PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 796 - Acto I, FAVILA
by Lope de Vega

Tuvo la mano Mucio largo espacio
delante de Porsena, ardiendo en fuego;
por montes de agua halló camino el griego
al mar Tirreno, al Libio y al Carpacio.
Bajó a las puertas del infierno el tracio
cantor que puso a su dolor sosiego,
y por su honor, sin ser amante ciego,
la puente defendió famoso Horacio.
Yo, pues, con tanto ejemplo, cuanto encierra
aquesta cueva, sacaré atrevido
si con diamantes el temor la cierra.
Que un verdadero amor agradecido,
en bien, en mal, en fuego, en agua, en guerra,
nunca tuvo temor si no es olvido.

Meter: iambic
- LXXXIX -
by Fernando de Herrera

Yo bien pensaba, cuando el desdén justo
refrió en duro hielo el fuego ardiente
del corazón, y con osada frente
se opuso contra Amor fiero y robusto,
que no bastara a derribarme el gusto
ni a torcerme el intento otro accidente,
que ya me conocía diferente
y libre de un tirano tan injusto.
Mas al primer sonido del asalto
desamparo la fuerza y el escudo
rindo y armas, temblando antes del hecho.
Bien sé que en lo que debo a la honra falto,
mas el temor, que de ella está desnudo,
y otra fuerza mayor vencen mi pecho.

Meter: iambic
KŘÍŽOVÁ CESTA (Zastavení XIII)
by František Odvalil

Ach, tu visí. Vydechnul. Výčitky jak kleště
srdce rvou, jež mlčela, dokud dýchal ještě.
Nikodéme, Josefe, kde jsme jenom byli?
Pozdě láska vyráží, ale roste, sílí,
náhle jako lavina, trhá vše a sráží,
nikdo už jí nezdrží, nikdo nepřekáží.
Velerady prokletí? Pomsta Kaifáše?
Ach, co na tom? Zapadlo drahé slunko naše,
zmlkla ústa, ze srdce tryskla krev a voda –
ach, jakou to výčitkou bledé tělo bodá!
Pojď, dej pozor, Josefe, s úctou nejněžnější
složme s dřeva potupy v důstojnou ho skrejši,
v náruč Matky nejprve, ve polibků závěj,
a pak, jak nám možno jen, svět se v cestu stavěj,
zasypme ho poctami, vložme v byssus bílý,
myrhu, nard a aloe, nic jsme nešetřili.
Pověz, Máří, pověz jen, čím bychom jej ctili?
Doloroso, oltáři, svícne sedmi ramen,
v stínu smrti zazáří bolestí tvých plamen,
přistoupit blíž svatých ran dovol, milá Máti,
vzdechy tvými rozdmýchán ať nás oheň schvátí.

Meter: trochaic
Müd und matt.
by Ludwig Gotthard Kosegarten

O Thränen,
Die ihr mich überschwemmt;
O Sehnen,
Das meine Brust beklemmt;
O Schmachten,
Davon mein Herz erschwillt;
O himmelstrebend Trachten. . . .
Wann, wann wirst du gestillt!
Mich lasten
Der Erde Quaal und Lust.
Zu rasten,
Genügt der müden Brust.
Nur Jammer
Daucht mir die Pracht der Welt.
O dunkle lezte Kammer,
Du bist's, die mir gefällt.
Ich lechze,
Und meine Kraft wird schwach.
Ich ächze
Nach der Erlösung Tag.
Wie lange
Soll ich mich quälen noch!
Wie lange und wie bange
Ziehn an dem herben Joch!
Die Bande
Der Erde pressen mich.
Am Rande
Löst jede Fessel sich.
Am Rande
Schwank' ich; und schau' hinab,
Und ledig aller Bande,
Sink' ich ins düstre Grab!

Meter: polymetric
TÁLÍNSKÝ RYBNÍK
by Antonín Klášterský

Ty jsi mne nejvíce, tálínský rybníku,
vábíval k sobě vždy od let již mládí!
Na tvoje kruhy zřím, v růstu i zániku,
naslouchám, vln šept jak láká a svádí.
Táhneš se do šíře, rozléváš do dáli,
ostrůvek uprostřed srdce je tvoje;
sedal jsem u tebe, spolu jsme splývali,
v dumy své tratím se, nad tebou stoje.
V slunci jak skvěje se zářně tvá hladina,
olše a křoviny, kyprej tě vroubí;
oh, zda ta duše tvá, jako já, vzpomíná,
co nám spí pohřbených srdcí už v hloubi?
Ale proč chmuříš se, krabatíš hládě lad,
ženy když máchají prádlo ti v klínu
nebo když koně jde v tobě jun vykoupat –
což mi svět nehází v duši též špínu?
Vždyť ten kal ztrácí se v čistotě našich vln
nebo snad padá kams hluboko ke dnu,
jako ty oko své, čistý a lásky pln,
na večer ke hvězdám zraky též zvednu.
Dolů a nahoru času jde závaží,
ale my stejní jsme, viď, starý brachu?
Ještě v nás nebe se čarovně odráží,
obloha v běli své, červánky v nachu.
Hvězdy v nás padají s oblohy klenutí,
ráno v nás naprší paprsky v změti,
od tebe racek svou zamávne perutí,
z ňader mých píseň zas vysoko vzletí!

Meter: dactylic
27. VI. 1920
by Viktor Dyk

Milých hostů neuvítám
slavnostní a vervnou řečí,
milých hostů neuvítám
patetickou tirádou.
Milých hostů neuvítám
sebevědomě a pyšně:
nějak plaše, rozpačitě
přistoupí k vám poeta.
Nechce rušit slavné chvíle,
na nic nechce žalovati,
jenom trochu vzpomínat chce.
Corbière dí: Řemeslo!
Promiňte, že nezajásá,
promiňte, že nezařeční,
promiňte mu jeho plachost,
promiňte, že vzpomíná.
Na slavné dny vzpomíná si,
na rušný a skvělý obraz,
v mysl verše vtírají se
roku dvanáct napsané –
„Na stožárech prapor visí,
z oken hrdě prapor vlaje,
prapor mluví, prapor volá:
Sokolíku, Sokole!
Statisíce srdcí jásá,
statisíce prsou dme se,
statisíce ruček kyne:
Sokolíku, Sokole!
Vítáme tě, zdravíme tě,
český Sabbath změnil Čechy,
opakujem’ s hrdou pýchou:
„Přelom, přeskoč, nepodlez!“
Svátku, nelze, abys trval?
Sne, je nutno, bys byl dosněn?
Hrdosti, zas v bláto klesneš?
Krásná chvíle, neprchej!
Statisíce srdcí jásá.
Pozdrav jejich je tvým dluhem.
Přeroď Čechy, přeroď sebe,
Sokolíku, Sokole!“
Takto roku dvanáctého
předválečné verše zněly.
Promiňte, že v času změně
poeta se nemění.
Nemění se ve své lásce,
nemění se v nenávisti,
nemění se ve své touze,
nemění se v naději!
Statisíce rukou kleslo,
statisíce mužů padly,
statisíce srdcí zchladlo
z tehdejšího défilé!
Ale nad všemi, kdo padli,
ale nad všemi, kdo zchladli,
nad všemi, kdož přišli po nich,
jeden velký otazník.
Dokud ten se nezodpoví,
těžko jásat a se usmát.
Velký otazník ten visí,
jak meč visel Damoklův!
V bouřích, světem zmítajících,
v krisi všeho, v zmatku myslí
budem’ zase, čím jsme byli,
budeme zas národem?
Milých hostů nevítal jsem
hladkým slovem roku dvanáct.
Milých hostů neuvítám
hladkým slovem ani dnes!
Nechci rušit slavné chvíle,
nechci na nic žalovati,
opakuji hrdý refrén:
Přeskoč, přelom, nepodlez!
Měňavá je přízeň doby,
čas, jenž mění vše i časy,
vítězství v ráz pravdě nedá.
Přeskoč, přelom, nepodlez!
Ale k cedru na Libánu
přirovnával pravdu Kollár:
vítr, který do ní duje,
manu její roznáší.
„Přeroď Čechy, přeroď sebe!“
před osmi jsem volal roky.
Na otázku odpovídej
prosté slůvko: „Budeme!“

Meter: trochaic
Soneto
by Sebastián de Córdoba

El cielo, y tierra, y mar, los
                     elementos
se humillan a esta gran Señora mía:
la fuerza de este nombre de María
hace temblar la cueva de tormentos
Humíllanse los ángeles atentos
en ver su hermosura y su valía;
todos le cantan himnos de alegría,
y todos en servir quedan contentos
Dichoso fue aquel día, punto y hora,
también la tierra donde nacer quiso
María que es del cielo emperadora
Por ella nuestra vida se mejora,
por ella nos darán el paraíso
si nuestro amor su sacro nombre honora.

Meter: iambic
JESEŇ.
by Karel Babánek

Ve vlase vlákna pavučí,
kytici aster v ruce měla,
stesk vzpomínavý ve zraku,
únavu mdlou, a ke mně děla:
Milenka smutných básníků,
chorobnou něhu posledních mám květů,
a v srdci mír a tichý klid,
těch, kteří navždy odumřeli světu.
I tvoje smutky, básníku,
já vlídnou stiším dlaní,
a polibkem, hle, kterým list,
se dotkl tvojich skrání.

Meter: iambic
Verklärung
by Paul Heyse

Nicht weinen sollst du, sollst frohlocken
Und still dich segnen früh und spät,
Wenn deine Seele tieferschrocken
Am Abgrund unsrer Liebe steht.
Der Lärm des Lebens ist versunken,
Kaum dringt der Freunde Ruf herauf.
Wir schauen stumm und wonnetrunken
Zu seligen Gestirnen auf.
Und wie des Friedens sanfte Welle
Begräbt den schwanken Grund der Zeit,
Wird's vor den Sinnen morgenhelle
Und tagt wie Glanz der Ewigkeit.

Meter: iambic
Naše práce.
by Jaroslav Vrchlický

Dům chcete stavět? – Kde však základ máte?
Na trouchni popravišť a v lůně hrobů
a snášíte sta věcí pro výzdobu
a šperk a tret a cety různé, zlaté.
Dřív hleďte, ať jen v práci vytrváte,
jež přečká zemětřas i živlů zlobu,
dřív zpevněte svor trámů, mříž i skobu,
než prapor k výši zavlá hvězdovaté!
A spadne-li kdo s lešení zle zraněn,
– jeť boj i stavba dílo naše spolu –
ať letí, čas je drahý, není prvý:
Tak démant vaší síly bude zhráněn,
neb co má věky přečkat, v trudu, bolu,
být musí stkáno mozoly a krví.

Meter: iambic
Petrus redet alle arme Sünder an, wegen erlangter Vergebung seiner Verleugnung Christi
by Simon Dach

Wer wegen seiner Sünden
Zum Herren Christo sich
Mit Glauben nicht darff finden,
Der komm vnd schawe mich!
Ich Petrus bin gewesen
In solcher Missethat,
Als nirgends wird gelesen,
Vnd sieh, ich finde Raht:
Ich habe Nein gesaget
Vnd Warheit sehr gespart,
Als ich vmb Ihn gefraget
Vnd hart besprochen ward:
Ich schwur mit falscher Zungen,
Als man mit Vngestümm
Vnd Macht in mich gedrungen,
Ich wüste nichts von Ihm.
Solt ich von Dem nicht wissen,
An dessen Wort es hieng,
Daß mir die Netze rissen
Von Fischen, die ich fieng?
Der an sich mich gezogen,
Mich Wunder lassen sehn,
Die auff den Wasserwogen
Durch seine Krafft geschehn?
Von dem ich selbst bekennet
Er wehre Gottes Sohn,
Dem ewig bleibt benennet
Des Vaters Krafft vnd Thron?
Der manche schöne Stunde
Die Seele mir durchnam,
Wenn auß dem süssen Munde
Ihm manche Predigt kam.
Ich habe gantz kein Leben,
Die Sonne kenn ich nicht,
Die Zunge bleibt mir kleben,
Der Geist in mir gebricht,
Bedenck ich mein Gebrechen,
Die vnerhörte That,
Das Sinnen-lose Sprechen
Das Ihn verleugnet hat.
Noch dennoch find ich Gnade
Für alle meine Schuld,
Mein mächtig grosser Schade
Hat doch bey Ihm Gedult:
Der Herr ist kaum erstanden,
Mir wird es angesagt,
Die Gnade sey verhanden
Auff alles, was mich plagt.
Was wil das Wort mir schencken:
Geht, sagt es Petro an?
Er wil nicht mehr gedencken
An das, so ich gethan;
Er rufft mich Ihn zu finden
Ins Galileer-Land,
Daß Tilgung meinen Sünden
Ja würde zugewandt.
Die Ihr nun auch mit Schulden
Sehr gröblich seyd befleckt,
Vnd spricht: Wie kan Gott dulden
Worinn ich mich gesteckt?
Es ist zu sehr versehen,
Die Sünd ist gar zu groß!
Wie wird mir doch geschehen?
Ich werd jhr nimmer loß.
Lasst mich ein Beyspiel werden,
Daß niemand, ob er wol
Gesündigt viel auff Erden,
Darumb verzagen sol!
Der gnädig mir gewesen,
Wird gnädig dir auch seyn,
Du wirst, wie ich, genesen
Von aller Noht vnd Pein.
Nicht daß du auff die Güte
Solt leben, wie du wilt;
Schaw, daß dich Recht behüte,
Gott-fürchten sey dein Schild,
Ob Sünden dich denn haben
Bethört durch schnöden Lauff;
Was Christus hat vergraben,
Das scharre du nicht auff.

Meter: iambic
Cestou zlou
by František Dohnal

Den za dnem míjí, roky jdou –
modrý květ hledám cestou zlou.
Den za dnem míjí, roky jdou –
a nikde těch, kdož naleznou.
Den za dnem míjí, roky jdou –
plno jen těch, kdož cestou mrou.
A míjí dny a roky jdou –
marně květ hledám cestou zlou.

Meter: iambic
4.
by Friedrich Rückert

Zufrieden mit mir selbst, mit Gott und mit der Welt,
Hab' ich das Gute nur zu thun, das mir gefällt.
Nicht als sei Gutes mir durchaus zu thun beschieden;
Doch wollt' ichs gern nicht thun, wie wär' ich denn zufrieden?

Meter: iambic
- 899 - Acto I, ARISTE
by Lope de Vega

Pensaba la moral Filosofía
pintar de amor la fuerza, que el decoro
pierde a los Dioses, cuya flecha de oro
los mayores planetas desafía.
En la transformación y fantasía
del argentado Pez y el rubio Toro,
o lloviendo las nubes el tesoro
que el Sol engendra, y que la tierra cría.
Pero mejor su fuerza se entendiera
si el alma, y no los cuerpos, transformara,
pues que su calidad y esencia altera.
Que más encarecido amor quedara,
si el alma desasida de su esfera
al cuerpo de quien ama se pasara.

Meter: iambic
Kaiser Wilhelms Rückkehr
by Theodor Fontane

Dreifarbig, kranzumwunden
Unsre Fahnen flattern und wehn,
Das waren Festesstunden,
Wie keine wir noch gesehn;
Vielhunderttausendtönig
In Lüften die Grüße ziehn:
Willkommen
Willkommen in Berlin.
Nun steiget höher, ihr Schwalben,
Und kündet, was es sei:
Blauer Himmel allenthalben,
Und das Wetter ist vorbei.
Es ward uns viel beschieden,
Es ward uns großes Glück:
König Wilhelm bringt uns den Frieden
Und bringt uns sich selber zurück.
Er bringt uns sich selber wieder
Und Neues zu allem, was war,
Nun entsprießt ein stolzes Gefieder
Dem alten preußischen Aar.
Das Alte hoch und das Neue
Vom Njemen bis an den Rhein –
Und wir flechten die alte Treue
In die neue Krone hinein.

Meter: iambic
Holy Thursday: 'Twas on a Holy Thursday, their innocent faces clean
by William Blake

Twas on a Holy Thursday their innocent faces clean 
The children walking two & two in red & blue & green 
Grey-headed beadles walkd before with wands as white as snow,
Till into the high dome of Pauls they like Thames waters flow 

O what a multitude they seemd these flowers of London town 
Seated in companies they sit with radiance all their own 
The hum of multitudes was there but multitudes of lambs 
Thousands of little boys & girls raising their innocent hands 

Now like a mighty wind they raise to heaven the voice of song 
Or like harmonious thunderings the seats of Heaven among 
Beneath them sit the aged men wise guardians of the poor 
Then cherish pity, lest you drive an angel from your door

Meter: polymetric
- 64 - A una dama cómica vestida de otra
by Lope de Vega

Reliquias ya de navegante flota
entre los pies de un empinado risco,
burla del mar, colmena de marisco,
dorada tablazón descansa rota.
Sin estayes, sin brújula y escota,
picada de un pequeño basilisco,
la que fue de las nubes obelisco
perdió del rumbo la feliz derrota.
En este, pues, deshecho anfiteatro,
que entre las siete maravillas nombro,
triste voz repitió por partes cuatro:
«Yo soy aquella cómica de asombro,
reina de las acciones del teatro;
que hoy beso el pie de quien pisaba el hombro.»

Meter: iambic
Systematik
by Franz Grillparzer

Das System bildet Pfade
Durch das Ganze unsrer Besitzung,
Und, fehlten sie, wärs schade,
Es hinderte jede Benützung.
Doch allzu verzweigte Pflege
Wär ein Entgang zunächst,
Denn es ist das Eigne der Wege,
Daß drauf nichts wächst.

Meter: iambic
DNI
by Jan Opolský

Dni, chudí dělníci, jimž určeno je v potu
si dobývati práva ku životu,
nad horským krajem plynou hluše, němě,
jen mžiky malé za trvání země.
Dni, siví pavouci a tkalci trpěliví,
již třebas ukryti, jsou intensivně živi.
Dni, kati sveřepí, jichž meč je dílo skvělé,
jsa zaťat abstraktně v tvém škubajícím těle,
jak strašně míjíte a putujete krajem,
kde v šeru vykvetlí, přec velmi záhy zrajem!
Kam jeden po druhém jak pěšci armád spějí,
než zčerná noc a hvězdy zkrvácejí?
Dny, režné obláčky na tyrkysové pláni,
kam metly větrné vás věčně popohání,
kam, samy nechtíce, se ztrácíte mým očím,
když dálka macechou a stesk když je váš otčím?
Dny prázdné na horách, dny studené a pusté,
až na dno nicot svých mne přece nepohruzte,
neb dosud krev, byť zpomalená pění
a ještě není touha k utišení.
A ještě osud zve mne, s vším se bíti,
co tvoří podstatu a všechen vnějšek žití.
Můj horský kraj jen jeden v světa krajích,
kde ptactvu souzen časný odlet na jih,
a slunci dáno zářit šikmo na zem,
i růži zčernat pod předčasným mrazem,
dub staletý pak roztít švihem hromu.
A lidem mlčet. Nelnout k pranikomu.
Jak volské jařmo osud na svém týle
ne oddaně nést, ale zarputile
a duel svádět se svou mukou vlastní.
Být tiší není totéž, co být šťastni.
Jen cos jak nenávist a nezjevenou zlobu
lze tady nést až k vesnickému hrobu,
kde hvozdík zkvet tak divoký a tmavý,
jak stopy krevní na podušce trávy.
Nad horským hřbitovem dny zpomalují chůzi.
Snad z touhy osudné. Snad z rozkoše. Snad z hrůzy.

Meter: iambic
144. Der Schöpfer kanns alleine
by Angelus Silesius

Was bildest du dir ein, zu zähln der Sternen Schar?
Der Schöpfer ists allein, der sie kann zählen gar.

Meter: iambic
1L: Keiner, der nicht schon zum Weihe-Fest gelassen,
by Ludwig Tieck

Keiner, der nicht schon zum Weihe-Fest gelassen,
Kann den Sinn der dunkeln Kunst erfassen,
Keinem sprechen diese Geistertöne,
Keiner sieht den Glanz der schönsten Schöne,
Dem im innern Herzen nicht das Siegel brennt,
Welches ihn als Eingeweihten nennt,
Jene Flamme, die der Töne Geist erkennt.

Meter: trochaic
Poslední chvíle.
by Adolf Brabec

Všecko bílo, plno měsíčního světla –
Padám, volám, klesám, ticho zas...
Ozvěna mých zvuků, ta ach nedolétla
v tiché kraje, kde plá slunka jas.
Pozdní večer, hrozba zvonů táhne plání,
černých havranů jsem zahled’ let;
jakby cítili mé těžké umírání,
rozloučit se přišli naposled.
Zase ticho... prázdno... svíce mírně plane,
duše mojí atom zhasíná,
mrtvo blízko... mráz mi v údy stuhlé vane,
v extasi se cit můj napíná.
Vzduchem kříže planou, lebky krvácejí,
mladé tváře, vlastní tváře zřím;
šíleně se nervy v těle zdraném chvějí,
mrtvé ruce kynou zášeřím.
Myšlénky se ztrácí, v krvi city plovou,
upír černý krev mi vyssává;
a tou září očí, září fosforovou
poslední dech žití uspává...!

Meter: trochaic
XXVII. Ptá se slunce paprslek,
by Jaroslav Vrchlický

Ptá se slunce paprslek,
komu bude vděk?
Žebrákovi v cestu vběhne,
ještěrce v skrýš zimní šlehne,
prchne tu a tam se nehne,
tomu šíp a tomu lék.
Ptá se vody krůpěje,
komu v cestě je?
Úkoj žíznivému ptáku,
rosou svlačci, duhou mraku,
perlou znavenému zraku
a všem symbol naděje.
Tak se nesmím rovněž ptát,
co lze komu dát:
jedněm stín a druhým plamen,
jedněm poušť a druhým pramen,
a kdo zvedne na mne kámen,
zda smím jemu lát?

Meter: trochaic
Entwurff einiger Betrachtungen,
 über den
  Zustand der Seeligen.
 Beym Anfang des 1727sten Jahres.
by Barthold Heinrich Brockes

Es weiß allhier die Seele nicht,
Auf welche Weise sie sich in den Cörper flicht,
Auf welche Weise sie mit ihm verbunden,
Sie weiß nicht, wie sie ihm Gestalt und Wachsthum gebe,
Sie weiß nicht, wie sie ihn belebe.
Es ist ihr unbekannt, sie kanns hier nicht ergründen,
Mit was vor Art dem Cörper das Empfinden,
Und die Geschicklichkeit sich zu bewegen,
Sie selbst geschickt sey beyzulegen:
Die Kräffte selbst, wodurch sie seiner Meister,
Erkennet ihre Schwachheit nicht,
Die immer-rege Lebens-Geister,
Sind ihr so gut als unbekannt.
Jhr eigner Trieb, durch welchen sie befiehlt,
Verbirget sich vor ihr, sie kan ihn nicht entdecken,
So wenig als die Kräfft’, so ihren Winck vollstrecken.

Meter: iambic
Vorahnung
by Hermann von Lingg

Atome meines Wesens, Leben,
Vom Augenblick des Werdens an
Mir als Gefährten mitgegeben,
Ihr Geister meiner Erdenbahn –
Wie zag kommt ihr mir heut entgegen!
Ist's wahr, ihr brecht mir euer Wort?
Ihr wollt zu neuen Lebenswegen
In andre Daseinsformen fort?
Sehn nie wir so vereint uns wieder?
O nehmt doch ein Erinnern mit!
Nicht ganz sink' in Vergessen nieder,
Was hier die Seele stritt und litt!
War's nicht heut Nacht, daß ich im Traume
Dem Tanz der Horen zugesehn?
Ich sah mit azurlichtem Saume
Die himmlischen Gewande wehn!
Sie sangen wunderbare Lieder,
Und wie sie schwanden, klang's noch fern:
Lebwohl, lebwohl, wir sehn uns wieder
Auf einem andern, schönern Stern!

Meter: iambic
34.
by Friedrich von Logau

Dieses kan man zwar wol thun, daß man leichtlich nimmer traue;
Nur daß nicht, das man nicht trau, leichtlich an uns iemand schaue.

Meter: polymetric
LxXXIV.   Auf Herrn Brumhards   Installa-
 tion   zum   Diaconat   in Jena.
by Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Herr JEsu, ewiger Prophet,
Erbarm dich aller, die da lehren,
In welcher Hertz dein Creutze steht,
Die andrer falche Ruhen stöhren!
So sehen wir im Geist voraus,
Daß sich noch mancher Gnaden-Segen
Ins ordentliche Kirchen-Hauß
Auf deinen Diener werde legen.
Laß ihn in Eingesunckenheit
Vor seines Volckes Sünde beten:
Laß deines Knechtes Freudigkeit
Vor aller Menschen Augen treten;
Mit Angst und Hertzens-Bangigkeit
Das Sacrament zum Fluche brauchen,
In heiliger Erschrockenheit
Von heissen Bannes-Kräften rauchen.
Laß aber auch die süsse Frucht
Des Amts, das die Versöhnung predigt,
Der Seele werden, die sie sucht:
Geh hin, sey deiner Last entledigt.
Und das geehrte Testament,
Das Blut und Fleisch vom ewgen Leben,
Laß ieglichen, ders recht erkennt,
Mit inniger Bewegung geben.
Die Tauffe werde hie und dar,
Der durch dein Blut erlößter Kinder,
So seligen, so lieben Schaar,
Zu einem ewgen Uberwinder;
Kurtz: Gieb auch diesem noch allhier,
Bey Angst und Last unendlich vieles,
Zu deiner Selgen Lehre Zier,
Und zur Erjagung seines Zieles.

Meter: iambic
Vi.
  Meinet halben/ fahr immer
 hin.
by Kaspar von Stieler

So hat dem nu die eine Nacht
ein Tag treu-brüchig dich gemacht.
das heißt mit falschen Eydes-schwüren
ein allzu gläubig Kind verführen.
Ich war ia noch in Szyten/
noch wo ein schwarzes Mohr-gesicht
in Afriken im Schweisse fliesset/
noch wo der Tyger sich ergiesset.
Ja/ wenn mein Schiff im Meere stünd
und mich ein ungestümer Wind
wor hätt’ in Indien getragen

Meter: iambic
Před zkoušbou školní.
by František Trnka

Vzácní vítejte nám hosti!
Velmi vás si vážíme;
Vaší drahé přítomnosti
Dávno již se těšíme.
Zase přišla ona chvíle,
Zas nastane zkoušení;
Očekávámeť ho míle,
Jaké to potěšení!
Že nám ze prospěchu svého
Možná oučty skládati,
A vám z umyslu celého
Svou vděčnost dokázati.
Ano zřejmě poznáváme
Užitek ze cvičení,
My též na mysli své máme,
Jak se pilnost odmění.
Děkujem vám, rodičové!
Za vaše pečování;
Díky vám, učitelové!
Za vaše nabádání;
Děkujem vám, dozorcové!
Jenž náš prospěch ceníte;
Děkujem vám, příznivcové!
Kteřížto náš šetříte.
Pozorujtež trpělivě,
Co a jak to umíme;
Ať v odpovědích horlivě
Vůli vaši plníme.

Meter: trochaic
- LXXI -
by Fernando de Herrera

Ahora, que cubrió de blanco hielo
el oro la hermosa aurora mía,
blanco es el puro sol y blanco el día,
y blanco el color lúcido del cielo.
Blancas todas tus viras, que recelo,
es blanco el arco y rayos de alegría,
Amor, con que me hieres a porfía;
blanco tu ardiente fuego y frío hielo.
Mas, ¿qué puedo esperar de esta blancura,
pues tiene en blanca nieve el pecho tierno
contra mi fiera llama defendido?
¡Oh, beldad sin amor! ¡Oh, mi ventura!
Que abrasado en rigor de fuego eterno,
muero en un blanco hielo convertido.

Meter: iambic
38.
by Friedrich Rückert

Wenn du dein eignes Ich nur spiegelst, soll das mich
Erbauen? jeder sucht mit Recht im Spiegel sich.
Du mußt der Welt verzeihn, wenn sie dir nie verzeiht
Persönlichkeit, die nicht selbst wie die Welt ist weit.

Meter: iambic
22.  Die Keuschheit bleibt verschlossen.
by Angelus Silesius

Die Keuschheit ist ein Schloß das niemand auf kan-
schliessen.
Was sie im innern ist/ das mag kein fremder wissen.

Meter: iambic
6. Již i ve snách hrůzou navštěvují
by František Ladislav Čelakovský

Již i ve snách hrůzou navštěvují
Mne i sami strašní živlové!
Náramní mne brzo ohňové,
Jakby světy plály, ožehují;
Brzo hladoví zas rozšklebují
Na mne hrozné jícny proudové;
Nebo mnou zas draví vichrové,
An se oblak chytám, kotoučují.
Ondy sním, že práchním v hrobě tmavém,
Na němž zkvetla míru olíva; –
Vet! tu ona v rouchu plápolavém!
Kleknouc na hrob, kvítky smutné sází,
Tudíž slzami je zalívá;
Já se pachtím sevřen – sen uchází.

Meter: trochaic
- LI -
by Juan de Arguijo

Cuando en horror medroso y ciego espanto
por los teucros discurre Alecto airada,
y el impío acero de la griega espada
hace crecer con frigia sangre el Janto.
Entre las quejas y confuso llanto
de la mísera gente descuidada,
alza la voz Casandra, arrebatada
de profético aliento y furor santo.
«En tus cenizas, dice, ¡oh patria cara!,
se guarda el fuego cuya llama ardiente
hará costosa a Grecia esta victoria:
otra renacerá de ti más clara
Troya, por quien tu nombre eternamente
vuelva a vivir en más dichosa historia.»

Meter: iambic
- XCII - A Seyano, privado del emperador Tiberio, que murió arrastrado de la plebe
by Joseph de Litala y Castelvi

La Voluntad y gusto de Tiberio
en tu mano tuviste (o Gran Seyano)
pero aunque en él tuviste tanta mano;
suyo fue el Trono, y suyo fue el Imperio.
Moriste con infame vituperio
arrastrado del Vulgo, torpe, insano,
y la Cabeza, que adoró el Romano,
fue en las cocinas bajo ministerio.
A Grandes y Privados fuiste ejemplo,
que aspiran a la cumbre, y a la Alteza,
nubes pisando en máquina luciente.
Bien mereció caer, quien quiso Templo,
que en lo sublime se anda la Cabeza,
y es despeño el dosel más eminente.

Meter: iambic
Res est sacra miser. Seneca
by Friedrich von Hagedorn

Ein jeder, den die Hand des schweren Schicksals krümmt,
Dem sie den letzten Hauch der müden Hoffnung nimmt,
Hat ein bethräntes Recht zum Mitleid aller Herzen;
Nur Henker kitzeln sich bei andrer Schmach und Schmerzen.
Die Großmuth ist voll Glimpf: sie hilft, sie schonet nur;
Und diese Regung krönt die sittliche Natur.
Doch wie? wenn Fehler uns um Sturz und Abgrund leiten? ...
Wen straft kein Selbstbetrug? Wie menschlich ist's zu gleiten?
Auch ein verdienter Fall flöß' uns Erbarmung ein!
Ein Unglückseliger sollt' unverletzlich sein.

Meter: iambic