PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
SVATBA. (I. (Tanec bezbožný.))
by Josef Holý

Hotovo. Nuž pojedeme? Sláva!
Nelze jinam nežli na Vranov?
Mře tam echo našich sladkých slov.
Matinka jí požehnání dává.
Láska otevře dva životy.
Konec snění, konec dřímoty.
Miládečka má se vdává.
Ženich mlčí, nevěsta se chvěje.
Budoucnost tak plna záhady!
Koně však jsou dobré nálady,
paní Slobodová též se směje.
Sedím na kozlíku, pláči tiše,
srdce moje naposledy píše
zlomek lidské epopeje.
Ano, tak to bylo. Bylo není.
Vezu si ji. Škoda člověka.
Kdo ji nesázel, ten neseká.
Pětku vydělám! Ah zapomnění.
Chudý člověk! Nu což! Mám ten nůž?
Sadím hlavu, nepozná mne už.
Kdo se může, ať se žení!
Nálada si tenkrát se mnou hrála.
Sám jsem vinen. K blasfemii sklon.
Osyka. Což sázel ji snad on?
Klopí oči. Ted' se na něj smála.
Sakra! Podzim táhne, vítr sviští.
Srdce naše dole na smetišti.
Nene! Srdce moje skála.
Idiot. Jsem takový už. Dítě.
Marně volám, život uzavřen.
Vzpomene-li na náš krásný sen?
Nenadále štěstí políbí tě,
očaruje zlatá jeho zář,
a ty udeříš je drze v tvář.
Bolest, bolest. Zab se okamžitě!
Bolest dlouhá. A čas neléčí.
Není vůle, není smyslu žití.
Idiot si ztěžka štěstí chytí.
Proklatě! Má obzor jehněčí.
Vběhne na květnaté luhy čísi,
zadívá se, klidně ulomí si
nejjemnější květ, ten největší.
Jaké tajemství. Jdou věky v dáli,
naše krev, tak chtivá spojení,
znova v budoucnu se rozpění,
sloučí se, co věčnou touhou pálí.
Brány nebes. Letíme již. Zíráš?
Blesku odvážný, ty neumíráš –
Co to? Krev a nic pak. Což jsme stáli?
Hm. Má hlava. V ruce řemení.
Tyhle pentličky jsou hezké věru.
Panímámo, vdáváme vám dceru.
Kdo nic nemá, ten se nežení.
Ten věneček pěkně zelený,
rozmarynkou hustě pletený,
dává mu ho má panenka pro potěšení.
Kdo ví? Všechno schová černá zem.
Mám ten nůž? Co mě to rozrývá?
Slobodka se hezky usmívá.
Pil jsem. Kuplířka. Nuž pojedem?
Miládečko, pěkně ti to sluší.
Miládečko, mám dnes černou duši.
Ty ho chceš? Tož si ho vem!
Čistá dosud jako jarní kvítí.
Konec loučení. Již sedají.
Zvláštní dost, mé koně řehtají,
paní Slobodové zoubky svítí.
Panenko má, co kdys bývalo,
co nám někdy srdcem zpívalo,
dej mi ještě zachytiti.
Nesni, chlapče! Svatba? Plivni. Hnus.
Vyšší světy? Láska? Všední slova.
Nemiluje, kdo si nepochová.
Moci živit. Vzít si. Coitus.
Umět rovně mířit do prostředku.
Opratě drž pevně a máš pětku,
milou k svatbě vézti zkus.
Vždyť jí nemám rád. Jsou muži tací.
Zloba, závist. Sny? Vše odbyto.
Konec konců starost, koryto.
Ženu vydobýt si tvrdou prací.
Nůž? Tím doma zakrojím si chleba.
Slobodka se tomu směje třeba.
Časem síla snů se vrací.
Jedem, jedem. Domovnice mává,
lesy šumějí. Ví o mně už?
Svatba nebo pohřeb? Mám ten nůž?
Mama, papa, Evička i Sláva –
Slečny, ženichu, vy černí hosté,
pána Boha za život jí proste!
Miládečka se mi vdává.

Meter: trochaic
[hanning set an'n Tun un flickt]
by John Brinckman

Hanning set an'n Tun un flickt
Reester up sin Schoh,
Lischen mit ehr Knütt de kickt
Hanning flitig to.
Hanning säd to Lischen: »Kik,
Lischen, weest du dat?
Fri du mi! Denn kümmst du glik
weg... von de Strat.
Hunnert Daler heww ick all
in min Strumpschacht bunn',
un sonn Katen un sonn Stall
de is ball nog funn'.
Wenn so klok as ick du büst,
smit wi unsen Kram,
un wenn du wist,
uppe Städ tosam.«
Lischen kek dunn up de Knütt,
up 'ne Masch, de full,
un dat Blot, dat Blot dat schütt
in den Kopp ehr dull.
»hunnert is to wenig, Hans,
dusend is nich väl.
Wenn du mi man liden kannst,
is dat all glik väl.
Denn eens lurrer Wehdag eens,
denn eens lurrer Freud,
heww wi Geld un heww wi keen,
heww wi uns doch beid.
Denn eens drög un denn eens natt,
kam dat, as dat kümmt,
denn eens krus un denn eens glatt,
grad as sonn Poor Strümp.«

Meter: trochaic
Der Rheinborn.
by Conrad Ferdinand Meyer

Ich bin den Rhein hinaufgezogen
Durch manches schatt'ge Felsenthor,
Entlang die blauen, frischen Wogen
Zu seinem hohen Quell empor.
Dem hellsten Borne, weit und offen,
Darin ein Ruder weinumlaubt
Sich spiegle, wie ein heiter Hoffen,
Entspring' er leicht, hatt' ich geglaubt.
Ich klomm empor auf schroffen Stiegen,
Verwognen Pfaden, öd und wild,
Und sah mir ihn zu Füßen liegen
Als einen erzgegoßnen Schild.
Fernab von Heerdgeläut und Matten
Lag er in eine Schlucht versenkt,
Bedeckt von schweren Riesenschatten,
Aus Eis und ew'gem Schnee getränkt —
Hier jauchzt kein Senn, hier schallt kein Reigen.
In kurzen, dunkeln Wellchen geht
Der See. Hier wird die Welt zum Schweigen,
Wenn nicht ein Stein in Fall gerät —
Ein Sturz! Ein Schlag! Und aus den Tiefen
Und aus den Wänden brach es los:
Heerwagen rollten! Stimmen riefen
Befehle durch ein Schlachtgetos!

Meter: iambic
Malý román. (IV. (Po 22ti letech.))
by Jaroslav Vrchlický

Mé rty se k tvojí neschýlily hlavě,
já v dálce dlel a sama v nemocnici
ty’s umírala bědná, zoufající,
list svátý vichrem v jiných listů vřavě.
Šel život přes tě jak přes jiných řady,
já nezapomněl, k listu sežloutlému
se chýlím dnes a žehnám srdci tvému
dnes hrdý stejně, odříkati všemu
jak tenkrát byl jsem mladý.
V Šeolu stíny za tebou se hroužím,
ty drahá ztracená, a žehnám tobě!
Měl sílu jsem – dnes podlehává zlobě,
měl naděj jsem – dnes po hřbitovu toužím.
Dni minulé se letem snují v hlavě,
jen to mi líto z celé této pouti,
že jak jsem přál si – to mne nejvíc rmoutí –
ty živa nemohla’s svou přivinouti
ku mojí mrtvé hlavě!

Meter: iambic
17.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Nichts eignes nihm mit dir, wilt du in Himmel kommen,
Nichts, als was allgemein wird oben angenommen.

Meter: iambic
[anemonchen, zart und fein]
by Luise Hensel

Will sich auch des Lebens freun,
Will mit seinem weißen Glanz
Schmücken deinen Lebenskranz.
Anemonchen, schön und fein,
Sieht so frisch und freundlich drein,
Guckt so klug aus zartem Gras,
Fragt so gern um dies und das,
Dir zur Lust will's freundlich blühn,
Dir vergelten deine Mühn.

Meter: trochaic
- XLI -
by Argensola

Dime, Teodoro, así los sacros huesos
de Bártulo y de Baldo vuestros lares,
como Cástor y Pólux en los mares,
calmen la tempestad en los procesos;
¡por qué mostrando la verdad expresos,
próvida hasta en los casos singulares,
en las lites, o graves o vulgares,
de arbitrio humano penden los sucesos?
De las vulgares, Ticio, ni los nombres
llegan a calentarnos la noticia;
en las graves hay arte diligente.
Que exhala en los crisoles su justicia;
entre ambas sacan título aparente;
y así, en entre ambas son los hombres, hombres.

Meter: iambic
V ZAJETÍ MYŠLÉNEK.
by Leo Karmín

Osmnáct metrů z okna dolů –
a dole pustá ulice – –
jediný skok – a konec bolů
a klid ti sedne na líce.
Však rychle, nežli lampy vzplanou,
tam dole povoz rachotí –
i jeho kola vaz ti zlámou,
kdybys snad nemoh’ zhasnouti –.
A ráno půjdou kolem lidé
a vbodnou v tě své pohledy,
(jestli tě ale ve své bídě –
krkavci, vrány nesnědí).
To konečně jest jejich věcí,
jež tvojím snům se vymyká –
hlad nezná mravů ani lekcí –
kus masa z tebe – nebo z králíka.
Co řeknou lidé víš již dávno –:
zničená schránka tužeb, snah –
a jiní opět – nevídáno –
a ještě jiní – sebevrah – –.
Snad trochu slzí, dum a vzlyků,
neb slabochem tě budou zvát –
však více bude přání, křiku:
to měl již dávno udělat!
Osmnáct metrů z okna dolů –
v tom stará vešla do dveří
a ruku v ruce potom spolu
jsme v hovoru šli k večeři.

Meter: iambic
Elegischer Humor
by Ludwig Eichrodt

Lange sind wir nicht gesessen
Lange nicht beim kühlen Wein,
Habens ganz und gar vergessen,
Ausgelassen lustig sein.
Eilet drum zur alten Schenke!
Lasset Alles gehn und stehn,
Zum berauschenden Getränke
Raset ihr Vortrefflichen!
Reinigt eure Sünderseelen,
Heilet euer krank Gemüth,
Waschet eure trocknen Kehlen,
Für ein überschwänglich Lied!
In die Schenke, in die Schenke!
Freunde, seid ihr alle da?
Wenn ich alter Zeit gedenke,
Tönt mein Herz Halleluja!
Wandle mit bedächtgem Schritte,
Wer sich selber nie vergißt!
Ueberflüssig ist die Sitte,
Wenn das Herz betrunken ist.
Umgekehrt von euerm Spasse
Schalle dieses frohe Haus,
Wie der Strahl aus vollem Fasse
Sprudle euer Witz heraus!
Lachen, daß erdröhnt die Halle,
Daß mich schüttelt Rippenweh,
Muß ich laut, wenn ich so Alle,
Brüder euch beisammen seh.
Achtung Allem, was zu achten!
Aber lachen muß ich – als
Götter im Olympus lachten,
Lachten sie aus vollem Hals.
Hör ich solchen Lärm verführen
Lauter so vernünftge Leut,
Soll mich gleich der Donner rühren,
Sterb ich nicht aus purer Freud!
Holla, wackere Gesellen,
Schlagt Gesang an, Hollahoh!
Wenn die Töne hoch anschwellen,
Fühlt sich Jeder lebensfroh.
Sagt mir an, gelehrte Häupter,
Du, o Dummkopf, sag mir an,
Steh mir Rede, Wohlbeleibter,
Sprich du lendenarmer Mann,
Gebt, ihr edlen Trinker alle,
Gebt mir Antwort, wie und wann
Kommt der biedre Mensch zu Falle,
Und warum, das sagt mir an!
Wie aus einem Mund genommen,
Hör ich das Orakel, dann
Wird der Mensch zu Falle kommen,
Wenn er nicht mehr trinken kann!
Dann auch, wenn mit ihm – o wische
Freund die Augen, daß er sinkt –
Niemand mehr an einem Tische
Und aus einem Glase trinkt!
Einst in glücklicheren Tagen,
Derer Geist für immer schwand,
Kannte man nur wenig Plagen
In dem frohen Griechenland.
Damals war es wo die Besten,
Kehrend aus der Männerschlacht,
Sich zu heitern Becherfesten
Trafen in der Frühlingsnacht.
Dort geschmückt mit grünen Kränzen
Tranken Jüngling, Mann und Greis,
Und dem Weisesten kredenzen,
Dünkete der Schönsten Preis;
Schon der Athem hauchte freier
Dort, in der geschmeidgen Luft,
In den goldnen Klang der Leier
Stieg der Hyazinthenduft.
Damals floh der Geist der Jugend
Mit den Jahren nicht davon,
Jugend aber nur hat Tugend,
Denn sie dürftet nicht nach Lohn.
Heut, in unsern schwiergen Tagen,
Heut vertrocknet frühe ganz
Unterm Wüstenwind der Plagen
Das bestürmte Herz des Manns.
Freunde, diese Zeiten waren.
Solchen Frohsinn aber mag,
Wie den klaren wunderbaren
Himmel, nur der Sommertag,
Solchen Frohsinn mag bewahren
Menschenbrust nur dann und da,
Wo man noch in Silberhaaren
Ewiger Natur ist nah.
Fort jetzt mit den Grübeleien!
Wir auch dünken uns nicht schlecht,
Wir auch wissen uns zu freuen,
Und der Lebende hat Recht.
Also sprach der große Schiller,
Fällt mir grad der Schiller ein;
Jetzt komm Einer her, was will er?
Jetzt kein Wort mehr! Hier ist Wein!

Meter: trochaic
PARA UN DESDÉN FINGIDO
by José Santos Chocano

Tu alma no está, como tu cuerpo, inerte.
Cuando te veo muda y pensativa,
con la dureza de una estatua viva,
me pareces el Ángel de la Muerte...
Eres, fingiendo, por contraria suerte,
dócil, flexible y a la vez esquiva:
si dócil como el junco eres altiva,
flexible como el látigo eres fuerte.
Sé que me amas y finges que no me amas.
¿Cuál pensamiento entre tu mente gira
que bajo de la nieve oculta llamas?
Lo sé: finges desdén, me muestras duda,
mientes, sí; porque a veces la mentira
es el rubor de la Verdad desnuda!...

Meter: polymetric
Unter das, von der Jungfer Dennern zu Hamburg, entworfene Gemählde, des Herrn Hofrath Weichmanns
by Sidonia Hedwig Zäunemann

Der Pinsel eines Frauenzimmers trift ungemein, und stellt allhier
Den
Allein den hocherhabnen Geist vermag auch in den schönsten Bildern
Kein Künstler, noch vielweniger ein Frauenzimmer abzuschildern.

Meter: iambic
- 1298 - Acto II, EL REY
by Lope de Vega

¿Para qué se lamentan por historias
Píramo, triste, ni el sangriento Edipo,
pues que yo a sus desdichas me anticipo
en la mitad del curso de mis glorias?
Borren de hoy más sus trágicas memorias,
Estampa soy de las desdichas tipo,
porque yo de sus penas participo
y no de sus grandezas y victorias.
Ángeles, perdonad que vuestra madre
me hace vuestro Herodes tan sangriento,
que intento semejante desvarío.
En el dolor parezco vuestro padre;
pero, a ser Salomón, mi entendimiento
supiera de los dos cual era el mío.

Meter: polymetric
Já miluji a LÁSKOU žiji jen,
by Adolf Racek

Já miluji a LÁSKOU žiji jen,
mně všechno jasno láskou tak, o tak,
taj nejvyšší můj její vlasů mrak,
běl ňadra, když se dere z krajek ven,
pro krásu jí, svou milost neznám jmen:
Být tam, kde na prsou má rudý mák!
Svou světicí jsem králem, bez ní vrak,
ves jistě svět jí se mnou přešťasten.
Polibků peklo, nebe objetí!
O něžný zmatku můj, jí blízek když
jak v zanícení vše zřím mizeti!
Tvé čelo líbám, ústa, celou, klín,
být věčně s tebou spojen moci již!
Ne, plané hloubání, já věřím v čin.

Meter: iambic
Legende von den drei Lebendigen
by Rainer Maria Rilke

Drei Herren hatten mit Falken gebeizt
und freuten sich auf das Gelag.
Da nahm sie der Greis in Beschlag
und führte. Die Reiter hielten gespreizt
vor dem dreifachen Sarkophag,
der ihnen dreimal entgegenstank,
in den Mund, in die Nase, ins Sehn;
und sie wußten es gleich: da lagen lang
drei Tote mitten im Untergang
und ließen sich gräßlich gehn.
Und sie hatten nur noch ihr Jägergehör
reinlich hinter dem Sturmbandlör;
doch da zischte der Alte sein:
– Sie gingen nicht durch das Nadelöhr
und gehen niemals – hinein.
Nun blieb ihnen noch ihr klares Getast,
das stark war vom Jagen und heiß;
doch das hatte ein Frost von hinten gefaßt
und trieb ihm Eis in den Schweiß.

Meter: polymetric
Pomsta gnomů. (XXXIV.)
by Jaroslav Vrchlický

Od Lorchu cestou na mohutném broni
pan Sibo cválá, třemen jasně zvoní,
má zlatou přílbu s rudým chocholem
a Hildy znakem; ocel na krunýři
jen leskne se a v srdci mu to víří,
jež blesky plá i boje plápolem.
Jak vesel jede, za ním prachu sloupy!
Juž před ním hrad, juž brzy na most vstoupí,
při zvuku jeho rohu jenž se zdvih;
v tom oř mu klopýt’, až se jisker deště
mu lily z podkov: „Což před hradem ještě
chceš poznat ostří ostruh mých?“

Meter: iambic
SŇATEK PANNY MARIE.
by František Kyselý

V miloklidné při svatyni kobě
ve svatební obleči a zdobě
Maria v div krásy rozvilá
úpěnlivě modlila se k Pánu:
„Nedej, panenství bych pozbyla!“
Vešli kněží a z nich jeden pravil:
„Záhodno, by radostně se slavil
manželský tvůj sňatek dnešní den,
neb ti ženich z domu Davidova,
zbožný tesař Josef, nalezen.
Z těch, kdož snoubili tě v horké touze,
šlechetnému Josefovi pouze
vzkvetla bíle suchá ratolest;
mimo to jsme holubičku sněžnou
viděli mu na hlavu se snést.
Za muže jej pojmeš z vůle Boží
a Pán péči o tebe naň vloží,
abys nestrádala ochrany;
nebo nemáš otce ani matky,
sirotek jsi útlý, bezbranný.“
Panna vzdychla, od modlitby vstala,
s kněžími se do svatyně brala
hledíc příští kormutnému vstříc;
šla tam jako na smrt odsouzena,
ale pevně v Pána doufajíc.
Ó, jak zdivili se svatebníci
i lid mnohý v chrámě meškající,
když se nevěsta tam zjevila!
Nad libanský okotěšný cedr
byla půvabná a spanilá.
Nejvyšší kněz posvátnými slovy
za choť usnoubil ji Josefovi,
nejprostšímu z nápadníků všech;
ona skromně uznala jej chotěm,
utlumujíc bolestivý vzdech.
Když pak při veselí na Sionu,
uniknuvše svatebčanů shonu,
v tichou síňku spolu vstoupili,
rozhodně choť promluvila k choti,
upírajíc naň hled unylý:
„Byls mi před světem dán za manžela,
srdce mé však zaujímá zcela
a mým chotěm od dětství jest Pán;
ty mnou pouze jako něžný bratr
můžeš býti ctěn a milován.“
Překvapen a téměř v jednom dechu
Josef Marii řek’ pro potěchu:
„Díky, Maria, měj za tu zvěst!
Moje panictví též Hospodinu
od chlapectví zaslíbeno jest.“
A co s Marie rmut těžký spadal,
cudný Josef, jenž se stěží nadál,
jaká shoda jej k ní přivije,
vroucně vzjásal: „Ochráncem tvým budu,
moje krásná rajská lilie.“

Meter: trochaic
ROZDĚLENÍ APOŠTOLŮV.
by František Kyselý

Povstal v shromáždění Petr zadumaný:
„Pán nám kázal jíti na vše světa strany.
Nuže, vzhůru k těm, kdož mimo Jerusalem
strastně bředou bludů nepřebrodným kalem!“
Podle kynu shůry nejdřív určil sobě,
kde se dá v boj proti satanově zlobě.
Potom ustanovil druhům svým, kam který
půjde potírat blud světa tisícerý.
Jakubovi určil Jerusalem sídlem,
by tam církev mladou vlažil pravdy zřídlem.
Též tam zůstat kázal panickému Janu
a mít péči dále o Marii Pannu.
Posléz Marie, jež sboru obcovala,
vzprosil, by jim k dílu požehnání dala.
Pohlédla naň matka Páně udivena:
„Požehnání dáti má vám slabá žena?
Žehnat po výtce vám apoštolům sluší,
vám je dáno kněžství ku prospěchu duší.“
Odvětil jí Petr: „Je nám kněžství v podíl,
avšak od Pána, jenž z tebe se nám zrodil.
Tobě pak sám Pán dal právo nepopěrné
žehnat nám i celé jeho církvi věrné.“
Na ten výrok Petrův, jako by se sřekli,
apoštolé zbožně před Marii klekli.
Matka Páně vstavši tiše modlila se,
slza jako démant leskla se jí v řase.
Najednou tvář její zanícením vzplála,
duší myšlenka jí kmitla nenadálá.
Apoštolům žehnat proti obyčeji
kříže znamením se jala ruka její.
Kříž, až dosud oznak potupy a bolu,
rázem pozbyl hrůzy v myslech apoštolů.
V duchu viděli jej jako spasnou metu
k nebi vyrostat a svítit všemu světu.
Rázná smělost k dílu z něho se jim lila
v srdce po obnově světa roztoužilá.
Marii pak Petr, se země když vstali,
vroucně pravil: „Dík měj, matko, neskonalý!
Požehnání kříže znamením nám dané
zjišťuje nám zdar a dobro svrchované.“

Meter: trochaic
- XLI -
by Juan de Tassis y Peralta

Tarde es, Amor, ya tarde y peligroso
para emprender ahora que mis quejas
hallen justa piedad en las orejas
que concluyó el desdén más riguroso.
Porque a tantos avisos no es forzoso
idolatrar los hierros de unas rejas,
ni juntar así nueva a penas viejas
permite el tiempo a un ánimo dudoso.
Tus cadenas, Amor, tus hierros duros
mejor ya en mí parecen forcejados
que peligrosamente obedecidos;
bienes dudosos, males son seguros,
y los desdenes más solicitados
avisos con escrúpulo admitidos.

Meter: iambic
I. Klekání.
by František Táborský

Červánek dohořívá,
noc chvátá k dolinám,
a jasný zvonek zazněl
k tichnoucím končinám.
To ze hřbitovní kaple
on volal v šerou zem:
„Den usnul již, a paměť
plá po něm červánkem.
To paměť velká, slavná,
jak dobrý byl to den,
jak lopotil a dřel se,
teď sladký je mu sen.“
A co tak zvonek hlásal,
co údělem nám jest,
už v nebi rozzářilo
se plno bílých hvězd.
„Ba památka to slavná,
hle, blankyt pln je hvězd,
jak věrný byl to dělník,
jenž právě pohřben jest.“
Zvon zmlk’; však staré kříže
dál modlily se z tmy:
„Odpusť nám naše viny,
jak odpouštíme my!“
A mně se při tom zdálo,
jak hrob to šepotal,
že celý svět ten širý
jak velký hříšník stál.

Meter: iambic
The House of Life: 97. A Superscription
by Dante Gabriel Rossetti

Look in my face; my name is Might-have-been;
     I am also call'd No-more, Too-late, Farewell;
     Unto thine ear I hold the dead-sea shell
Cast up thy Life's foam-fretted feet between;
Unto thine eyes the glass where that is seen
     Which had Life's form and Love's, but by my spell
     Is now a shaken shadow intolerable,
Of ultimate things unutter'd the frail screen.

Mark me, how still I am! But should there dart
     One moment through thy soul the soft surprise
     Of that wing'd Peace which lulls the breath of sighs,—
Then shalt thou see me smile, and turn apart
Thy visage to mine ambush at thy heart
     Sleepless with cold commemorative eyes.

Meter: polymetric
II.
by Gustav Pfleger Moravský

Co však tvou slávu ještě více výší,
Tu slávu, že’s ty učitelem Mús;
Co od luzy tě v každém slovu liší,
Je to, že’s kmotře velmi maturus!
Pročež ti k chvále tyto verše píši.
Však přeji ti, bys nebyl příliš zralý;
Neb od zralosti je pak jen skok malý
K tak nazvanému vůbec hniličení.
A věru žádná maličkosť to není:
Neb co by řekly „Moravské“, božíčku,
Tvá moudrá hlava kdyby změnila se na-hniličku?!

Meter: iambic
1L: Warum, o armes Herz,
by Luise Büchner

Warum, o armes Herz,
Willst du so tief versenken
Dich in Erinnerungsschmerz,
Und weinend nur gedenken
An Alles, was du je
Geliebet und besessen,
Kannst der Enttäuschung Weh
Denn niemals du vergessen?
O, sieh auf's Leben frei,
Als wär' es eine Bühne:
Am bunten Mancherlei
Zu freuen dich erkühne;
Warum willst du allein
Die Treue stets bewahren?
Mach' es wie Andre fein,
Lass' hin, lass' hin sie fahren!
Pflück' heute dieses Blatt,
Und jene Blume morgen,
Und bist du ihrer satt,
Dann wirf' sie ohne Sorgen
Hinweg, so hat man dich
Ja weise auch belehret –
Ein Thor nur fraget sich,
Ob er ein Herz verheeret!
Genieße, spricht die Welt,
Genieße rasch das Neue,
Wenn's nicht mehr dir gefällt,
Geh' von ihm ohne Reue!
Und wahrlich, sie hat Recht,
Drum werde klug mein Herze –
Sei wen'ger warm und ächt,
Verlache und verschmerze!

Meter: iambic
Wieder die Verläumdungen aus dem Kempis
by Christian Friedrich Hunold

Verachtet man dein Thun; wird einer übel sprechen/
So laß dir dieses nicht der Seelen Ruhe brechen.
Gedencke nur/ ich bin der schlimste dieser Welt/
Gut/ wenn dein Hertz dich selbst vor einen Sünder hält.
Wirds um die Demuht wohl/ gut ums Gewißen stehen/
So gehn die Worte fehl/ die in die Lüffte gehen.
Bey dem ist Weißheit groß/ der bey Verdruße schweigt/
Und von der Welt Gericht zu Gottes Richt-Stuhl steigt.
In Menschen Reden soll man keinen Frieden suchen.
Sie sprechen noch so wohl/ sie mögen dich verfluchen/
Was schadet dir es wohl? verwandelt dich ihr Spott?
Wo ist doch Fried und Ruhm? bey keinem als bey Gott.
Die nicht begierig sind/ nach Menschen-Gunst zu leben/
Und um der Mißgunst auch in keinen Furchten schweben/
Die krönt des Friedens-Palm. Gewiß viel größre Lust
Wird ihren Seelen so von oben her bewust.
Doch wer die Sehnsucht läßt sich in dem Hertzen wallen/
Der Welt ihr Freund zu seyn/ und wer ihr mißzufallen/
In welchen Sorgen steht; beschwerr sein Hertze sehr/
Und ist als wie ein Schiff im Sturm auf weiten Meer.

Meter: iambic
JUBILEUM.
by Karel Dostál-Lutinov

V jednom starém městě stála stará věž.
Tisíc let už hovořila s mračny.
Pod ní chrám se tulil, vedle chrámu fara,
slepice byt měly ve výklenku věže.
Když se dověděly, že je tisíc roků,
co ta jejich věž zde byla postavena,
usnesly se svorně na hnojišti zlatém,
že to jubileum musí oslaviti.
Generálním mluvčím ustanoven kohout,
skočil na posádku, zdvihl bradu, hřeben,
přimhouřil své oči jako zbožný pastor,
nehledě nic v knihu spustil:
„Kikiryhu!
Vítáni mi buďte, sestřičky a bratří,
ku slavnosti vzácné! Slavíme dnes starce,
který tisíc roků přístřeší nám skytá,
kohoutům a kurám, rorejsům a můrám.
Budiž velebený, kmete tisícletý,
přes všech věků tíhu zdráv buď! Kikyrýhů!“
Slípky řekly: „Ano ták!
Koko koko koko dák!“
V tom se snášel černý pták:
Starý kavoň byl to, od zvonice přilít,
na přístřešek sedl, zvučně zakřehotal:
„Slavné shromáždění! Já jsem deputován,
bych se přidružil k vám jménem černých pánů,
kteří u zvonice máme svoje stany,
abych gratuloval naší staré Věži.
Zásluhy má velké, že nám skytá doupě,
jenom to je, věřte, zařízeno hloupě,
že se trpí také ty nešťastné zvony,
které z nenadání hlučivými tony
rušívají klid náš. Zvláště teta Sova
po nočním svém bdění ráda v kout se schová,
podříme si trochu – ale zvon ji zbudí.
Věž by měla dbáti, že jsou ptáci chudí,
hotel drahý. Nech se o klid postará!
tím jsem, bratří, skončil. Dixi! Krá a krá.“
Kavoň odletěl a slípky: „Ano, je to tak!
Klid by moh být větší! Koko koko dák.“
Ale ve výšinách nad hemžením davů
vypínala věž svou tisícletou hlavu,
s hvězdou loučila se, hovořila s mrakem,
slunce líbalo ji zaníceným zrakem,
hlasem zvonů pěla tvůrci svému chvály,
chápána jen těmi, kdož ji zřeli z dáli...

Meter: trochaic
Auf einen elenden komischen Dichter
by Gotthold Ephraim Lessing

Ein elend jämmerliches Spiel
Schrieb Koromandels stumpfer Kiel,
Als er in der Entzückung dachte,
Daß er wohl Plautos schamrot machte,
Und daß kein Molier
Ihm zu vergleichen wär.
Er, der sie beide kennt,
Wie ich den großen Mogul kenne,
Und sie zu kennen brennt,
So wie ich ihn zu kennen brenne.
Er, der der Feinheit keuscher Ohren,
Dem Witz, den Regeln, dem Verstand,
Den lächerlichsten Krieg geschworen,
Der je im Reich der Sittenlehr entstand;
Für ihn ein unentdecktes Land!
Doch muß ich, kritisch zu verfahren,
Dem Leser treulich offenbaren,
Daß ich an seinem Stücke
Auch etwas Treffliches erblicke.
Und was? – – Er macht damit, Trotz einem komschen Werke!
Voll ungeborgter Stärke,
Den dümmsten Witzling in der Welt,
Den je ein Schauplatz vorgestellt,
Unnachzuahmend lächerlich.
Und wen denn? Welche Frage! Sich.

Meter: iambic
- XLIII - A las ojeras de una dama
by Lope de Vega

Ojos, por quien llamé dichoso al día
en que nací para morir por veros,
que por salir de noche a ser luceros,
cercáis de azul la luz que al sol envía.
Hermosos ojos, que del alma mía
un inmortal engaste pienso haceros
de envidia del zafir, que por quereros
entre cristal y rosa el cielo cría.
Ahora sí, que vuestras luces bellas
son de mi noche celestial consuelo,
pues en azul engaste vengo a vellas.
Ahora sí, que sois la luz del suelo,
ahora sí, que sois ojos estrellas,
que estáis en campo azul, color de cielo.

Meter: iambic