PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
El bien perdido
by Gonzalo Peoli

Ora asome la espléndida lumbrera
que baña en luz la tierra, el mar, el cielo,
o de la noche el tenebroso velo
cubra de sombras la celeste esfera
Ya refresquen las brisas la pradera,
cuyas galas duplica el arroyuelo,
o derribe las flores por el suelo
la recia tempestad bramando fiera
Siempre mi alma solitaria llora
separada del ser que amor le inspira,
al ver la luna, al contemplar la aurora,
o cuando el sol por los espacios gira,
me encuentro en triste soledad sumido,
presente en mi memoria el bien perdido.

Meter: polymetric
Pracovitost.
by Beneš Metod Kulda

„Pán Bůh pomáhej!“ V práci neváhej.
Pracuj ochotně, byť i lopotně.
Práce bedlivá bídu nemívá.
Z práce bez Boha radost nemnohá.
Radu dobrou dát Ti mohu:
„Obětuj svou práci Bohu!“
Člověk v práci mrzutý
pracuje jak z pokuty;
mrzoutovi klesá síla,
přibývá mu málo díla.
Pracuj pilně s mnohou chutí,
tvář tvá ať se nezasmutí;
až pak ukončí se den,
budeš s prací spokojen,
a noc dá Ti milý sen.
Řádný dělník měj svou čest,
lenoch na se volá trest.
Kdo se do své práce nutí,
ale nemá do ní chuti,
důkladnou věc sotva skutí.

Meter: trochaic
PŘED BRANAMI!
by Louis Křikava

Slyším již hřmíti u svých bran
věčnosti velebný ocean...
A o hradby, na nichž jsem zkrvácen kles,
si hlavu svou rozbíjí vichrů děs.
Křik vyrážejíce nesmělý
nad oceanem vzletěly
máváním dlouhých křídel svých
strachy mé duše v úzkostech zlých.
Jasný můj hrad, mé město, stan
zaplaví řvoucí ocean!
Těla, jež v náruč svoji stáh’,
ponese kamsi na vodách.
Hlavy, jež hrdě hloubaly,
roztříští svoje o skály!
Z chvících se zdí prchá zbaběle
hýřivý lid, děs na čele.
Z domů, z nichž zpěv zněl v jasný den,
stoupá teď pláč a nářek jen.
Zástup útěkem prořidlý
sílí se prosbou a kadidly,
bohy, jež dříve neznali,
zbaběle teď si pozvali,
zvony, jichž provazem trhá strach,
nezvykle bijí na poplach.

Meter: dactylic
Já sešílel bych radostí...
by Adolf Heyduk

Já sešílel bych radostí,
a blažený jsem za sto bohů,
že v požáru své milosti
zas na klíně tě chovat mohu.
Kéž žár ten chopí duši tvou,
kéž plamen s plamenem se vznítí;
líp vzplanout smrtí ohnivou,
než jiskrou v troudu věky žíti!

Meter: iambic
IV. Již růže pučí, skřivan hlaholí,
by Irma Geisslová

Již růže pučí, skřivan hlaholí,
vzduch fialkově počal z hájů vát,
již sedmikrásky klíčí pod sněhem
– v tom jásotu, i Ty – věř – máš se smát
a pět a hrát. –
Je komponistkou velkou příroda
a k účasti svět celý umí zvát,
v těch ptačích koncertech zní lahoda,
a síla hřmí, kdy počnou lvové řvát,
Ty bez výkřiku v nich se budeš smát,
a budeš hrát.
Ty víš, že soulad tmel je života,
že v písních lze mu rajskou vnadou plát,
i když se blíží bouř, jež hukotá,
i štěstí kvete-li, v němž zrak se bude smát,
tak budeš hrát.
O hraj! Tou písní čarovnou,
již láskyplná hruď jen může dát
a smířit hádku protiv nerovnou,
sten umlčíš, Ty v něm se budeš smát,
kdy budeš hrát!

Meter: iambic
1L: Kreuz ist der Christen Schul', wer viel drin lernen will,
by Gerhard Tersteegen

Kreuz ist der Christen Schul', wer viel drin lernen will,
Der halte wie ein Kind dem großen Lehrer still.

Meter: iambic
51. Ein Bücher-Catalogus von einem München gemacht
by Christian Wernicke

Ein
Die
Als er nun ungefehr hier fand
Ein gross
Und mit den andern war vermenget;
So schrieb er:

Meter: polymetric
2
by Klabund

Ach, verloren ist verloren –
Unaufhaltsam ziehn die Fluten.
Wer dahier zu spät geboren,
Kommt zu spät zu allem Guten.
Ja, ihn sollt der Teufel holen,
Selbst sein Weib: hat schon ein anderer.
Als ein kümmerlicher Wanderer
Tippelt er auf blanken Sohlen.
Ach, verloren ist verloren –
Laß die schwarzen Würfel fallen.
Einmal bist du doch erkoren,
Wenn die schrillen Flöten schallen.
Setz dein Sein auf eine Karte:
Weib und Kind und Gott daneben –
Nur im Tode darfst du leben,
Mors, entfalte die Standarte!

Meter: trochaic
1L: In der gelben und grünlichen Abendhelle
by Max Dauthendey

In der gelben und grünlichen Abendhelle
Gehn finsternde Wolken nicht von der Stelle.
Übern Fluß kommt der Hunde verhetztes Gebelle.
Noch immer sind Schritte am Pflaster draußen.
Sie kommen und gehen in kurzen Pausen,
Als ob da Schritte ohne Menschen hausen.
Die Berge werden wie dunkle Kissen,
Drauf ruhn die Abendstunden, welche die Sonne vermissen.
Der Himmel steht wie ein sehnsüchtig Aug' hell aufgerissen.

Meter: iambic
1L: Deutschland ist ein romantischer Staat,
by Georg Herwegh

Deutschland ist ein romantischer Staat,
Der des Gedankens Mondschein
Vorzieht der klassischen Sonne der Tat –
Man muß halt alles gewohnt sein.
Den italienischen Stiefel nimmt
Und wird gestiefelter Kater
Herr Viktor – so was täte bestimmt
Kein deutscher Landesvater.
Die Strippen des Stiefels behält sich vor
Der kleine Sünder Hannes –
Was Karl nicht konnte, kann Franz Moor;
Doch Deutschland – sag, was kann es?
Kann lesen und schreiben, das ist wahr,
Auch sehr viel Tinte vergießt es.
Das Pulver hat's erfunden sogar;
Doch Deutschland – sag, wo schießt es?
Es blitzt des Krieges Wetterstrahl,
Doch Deutschland – sag, wo blitzt es?
Die Völker sitzen beim Friedensmahl,
Doch Deutschland – sag, wo sitzt es?
Zu sitzen wieder wie Anno acht
Und vierzig in Frankfurt dacht es;
Doch wenn es ein Parlament gemacht:
Das Parlament, was macht es?

Meter: iambic
Porträtmaler
by Wilhelm Waiblinger

Herrlich getroffen, mein Freund! Der Fernhintreffer Apollo
Wirkt in homerischer Zeit, wie in der heutigen noch.

Meter: polymetric
Gruß an Wilhelm Junkmann
by Annette von Droste-Hülshoff

Mein Lämpchen zuckt, sein Docht verglimmt,
Die Funken knistern im Kamine,
Wie eine Nebeldecke schwimmt
Es an des Saales hoher Bühne;
Im Schneegestöber schläft die Luft,
Am Scheite ist das Harz entglommen,
Mich dünkt, als spür' ich einen Duft
Wie Weihrauch an der Gruft des Frommen.
Dies ist die Stunde, das Gemach,
Wo sich Gedanken mögen wiegen,
Verklungne Laute hallen nach,
Es dämmert in verloschnen Zügen;
Im Hirne summt es, wie ein Lied
Das mit den Flocken möchte steigen,
Und, flüsternd wie der Hauch im Ried,
An eines Freundes Locke neigen.
Schon seh ich ihn, im gelben Licht,
Das seines Ofens Flamme spielet,
Er selbst ein wunderlich Gedicht,
Begriffen schwer, doch leicht gefühlet.
Ich seh ihn, wie, die Stirn gestützt,
Er leise lächelt in Gedanken;
Wo weilen sie? wo blühen itzt
Und treiben diese zarten Ranken?
Baun sie im schlichten Heidekraut
Ihr Nestchen sich aus Immortellen?
Sind mit der Flocke sie getaut
Als Träne, wo die Gräber schwellen?
Vielleicht in fernes fernes Land
Wie Nachtigallen fortgezogen,
Oder am heil'gen Meeresstrand,
Gleich der Morgana auf den Wogen.
Ihm hat Begeistrung, ein Orkan,
Des Lebens Zedern nicht gebeuget,
Nicht sah er sie als Flamme nahn,
Die lodernd durch den Urwald steiget;
Nein, als entschlief der Morgenwind,
Am Strauche summten fromme Bienen,
Da ist der Herr im Säuseln lind
Gleich dem Elias ihm erschienen.
Und wie er sitzt, so vorgebeugt,
Die hohe Stirn vom Schein umflossen,
Das Ohr wie fremden Tönen neigt,
Und lächelt geistigen Genossen,
Ein lichter Blitz in seinem Aug',
Wie ein verirrter Strahl aus Eden, –
Da möcht' ich leise, leise auch
Als Äolsharfe zu ihm reden.

Meter: iambic
51
by William Shakespeare

Liebreich entschuld'gen, trägt er mich von dir:
Wo
Was soll die Eil als bei der Rückkehr mir?
O, wie wird dann mein Tier Entschuld'gung finden,
Wenn schnellste Schnelligkeit nur scheint Verzug?
Dann müßt' ich spornen, säß ich auf den Winden;
Bewegungslos schien mir des Fittigs Flug:
Dann hält kein Roß mit meiner Sehnsucht Schritt;
Und Sehnsucht, die vollkommner Lieb' entsproß,
Nicht träges Fleisch, wieh'rt feueratmend mit,
Und Lieb' um Lieb' entschuldigt
Weil ich's von dir hinweg freiwillig zögern sehn,
Will ich zu dir nun laufen, es mag gehn.

Meter: iambic
- CLIII -
by Fernando de Herrera

Cubre en oscuro cerco y sombra fría
del cielo puro el resplandor sereno
la húmeda noche, y yo, de dolor lleno,
lloro mi bien perdido y mi alegría.
Ningún alivio en la miseria mía
hallo, de ningún mal estoy ajeno;
cuanto en la confusión nublosa peno
padezco en la rosada luz del día.
En otro nuevo Caúcaso enclavado,
mi cuidado mortal y mi deseo
el corazón me comen renovado,
do no pudiera el sucesor de Alceo
librarme del tormento, no cansado,
que excede al del antiguo Prometeo.

Meter: iambic
- 762 - Acto I, LISAURA De El amor enamorado
by Lope de Vega

No importa bien nacidos pensamientos,
pues sois del dueño que os acoge honrados,
que andéis entre las gentes declarados,
si saben la verdad de mis intentos.
Que sólo a vuestros altos fundamentos
puede importar el ser tan envidiados,
que al sol de vuestras penas y cuidados
están los ojos de la vida atentos.
Yo quiero, y soy querida con extremo,
mude el desdén en diferente nombre,
en gusto la crueldad, el hielo en llama.
Ni burlo ya ni ser burlada temo,
que la mujer discreta escucha al hombre,
y primero le prueba que le ama.

Meter: iambic
DÁVNO JE TOMU...
by Jan Vrba

Dávno je tomu... Byl večer sladký, a hebký dech růží
ze zahrad stoupal a ve vzduchu tál – –
Byl večer sladký, vítr byl lehký, kalinám šeptal milostná slova,
v korunách stromů na loutny hrál.
Ptáci již spali, tesknila voda, studená měsíční zář
vzbudila v lukách duchové sbory,
vzdálila, do temna zaklela hory,
po stráních, návrších dokola prostřela stříbrný šlář.
Tušalaj řekl kalině vedle: „Sestřičko, hleď,
veliká noc je – svatého Jana –
celá zem bude už těhotná z rána;
sestřičko, i my se otevřem’ pocelům teď...“
Bez silně voněl, do noci broukal – neboť má duši ten keř –
a hlavou třásl a všecek se styděl,
že jsem ho – stařečka – ještě kvést viděl –
a s hlavy mu za hvězdou hvězdička padala ve stínu šeř...
Tavolník luskal, jakoby čítal prchavých vteřin let,
akát si stýskal do tíhy květů,
modřín mu říkal, že musí být k světu –
a jasmín přede mnou bez řečí voněl a voněl a kvet’...
Veliká noc byla svatého Jana,
co v ní kdo přeje si, dostane z rána –
i kdyby toužil mít celičký svět...
Věřit tak dvakrát se v životě nezdá...
V té chvíli ale padala hvězda –
a já jí do letu „Jindřišku!“ šept’...
Říc’ jméno děvčete, když hvězda padá
některou z nebeských cest –
i kdyby nechtěla, musí mít ráda...
Věřte mi docela – probatum est! –
Hvězdička odnese to přání do nebe,
a ti dva potom se dostanou za sebe
a budou šťastně žít po řadu let,
a děti budou žít, co bude svět...
Byla noc svatá, jako je dneska,
právě tak svítila měsíční deska,
tavolník luskal a jasmín kvet’...
Ba, nevím, kolik už uběhlo let...
Dívám se na nebe –
vzpomínám na tebe –
hvězdičko, hvězdičko, leť!
Ó, léta bláhová, má léta mládí,
jak mne to, jak mne to ještě dnes svádí –
tak silně a svatě tak zavěřit teď!

Meter: dactylic
ZIMNÍ DEN
by Jan Opolský

Kraj tak je tich, až srdce bolí,
a zdá se ti, že v širém poli
jsou pochováni všichni ti,
jimž dáno bylo soudem Páně
kleč pluhu pustit z tvrdé dlaně
a po křesťansku zemříti.
A padá sníh, jenž tak se stele,
že přítele i nepřítele
v svém bílém hrobě přichýlí,
sníh jiskří se a čeří, pění,
je živý to v svém ševelení
lán kosmického obilí.
Sníh. Všude sníh, jenž tlumí hlasy,
jenž silou smrti vymáhá si,
co bylo právem za živa.
Ve stavu ztuhlém, trpně líném
zem pod svým měkkým hermelínem
na prahu mdloby spočívá.

Meter: iambic
Sonntags- und Fest-Gedancken.
by Hans Assmann von Abschatz

Ich will dich lieber HErr zum treuen Hirten wehlen/
Du wollst mich allezeit zu deiner Heerde zehlen.

Meter: iambic
Al Excm. Sr. Conde de San Luis, fundador del teatr
by Juan Nicasio Gallego

Ese que en honra de la patria un día
alzó tu mano, esclarecido Conde,
monumento a las musas, do se esconde
tras la risueña máscara Talía;
campo de noble lid, donde a porfía
luchan los genios españoles, donde
con nuevos triunfos nuestra edad responde
de otra edad a la excelsa nombradía;
hará que justa en tu alabanza apure
la alta fama su aliento, y en la historia
lugar tan encumbrado te asegure,
que durará de España en la memoria
cuanto en los siglos venideros dure
de Lope y Tirso y Calderón la gloria.

Meter: polymetric
On Shakespeare
by John Milton

What needs my Shakespeare for his honour'd Bones,
The labour of an age in pilèd Stones,
Or that his hallow'd reliques should be hid
Under a stary pointing Pyramid?
Dear son of Memory, great heir of Fame,
What need'st thou such weak witnes of thy name?
Thou in our wonder and astonishment
Hast built thy self a live-long Monument.
For whilst to th' shame of slow-endeavouring art,
Thy easie numbers flow, and that each heart
Hath from the leaves of thy unvalu'd Book
Those Delphick lines with deep impression took,
Then thou our fancy of it self bereaving,
Dost make us Marble with too much conceaving;
And so Sepulcher'd in such pomp dost lie,
That Kings for such a Tomb would wish to die.

Meter: iambic
EN LA MAZMORRA – VII
by José Santos Chocano

Si falta libertad, sobra la vida...
Pensándolo quizás el vil tirano,
vuelve a ponerme el hierro entre las manos
y renueva la lucha concluida...
Pensándolo también, rota la brida,
pábulo doy a mi furor insano:
¡jamás el que me hirió pretenda en vano
halagarme curándome la herida.
Por eso en la prisión el verso zumba
pidiendo sólo libertad o entierro;
que una puerta también se abre en la tumba...
Y muerte pido en dolorosa queja;
porque me aflige contemplar el hierro,
de arma de honor, prostituido en reja...

Meter: iambic
Imprecación al sol
by Rafael María Baralt

¡Rey de los astros, eternal lumbrera,
del vasto mundo, fecundante llama
que al hombre, al bruto, al vegetal inflama,
y luz, vida, y amor vierte do quiera!
Por ti se rige la anchurosa esfera;
el jilguero feliz trina en su rama;
brilla el rocío, y su caudal derrama,
de flores coronada, primavera
¿Por qué, cual barro vil, inerte y ciego,
al malvado y al justo igual concedes
tus rayos de oro, tu esplendor, tu fuego?
¡Oh! La luz celestial, al bien propicia,
si severa castiga, da mercedes;
pues Dios no es la Igualdad: es la Justicia.

Meter: iambic
1L: Nehmen wir Geschehn für Leben,
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Nehmen wir Geschehn für Leben,
haben wir's nicht recht verstanden;
Menschenleben ist das Leben
so nur, wie wir es empfanden –
ja, so schwärmt'ich seelentrunken.
Wie mir alles wohlbehagte,
was ich fühlte, was ich sagte,
in mein Spiegelbild versunken!
Doch jetzt heißt es: mit den Zielen,
mit den Wegen sich beraten.
Zwar den Jüngling ehrt sein Fühlen,
doch dem Manne ziemen Thaten.
Altgeschehnes, Neuerfahrnes,
dunkel drängt es sich zusammen,
und wir wissen nicht zu scheiden
dieses Lodern seltner Flammen;
denn darunter lebt ein Glühen
seltenster Begebenheiten,
und man fühlt ein still Bemühen,
als ob Zeiten sich bereiten.
Nah schon, will der Sonnenwagen
wieder einen Kreis vollenden.
Wird er durch den Steinbock jagen?
wird er sich zum Krebse wenden?
Schaudernd scheint er still zu stehen
zwischen gleichen Finsternissen,
und nun scheint er sich zu drehen,
aber Du – wirst mitgerissen.

Meter: trochaic
NOC PŘED VINOBRANÍM
by Antonín Sova

Tvá vinice již na Předhoří uzrávala.
Nejprudších sluncí věčně žhnoucí krev
vlhkými větry v hroznech vychladala.
Ty visely teď zamlženy s rév.
Cos pělo ještě na západě tiše
svým jantarovým, zlatým přísvitem
slaběji stále, v skonu jak když dýše
mdlý odlesk štěstí v srdci ubitém.
Však vinice tvá bdí. Již Noc je u ní,
by v temná křídla svá ji ukryla.
Teď hroznů všech tak dlouze ssála vůni,
až v němé blaženství se upila.
A vinobraní den je blíž a blíž,
noc poslední spí tvrdě, vůní vína.
Uzrálé hrozny těžce visí. Ucítíš
dech zahnilého zívat října.
Jsi bázliv, tiše čekáš na úsvit,
máš radost zároveň. Buď bohu chvála.
Tak celou noc se modlíš. Promluvit
však nesmíš s révou již. Ta přezrávala.
Tma nad sklizní se jasní. Naposled
bohatá rosa bíle stříbrněla,
hmyz odumírající vzlyk‘ a vzlét‘
plachými sourdinami cella.
A co pocit máš: milenci přijdou, roznesou,
co zrálo za sluncí tvém na Předhoří,
a pomilují se, své sémě roznesou
po celém světě, jež tvým vínem vzhoří,
a smíří v tobě chtění osudné,
zrát ještě, věčně nechat zrát své hrozny,
je viset nechat, dokud neschudne
tvá duše, zapomenout pocit hrozný
i tragický, že teprv uzrály,
když listí žluté tiše již se stele,
když ani necítíš, že život u konce,
a že už podzim hlásí se v tvém těle.
A takto sním: V ten předvečer,
jenž poslední, kdo pro hrozen
si přijdou, budou pod horou
stát nedočkavě. V jeden směr
z nich každý vzhlédne okouzlen.
V té pozdní noci houslí zvuk
až k oknům krčmy zláká je
u paty mého Předhoří, –
zabuší divě srdcí tluk,
až ten, jenž zval a zlákal je,
jim zahraje.
Duch Vinice to počne hrát
o květu, zrání, zvadání,
a na zeď krčmy podepřen
v svém nitru bude umírat,
však vytrvá až v bílý den.
Znít budou housle v krčmě kdes
jak strážnou písní ochránčí,
cit milenců všech vypláčou.
A ti až do úsvitu dnes
tam prohovoří, protančí.
Zní cymbál v tom, pláč směšných dud,
smích, jenž se zrodí, neví proč,
pláč, jenž jde za ním žárlivý.
By dřív, než jitrem obzor zrud‘,
veselost padla na nivy.
Pak v rána svit se křísící
mdlý každý vlastním tajemstvím
si urve hrozen. Utiší
se všecko na mé vinici,
a bude věčný podzim, vím,
hrud kámen mrtvý, ulehlý, –
však cítit budu věčně tmou,
jež ulehne si nade mnou,
jak mladí, vášní zažehlí
tu šli, a jak jich těla žhnou.

Meter: iambic
San Marco
by Rainer Maria Rilke

In diesem Innern, das wie ausgehöhlt
sich wölbt und wendet in den goldnen Smalten,
rundkantig, glatt, mit Köstlichkeit geölt,
ward dieses Staates Dunkelheit gehalten
und heimlich aufgehäuft, als Gleichgewicht
des Lichtes, das in allen seinen Dingen
sich so vermehrte, daß sie fast vergingen –.
Und plötzlich zweifelst du: vergehn sie nicht?
und drängst zurück die harte Galerie,
die, wie ein Gang im Bergwerk, nah am Glanz
der Wölbung hängt; und du erkennst die heile
Helle des Ausblicks: aber irgendwie
wehmütig messend ihre müde Weile
am nahen Überstehn des Viergespanns.

Meter: iambic
TO VĚČNĚ LIDSKÉ JEST...
by Emanuel Čenkov

To věčně lidské jest,
to duše lidské touhy:
o hvězdách snít ve prachu cest,
pohrdat tím, co jest,
chtít opak, přízrak pouhý,
na jaře zrát a v podzim kvést!
Sny slunné dětských let,
na moři bouřně vzdutém
jak toužím, hnusu pln, k vám zpět!
Všech vášní poznav jed,
žen potřísniv se rmutem,
zas toužím z noci zpět
po cudném jitru mladých let,
po dívky visiónu nedotknutém,
té první, kterou nezlíbal můj ret,
již vídal jsem jen v dusných síních škol
při nudných klasicích jak štíhlé lilje stvol
vždy u okna se chvět
a píseň lidské touhy pět...

Meter: iambic
La voz de la tormenta
by Sebastián Alfredo de Morales

Epico acento de fantasma fiera
que el mundo oprimes con soberbias plantas,
con ronca voz entre las sombras
                     cantas
himno de muerte a la Natura entera;
el orbe treme a tu veloz carrera,
del mar, rugido funeral levantas,
y al solitario leñador espantas
que oye tu silbo en la feroz pradera
Los altos montes y la selva hojosa,
el hombre, el bruto, el anchuroso cielo,
al tronar de tu furia procelosa
cúbreme al punto de profundo velo;
mas feliz, sonriente y afanosa,
mi alma te sigue en tu gigante vuelo.

Meter: iambic
98
by William Shakespeare

Im Frühling war ich fern von dir, wenn bunter
April im vollen Schmuck mit Jugenddrang
Auf Erden alles neu erfüllt, daß munter
Saturn, der träge, mit ihm lacht' und sprang.
Doch nicht der Vögel Lieder, nicht der Auen
Vielduft- und farbenreiches Blumenspiel,
Sie konnten mir ein Sommerwort vertrauen:
Ich ließ sie stehn auf ihrem stolzen Stiel.
Kein Wunder war mir mehr der Lilien Weiße,
Der Rose tiefen Purpur pries ich nie;
Für liebliche, nach deinem Muster leise
Entworfne Bilder nur erkannt' ich sie.
Doch immer schien mir's Winter ohne dich:
Nur wie dein Schattenspiel erquickt' es mich.

Meter: iambic
XI.
by Jaroslav Vrchlický

A boje o skývu mne neušetřil’s, Pane,
to shledávám a věř, mi není k podivu,
tím věčný soucitu mi prazdroj z duše kane,
z těch bojů o skývu;
žes drsnou cestou ved mne v nesšlapané
mých ideálů dráhy, pravdy ku zdivu,
jen správné bylo, sudbou moudře stkané.
Dost pohody Jsi přál snů mojich předivu,
svou žatvu přehlížím, zlatými stohy plane,
jest dobrým k radosti a zlým jest k údivu, –
Však dost by mohlo být z Tvé vůle svrchované
těch půtek o skývu!

Meter: iambic
MYŠ Z KNIHOVNY.
by František Serafínský Procházka

Já nejedla jsem slaniny, však básníky
a byt jsem měla mezi jejich veršíky.
Bez třesku příborů, též schází ubrus nový,
je schystán v policích hod pro mne papírový,
a vábí nejedněch mne díla k zažití,
z nichž napřed mravokárci hryz můj ucítí.
Když schroupám vše, i kritiku i hymnus chvály,
lpí na vousech mi učenosti zbytek stálý.
Nic nezkoumám, jen hryzu. Zkumu málo dbám
a místo toho drtin z vazeb nadělám.
Z knih velmi učených část písma zničím vkrátku,
a muž, jenž opíral svou moudrost o tu řádku,
hned bude na holičkách a s ním jeho um.
Jsem jako břečtan připjavší se k mramorům,
neb svými zoubky pusté zříceniny tvořím.
Má práce ničí všecky práce; vědy bořím
a drobím v polic utajené hlubině.
Duch lidský poslouží mi častěj k svačině.
Jak černý podkopník jsem hrozbou tvrzím duchů,
jež pyšně vévodí dnes snah a práce ruchu,
byť kniha azuru a bohů plno má,
mnou v nitře zavládne jí místo záře tma.
V mém sledu strhané se verše rozsýpají,
a jako pěšák, před nímž cesty strou se kraji,
jdu po větách tak pergamenem teplavým,
jdu stále beze spěchu a svou cestu jím.
Les přede mnou, pláň modrá, pole zlatá klasem,
však bledá pustina je za mnou, za ocasem,
a třeba ze všeho je troska truchlivá,
jsem stále skromná, chudá, mírná, loudivá.
Cár směšný uboze zbyl po mně z epopejí,
netuší Herkul, v kůži lví že se mu kreji,
a že mne odnáší a živí sebou sám.
Psy Dianiny, chudačka já, roztrhám;
má Achil strach i mnohý rek; ba také zří se,
jak sama Venuše, jež v básni nahá stkví se,
by vášní vznítila je, hned se zachvívá,
když k ní se přiblížím já, myška bázlivá.
Jsem spokojena, pravý dobyvatel Troje,
a když se rozbřesknou dne pokojného zdroje,
co zatím, na stěnu když pad lesk slunečný,
se v knihách pyšný svět mní býti bezpečný,
své sny tam v klínu ód a dramat libě snují
rekové lodi Arga, veslům důvěřují
a směle svěřují svou slávu vichřicím:
táž loď mne veze mořem v běl se pěnícím.

Meter: iambic
Vermischte Getichte.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Man sagt nur seine kleinen fehler, die grossen bleiben
ungenannt:
Drum klagt man über das gedächtniß, und niemahls über den
verstand.

Meter: iambic
Amante ausente del sujeto amado después de larga navegación
by Quevedo

Fuego a quien tanto mar ha respetado
y que, en desprecio de las ondas frías,
pasó abrigado en las entrañas mías,
después de haber mis ojos navegado,
merece ser al cielo trasladado,
nuevo esfuerzo del sol y de los días;
y entre las siempre amantes jerarquías,
en el pueblo de luz, arder clavado.
Dividir y apartar puede el camino;
mas cualquier paso del perdido amante
es quilate al amor puro y divino.
Yo dejo la alma atrás; llevo adelante,
desierto y solo, el cuerpo peregrino,
ya mí no traigo cosa semejante.

Meter: iambic
3.
by Emanuel Geibel

Gegrüßt sei, wer mir kühnbeschwingt
Gedanken bringt und Lieder singt!
Gegrüßt, wer harmlos mir vertraut,
Was ihn bedrückt, was ihn erbaut!
Doch wer mir Gelahrtheit brockt in den Wein,
Der soll mein Zechgenoß nicht sein.

Meter: iambic
Prolog .
by August von Platen

Tag' um Tage so verstreichen?
Kommt, verliebte Müssiggänger,
Trinker, kommt, die Stunden schleichen:
Sammelt rings euch um den Sänger,
Daß er sey bey seines Gleichen!
Was Vernünft'ge hoch verehren,
Taugte Jedem, der's verstünde;
Doch zu schwer sind ihre Lehren,
Zu verborgen ihre Gründe:
Sie, die von der Tugend zehren,
Ließen übrig uns die Sünde.
Was wir fühlen, was wir denken,
Halten d'rum wir im Geheimen,
Denn wer möcht' ein Korn versenken,
Wenn's noch nicht vermag zu keimen?
Laßt indeß uns in den Schenken
Liebliche Gedichte reimen!

Meter: trochaic
- XCVII - Al haber erigido templo los romanos a la belleza de Flora, mujer sensual y profana
by Joseph de Litala y Castelvi

Las travesuras de la edad mejora,
con Altares y Templo tu hermosura,
y la belleza que lució de impura,
por Deidad la conoce Roma (a Flora).
Tu imagen venerada en culto adora,
vencida del cincel la Arquitectura,
y ceñida en diademas tu figura,
votos y ofrendas próvida atesora.
¡O ceguedad! ¡O necio Gentilismo!
que los delitos honras, y torpezas,
dignos de eterna llama, y del Abismo.
Mas estas Fabio no son extrañezas,
cada día tocamos esto mismo,
Aras tienen, insultos, y bajezas.

Meter: polymetric