srdce, ducha dary
v květ by rozvily se jarý,
péči měj,
o svůj věhlas dbej.

Meter: trochaic
Im Spätherbst
by Hermann von Lingg

Es fallen von den Bäumen
Die welken Blätter ab,
Ich wandle still in Träumen
Den Felsenpfad hinab.
Die Wolken, wie sie jagen,
Im Abendgolde blühn,
Von Stürmen fortgetragen,
Und in die Nacht verglühn!
In Schwärmen kommt gezogen
Der Wandervögel Schar
Dem Süden zugeflogen:
Zu Ende geht das Jahr.
Die Blumen an dem Bache,
Vom letzten Tau gestärkt,
Verblühn in stillem Ache
Allmählich, unvermerkt.
Vergangne Jahre schweben
Mit Wind und Wolken fort,
Vergangen Leid und Leben,
Verklungen Lied und Wort.
Der Wind entlaubt die Bäume –
Mir ist es einerlei!
Die Tage werden Träume,
Die Freuden sind vorbei.

Meter: iambic
Modern Love: VIII
by George Meredith

Yet it was plain she struggled, and that salt
Of righteous feeling made her pitiful.
Poor twisting worm, so queenly beautiful!
Where came the cleft between us? whose the fault?
My tears are on thee, that have rarely dropped
As balm for any bitter wound of mine:
My breast will open for thee at a sign!
But no: we are two reed-pipes, coarsely stopped:
The God once filled them with his mellow breath;
And they were music till he flung them down,
Used! used! Hear now the discord-loving clown
Puff his gross spirit in them, worse than death!
I do not know myself without thee more:
In this unholy battle I grow base:
If the same soul be under the same face,
Speak, and a taste of that old time restore!

Meter: iambic
Soneto
by José Fernández Guerra y Orbe

En tus juicios, gran Dios, la equidad brilla:
tu amor al hombre forma tu embeleso;
mas perdonar mi ingratitud, confieso
que de tu augusto Ser fuera mancilla
El alma, un tiempo cándida, sencilla,
inicua ya y dolosa en luengo exceso,
de tu cólera aguarda el justo peso;
ni en tu poder cupiera el reprimilla.
¿No es tuyo el rayo? ¿Tu bondad qué espera?
Guerra por guerra a la
                  impotente nada
que provocó tu indignación severa
El rayo estalle de tu diestra airada
Mas ¿en qué parte descargar pudiera,
que no esté en sangre de Jesús bañada?

Meter: iambic
- VIII -
by Bocangel y Unzueta

Venciste, Filis. Ya en el pecho mío
hoy la primer terneza se introduce,
y cual hielo en que el sol infante luce
lloro, mas con valor rebelde y frío.
Mengua mi obstinación, no mi albedrío;
que este afecto a que el hado me reduce,
no como ley, cual gusto se produce,
y, si le doy lugar, no señorío.
Impere la razón, y mis afetos
sólo al fuero se extiendan de vasallos,
en mi interior, ya amante monarquía.
Que si contra las leyes de sujetos
se conjurase amor a rebelallos,
trocaré yo el imperio en tiranía.

Meter: polymetric
La felicidad
by Augusto Yanguas Alcayde

Me arrulló como madre cariñosa;
me acarició sencilla y complaciente;
y hasta sentí en los rizos de mi frente
sus labios hechos de jazmín y rosas..
De mi existencia en la mañana hermosa
aspiramos los dos el mismo ambiente,
y ambos bebimos en la misma fuente
de la inocencia el agua deleitosa
Mas una vez, en su amoroso exceso,
corrió a mi cuna, la encontró vacía,
lloró su amor perdido y su embeleso,
y al sorprenderla, por desdicha mía,
ya casi avergonzada, me dio un beso,
y no la he vuelto a ver desde aquel día.

Meter: iambic
Stille nach dem Sturm
by Paul Heyse

Ach, den Zauber dieser Stille
Nach des Ungewitters Graus,
Dieses Friedens Segensfülle –
Keine Lippe spricht sie aus!
Jugendfrische reine Lüfte
Hauchen überm See heran,
Und es füllt ein süß Gedüfte
Rebenhald' und Wiesenplan.
Nur am Weg die jungen Blüten,
Die der Sturm vom Baume riß,
Mahnen an des Wetters Wüten
In der nächt'gen Finsternis.
Ach, sie blühten wohl vergebens,
Da kein Sommer mehr sie reift.
Aber wenn der Sturm des Lebens
In die vollen Zweige greift,
Und der Seele nach der schwülen
Leidenschaft der Friede kehrt,
Ist, genesen sich zu fühlen,
Nicht ein Blütenopfer wert?

Meter: trochaic