PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Mahomed
by Hermann von Lingg

Unter der Platane,
Um den Brunnen ruht
Meine Karawane
Mit Chadidscha's Gut.
Die zum Schlafen taugen,
Ruhn vom Zelt bedacht,
Aber meine Augen
Öffnete die Nacht.
Auf der Wüste Steinen
Unterm Sternenzelt
Preis' ich dich, den einen,
Ew'gen Geist der Welt!
Oft, wenn die Kamele
Tränken ging dein Knecht,
Hobst du meine Seele
Über mein Geschlecht,
Zeigtest mir die Bahnen,
Wie den Feuern dort,
Und mit ernstem Mahnen
Ging an mich das Wort.
»weh! dem Tier, dem Baume
Dient noch träger Wahn.
Wecke, die im Traume
Blinden Götzen nahn!
Trenn vom Pfad der Sünder
Ismaels Gebet,
Werde mein Verkünder,
Werde mein Prophet!
Lies, was deinem Volke
Gottes Finger schrieb,
Lies es in der Wolke:
Bete! Faste! Gib!
Gürte deine Frommen
Mit gelassnem Mut;
Was da muß, wird kommen,
Was geschieht, ist gut.
Wer im Schlachtgetümmel
Lanze schwingt und Schwert,
Ist schon halb im Himmel,
Ist schon Edens wert.
Wer für seinen Glauben
Fiel im Siegeslauf,
Dort in Rosenlauben
Wacht er himmlisch auf.
Eine schön're Sonne
Strahlt dort Mann und Weib,
Und in ew'ger Wonne
Schwelgen Seel' und Leib.
Auf, Mohammed, mahne
Jemens Volk ins Feld;
Nimm die Halbmondfahne,
Priester, König, Held!
Nie dir Rast gestatten
Darf der heilige Krieg,
Nie dein Schwert ermatten
Bis zum letzten Sieg;
Bis von Meer zu Meere
Aller Stämme Blut
Unter deiner Lehre
Wie im Schatten ruht.«

Meter: trochaic
ZIMA.
by Pavla Maternová

Zima!
V snivé běli dřímá
šírý řeky pás.
Břehy
lemované sněhy
hledí v slunce jas.
Řekou
vrstvou sněhu měkkou
zrá krov ledový;
klidně,
vesele a vlídně
hledí ostrovy.
Mosty
pnou se ruchu prosty
tiše přes řeku,
z páry
ranní mlhy spáry
mizí v daleku.
Stromy
v záři slunce lomí
hravý jíní třpyt,
řadou
ostré stíny kladou
na sněhový kryt.
Střelou
třídou oživělou
letí saní trysk,
zvonce
v tiché stezky konce
nesou plesu vtisk.
Z dáli
jako by se smály
kráče hejno vran,
letí
mrazu ve zápětí
hledat hod a stan.
Blíže
k životu mne víže
dům tam pod věží,
střecha,
pod niž kročej spěchá
z jasu nábřeží.

Meter: trochaic
JARNÍ ROZKYPŘENÍ.
by Karel Červinka

V podjaří to bylo. V prvém rozkypření;
odpolední slunce zalilo mé snění.
Dokouřil jsem tedy. Ven jsem vyšel zticha,
kudy šel jsem, všady jemně páchla lícha.
Spářené už vrány vzduchem veslovaly,
u cesty se stromky toužně zachvívaly.
Čím dál v pole šel jsem, cit mě jímal sladší,
všady bělali se s plachtou rozsévači.
Voli stáli němě u brázd otevřených,
biče zapráskaly v plochách ozářených.
Kalužin lesk píchal oslněné zraky,
už jsem v brázdách uzřel nejprvnější ptáky.
Země, matko Země! teď, jak vítr duje,
cítím, že se zase všecko opakuje.
Jako letos, tak to stejné bylo loni,
jako před sto lety, teď to stejně voní.
Rozkypřena staré lásce už se vzdáváš,
v roztoužení svém se mlhou obetkáváš.
Neurvaly kras tvých ostrých vichrů šlehy,
nevzaly ti pranic mizející sněhy.
Hnula jsi se sama, a už vše se hýbá,
záhy jehnědy pyl jarní vítr slíbá.
Záhy v ranních parách sladkou lásku tajíc
vzdá se srna, vzdá se křepelka i zajíc.
Milenka už vzdá se v lásky krátkém boji,
kdo už spojili se, teď se znovu spojí.
I na hrobech starých stromy, které berou
z mrtvých těl svou sílu, láskou tisícerou
v každém květu vzplají, šeříky i jívy...
země, matko země, chápu tvoje divy!
A já jen mám přání, umřít s prvým jarem,
by mé tělo z jara stromům bylo darem.
By mi z mozku, v kterém myšlének sta ztlelo,
vzaly prvně sílu, aby moje tělo,
nádoba to vášní, peň už podemletý,
dala hasnoucí svůj oheň pro jich květy...

Meter: trochaic
1L: Chloe! kennst du noch die Stunde,
by Johann Georg Jacobi

Chloe! kennst du noch die Stunde,
Die zu schnell vorüber ging,
Als ich fest an deinem Munde,
Fest an deinem Herzen hing?
O, der Liebe Schauder bebte,
Mächtig mir durch jeden Sinn:
Chloe! meine Seele schwebte
Küssend zu der deinen hin.
Eines ganzen Lebens Freuden;
Sonnen- Auf- und Untergang;
Blumenduft und Grün der Weiden;
Zephyr, Nachtigall-Gesang;
Junger Haine froh Getümmel;
Jeder selige Genuß;
Ruhm und Glück und Erd' und Himmel,
Alles war in diesem Kuß.

Meter: trochaic
77. Uber den gecreutzigten Jesum
by Andreas Gryphius

Beschaw den frembden Thron/ auff dem dein König steht.
Der Menschen Hoffart hat die Demutt so erhöht.

Meter: iambic
PÍSEŇ BEZE SLOV
by Viktor Dyk

Dneska večer
po dne hluku unaven jsem uleh’.
Spánek nepřišel však sklížit oči.
Pod nánosem čtyřiceti roků
dávno zapadlý se kmitl obraz,
dávno dozněvší se zachvěl rytmus.
Mladá matka má se dívá do zrcadla,
v šatech plesových, s úsměvem v očích,
s úsměvem na rtech, které píseň bzučí
beze slov.
Nerozuměl
hoch, jenž píseň slyšel. Nepochopil.
Nejblíž jsme-li, ztratíme se nejsnáz’.
Zapad’ obraz, píseň dobzučela,
v zrcadle se úsměv nezrcadlil,
po plesových šatech přišly barvy smutku
bez písně i beze slov.
Dlouhá noc je. Den zda přijde znova?
Na loži se převaluji marně.
Dneska večer chápu, vím,
dneska večer rozumím.
K písni beze slov v tmách nočních hledám slova.

Meter: trochaic
El último encargo
by Joaquín G. Losada

No me duele encontrarme en este
                     lecho
abocado por fin a la agonía
Me muero la mirada se extravía
me falta el aire se me oprime el pecho
Sé, Carmen, que al sepulcro voy derecho
¿Qué no? Lo sé muy bien, esposa mía
Sé que el primer fulgor del
                  nuevo día
ha de alumbrarme en ataúd estrecho
Lo sé todo, mujer, mas no me apura;
como a todo mortal, llegóme el plazo;
mañana dormiré en la sepultura.
¡Adiós, Carmen! ¡Adiós! Dame un abrazo
Carmen ¡Por caridad! Si viene un cura
que le den de mi parte un estacazo.

Meter: polymetric
K NOVÉMU ROKU!
by Václav Bolemír Nebeský

Pne se duha na blankytu svatém,
jako brána vítězná; z ní stoupí
tichý posel boží – seraf jasný;
kadeře se lesknou slunním zlatem,
tisícerou hvězdou hlava září,
věčná zoře plamenná mu v tváři,
jeho oudy mohutné a krásné,
skví se, koupané co v růžné rose,
s plecí jeho řasou roucho vane
ze lilijí světla jasně tkané.
Nad proudem se vznáší seraf tento,
jenž se valí obrovskými takty
z temné brány, jako katarakty,
duhou září, hřmí, demanty se skví,
letem bouře unáší své tvary,
stín a světlo, jasný znik a zmary.
Z nadšenosti tvořivého plesu
slovo vtělené se věčně proudí
jako lesklé pluky v tuhém šiku
na svítavých vlnkách okamžiků.
V tyto proudy seraf perlu hodil,
při tom šepce tiché požehnání –
a nám mroucí rok svou hlavu sklání,
do propasti bezdné věčně klesá.
ČIověče, v tu velkou, vážnou dobu
přistup k tomu obrovskému hrobu;
pomni, že zde vlastní rakev vidíš,
a vlož ruku na své srdce marné,
polekané, promluv pak sám k sobě
vážné slovo při tom velkém hrobě.
Bleskem tká čas věčné roucho boží,
a když letí člunek jeho žhavý,
zkrvácí on mnohý život hravý:
protož obrň svoje ňádra měkká,
a když světla v sobě cítíš símě,
povznes hrdě zmužile své týmě;
i tys nití v tomto rouchu božím,
i tys vlnou v ohromném tom proudu:
duše tvá v té věčné duze svítí:
protož buď v tom rouchu světlou nití.

Meter: trochaic
- XL -
by Fernando de Herrera

Ya comienza a mudar su faz el cielo
sereno de mis días no turbados,
ya tornan a estrecharme mis cuidados,
a amor en fuego vuelve el tibio hielo.
Incauto en tantos daños alzo el vuelo
de atrevidos deseos no cansados,
que van en lo que sigue tan cebados,
que pierden al peligro ya el recelo.
Ufano intento, débil esperanza
y pocas fuerzas hacen que fallezca
en medio del camino la osadía.
Cuando trocare el caso esta mudanza,
será para que siempre en mal padezca
quien yerra y persevera en su porfía.

Meter: iambic
Časy letí jako střely...
by Adolf Heyduk

„Časy letí jako střely;
před námi juž jiní mřeli,
nu, a po nás budou stále
mříti jiní dál a dále.
Časy letí ostře, chvatně,
den nám dobře, týden špatně;
kéž raděj ty černé hrudy
přikryjou nás se vším všudy.
Proč že, bratko, smutit tedy?
na věčnost pojď na výzvědy,
tamo-li je lépe býti,
k čemu zde mám déle žíti?“
„A komu své zboží dáme?“
Málo máme – nic nemáme,
pomsta-li však něco platí,
dětem hleďme zanechati.

Meter: trochaic
Dulcinea del Toboso
by Aurelio Yanguas

No importa que carezca su semblante
del mágico primor de la hermosura,
ni que falte esbeltez a su cintura,
ni que sea endiablado su talante
Que toda su rudeza no es bastante
a deshacer la estúpida locura
con que admira Quijada su figura,
que juzga de belleza deslumbrante
Siempre en amores sucedió lo mismo;
yo nunca, para mar, encontré feas;
se vuela tanto en alas del lirismo
por el mundo inmortal de las ideas,
que, en virtud de quimérico espejismo,
son siempre las que amamos Dulcineas.

Meter: polymetric
- XLIII -
by Fcode Borja

A Prisa pide Lalage marido,
y debe de saber porque le pide.
Su padre, ni lo quiere, ni lo impide,
ni está el dragón, que la veló dormido.
De espadas, y broqueles el ruido
pudiera oír, con que Trasón despide
todo galán, que sus esquinas mide,
siendo su plata el arco de Cupido.
Ella presume que de amores mata
el mísero Trasón, que muerto yace,
no de sus ojos, de su hermosa plata.
Si en ella su codicia satisface,
presto verá, si de saberlo trata,
por cual belleza los extremos hace.

Meter: polymetric
430. Xavier, was sagte der?
by Gerhard Tersteegen

»noch mehr!« rief Xavier, wenn Gott ihm Leiden schickte;
»es ist genug!« sprach er, wenn ihn die Gnad' erquickte.
So kühne bin ich nicht, weil meine Liebe klein,
Doch, schickt Gott größre Kraft, so schick' er größre Pein!

Meter: iambic
5.
by Hermann von Lingg

Du rühmst den Schlaf, weil jeder Schmerz versiege,
Von seinem Hauch in süßen Traum gesungen,
Weil ausgelöscht in seinen Dämmerungen
Des Tages Qual wie Glut im Duft verfliege?
Und bangst du nicht, auf jener dunklen Stiege
Hinabzugehn ins Lügenreich, bezwungen
Und wehrlos hinzusinken, wahnumschlungen,
Beraubt um deiner Freiheit kühnste Siege?
O laß im Schlaf sein Weh den Feigen töten,
Laß Blumen selig träumen, laß der Kröten
Geschlecht den Winterschlaf im Felsen rühmen!
Doch uns soll nichts des Lebens Schmerz verblümen,
Nur ihm sei Dank mit jeder Morgenröte,
Der uns vom Staub zum Menschengeist erhöhte.

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Figueroa

Bien puede hacer Amor lo que quisiere;
mas, ¿qué puede hacer ya que no haya hecho?
Secreto está mi mal acá en el pecho;
entiéndalo no más quien me entendiere.
Yo callaré, señora, si pudiere;
y sí podré, por fuerza o por derecho.
Por ser tan bueno el mal que me habéis hecho
que no desearé más mientras viviere.
Dentro en mi alma estáis siempre metida,
si no cabéis en ella por ser grande,
exceso es vuestro, que no falta suya.
Sufrid por lengua y pluma que despida,
no lo forcéis que tan estrecha ande
que me aparte de vos y me destruya.

Meter: iambic
Renunciando a la poesía
by José María Heredia

Fue tiempo que la dulce poesía
el eco de mi voz hermoseaba,
y amor, virtud y libertad cantaba
entre los brazos de la amada mía
Ella mi canto con placer pía;
caricias y placer me prodigaba,
y al puro beso que mi frente hollaba,
muy más fogosa inspiración seguía
¡Vano recuerdo! En mi destierro triste
me deja Apolo, y de mi mustia frente
su sacro fuego y esplendor retira.
Adiós ¡oh Musa, que mi gloria fuiste!
Adiós amiga de mi edad ardiente:
el insano dolor quebró mi lira.

Meter: iambic
Mé všecko.
by Anna Simerská

Já nemám skvostné paláce,
korunu třpytnou na skráni;
mám jenom modro blankytu
a hrstku fial ve dlani.
Mně neznámý je vášně žár,
mé duše klid on netrudí; –
mám jenom v hrdle písně zvuk
a rudou růži na hrudi.
Já nemám zlatých šperků řad,
tak chladnou nechci okrasu; –
mám jenom úsměv na retu
a bílý jasmín ve vlasu.
Já nemám matný perel třpyt,
ni jasnou záři smaragdů, –
mám jenom drobných slzí proud
a konvalinky na ňadru.
Já nemám touhy oblačné,
svých snů se dávno vzdala jsem;
mám jenom lásku ku práci,
a modrý šeřík za pasem.
Já nemám dlouhý přátel řad,
samota nic mne nemučí,
vždyť za všecko mám děti své
a plno květů v náručí.

Meter: iambic
Táboru.
by Ladislav Quis

Tábore!
Horo, dvojím obemknuta dolem,
stříbrnými dvěma lokty země,
k prsu matky přitulena jemně,
slávou kdys, teď kojena jsouc bolem;
z tebe pne se věž i hradba temně,
řeka hučí, lesy šumí kolem
jako hlasy rozechvěné bolem,
jako vůdce pozbavené plémě.
Tábore!
Však ty zdi tvé, dumajíce němě,
jasnou řečí přece mluví ke mně:
„Kalicha jsme druhdy byly stolem,
táborem, kdy válečným vlast polem.“ –
Prázný zvuku, roso v písku holém,
jaké vzchází v poušti tebou sémě?
Kalich vypit v hořkém umučení.
Vůdce padl! – Tábora již není.
Tábore, Tábore! –
„Zoufalý!
Jaká slova hřeše jsi to děl? –
jestli truchlím, pro tvou chabost lkám.
Viz tu báň a pod ní bílý chrám,
jimi marně příval věků chvěl.
Pevně zří v tu směs, již vůdce sám
vykouzlil, kde pustý pahor čněl.
Zde ten Olymp, s něhož Perun hřměl,
a já tvým se vzdechem chvěti mám?“
„Zoufalý!
Zrozen v boji, málo nářku dbám.
Tábor stojí, z něhož válčit vám;
ne by parob skrýval v něm svůj žel,
orlům Žižka Tábor vystavěl.
Sleťte se, by zase světem zněl
odsud zvuk, jenž velel končinám;
vrahům soudní troubou andělů,
k vítězství však zova mstitelů.
Sleťte se, sleťte se!“
Tábore!
Nechtěj klnout mužných prsou hoři,
nezoufám, ni nelkám pláčem žen,
ó, já snil jen dávné slávy sen
a mou duši upomínka moří. –
Pryč s ní, pryč, již k dílu svítá den,
čin pak zraje nejrychleji v zoři;
kdo se z rána ještě v snění noří,
málo slávy dobude si jen.
Tábore!
Nebuď déle opuštěným zřen,
nový list dá zdravý, starý kmen
a z těch hradeb, jež se věkem boří,
junáctvo zas nové hradby stvoří.
Jenom podlý násilí se koří,
za svobodu muž dá život v plen.
Reka tvého k tobě vábí kyn:
tvůj jsem, tvůj a tvého ducha syn.
Tábore, Tábore!

Meter: trochaic
1L: Wohin so früh am Morgen
by Otto Roquette

Wohin so früh am Morgen
Mit Ränzel und mit Stab?
Was treibt mit neuen Sorgen
Dich fort, bethörter Knab?
Es steht in deinen Zügen
Ein lang' verhehlter Gram.
Sag, welch ein Ungenügen
Daheim dich überkam?
»o laßt getrost mich scheiden!
Es will mein eigner Sinn
Die Heimath mir verleiden,
Der ich entfremdet bin!
Wenn noch einmal die Ferne
Mir Herz und Muth bewehrt,
Dann kehr' ich doppelt gerne
Zurück zum alten Herd.«
Mit Fliehen und mit Meiden
Erhoffe nicht Gewinn!
Die Welt wird dich nicht scheiden
Von deinem eignen Sinn.
Und traust du deinem Sterne,
Wirf ab, was dich beschwert!
Es liegt in kleinster Ferne,
Was all dein Herz begehrt!
»es ist kein weiches Bangen,
Es ist ein bittrer Groll,
Der länger nicht befangen
Das Herz mir halten soll.
Laßt ab, laßt ab, zu fragen!
Mir selber bin ich feind,
Daß ich so lang ertragen,
Was dauernd ich vermeint!«
Zu schnell, zu hastig wandte
Der Groll sich zum Verzicht!
Was nur der Stolz verkannte,
Das Herz verkennt es nicht.
Willst länger du bethören
Der Seele freien Blick,
Du könntest mehr zerstören
Als nur dein eignes Glück!
»zum alten Zauberkreise,
Den schon das Herz verschwor,
Verlockt ihr holder Weise
Mein allzuwillig Ohr!
Wär's Freude, wär' es Buße,
Gewagt sei Glück und Noth!
Und wär's zum Abschiedsgruße
Das schmerzlichste Verbot!«
Das Ziel der langen Reise
Lugt an der Straße vor.
Kehr' um zum alten Kreise,
Und poch' an's rechte Thor!
Nimmst du mit raschem Fuße,
Was dir der Groll verbot,
So lachst du einst mit Muße
Der überstandnen Noth!

Meter: iambic
212. Duch velký jest, kdo vášně, když se vzruší,
by Adolf Heyduk

Duch velký jest, kdo vášně, když se vzruší,
zná v pohněvaném lidu zkonejšit,
leč bohem jest, kdo probouzí v něm duši.

Meter: iambic
- I - A don Carlos II, rey de España
by Joseph de Litala y Castelvi

Empuña el Real bastón Carlos Segundo,
veate Francia con arnés tranzado,
y sepa el Asia, que vincula el hado
a tu poder los términos del mundo.
Entienda el sucesor de Pharamundo,
que te ha de ver en la campaña armado,
y tu Bridón del polvo fatigado
ha de beber del Nilo en lo profundo.
Por ti el cielo milita en tus clarines,
vasallo el aire suene conducido
llenando de victorias los confines.
Ruge León de España esclarecido,
desnuda alfanjes, péinate las crines,
al espejo del Ganges extendido.

Meter: iambic
BARTOLOMĚJ KANDYDÁSEK ANEB POTÍŽE POLITICKÉ JAZYKOVĚDY
by František Gellner

Měl Bartoloměj Kandydásek
ve slabém hrdle silný hlásek;
a poněvadž měl peněz málo
a takto značný apetyt,
přemýšlel – což se časem stalo, –
kterak by spasil dělný lid.
Známo, žeť nesnadnější věcí
je prostřednictvím mamonu
dva kanáry si koupit s klecí,
než za pomoci zákonů
učinit celou zemi šťastnou
a polévku všech Čechů mastnou.
Zákonem dobrým, lidé zlatí,
pracovní doba se hned zkrátí
a mzda se zvýší u dělníků
jakož i platy úředníků,
zlevní se všechny potraviny,
přiveze maso z Argentiny,
zruší se daně, pivní dávky
jakož i jiné pohledávky,
bez kterých šťastným možno být,
čímž nastane nám blahobyt.
Velice hnětlo Kandydáska,
že národ nemá zástupce,
jichž dobrá vůle, k lidu láska
by zmohly bahno korupce.
Proto sám hodil chutné žvance
programu svého před voliče
a našed k srdci jejich klíče
dal zvoliti se za poslance.
Však o tom, s důrazem co žádá
lid, slyšet nechce slavná vláda.
Je nutno ohledů se zříci
a dělat ráznou oposici.
Než český jazyk holubičí,
veškerá ráznost se mu příčí,
je stvořen – jak to žalostné! –
pro vzdechy pouze milostné.
Bohudík mluva existuje
slovanská, která ruskou sluje,
v které je oheň, vzlet a síla
a jež se často osvědčila.
I počal Kandydásek chápat,
že dostal tuze chytrý nápad,
a pravil: „Teď si rady víme,
po rusku s vládou promluvíme.“
A v nejbližší hned ulici
koupil si ruskou mluvnici.
„Ach, tyhle ruské litery,
toť dílo pekla příšery!“
nešťastný Kandydásek vzlyká,
pod stůl mu spadla gramatika.
„Nožičky jejich roztřepené,
tak jako údy utažené
výbušnou silou dynamitu,
po bílém lezou papíře.
K tomu ten zápach Sibiře!
Domácí vypoví mě z bytu!
Jakživ si v hlavu nevtluku
tu zatracenou azbuku!“
„Kdyžtě to nejde s ruštinou,
zkusím to s portugalštinou.
Ta pouhou latinkou se píše
a vládám před ní kručí v břiše.“
Ta myšlenka se zamlouvala
mu, a šel koupit Vymazala.
Po drahném čase baron Béna,
ministr, do parlamentu
když přišel kdysi, na ramena
pilnému plácnul študentu,
řka: „Je to od vás znamenité,
že věnujete takou péči
študýrování cizích řečí.
Jen ať se neodnárodníte
a láska ku portugalštině
vás neodcizí mateřštině!“
Vzdych’ Bartoloměj Kandydásek:
„Ach, vždyť jsem pořád u souhlásek!“

Meter: iambic
2.
by Nikolaus Lenau

Des Himmels frohes Antlitz brannte
Schon von des Tages erstem Kuß,
Und durch das Morgensternlein sandte
Die Nacht mir ihren Scheidegruß:
Da griff ich nach dem Wanderstabe,
Sprach meinem Wirthe: „Gott vergelt'
Die Ruhestatt, die milde Labe!“
Zog lustig weiter in die Welt.

Meter: iambic
EN EL DIVÁN
by José Santos Chocano

Indolente y gentil como Afrodita
ensayas las más lánguidas posturas;
y en tu diván, mirando las alturas,
eres el abandono que medita.
Saltas, al eco de tu amor que grita;
vibras, al diapasón de tus locuras,
que, en tus formas de lira, hay curvaturas
de la sensualidad más exquisita.
El voluble abanico, que en tu mano
cándidamente y a compás se mece,
te da un tinte de amor extramundano;
y, bajo de la túnica, el pequeño
pie en que termina tu beldad parece
ser el punto final de todo un sueño...

Meter: polymetric
An Wilhelm Hartlaub
by Eduard Mörike

Durchs Fenster schien der helle Mond herein;
Du saßest am Klavier im Dämmerschein,
Versankst im Traumgewühl der Melodien,
Ich folgte dir an schwarzen Gründen hin,
Wo der Gesang versteckter Quellen klang,
Gleich Kinderstimmen, die der Wind verschlang.
Doch plötzlich war dein Spiel wie umgewandt,
Nur blauer Himmel schien noch ausgespannt,
Ein jeder Ton ein lang gehaltnes Schweigen.
Da fing das Firmament sich an zu neigen,
Und jäh daran herab der Sterne selig Heer
Glitt rieselnd in ein goldig Nebelmeer,
Bis Tropf um Tropfen hell darin zerging,
Die alte Nacht den öden Raum umfing.
Und als du neu ein fröhlich Leben wecktest,
Die Finsternis mit jungem Lichte schrecktest,
War ich schon weit hinweg mit Sinn und Ohr,
Zuletzt warst du es selbst, in den ich mich verlor;
Mein Herz durchzückt' mit eins ein Freudenstrahl:
Dein ganzer Wert erschien mir auf einmal.
So wunderbar empfand ich es, so neu,
Daß noch bestehe Freundeslieb und Treu!
Daß uns so sichrer Gegenwart Genuß
Zusammenhält in Lebensüberfluß!
Ich sah dein hingesenktes Angesicht
Im Schatten halb und halb im klaren Licht;
Du ahntest nicht, wie mir der Busen schwoll,
Wie mir das Auge brennend überquoll.
Du endigtest; ich schwieg – Ach warum ist doch eben
Dem höchsten Glück kein Laut des Danks gegeben?
Da tritt dein Töchterchen mit Licht herein,
Ein ländlich Mahl versammelt groß und klein,
Vom nahen Kirchturm schallt das Nachtgeläut,
Verklingend so des Tages Lieblichkeit.

Meter: iambic
- XVIII -
by Lopez de Mendoza

Oy, ¿qué diré de ti, triste emisperio?,
¡o patria mía!, ca veo del todo
yr todas cosas ultra recto modo,
donde se espera inmenso lazerio.
Tu gloria e laude tornó vituperio
e la tu clara fama en escureza.
Por çierto, España, muerta es tu nobleza,
e tus loores tornados haçerio.
¿Dó es la fe? ¿Dó es la caridad?
¿Dó la esperanza? ca por çierto ausentes
son de las tus regiones e partidas.
¿Dó es justicia, temperança, egualdad,
prudençia e fortaleza? ¿Son presentes?
Por çierto non, que lexos son fuydas.

Meter: polymetric
Nápady, nápisy etc. I. (Komentár k básnické frási.)
by Josef Svatopluk Machar

„Čím soud mi lidí? Duch, jenž tvoří
všednímu prachu uniká“ –
a zvědavostí, chudák, hoří,
co zrovna tomu řekne kritika!

Meter: iambic
Proč bys více nevěřila...
by Bohdan Kaminský

Proč bys více nevěřila, než jen že už konec bude,
proč bys víc už nežádala, než jen hrobní věnce chudé,
proč bys víc se netěšila z růží, hvězd i mladých let,
k čemu bysi letos chtěla jaro zřít už naposled?
Proč bys více nevěřila, že se láska ještě vrátí,
že kol čela ztýraného květem jarním zadýchá ti,
že zas bude jako bylo, samý květ a plno snů...
Vím, že podzim... ale dítě, proč nečekat na vesnu?
Proč si zoufat v marném pláči, proč jen věčně myslit na to,
že ti bouře všechno vzaly, co kdy bylo srdci svato,
proč míti v tom srdci místa jenom pro ten starý žel,
proč by člověk celé žití do hrobu jen pohlížel?
Kloníš hlavu... dítě drahé, srdce zlaté, co tu slova?
K čemu se tak teskně díváš, co ten zrak tvůj v hloubi chová?
Ah, víc tuším... zapomněl jsem, že mi sama v oku čteš:
„Miloval’s – a sám už, hochu, už sám štěstí nenajdeš?“ –

Meter: trochaic
14.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Nichts ist auf der welt zu finden/ was ich nicht bezwingen kan/
Sieger die sind meine sclaven/ könige mir unterthan.
Die ich unter mich gebracht/ pfleg ich meistens zu betrüben/
Und am ärgsten quäl ich die/ die mich mehr als andre lieben.

Meter: trochaic
36. Der Frommen
by Paul Fleming

Die Schönste heißest du, wenn Schönheit schöne macht,
die Keuscheste von Zucht. Doch laß' ich mir behagen,
dir vor der Frömmigkeit den Namen anzutragen,
die aus den Augen dir mit kluger Einfalt lacht.
Mund trifft mit Herzen zu. Der Schönheit sanfte Pracht
gibt deiner Demut nach. Es kommen Viel' und fragen,
wie kan ich ihnen doch was mehr und bessers sagen,
als was sie hatten schon bei sich von dir gedacht?
Dein Ansehn redt für dich, das sittige, das liebe,
in welches die Natur die Treflichkeit ganz schriebe,
die in der Seelen liegt und hell erglänzt, wie sehr
sie auch sich in sich hält. An Menschen nur sind Mängel
und was verwerflich ist. Au dir, du reiner Engel,
ist ganz Verwerflichs nichts, ist ganz nichts Menschlichs mehr.

Meter: iambic