PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Der Elfentraum
by Wilhelm Müller

In Nachtviolenkelchen eingeschlossen,
Verschliefen einen heißen Tag die Elfen.
Nun öffnen sie die schummertrunknen Augen
Und blinzeln, weil zu nah die Funkenwürmchen
Um ihre Lager schwärmen. – Gut geschlafen?
Frägt Ariel sein Liebchen Ariella. –
Ach nein, mein Herz, ich hatte bange Träume.
Ich sahe dich, du warst in einen Tropfen
Eiskalten Thau, der tief versteckt im Kelche
Der Nachtviole lag, hineingefallen.
Ich schrie und rief zu Hülfe, was von Elfen
Im ganzen Kelche war – sie kamen alle,
So weit sie meine Stimme nur vernahmen,
Bis von den allerhöchsten Blätterspitzen –
Ach ja, die Noth lehrt schreien, mein Geliebter!
Und flugs hing eins sich an des andern Flügel,
Wie Glieder einer Kette sich verbindend,
Und unsre Kette ward so lang, mein Herzchen,
So lang, wie ich gesehn noch keine andre,
Selbst nicht bei unsres Königs Hochzeitfeier,
Im großen Reigen, welchen alle Gäste
Mittanzen mußten auf dem Lilienplane.
Ich war das unterste der Glieder, wurde
Hinabgelassen in den tiefen Tropfen,
Und sahe dich – du lagst und zappeltest
Und strecktest sehnlich deine lieben Arme
Zu mir empor – ich aber sehnt' und dehnte
Mich aus mit allen Kräften – Ach, vergebens!
Die Kette war zu kurz, und alle Elfen
Schrien hinter mir: Sie reißt, sie reißt, die Kette!
Da wacht' ich auf und lag in deinen Armen
Und mußte dich mit meinen Küssen wecken,
Zu sehn, ob du auch wirklich unversehrt bist.

Meter: iambic
List.
by Augustin Eugen Mužík

Buď vážnou jen a na své líce
tak smutné nechtěj loudit smích.
Ten úsměv cizí mrazí více
než krůpěje slz bolestných.
Jest žal nám časem také drahý,
kdy to, co pohřbili jsme v prach,
té hodno bylo slzné vláhy
a naději a čistých snah.
Radš tiše lkát a vyplakat
si smutek z pobouřené hrudi,
než s usměvavou lící snad
zřít chladně na to, co nás trudí.
Jak mohl bych slz nedbat svých?
Nechť plyne jeden den v jich toku,
vždyť nejchudší, kdo v mukách zlých
ni rosy nemá v kalném oku.
Co místo ni pak tají zrak
ti nesmím říci – noc jen čirá
ze hrudi, kterou dusí mrak
tím prázdným okem na svět zírá.

Meter: iambic
- 31 - Acto I, LAURO De La buena guarda o La encomienda bien guardada
by Lope de Vega

Amor, de Salamanca me has traído,
donde estudiaba leyes, leyes justas,
cuya alma es la razón, pero aquí gustas
que estudie leyes, que jamás lo han sido.
Si la razón le niegas al sentido,
bárbaras son, y por extremo injustas,
pues si con los principios me disgustas,
que fin espero de estudiar perdido?
Tu ley es no tenerla, y tu firmeza,
que jamás de mi ser y honor me acuerde,
tu estudio, el daño, el ocio, y la flaqueza.
No me desgrado, que tu borla verde,
es señal que florece la cabeza,
pero que el seso las raíces pierde.

Meter: iambic
Ocaso
by Manuel José Othón

He aquí, pintor, tu espléndido paisaje:
un lago oscuro, ráfagas marinas
empapadas en tintas cremesinas
y el azul profundo del celaje;
un tronco que columpia su ramaje
al soplo de las auras vespertinas
y manchadas de verde las colinas
y de amarillo el fondo del boscaje;
un peñasco de líquenes cubierto;
una faja de tierra iluminada
por el último rayo del sol muerto;
y, de la tarde al resplandor escaso,
una vela a lo lejos, anegada
en la divina calma del ocaso.

Meter: polymetric
Se ha truncado mi vida
by Vicente Sarthou Carreres

No ambiciono, mi bien, laurel ni oro;
ni deseo placeres ni alegría;
la desgracia me hirió y el alma
                     mía
en ti cifra su dicha y su tesoro
Paz ansío; y en premio a que te adoro,
que seas en mi senda, amparo y guía,
tú, que por mí lloraste un día,
hoy verás que por ti suspiro y lloro.
Se ha truncado mi vida, pero
                  el dardo
que me hirió ha desterrado la pasión;
hoy me siento feliz porque soy fuerte,
y lleno de ansiedad y de fe aguardo
ofrendarte un valiente corazón
que no teme a la vida ni a la muerte

Meter: anapestic
Soneto
by Leopoldo «Clarín» Alas

A la concha de Venus amarrado
y al recio galopar de los tritones,
por formar comités para elecciones
cual César, cruza el mar alborotado.
Neptuno, que estará subvencionado,
en redes de cristal tiende traiciones,
y del agua salobre cien montones
arroja sobre el nauta atribulado.
Mas todo su furor aquí no basta;
toca por fin las playas españolas
débil barquilla en forma de canasta
adornada con lindas banderolas,
y brota al punto el inmortal Sagasta
cual Venus de la espuma de las olas.

Meter: iambic
- 36 - Al desdén de doña Casilda
by Lope de Vega

¿Qué basilisco de mis ojos fieros,
suaves y risueños en miraros,
pudo ofender los vuestros y obligaros
a no comunicarme el bien de veros?
¿Qué nube os eclipsó, claros luceros?
Dejaos mirar si pretendéis vengaros;
mas ¡ay! que os imagino tan avaros,
que aun no daréis el mal de conoceros.
No merecen gozar ojos humanos
de un ángel bello que se tiene a mengua,
pero advertir para excusar enojos
que cuando huyáis los ojos soberanos
no habléis, que si ellos mudos tienen lengua,
la lengua hará el oficio de los ojos.

Meter: iambic
BALLADA – ŽALOBA.
by Jan Karník

Kde nočních ptáků hnízdiště
se choulí v města bludiště,
dřímotně k druhům šedivcům
krčí se nízký, šerý dům.
Starý dům, soused usedlý,
nad vchodem obraz vybledlý:
Marie Panny na něm vděk,
patronky matek, rodiček.
Noc plyne tichá, bez hnutí,
temná jak hrobky klenutí.
Náhle kdos okno otvírá –
z těla se duše ubírá.
Zašuměl nocí křídel vír,
jak by slét s věže netopýr.
A již se duše chvějící
ubírá k soudné stolici.
Jako červ hříšná svíjí se,
tušíc, že skvrnu vidno tu,
na zemi která tají se
v černý háv noci, v němotu.
Sedí Bůh, sedí na trůně
se žezlem, hvězdy v koruně,
z očí mu září paprsky,
jež řídí světa okrsky.
Před trůnem anděl žalobce,
vyslaný mrtvých od obce,
v ruce má váhy cti a zlob,
dozrálé žatvy váží snop.
Divné dnes za ním zjevení,
smutnější než květ v sklepení.
Jak hejno holých kuřátek,
jimž chybí žlutý kabátek,
křehké jak ze skla hlavičky
a tenké žabí nožičky.
V zadu se v krevné tratoli
z pavučin tílka batolí,
tělíčka bez noh, bez hlavy,
jen jako slimák krvavý.
Hle, duše hříšná, – anděl dí, –
hanbou se v šarlat uzardi.
Pohleď na tílka bez duše
jak scvrklé plody moruše,
pohleď na lidská poupata,
jež házela jsi do blata,
když tvoje ruce proklaté
lampičky sotva rozžaté
za peníz mrzký zhášely
v krvavé, horké koupeli.
Za to, žes matkám krkavčím
sloužila umem popravčím,
Bůh spravedlivý poručí
vydat tě ďáblu v područí.
Než přísný soudce nad světem
vyslovil svatou vůli svou,
Maria Panna spěchá sem:
Jsem, Pane Bože, patronkou
duše té vraždou střísněné,
pro nebe právem ztracené.
Však též za úpis jejich vin
na kříži zemřel Tvůj kdys Syn,
pro jeho lásky věčný div
budiž té duši milostiv!
Novým ji tělem přioděj,
na zem zpět rač ji seslati,
aby tam jako dobroděj
na bludné lidstva souvrati
životů tolik vzkřísila,
co v klíčení dřív zkosila.
Jdouc v městských tržišť bažiny
ať zvedá kleslé do viny,
ať z jejich srdce omývá,
co vášeň kalí marnivá,
ať učí, lásky objetí
mateřstvím že se posvětí,
by ženy, jež dnes loutkami,
s pýchou se zvaly matkami.
Až takto vinu usmíří,
ať znova k nebi zamíří.
Nuž staň se! – věčný Soudce děl.
Stín ženy k zemi zpět se chvěl...
Roku jen lhůta skončila,
duše se před trůn vrátila.
Sama se staví v přísný soud:
Ach, nelze peklu uniknout!
Nelze mi činit pokání,
ženy mne z prahu vyhání.
Marné jsem střehla rozcestí,
jež vede v doupě neřestí.
Hedvábí zdobí hastroše,
bezcitné kněžky rozkoše
v bolestech dětí nerodí.
Plod nezralý se odhodí...
Marně jsem líčka spanilá
v kolébce před zrak kouzlila,
marně jsem v duše zášeří
dýchala něhu mateří.
Studí lesk z výhně zřítelnic
jak záření hvězd ze studnic,
vychladla srdcí ohniska
jak opuštěná hutiska.
Jak mrtvá města v prokletí
svět bude záhy bez dětí!
Z peleše té jsem utekla
a hledám bránu do pekla...
Pod tuto smutnou balladu
netřeba ovšem výkladu.
Já nerád houkám jako sýc, –
leč v básni té je pravdy víc,
nežli je zdrávo národu
pro jeho slávy obrodu.

Meter: iambic
Samota.
by Hynek Grunert

Samota tělo, ducha moří,
veškeré umrtvuje snahy,
a proto jenom blázny tvoří
aneb dokonce – samovrahy.

Meter: iambic
1L: Drum dum, dum dum,
by Franz Grillparzer

Drum dum, dum dum,
Wir gehen herum,
Mit Horn und Cimbel mannigfalt,
Hochauf musizieren wir der Gewalt.
Und schlägts mal um,
Drum dum, dum dum,
Was drauf folgt, findet uns auch nicht stumm.

Meter: iambic
* * * Mám pro tě písní na tisíce.
by Karel Vojtěch Prokop

Mám pro tě písní na tisíce.
mám pro tě lásky ještě více.
Píseň má dozní jak zpěv ptačí,
ale ta láska na věk stačí.

Meter: iambic
Vánek.
by Julius Alois Koráb

Jdu z nekonečna v nekonečno... Lesem
hrá v korunách má píseň tichotklivá,
vše s utajeným poslouchá ji plesem –
i ptáče mlkne, mhouří očka snivá,
i hmyz let staví v slunci nade vřesem...
Fialka útlá, jež se v trávě skrývá,
ni nedýchá; jí v kalíšku se třpytí
jak slzná perla rosy kapka mživá –
v sny hrouží se to něžné, vonné kvítí...
hrá v korunách má píseň tichotklivá...
Jak modré oko v cloně řas tam v sítí
je klidná tůň v svou dumu ponořena,
jen občas třpytná libela zří chvíti
se hladinou, tak modrou do zelena,
když pestrý pták ji rozvlní, jda píti...
Tiš lesa hluboká mnou rozechvěna...
Hrá v korunách má píseň tichotklivá, –
tu srna snivá slyší mne, tam žena
neb chudá dívka, v sosen změť se dívá...
a vzdychne si a dál jde zamyšlena...
Jdu z nekonečna v nekonečno... Splývá
má píseň v šumu s hravým ptactva plesem
a chví se lesem – něžná, tichotklivá...

Meter: iambic
Das Fensterkreuz
by Ferdinand Freiligrath

Zu Neuhaus in dem Schlosse war's: – der Kurfürst
Die Gäste saßen dichtgereiht, und Hörner schmetterten im Saal.
Der Mundschenk goß die Gläser voll, die Diener drängten sich zuhauf –
Es war ein schwüler Sommertag, die Fenster alle standen auf.
Und durch die offnen Fenster rings sah man den kühlen, grünen Wald;
Der Wald, das war zu dieser Zeit des Fürsten liebster Aufenthalt!
In dem vergaß er, hell umtönt von Hirschgeschrei und Rosseshuf,
Den Ärger, den zu Königsberg der böse Landtag dreist ihm schuf.
Ei, dieses starre Königsberg! Ei, dies verwegne Preußenland!
Ei, wie beharrlich und beherzt auf seinen Rechten es bestand!
Und nicht sein Adel bloß! O nein, auch seine Städte sprachen mit!
Wer war's, der die Leibeigenschaft des armen Bauernvolks bestritt?
O frischer, freier Bürgertrotz! O Erbteil, das der Ostsee blieb!
Du sprudelst aus der Flut hervor, mehr als den Brandenburgern lieb!
Wie heute noch der Krone Schein bei deinem Brausen zag erblaßt,
So warst du auch dem kurhut schon in deiner Freudigkeit verhaßt! –
»was kümmern mich die Stände heut zu Neuhaus hier auf meinem Schloß?«
Da stapfte klirrend in den Sall ein Reiter mit entblößtem Haupt;
Ein Bote war's von Königsberg, Blut an den Sporen und bestaubt.
Briefschaften knöpft' er aus dem Wams: – Ei, wiederum ein Ostseestreich? –
Der hohe Jäger riß sie auf; er flog sie durch; er wurde bleich.
Auf seiner Stirne zuckt' empor gehemmter arger Groll:
»das war dein letzter Widerspruch! Hochnasig Volk, dein Maß ist voll!
So wahr ich jetzt den Apfel hier« – Und siehe da, vom vollen Tisch
Rafft'er mit ungestümer Hans sich einen Apfel rot und frisch! –
»so wahr ich den durchs fenster jetzt fortschleudre weit ins Freie hin,
So wahr noch brech' ich Preußens Trotz, brech' ich der Ostsee Eigensinn!
So wahr noch soll als Oberherrn mich diese Bersteinküste sehn!
So wahr noch unterwerf' ich mir dies übermüt'ge Polenlehn!
So wahr noch –« Und er sprang empor! Ausholt' er wild zum Wurfe dann!
Wer mit am Tisch saß, duckte sich und hielt gespannt den Atem an.
Der Apfel flog – fort in den Wald? – Nicht doch, fehl warf die hohe Kur!
Hinflog er sausend durchs Gemach und – traf das Kreuz des Fensters nur!
Traf's, prallte machtlos dann zurück! – So recht! Nur festen Widerstand!
Laß dir dies Kreuz ein Vorbild sein und einen Trost, mein Vaterland!

Meter: iambic
1L: Leser, ich wil seyn kein Tichter,
by Friedrich von Logau

Leser, ich wil seyn kein Tichter,
Wo nur du wilst seyn kein Richter.

Meter: polymetric
Amor sin celos
by Antonio García Gutiérrez

Tengo aprensiones yo como cualquiera,
y tocante a caprichos ¡no se diga!
El campo siempre verde me fatiga,
el cielo siempre azul me sospecha..
Triste la luz del sol me pareciera
sin esa noche del dolor amiga,
y sin la pena que el placer mitiga,
hasta la vida misma aborreciera.
Pues esos ojos tuyos, dueño mío,
que pueden afrentar a uno y mil cielos,
causaron mi amoroso desvarío.
No hallé sombra en su luz, no hallé desvelos,
y mi ardiente pasión murió de frío;
que así muere el amor cuando no hay celos.

Meter: iambic
Trinklied
by Ludwig Achim von Arnim

Wer fragt danach,
Aus dem Gelag,
Hab ich mir vorgenommen,
Den ganzen Tag,
So lang ich mag,
Auch morgen nicht zu kommen.
Herr Wirth, gebt Ihr
Die Freyheit mir,
Mich lustig zu erzeigen,
So seht nur an,
Wie wohl ich kann
Die frischen Gläser neigen.
Dies ist der Trank,
Der Unmuth zwang,
Durch den wir lustig werden,
Der unsern Geist
Der Pein entreißt,
Giebt freudige Geberden.
Er thut uns kund
Des Herzens Grund,
Macht Bettler gar zu Fürsten,
Wir werden kühn
Und frisch durch ihn,
Daß uns nach Blut muß dürsten.
Sein süßer Saft
Giebt denen Kraft
Zu reden, die sonst schweigen,
Macht uns bereit,
Barmherzigkeit
Den Armen zu erzeigen,
Wie auch beherzt,
Das was uns schmerzt
Zu eifern und zu lästern,
Ertheilt die Kunst
Und alle Gunst
Der dreymal dreyen Schwestern.
Daher man sieht,
Wenn wir hiemit
Die Nase schon begossen,
Wie dann der Fluß
Des Pegasus
Kommt auf uns zugeschossen,
Der will dann ein
Poete seyn,
Der kann viel Streitens machen
Von der Natur,
Der redet nur
Von Gottes hohen Sachen.
Dort hat ein Paar
Sich bey dem Haar,
Der greift nach seinem Degen,
Der steht und speit,
Der jauchzt und schreit
Und kann sich kaum noch regen.
Der säuft dem zu
Auf einen Du,
Der schwatzt von seinen Kriegen,
Der sitzt und weist
Wo er gereist,
Und scheut sich nicht zu lügen.
Auch mir wird izt
Der Kopf erhitzt,
O Wein, von deinen Gaben,
Die Zunge singt
Die Seele springt,
Die Füsse wollen traben,
Wohlan noch baß
Durch dieses Glas
Will ich auf dich jezt zielen.
Du deutsches Blut
Laß mir ein gut
Rundadinella spielen.

Meter: iambic
98.
by Friedrich von Logau

Deß Weibes Maul ist ihres Mannes, so weit es Trost und Labsal bringt;
Deß Weibes Maul ist ihrer selbsten, wann auff die Zunge Galle dringt.

Meter: iambic
1L: In diesen dunkeln Hainen
by Johann Georg Jacobi

In diesen dunkeln Hainen
Ging ich den losen Kleinen,
Die Köcher tragen, nach;
Hier, Chloe, hier im Grünen
War Amor unter ihnen;
Ich hörte, was er sprach.
O wenn in diesen Schlingen
Wir nun das Täubchen fingen,
Das mir die Mutter wies!
O lockt es! singt, ihr Brüder;
Ihr wißt, daß sich durch Lieder
Schon manches täuschen ließ.
»komm, Täubchen, komm! Den Wagen
Der Venus, sanft getragen
Vom Zephyr, sollst du ziehn;
Sollst unter Blüthen wallen,
Wenn in des Adlers Krallen
Die Donnerkeile glühn.
Er muß den Zevs begleiten,
Und gegen Riesen streiten,
Und mit ins Treffen gehn;
Du kannst in kleinen Kriegen
Uns nur zur Seite fliegen,
Und überwinden sehn.
O komm! In wenig Tagen
Wirst du verlassen klagen,
Dein Liebling eilt von hier:
Getreuer sind die Gatten
In Paphos sichern Schatten;
Kein Falke raubt sie dir.
Du sollst mit Amoretten
Dich auf den Gürtel betten,
Der unsre Göttin ziert;
Geschmeichelt von Najaden,
Soll dich die Quelle baden,
Die Venus nur berührt.«
So sangen sie, die Brüder!
O süße Macht der Lieder!
O zauberischer Wahn!
Das Täubchen kommt geflogen,
Setzt sich auf Amors Bogen,
Und sieht den Knaben an.

Meter: iambic
I.
by Georg Herwegh

Die Sonne, der wir lang geharrt,
Ist endlich aufgegangen;
Wir schauen ihre Himmelfahrt
Voll Sehnen und Verlangen.
Wo ist ein Herz, das ruhig schlägt,
Wenn solch ein Tag die Schwingen regt?
Ihr Völker wachet auf!
Die Ketten brach der Lenz entzwei
Mit seinen Rosendüften,
Und unsre Seelen rauschen frei,
Wie Adler, in den Lüften.
Die Toten drückt der Tod heut' nicht;
Horcht! unser Meister lebt und spricht:
Ihr Völker, wachet auf!
Ihr Völker, wachet auf und seht
Den Himmel selbst in Flammen!
Ihr Völker, wachet auf und steht
Ein einig Heer zusammen!
Voran, voran, im Sturm voran!
Der Gutenberg trägt uns die Fahn'.
Ihr Völker, wachet auf!
Verheissend schaut sein selig Haubt
Aus Wolken zu der Erden;
Ob man die Blüten uns geraubt,
Die Frucht soll uns doch werden;
Was solch ein guter Geist ersann,
Das thut kein Teufel in den Bann.
Ihr Völker, wachet auf!

Meter: iambic
Olaf Gulbransson
by Joachim Ringelnatz

In der freien Sonne, angesichts
Schöner Tennisspielerinnen,
Steht ein Stier.
Nur ein schmales Linnen
Bammelt ihm vorm Bauch und verdeckt nichts.
Goldig blinken kleine Einzelhärchen
Auf der nackten, braunen Haut.
Etwas brummt behaglich. Und ein Märchen
Wächst ringsum aus Gras und Kraut.
Etwas rund und blank wie Billardglatze
Wendet sich. Man sieht:
Eine undressierbar wilde Katze.
Die beugt sich zurück und zieht –
Gott weiß wie – wunderliche,
Unvergleichbar sichre Zauberstriche.
Breitbeturbant geht ein Riesenkind
In dem schon geschilderten Gewande
Grinsend durch die Wiese und den Wind
Nach dem Strande.
Einen dreisten Seehund sieht man in dem kühlen
Wasser draußen sich zu Hause fühlen.
Echter Whisky strömt durch echte Kehle.
Irgendein beschissner Tropf
Will sich über Großes lustig machen.
Eine Flasche fliegt ihm an den Kopf.
Es ertönt ein echtes Lachen.
Leise seitwärts schreitet eine zarte Weltallseele.

Meter: trochaic
- - Al Príncipe
by Lope de Vega

Teócrito Español, en quien se humana
Apolo con blandura tan divina,
que sin voz extranjera o peregrina
eternizas la tuya soberana.
Honor de nuestra lengua siempre llana,
como su propio nombre determina,
que sin perder la imitación Latina,
no excedes la pureza castellana.
Pues con tan alto estilo se levanta,
donde la envidia tus laureles mira,
y de tu pluma la excelencia canta.
Escribe, inventa, mueve, enseña, admira,
y las Arpías de su mesa espanta
Alcides con el arco de la lira.

Meter: iambic
1L: Da ragt der wilde Waxenstein
by Clara Müller-Jahnke

Da ragt der wilde Waxenstein
hoch in der Lüfte zitterndes Blau; –
zur Hölle soll dort der Eingang sein,
so sagte mir eine alte Frau.
Ich bin ihr begegnet im tiefen Tann,
dahin mich vertrieben die Mittagsglut.
Sie trug den kecken Tirolerhut
und sah mich mit lauernden Blicken an.
»der Eingang zur Hölle reizt mich schier.
Ich war im Himmel in dieser Nacht;
seine selige Wärme behagte mir, –
nun bin ich lüstern nach feuriger Pracht,
nach der ewigen Glut für Seele und Leib, –
wo geht der Weg in die Hölle, Weib?«
Und sie wies mit der dürren vertrockneten Hand
auf des Waxen steiltrotzige Felsenwand,
der in steinerner Ruhe, ein Warner, stand.
Um seine Höhen kein Lebenshauch,
auf seinen Schroffen nicht Gras noch Strauch,
die Wache hielten hier Tod und Graun.
Und ich ging den Weg, denn ich wollte schaun.
Ich ging ihn sicher und stieg empor
und stand vor der Hölle granitnem Tor.
Dreimal schlug ich mit starker Hand
an die lockende, klingende, brennende Wand.
Dreimal tönte der Widerhall
aus der schwindelnden Tiefe wie Glockenschall.
Dreimal klang er von Horst und Riff
aus der schwindelnden Höhe wie Geierpfiff.
Als er das erstemal verhallt,
sah ich in dem Stein einen schmalen Spalt.
Und als er verklungen das drittemal,
lag mir vor den Augen das Höllental.
Kein loderndes Licht, keine flammende Schau,
stahlhart die Wände und glimmerblau.
Von den Höhen fiel es wie Silber weiß,
und im Fallen erstarrte die Flut zu Eis.
Aus dem schäumenden Schlund, wo der Wildbach tost,
reckte die knöcherne Hand der Frost.
Und was er streifte, ward blinkend Eis;
in der Wurzel erstarb das Edelweiß.
In den toten Tiefen lag Schnee und Schnee,
und mir fror das Blut, und mein Herz tat weh.
Ein Schauder durchkroch meinen warmen Leib:
»das ist die Hölle! Wahr sprachst du, Weib!
Das ist das Ziel unsrer Pilgerbahn, –
und die ewige
Mich packte der Schwindel. Mit sinkendem Blick
mit tastenden Schritten nur fand ich zurück
in den rauschenden Wald, an die strömende Flut,
in die sonnige, selige Sommerglut.

Meter: iambic
I. Po smrti Sanchově.
by Jaroslav Vrchlický

Mrtev leží král don Sancho,
Bellidem jenž zavražděn,
oštěp docela jej proklál,
nad tím velký žal a sten.
Kolem něho v pláči stojí
z Castilie grandů květ,
Cidovi však nejhloub k srdci
padla tato běda běd.
Oči v slzách potopené
toto hlasně hovořil:
„Vládče můj, ó Sancho králi,
neblahý, ach den to byl,
když jsi proti vůli svojí
obléhat Zamoru táh,
kdo ti k tomu radil, král
před Bohem ten neměl strach.
Spůsobil tím, že jsi zrušil
rytířstva ten platný řád“ –
Vzpomenuv pak na poměry,
v ticho velkým hlasem vpad.
„Šlechetný ať rytíř vstane,
dřív než den se skryje tmou,
Zamoru ať vyzve k boji
za tu zradu strašlivou!“ –
Odhodláni byli všichni,
v boj však žádný nevytáh,
před Gonzalem měli všichni
i před jeho syny strach.
Neb to statní hoši byli,
každý z nich svou silou znám.
Vstali a na Cida zřeli,
zda to nepodnikne sám.
Sotva Cid to zpozoroval,
povstal čině tuto řeč:
„Dobře víte, na Zamoru
nelze mi se vydat v seč.
Nebo přísaha mne váže,
ale rytíře vám dám,
za Kastilii ať v boj jde;
on když bude státi tam,
věru, sami nepoznáte,
že bych já tam nestál sám!“
Ordoněz Diego povstal,
králi ku nohám jenž leh,
Larů výkvět, zdoba vlasti,
Kastilčanů zdoba všech.
Drsným promluvil tu hlasem,
až všem zatajil se dech:
„Rodrigo když odpřísahnul
to, co neměl přísahat,
netřeba mu k tomu boji
zástupce si jmenovat.
Rytířů zde ještě jiných
stejné cti i zdatnosti
jako on, že udatný jest,
přiznávám to s radostí.
Jestli svolíte však k tomu,
sám chci boj ten podstoupit,
mrtvolu svou v sázku dáti,
chci se bíti, krále mstít;
dobrý leník svému králi
musí vždy rád k službám být!“

Meter: trochaic
PŘED FORTNOU MILOSRDNÝCH
by Jan Neruda

„Nech hochu, nech – zde lávka – jenom chvíli!
Můj život sice chvatem k hrobu pílí,
však kdo se naposled již na svět dívá,
snad přece nějaká mu chvíle zbývá.
Já sice po odpočinku již práhnu,
však tato fortna děsně vábivá
mne nevypustí více za živa –
jen chvilku ještě, na zvonec než sáhnu!
Už dobíhají moje staré síly!
Chléb pro rodinu žádá velkou píli,
a pracoval jsem, jak jen otec může,
vždyť ruka má, hle, mozol, kost a kůže!
Ty ještě neznáš, milý hochu blahý,
ty ještě neznáš, seznáš teprve,
až rozpracuješ ruce do krve,
že lidský život jest až příliš drahý.
Dej mně svou ruku, milý dobrý hochu,
tys jediný měl pro mne chvíle trochu,
aj otec pro synáčka život sází,
syn sotva otce k smrti doprovází!
Ach odpusť starci, že si stýskat zkusí!
Vím – nejednali ke mně nevděčně,
a loučili se se mnou srdečně,
a také vím, že – vydělávat musí.
Tys jediný vždy slouchal děda hlasu,
ostatní neměli chudáci času!
Dej dědu čelo, ty můj hochu zlatý,
ne rty! – vždyť starcův dech je jedovatý –
a jedno políbení na tvé líce,
už je to políbení poslední –
a ještě jednou na mne pohledni, –
teď, hochu, zazvoň, – nemám síly více.“

Meter: iambic
Jen momenty.
by Jaroslav Vrchlický

Jen momenty, jen chvilky zveme svými,
vše ostatní nám cizí se v nic hroutí,
vše honba jen, rci sám, kde spočinouti
myšlénkou, citem, vzpomínkou i rýmy?
Jen momenty vždy skly jak kouzelnými
zříš cos v svítilně magické se hnouti,
však mizí v ráz to a sám dlouhou poutí
jdeš desillusí, mátoh vírem, dýmy.
A nyní ptej se: Z těchto chvilek drahých
co bylo ještě vykoupeno vinou:
a máš tu celou bídu všeho žití.
Na vzpomínek skle pár jen kontur nahých,
víc vzdechů, slzí v srdce hudbu línou
dí zřetelně: Je líp, již děcko mříti!

Meter: iambic
Sales sin sal
by Augusto E. Madan

¡Sal soneto sin sal! ¡Saca sensato
salobridad siquiera! ¡Sé salino!
Sorbiendo sal seguido, Saladino
salvó su situación sin ser silbato
Salicinina, salol, salicilato,
sub-sales salicílicas, succino,
solimán, sulfureto, santonino,
sulfaminol, sílicio, silicato;
si sabias sales sois, salad sextetos
Salvando salaciones superables,
sugiriéndome símiles secretos,
sacaré, -sí señor- siendo sacables,
salobres, saladísimos sonetos
si salidos sin sal, salificables.

Meter: polymetric
Theoretiker
by Friedrich Schiller

Ihr verfahrt nach Gesetzen, auch würdet ihrs sicherlich treffen,
Wäre der Obersatz nur, wäre der Untersatz wahr!

Meter: polymetric
- C -
by Gutierre de Cetina

De sola religión vana movido,
bárbaro, que en su fe piensa salvarse,
de la patria, tal vez, suele alejarse
y en la extraña pasar desconocido.
Pobre, cansado, solo y afligido,
adorado el lugar do fue a votarse,
por más no ver, quiere del ver privarse,
no creyendo ya ver más bien que vido.
Si el ver otra beldad no he procurado,
de aquí viene, señora, y de aquel fuego
que en mi alma se enciende de miraros.
De ver otras yo mismo me he privado;
y en medio de mi mal quedé, aunque ciego,
contento con el bien de contemplaros.

Meter: iambic