PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
BORODINO (I.)
by Josef Svatopluk Machar

Dým zakryl nebe. Země chví se, duní
a hořet zdá se. V rovině se blýská,
reduty soptí oheň s bílým kouřem.
Do hřmění děl a do praskotu pušek
hlas trubek vřeští zoufanlivou výškou.
Hřmí koní cval, řev lidí. A ti Rusi
jak lesy stojí: řada stromů padá
a nová řada nehybně tu stojí
a jiná za ní – černo, nikde výsek.
Mužíci, jimž vous divý po pás sahá,
se s tupým odevzdáním zbíjet dají.
Kalmyci šikmoocí, kteří věří,
že šípy jejich nejlepší jsou zbraní,
Tataři drobní na svých malých koních,
Čerkesi, Gruzinci a Osetinci
a Čuchonci a líní Samojedi
a děti Sibiře. Zem mokvá krví
a poseta je mrtvolami lidí
i zvířat, lafetami, děly, vozy,
šavlemi, puškami a tornistrami.
Na bílém koni v čele svého štábu
hle, císař letí, pohled upřen v dálku,
a bojující, kteří mistra shledli,
řvou pozdrav mu a pálí úsilovně.
Pět klouzajících vojáků se klátí
a podepírá – ustupují z ohně.
– Kde regiment váš? – císař přísně stane.
– Sire, my jsme regiment – vzdych jeden tiše
a zapotácel se a pad mu k nohoum.
Smek císař klobouk. Zase poslal pohled
v tu dálku, kde se ruských těl les černal,
vzpomínka z Herodota blýskla hlavou,
a řek si tiše: – Ano, to jsou Skyti. –

Meter: iambic
HNANCI.
by Antonín Klášterský

Vůz mlékařčin, jenž dvěma psy je vlečen,
jen zahrčel, znik’ v síti ulic kdesi,
ó, toho ruchu, jenž tu přes den běsí!
Teď jdeš tu sám, tak tichu tomu vděčen.
Slyš, kroky houfu. Stráž to vede hnance,
řad svázán jde a řad jich volně kráčí,
ti s drzým smíchem a ti táhnou v pláči
a s trochou studu chudé vlekou rance.
A město spí, jak hlava když je spitá,
po práci, víru město tiše leží,
nedávno zvony zahučely s věží,
a na střechy se slunce pablesk chytá.
A spuštěny jsou dolů clony bílé,
a uzavřené domy jsou tak němy,
jen kroky hnanců dutě ulicemi
se rozléhají za té jitra chvíle.
Ó, společnosti, město, spi jen! Ranní
tvé sny jen z růží vonných buďtež stkány,
ty nesmíš zříti na svém těle rány,
ni cítit, jak tě – amputují v spaní!

Meter: iambic
- CXCII - A un pintor enamorado de una dama cuyo retrato hacía Que fuera desatino daros yo su belleza, y en él fue poco amor, si fue grandeza.
by Lope de Vega

Artífice rarísimo que a Apeles,
a Zeuxis, a Parrasio, a Metrodoro,
vencéis en precio, como al plomo el oro,
en modelos, en tablas y papeles:
Suspended los colores y pinceles,
pues os suspende el alma el bien que adoro
y no perdáis el tiempo en su decoro,
pues imitáis jazmines y claveles.
Que si os viera del Tormes al Hidaspe
medir llorando el áspero camino,
no me ablandara más que bronce o jaspe;
que si vos sois de ser de Apeles dino,
yo para dar mi celestial Campaspe,
de ser Magno Alejandro soy indino:

Meter: iambic
- XXIII -
by Trillo y Figueroa

De una nudosa haya carcomida
ya de los siglos por que había pasado,
honor de las montañas y sagrado
de las fieras, a quien era acogida,
una rama rebelde y desabrida
una siesta Daliso había cortado
para sustituir de su cayado
la antigua paz, la anciana fe rompida.
«Ya que el grueso bastón (aunque prolijo)
vido obediente a su maestra mano,
al cielo se volvió, y así impaciente,
vengarme, dioses, de una ingrata, dijo,
pues un tronco a mi ruego es tan humano,
y ella a mi dulce fe tan inclemente.»

Meter: polymetric
Zueignung .
by Justinus Kerner

Herz! gedenkst du noch der Stelle,
Wo einst unser Frühling war,
Deines
Der verlassenen Kapelle,
Jenes Himmels wunderklar?
Ach! es war ein kurzes Träumen,
Schmerz der Trennung lange Jahr!
Herz vom Herzen weggerissen,
Wandelnd in der Fremde bang,
Ward dein
Meiner in den Finsternissen,
Meine Liebe, mein Gesang,
So der Welt ward keins zum Raube,
Bis ich gänzlich dich errang.
Jezt, was kaum ich sah in Träumen,
Bildete sich wirklich aus:
An dem Berg der Frauentreue
Stehet unter grünen Bäumen
Freundlich unser kleines Haus
Und geliebter Kinder dreye
Hüpfen fröhlich ein und aus.
Und dahin sind Schmerz und Sehnen,
Die in mir das Lied erregt,
Auch das scherzende, — entsprungen
Ist auch diß nur stillen Thränen,
Nur dem Gram, der mich bewegt.
Herz! — und ich hab' ausgesungen,
Weil du allen Schmerz gelegt.

Meter: trochaic
- LXV - Si las penas que dais
by Juan Boscan

Si las penas que dais son verdaderas,
como muy bien lo sabe el alma mía,
¿por qué ya no me acaban, y sería
sin ellas mi morir muy más de veras?
Mas si por dicha son tan lisonjeras
que quieren retozar con mi alegría,
decid, ¿por qué me matan cada día
con muerte de dolor de mil maneras?
Mostrarme este secreto, ya, señora,
y sepa yo de vos, pues por vos muero,
si aquesto que padezco es muerte o vida;
porque siéndome vos la matadora,
mayor gloria de pena ya no quiero
que poder yo tener tal homicida.

Meter: iambic
Sé dueño de ti mismo
by Juan Manuel Cotta

La pasión es un niño sin
                  cultura, que juega
en un palacio -el alma-, destrozando los muros,
rompiendo los cristales ¿Pobre de quien se entrega
obediente al mandato de sus torpes conjuros!
La pasión es barquilla liviana que navega
sin rumbo y bajo cielos terriblemente obscuros
¡Buen timón, almirante, revisar la bodega
y echar al agua el lastre de los sueños impuros!
¡Oh! dómine; no dejes que el «niño» se pervierta,
ni dejes, almirante, que la
                  «barquilla» incierta
navegue, porque acaso descenderá al abismo
Y tú, gobierna, tu alma, aprisiona el encono,
y no te eches en brazos del sabroso abandono
¡Elévate, levántate! Sé dueño de ti mismo.

Meter: polymetric
- LXXIII - Siente la violencia de los celos
by Joseph de Litala y Castelvi

Celos que al alma sois tan inmortales,
muerte viva, tormento sin sosiego,
volcán en que se atiza tanto fuego,
hidra donde renacen tantos males.
Víboras, que entre flores y cristales
la, ponzoña guardáis, para que ciego,
luchando beba aquel desasosiego,
que muere por saber causas fatales.
De cual Patria vinisteis tan violentos,
a embarazar las glorias de una dicha,
que sacrifica el alma en rendimientos.
Sepa el Amor, que es su mayor desdicha
sujetar sus altivos pensamientos
a una pena, que aun no es para dicha.

Meter: polymetric
- LIII -
by Lope de Vega

Estando ausente de tus ojos bellos,
sus rayos me abrasaron, ¡caso extraño!
Y no fue sueño, ni parezca engaño,
que me abrasaron, aunque lejos de ellos.
Al sol los levantaste, y él con ellos
venció la luz de la mitad del año;
yo quise ver lo que era por mi daño,
y por mirar al sol, vi al sol en ellos.
Fue espejo el sol, el cual reverberando
en mí tus ojos con ardor tan nuevo
pudieron abrasar el alma mía.
Fue infierno el mundo, y fuego el aire blando,
el sol Faetón, yo etíope, tú Febo,
el norte incendio, y el ocaso día.

Meter: iambic
27. Aus H. Brokmans Stambuche
by Paul Fleming

So viel Athen und Rom an Weisheit Schönes hat,
so viel hat Beides dir gegeben in der Tat,
o du der Musen Zier und Lust der Charitinnen,
den jeder lieben muß, der Liebe kan beginnen!
Ich ehre deinen Geist und wundre mich der Kunst,
doch übertrifft sie zwei der Freundschaft werte Gunst.
Ich weiß nicht, was ich vor und nach an dir soll lieben.
Diß weiß ich, du bist mir ganz in den Sinn geschrieben.

Meter: iambic
Náše paní.
by Antonín Klášterský

Náše paní, té vám paní,
nemuším se stydít za ni,
třijců jen má šest párů,
šatů plnou halmaru.
Náše paní, té vám paní,
chlapci se jen fantí za ní,
přídou večer ke dvoru,
koukají se nahoru.
Náš pán si ji pěkně strojí,
von se vo ní tůlik bojí:
„Di vod vokna, Mankydla,
eště bys mňe nastydla!“

Meter: trochaic
- XLVI -
by Juan de Tassis y Peralta

Aquí donde fortuna me destierra
con vos estoy, señora, aunque sin veros,
por milagro este bien me hizo quereros,
que en lo demás ningún pesar me yerra.
Sin que pueda morir me falta tierra;
moriré en la memoria de perderos,
seguro con saber que ha de teneros
en sí mi alma donde Amor os cierra.
A la vista inmortal del pensamiento
no se verá jamás que ausencia impida
lo que impide a mis ojos hoy mi suerte.
Ni yo desde tan largo apartamiento
tengo más que ofreceros que una vida,
que de no veros es eterna muerte.

Meter: iambic
1L: Bist du nie des nachts durch Wald gegangen,
by Christian Morgenstern

Bist du nie des nachts durch Wald gegangen,
wo du deinen eignen Fuß nicht sahst?
Doch ein Wissen überwand dein Bangen:
Dich führt der Weg.
Hält dich Leid und Trübsal nie umfangen,
daß du zitterst, welchem Ziel du nahst?
Doch ein Wissen übermannt dein Bangen:
Dich führt dein Weg.

Meter: trochaic
A Isabel
by Enrique Gronlier

Toma, Lesbia, las páginas preciosas
del bello libro que a tu mano envío,
cual santa prueba de un recuerdo mío,
en vez de darte mis mezquinas glosas;
en él verás las plantas olorosas
que besan ledas el sonante río;
la rubia espiga del ardiente
                     Estío
que se doblega entre fragantes rosas
Es historia de férvidos amores
do marca la virtud su noble paso:
Es poema de lágrimas y flores
Una pasión que floreció en su ocaso;
porque es, Belisa, un cuento de
                     pastores
del amante y sensible Garcilaso

Meter: iambic
XXXIV. Tys jak májové to loubí,
by Vítězslav Hálek

Tys jak májové to loubí,
když se v teplé šero skládá,
a v šum dýchne z nitra, z hloubí –
duše mladá!
Každý lístek mluvou jímá,
plna květů tvá je vnada,
v tobě zpěv, kdy všecko dřímá –
duše mladá!
Vše ti svaté, velikánské,
a myšlenek skočná řada
jak ty mušky svatojanské –
duše mladá!
Tak jsi divomocná vezdy,
že tvým touhám nebe střádá
do klenutí zlaté hvězdy –
duše mladá!
Taká jsi, že na tvá slova,
byť i hasly v poušť a lada,
světy roznítí se znova –
duše mladá!

Meter: trochaic
Boží rybář
by Antonín Sova

Tajemství mé vede kroky,
které pod hlubinou spí.
Hodiny a dny a roky
číhám hlubin u výspy.
Rybář boží, vrhám sítě,
dychtiv božský chytit div.
Jsem jak staré, dobré dítě
krásou úžasů svých živ.
Pomalu tak z mého díla
vzchází, roste celá zem,
V čekání je moje síla.
Uslábnu, když dosáh‘ jsem.

Meter: trochaic
UKOLÉBAVKA.
by Adolf Bogner

Spi, můj drahý andělíčku,
dřímej sladký sen;
kolíbá tě tvoje máti,
polibky ti spánek zlatí,
dřímej sladký sen!
Hajej, dadej, drahé dítě,
kvítku lásky mé!
Otec tvůj se nezná k tobě,
ač jsi jeho vlastní robě,
kvítku lásky mé!
Blaze tobě, dokud žiješ
v loktech matky své,
až mě žaly ve hrob sklátí,
musíš učiti se znáti,
co jsou boly zlé!
Blaze tobě, dokud neznáš
lstivý, klamný svět,
nevíš, že jsi srdce mého
a milence nevěrného
pohozený květ!
Dřímej, dřímej, kvítku lásky,
dřímej v klíně mém,
máti tvoje tobě pěje,
hořké slzy při tom leje
nad svým sirotkem!

Meter: trochaic
Srdci.
by Jan Ježek

Mé srdce ztiš se! K čemu nepokoj
tvou hloubí zmitá z jitra do noci
a nocí celou? – Což tu krutou znoj
lék neztiší, což nikde pomoci? –
Mé srdce ztiš se! Vždyť ve bouři vln
se rodí perel nejvzácnější druh.
Trp maličko, tvůj život, strastí pln
již brzy v květný éden změní Bůh.
Mé srdce ztiš se! „Hrob co uchvátí,
to nevydá“ jest lidská jenom báj;
vímť, že mi kdysi vše zas navrátí,
až smrti branou vkročím nebes v ráj!

Meter: iambic
Más se han perdido en la prosperidad confiados, que en la adversidad prevenidos.
by Quevedo

Más escarmientos dan al Ponto fiero
(si atiendes) la bonanza y el olvido,
que el peligro y naufragio prevenido
y el enojo del Euro más severo.
Ansí, cuando, cortés y lisonjero,
Noto tus velas mueva adormecido,
y sirva, por tus gavias extendido,
de líquido y sonoro marinero,
entonces, ¡oh Mirtilo!, desvelados
en la milicia de la calma ociosa,
tus sentidos irán y tus cuidados.
Menos dulce es la paz que peligrosa;
no salgas, no, a recibir los hados;
tarda, con advertencia peligrosa.

Meter: iambic
Bange Zweifel
by Ludwig Thoma

Das Korn steht hoch und seine Ähren blüh'n;
Mit zarten Halmen sprießt der junge Haber;
Es strotzt der Weizen, üppig, dunkelgrün;
Man sieht mit Freude rings den Segen – aber –
Ein Seufzer ringt sich doch dem Deutschen los.
's ist ja recht schön und gut, wenn wir im Frieden
Den Reichtum ernten, den der Mutterschoß
Der Erde gab. Indessen – tja – vermieden
Wir nicht am Ende doch den heil'chen Krieg
Zum Schaden uns'rer nazjonalen Ehre??
Die Frage ist, ob das Prestiesche stieg,
Ob es nicht fiel trotz uns'rer scharfen Wehre?
Wir lassen rings um diese schöne Welt
Das trotzig blaue deutsche Auge rollen;
Versteht man auch – die Frage ist gestellt –,
Daß wir mal anders können, wenn wir wollen?
Wie steht's in Asjen mit der Bagdadbahn?
Was macht in China uns're Einflußsphäre?
Hegt irgendeine Großmacht diesen Wahn,
Daß an der Sonne unser Platz nicht wäre?
Herrscht links und rechts von uns, herrscht überall
Die rechte Ehrfurcht vor der deutschen Größe?
Sonst nämlich braust ein Ruf wie Donnerhall,
Und 's wäre Zeit, daß man das Schwert entblöße.
Die deutsche Tatkraft ist just zentenar,
Auch Richard Wachner ward uns ja geboren,
Und jeder ächte Deutsche fühlt, er war,
Er ist und bleibt zum Höchsten auserkoren.
Man trinkt sein Bier. Die heil'che Flamme glüht,
Sie greift um sich in rasender Verbreitung,
Denn jeglicher Gedanke, der hier sprüht,
Ist ein Extrakt aus abonnierter Zeitung.

Meter: iambic
A Isabel la Católica por el descubrimiento de América
by José Zorrilla

Vencedora en Granada, hallas mezquino
el mundo antiguo, en la
                  sublime idea
que de tu pueblo tienes, y desea
abrir tu alma a su expansión camino
Proteges a Colón, y el peregrino
plan se logra por ti, que la europea
ciencia extendiendo, en cuanto
                  el mar rodea
planta la Cruz del Redentor divino
Así tu gloria América proclama,
y a las naves de Hirán causa desdoro
y al bienhechor ejército de Osiris.
Sorata te alza al éter: Tequendama
le hunde en tu aplauso: Niágara
                     sonoro
como nimbo de luz te ciñe el iris

Meter: iambic
Abbildung der Liebe.
 C. H. v. H.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Der liebe rosen-blat hat dörner zu gefehrten,
Aus welchen nach der lust der unlust früchte blühn;
Sie hebt ihr haupt empor, als wie auf zauber-gerten,
Und kan durch einen blick uns ins gehäge ziehn.
Dann stöst der freyheit schiff an ungeheure klippen,
Es bleibt, eh wirs vermeynt, auf einer sand-banck stehn,
Und lacht kein trost uns an von rosen-lichten lippen;
So heists: O himmel hilff! wir müssen hier vergehn.
Da stimmt das hertze an: Verlasse mich, o liebe!
Dann heists: Entfernet euch, die ihr ans lieben denckt,
Durch lieben wird uns nur der wohlfahrts-himmel trübe,
Nichts ist, was unsre brust mehr als die liebe kränckt.
Doch, sind die dornen weg, so greifft man nach den rosen,
Es giebt die beßre zeit uns andre sinnen ein,
Dann können wir vergnügt in den gedancken losen,
Auf welcher seite wiram liebsten wollen seyn.
Und so verlieren wir die kurtzen lebens-zeiten,
Das schiff des lebens laufft dem hafen näher zu,
Biß uns der winter pflegt in so ein land zu leiten,
Wo man der liebe baum mit erde decket zu.

Meter: iambic
Safo – II
by Ricardo del Monte

¡Vanos mi ruegos y mi lloro han sido!
A ti me acojo, Léucades bravía,
Safo en tu sirte milagrosa fía
que le dará la muerte o el olvido
¡Duélate mi pasión, diosa de Gnido!
y si en hora feliz la lira mía
vibro en tu prez, mitiga en
                     mi agonía
el amargor de mi postrer gemido
¡Hijas de Lesbos! Si mi
                     cuerpo inerte
llevase a vuestros pies la onda traidora,
cubridlo de verbenas y amarantos,
y aplaque en él su cólera mi suerte,
pero el fuego que el mar apague ahora,
rojo esplendor irradiará en mis cantos!

Meter: polymetric
1L: Dich, vor Minuten noch, im Himmel Hochgeborner,
by Karl Friedrich Kretschmann

Dich, vor Minuten noch, im Himmel Hochgeborner,
Bewundernswürdiger, Gesunkener, Verlorner,
O schöner Stern! mein Lied soll dich verewigen! – –
Doch – halt! – wo bist du denn?

Meter: iambic
84.
by Friedrich von Logau

Gut macht Muth; wann Narribertus nur zwey Thaler bey sich hat,
Weiß er durch das Thor zu gehen keinen Raum und keinen Rath.

Meter: polymetric
XV.
by Jaroslav Vrchlický

U lože tvého bděl jsem v mnohé noci,
zřel ráje kmit v tvém oku, zřel tvá muka,
tě spustiti v hrob pomohla má ruka
a dovedl jsem trud a bolest zmoci.
Teď ale v šílenost má lítost vzrůstá,
když pomyslím, že v umírání době
jsem pouze chladnou ruku zlíbal tobě,
jen ruku, a ne čelo, a ne ústa...

Meter: iambic
Zur Nacht.
by Theodor Storm

Genießen dieser Stunde vollen Frieden!
Nun sind wir unser; von der frechen Welt
Hat endlich uns die heilige Nacht geschieden.
Laß einmal noch, eh' sich dein Auge schließt,
Der Liebe Strahl sich rückhaltlos entzünden;
Noch einmal, eh' im Traum' sie sich vergißt,
Mich deiner Stimme lieben Laut empfinden!
Was giebt es mehr? der stille Knabe winkt
Zu seinem Strande lockender und lieber;
Und wie die Brust dir athmend schwellt und sinkt,
Trägt uns des Schlummers Welle sanft hinüber.

Meter: iambic
Virués, Cristóbal de Valencia. 0 - 1609 Poeta y dramaturgo. Hijo del médico Alonso de Virués, amigo de Luis Vives. Sonetos en su honor (Por su estilo y forma se suponen son de Vinués.) El doctor Francisco de la Portilla, capellán de Su Majestad
by Cristóbal de Virués

Si entre los sabios griegos fue ilustrado
Homero por su tan subida rima,
y entre latinos se le dio la prima
al Mantuano heroico celebrado.
¿Qué merece el que el vuelo a levantado
cantando lo que el Cielo tanto estima,
como es un pecador cuando se anima
a salir con fervor de su pecado?
Mayor palma es la vuestra y mayor gloria
Virués pues con Poema peregrino
cantáis del gran Garín las alabanzas,
y de aquel Santuario la memoria
eternizáis, abriéndonos camino
a contemplar divinas Esperanzas.

Meter: polymetric
I. Již usnulo vše po lese
by Alois Jirásek

Již usnulo vše po lese
a sny se všecko blaží,
jen dub tak něco zašeptá,
co na kraji na stráži.
Jen dub tak něco zašeptá
o zašlém hrdin rodu,
co bojovali statečně
a mřeli pro svobodu.

Meter: iambic
1L: sind wie Berge im Abend. Blenden
by Rainer Maria Rilke

sind wie Berge im Abend. Blenden
jeden, zu dem sie sich wenden.
Die Gürtel um ihre Lenden
und die lastenden Mantelenden
sind Länder und Leben wert.
Mit den reichgekleideten Händen
Ein junger König aus Norden war
in der Ukraine geschlagen.
Der haßte Frühling und Frauenhaar
und die Harfen und was sie sagen.
Der ritt auf einem grauen Pferd,
sein Auge schaute grau
und hatte niemals Glanz begehrt
zu Füßen einer Frau.
Keine war seinem Blicke blond,
keine hat küssen ihn gekonnt;
und wenn er zornig war,
so riß er einen Perlenmond
aus wunderschönem Haar.
Und wenn ihn Trauer überkam,
so machte er ein Mädchen zahm
und forschte, wessen Ring sie nahm
und wem sie ihren bot –
und: hetzte ihr den Bräutigam
mit hundert Hunden tot.
Und er verließ sein graues Land,
das ohne Stimme war,
und ritt in einen Widerstand
und kämpfte um Gefahr,
bis ihn das Wunder überwand:
wie träumend ging ihm seine Hand
von Eisenband zu Eisenband
und war kein Schwert darin;
er war zum Schauen aufgewacht:
es schmeichelte die schöne Schlacht
um seinen Eigensinn.
Er saß zu Pferde: ihm entging
keine Gebärde rings.
Auf Silber sprach jetzt Ring zu Ring,
und Stimme war in jedem Ding,
und wie in vielen Glocken hing
die Seele jedes Dings.
Und auch der Wind war anders groß,
der in die Fahnen sprang,
schlank wie ein Panther, atemlos
und taumelnd vom Trompetenstoß,
der lachend mit ihm rang.
Und manchmal griff der Wind hinab:
da ging ein Blutender, – ein Knab,
welcher die Trommel schlug;
er trug sie immer auf und ab
und trug sie wie sein Herz ins Grab
vor seinem toten Zug.
Da wurde mancher Berg geballt,
als wär die Erde noch nicht alt
und baute sich erst auf;
bald stand das Eisen wie Basalt,
bald schwankte wie ein Abendwald
mit breiter steigender Gestalt
der großbewegte Hauf.
Es dampfte dumpf die Dunkelheit,
was dunkelte war nicht die Zeit, –
und alles wurde grau,
aber schon fiel ein neues Scheit,
und wieder ward die Flamme breit
und festlich angefacht.
Sie griffen an: in fremder Tracht
ein Schwarm phantastischer Provinzen;
wie alles Eisen plötzlich lacht:
von einem silberlichten Prinzen
erschimmerte die Abendschlacht.
Die Fahnen flatterten wie Freuden,
und Alle hatten königlich
in ihren Gesten ein Vergeuden, –
an fernen flammenden Gebäuden
entzündeten die Sterne sich...
Und Nacht war. Und die Schlacht trat sachte
zurück wie ein sehr müdes Meer,
das viele fremde Tote brachte,
und alle Toten waren schwer.
Vorsichtig ging das graue Pferd
(von großen Fäusten abgewehrt)
durch Männer, welche fremd verstarben,
und trat auf flaches, schwarzes Gras.
Der auf dem grauen Pferde saß,
sah unten auf den feuchten Farben
viel Silber wie zerschelltes Glas.
Sah Eisen welken, Helme trinken
und Schwerter stehn in Panzernaht,
sterbende Hände sah er winken
mit einem Fetzen von Brokat...
Und sah es nicht.
Und ritt dem Lärme
der Feldschlacht nach, als ob er schwärme,
mit seinen Wangen voller Wärme
und mit den Augen von Verliebten...

Meter: iambic
[uebertags kann ich den Kummer]
by Friedrich Rückert

Uebertags kann ich den Kummer
Tragen mit Ergebung,
Dann mich hüllen in den Schlummer,
Betend mit Erhebung.
Wenn die lieben Englein lachen
Nachts in meine Träume,
Schwer ist morgens das Erwachen
In die öden Räume.

Meter: trochaic
Competencia entre la rosa y el sol
by Isabel de Castro y Andrade

Púrpura ostenta, disimula nieve,
entre malezas peregrina rosa,
que mil afectos suspendió frondosa,
que mil donaires ofendió por breve.
Madre de olores a quien ambas debe
lisonjas, no por prenda de la diosa,
mas porque a los aromas deliciosa
lo más sutil de los alientos bebe
En prevenir al sol tomó licencia:
sintiólo él, que, desde un alto risco,
sol de las flores halla que le incita;
miróla al fin ardiente basilisco,
y, ofendido de tanta competencia,
fulminando veneno la marchita.

Meter: iambic
Freunde, die wir nie erlebten
by Joachim Ringelnatz

Ihr, die nie ich sah,
Nimmer menschlich sehe,
Seid mir nun so nah,
Wenn ich einsam gehe.
Was ich weiß, nicht wußte
Über euch, hab ich's versäumt?
Ich's verfehlt? –
Oder mußte
Fern vergehn, was ich erträumt? –
Schenkte Gott die Kunst, das Wort
Ferner, Toter nachzulesen.
Ach wie heiß mich das beschlich:
Dann und dann und da und dort
Ist ein Herz wie meins gewesen,
Still für sich.
Tröstliches Gefühl: Es dächte
Später wer so über mich. –
Keine aller Erdenmächte,
Wär sie noch so übermütig,
Kann uns trennen,
Die wir Gleiche sind zu nennen.
Denn wir waren nie gesellt,
Weil der Gott uns weise, gütig
Fern vonander aufgestellt,
Wissend um die Welt.

Meter: trochaic
Ruth St. Denis.
by Emanuel Lešehrad

Podepřen v loži na jeviště zřím,
Spíjím se zjevem zářícím,
Zářícím zjevem tančícím...
Tančí tam žena podivných gest,
Podivných, báječných, kouzelných gest,
Houpá se, kloní jak lotosu květ,
Jenž na vlnách tónů zdá lehce se chvět,
Roztoužen v okamžik, umdlený v let.
Zavírám oči, zavírám, sním,
Nevidím St. Denis, již nevidím.
V modravém lesku měsíčním
Tančící snědou vílu zřím,
Má něhu mých snů a touhy vznět,
Vznáší se k písním dávných let,
Tak cizích již, teskných, neznámých,
Vznáší se, pluje, tone v nich.
A měsíční svity kolem ní
Těkají v němém nadšení,
Hladí jí tváře, líbají,
V závoje modré vplétají.
Tančí tak tiše jako sen,
Jak vidina vzácných duše scén,
Kdy procitá v nitru člověka
Pohádka touhy odvěká...
A opět ji vidím, opět zřím:
Tančí ve světle slunečním;
Je skvělá, je smavá, zářící,
V démantů ohni hýřící,
Vášní se chvěje, žár v smysly leje,
Bláznivé tančí, bláznivé reje,
Opíjí, rozchvívá, vábí a svádí,
Krev v žilách zažehá, probouzí mládí,
Nervy mé napíná, mozek můj zpijí,
V paianu smyslném krouží kol, míjí...
Všechno se hroutí, všechno se kácí,
Vidina mizí a v temno se ztrácí,
Jeviště, prostora, zvedá se, dlouží,
Zrak tone v závrati, v propast se hrouží,
Bezmezno, bezmezno, prostory věčné,
Nesmírné, nesměrné, nekonečné...
V parách se blyští cos, blyští a svítí,
Zdá se mi, v dálích kdes že se cos třpytí,
Blíží se, blíží, stále se blíží,
Z temnot se noří, se v temnoty hříží
Veliká hvězda, tak veliká, jasná,
Tančící bohyně nahá a krásná,
Zářící, plající, bílá a žhoucí,
Tančící hvězda a bohyně skvoucí.
Tančete, bohyně, tančete jen,
Všechno je illuse, všechno je sen,
Láska, bůh, duše a pohledy žen,
Tančete, St. Denis, tančete jen.
Linie, formy a pohledů třpyt,
Všechno chtít omámit, všechno chtít zpít,
Do duše, do srdcí nadšení lít,
Ve snění tančit a v tančení snít.

Meter: dactylic
- XXIII -
by Juan de Timoneda

Heridiana, pastora, linda amada
de Ibero un pastor que la doraba
riberas del Rezín se paseaba
de su querido amigo acompañada.
Paróse de que estuvo algo cansada
y en agua cristalina se miraba,
temiendo Ibero que presente estaba
que de sí no quedase enamorada.
Cubrióle de presto entrambos ojos,
y mil veces besándola decía:
«Heridiana de hoy más ten este aviso
si quieres que vivamos sin antojos,
de los ríos y fuentes te desvía,
no te acontezca a ti lo que a Narciso.

Meter: polymetric