PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Nur Gedult, ihr schwachen Sinnen!
by Johann Christian Günther

Nur Gedult, ihr schwachen Sinnen!
Zittern hilft nicht vor den Tod;
Feige Seelen müßen paßen
Und die Palmen überlaßen,
Denn sie sterben vor der Noth.
Nur Gedult, ihr schwachen Sinnen!
Zittern hilft nicht vor den Tod.
Nur Gedult! Wenn Spötter rasen,
Ist die Drohung oft nur Wind.
Eichen wachsen oft aus Steinen.
Vor dergleichen Ruthen weinen
Zeigt ein unbesonnen Kind.
Nur Gedult! Wenn Spötter rasen,
Ist die Drohung oft nur Wind.
Nur Gedult! Das falsche Glücke
Prüft die Helden durch den Streit.
Ohne Blut ist wohl kein Siegen,
Und ein wahres Selbstvergnügen
Kommt nicht ohne Kampf und Leid.
Nur Gedult! Das falsche Glücke
Prüft die Helden durch den Streit.
Nur Gedult, wenn Neider prahlen;
Denn es ist ein Übergang.
Eh wir oft die Hand verkehren,
Wird ihr Lachen schon zu Zähren
Und die Lust ein Mordgesang.
Nur Gedult, wenn Neider prahlen;
Denn ist es ein Übergang.
Nur Gedult! Die rechte Liebe
Grünet auf Beständigkeit.
Läst uns manche Schönheit warthen,
Giebt uns endlich doch ihr Garthen
Blumen der Zufriedenheit.
Nur Gedult! Die rechte Liebe
Grünet auf Beständigkeit.
Nur Gedult! Auf Sturm und Blizen
Wird die Luft so rein als klar.
Wetter, Feind und Neid und Glücke
Machen mir nicht naße Blicke,
Denn ich singe in Gefahr:
Nur Gedult! Auf Sturm und Blizen
Wird die Luft so rein als klar.

Meter: trochaic
Kytice.
by Adolf Heyduk

Ven, květy, čas už spěchá k letu,
ven z obalových kuklí všech,
ať družně do kytky vás vpletu
jak básník v píseň žert i vzdech.
Ty budeš základem, má růže;
kol tebe, oku v milý děk,
vždy po dvou připoutaných úže
dám vínek modrých fialek.
Sem tamo podléška buď bledá,
pak karafiát vrchem vnad...
„Proč chvat tvůj kvést, proč žít nám nedá?
mníš, že nemáme srdcí snad? –“

Meter: iambic
Na rozcestí.
by Bohdan Kaminský

Kdys dítě zřel jsem na rozhraní třídy.
Tam stálo plaché, bázlivé a bosé
to dítě nouze, bídy,
jak matce s očí právě ztratilo se.
Po parném dni teď večer zvolna vzrůstal.
To dítě zbylo samo v hlučném davě
a jenom pláč mu zůstal
a se rtů jeho splýval usedavě.
V hlučícím víru povozů, jichž kola
hrčela letem, v lidí šumném spěchu
krok udělalo zpola
a opět zpátky – po matce ni slechu.
A zmatené tím hlukem, tmou i světly,
práskáním bičů, voláním i řečí,
tam stálo, oči hnětly
je slzami uprostřed nebezpečí.
Kol, jak to bývá, dav se kupil valem,
strnulé dítě bylo jeho středem
a v strachu neskonalém
si utíralo slzy v líčku bledém.
„Čí’s?“ ptal se kdos, pláč zavzněl jemu v odvet.
I strážník ptal se zvolna, přišed k tomu
a mlčky, vážně odved’
to bosé dítě, by je vrátil domů...
A za chvíli vše kolejí šlo všední,
dál po ulici ve smíchu a řeči
jak vždycky, ze dne ke dni,
se procházeli šťastní zahaleči.
Až bezradostná řada prvních dní
ti uprchne i naděj poslední,
že rájem pustá země:
ty dítě vzrosteš v muže z jinocha,
snad mnohá žena tebe pokochá
a zulíbá tě jemně.
Snad poznáš stokrát mráz i nemoc, než
z těch hadrů dětských v muže dorosteš,
snad bída tebe zchvátí
a ztýrá hlad... a pak jednoho dne
snad každý tebou v smíchu pohrdne
a v čelo naplvá ti.
Leč dorosteš... ne vědom proč a zač,
však třeba v slávě budeš chodit radš
než v dětském, chudém cáru,
snad ještě tajně schováš mnohý chek
a rozluštíš tak tvrdý oříšek,
jak nežebrá se k stáru...
Však myšlénka-li bude věnem tvým,
štván, tupen, kopán často zoufalstvím
se budeš chvěti v pláči,
snad sobě klásti steré otázky,
proč, běda, proč tím žitím bez lásky
se člověk k hrobu vláčí.
Pak zoufati sám budeš nad sebou,
až pochybnosti v skráň ti zazebou,
zda vystačí ti síla
k té hrozné pouti tmou a bez světla,
tmou, z které dávno víra ulétla,
ta holubička bílá.
Ó pak se zachvíš ztrnulý a něm,
sám, věčně sám, jen se svým geniem,
v nějž víru ztratíš záhy,
ó pak se budeš pochybnostmi chvět,
až opustí tě nadšení i vznět,
jít v konec bludné dráhy.
Pak ptát se budeš do tmy bez echa,
kde jedna jiskra, naděj, útěcha,
v co věřit ještě máme,
kde každý bije pravdu do tváře,
kde vždycky nám o stěny žaláře
se křídlo ducha zláme...
A kopán těmi, jimž jsi sloužit chtěl,
vždy stržen v bláto, když ji povzletěl,
a zrazen, kdes chtěl štěstí,
mráz na prsou a v srdci palnou tíž,
jak malé dítě znovu ocítíš
se v mukách na rozcestí.
Tu hlavu skloníš v smutku, v srdci rmut
a prázdno, teskno, spásy odnikud,
vše lhalo a vše lže ti,
vše: víra v sebe, v jiné, v lásku, cnost,
jež prodá se... Kde tady budoucnost,
jež mírem život světí?
Přes tebe dále půjde světa řád,
dál ptáci zpívat budou, slunce hřát, –
jdi, zabloudilý, z cesty,
lid chce se bavit, zpívat... jeho sluch
bys urazil svým hlasem, v jeho vzruch
čím cizích žalů zvěsty?
Pak v hodině té těžké oči pna
kams do dálky, rád uzříš posupná
dvě křídla těžce vláti...
rád oné vztáhneš obě ruce vstříc,
jež k mroucímu se čelu nachýlíc,
tě matce zemi vrátí.

Meter: iambic
Upon the Loss of his Mistresses
by Robert Herrick

I have lost, and lately, these
Many dainty mistresses:
Stately Julia, prime of all;
Sappho next, a principal;
Smooth Anthea, for a skin
White, and heaven-like crystalline;
Sweet Electra, and the choice
Myrrha, for the lute, and voice;
Next, Corinna, for her wit,
And the graceful use of it;
With Perilla; all are gone;
Only Herrick's left alone
For to number sorrow by
Their departures hence, and die.

Meter: trochaic
1.
by Kaspar von Stieler

Als ich auf meiner Liebsten Mund
(ach sanfte Ruhstat!) brünstig lage
und meiner Schmerzen herbe Plage
ihr täht' auß ganzem Herzen kund/
wie

Geharnschter Venus
wie ich so oft um ihrentwegen
Ruh-trost-und Sinnen-ohn gelegen.
Mein (sprach sie) Herzgen/ sage doch:
zu welcher Zeit du bist entbronnen/
und wodurch du mich lieb gewonnen:
Wo ich mich recht entsinne noch/
hastu/ auch gar für wenig Wochen/
kalt
Da ich doch/ als zum ersten mahl
ich dich nur obenhin erblikket/
durch deine Freyheit blieb bestrikket.
diß war nur meine gröste Qvaal/
die auch die Götter kan betrüben/
dich sonder Gegen-Liebe lieben.
Gott weiß/ wie mir zu muhte war
auf die so unverhoffte Frage/
vermischt von Zorn/ Verweiß und Klage
die meinen Undank machten klar!
Die Schaam/ so ich daher empfunde/
nahm Red’ und Antwort meinem Munde.
Ich ward verstarret/ kalt/ erblaßt/
wie/ dem die Seele kaum sich reget:
biß/ auß Erbarmnüß sie beweget
mich in die schlanken Arme fasst’/
Ach! da ward mir gemach das Leben/
Krast/ Geist und Wärme wieder geben.
Jm küssen fing sie an-noch mehr
mich bey der Fakkel-zubeschweeren
die unser’ Herzen kan versehren:
Sag an (bistu mir gut) wann ehr
du angefangen mich zu lieben/
und waß darzu dich erst getrieben.
Ach
Du weist es wie auf jener Fluht/
von kalter Norden luft gestanden/
ich lag in deiner Arme Banden.
Wie ich dich von dem Wagen nahm
und küßte die gefrorne Wangen:
Bald hat mein Herze Gluht gefangen.
Das Feuer/ so auß Kälte kahm
ob meines Lebens Rest zusammen.
Nun (sagt sie) hat ein kalter Kuß
dich bracht in Feuer/ Hizz’ und Leiden;
weiß ich/ daß Kühlung/ Lust und Freuden
ein Warmer dir erwekken muß.
Der hat sie mir so viel erteilet/

Meter: iambic
139. Daß Königliche Leben.
by Angelus Silesius

Gieb deinen willen GOtt: dann wär jhn aufgegeben/
Derselbe führt allein ein Königliches Leben.

Meter: iambic
Nirvana crepuscular
by Julio Herrera y Reissig

Con su veste en color de serpentina,
reía la voluble Primavera
Un billón de luciérnagas de fina
esmeralda, rayaba la pradera
Bajo un aire fugaz de muselina,
todo se idealizaba, cual si fuera
el vago panorama, la divina
materialización de una quimera
En consubstanciación con aquel bello
nirvana gris de la Naturaleza,
te inanimaste Una ideal pereza
mimó tu rostro de incitante vello,
y al son de mis suspiros, tu cabeza
durmióse como un pájaro en mi cuello!

Meter: polymetric
1.
by Philipp von Zesen

Muß ich denn nun noch erfahren/
wie so treuloß sey dein Sinn/
Allerschönste halb-göttin/
die wier doch verbunden waren
durch das feste Liebes-band
an dem hertzen/ muht und hand.
Muß ich denn nun selbsten hören
daß ein solcher grober Klotz/
Mier gerühmet wird zutrotz/
wiltu einen solchen ehren/
Einen solchen groben Knoll/
welcher aller grobheit voll?
Musz er denn mich so verdringen/
dasz ich deinen Rosen-mund/
den ich vormahls küssen kunt/
fort nicht mehr kann hören singen/
solche süsze Melodey/
die mich machte traurens frey?
Wiltu denn so gar verlaszen
deinen Liebsten/ der sich Dier
gantz ergeben/ meine Zier/
welchen Du auch gleicher maszen
inniglich geliebet hast/
der dier war ein lieber Gast.
Solten deine rothen Wangen/
soll dein zucker-süßer Mund/
der den Himmel zwingen kunt
und die Götter hielt gefangen/
diesem Tölpel eigen seyn/
der so trotzig tritt herein.
Nein: der Himmel wolle lencken
meiner Hertzens-meisterin/
Dier/ den gantz verirrten Sinn/
daß du mögest wieder schencken
deine Gunst und Liebe mier/
der ich mich er geben dier.

Meter: trochaic
Soneto ruso
by Augusto E. Madan

¡Qué herejía, Señor! Ir al Falstaff
zumbándome las notas del Surcouff!
Seguro que no duermo ni en le Pouff,
si no tomo el Estroncio de Paraff.
Igual que en mares el pirata Graff
o en tierras firmes el emir Yusuff,
persígueme Offenbach, Verdi y Buruouff,
como persigue en los Madgyares, Raff.
Por ver al general Stambuloff,
que parece un espectro de Radcliff,
alto como la torre Malakoff,
fui al teatro no más Venga un rosbiff;
y o me olvido del ruso del Azoff
o sueños con los bárbaros del Riff.

Meter: iambic
- LVI -
by Argensola

El justo Simeón, sagrado Atlante,
ha en sus manos al cielo sostenido,
antes al Autor de ellos reducido
a forma humana de pequeño infante.
Al Calvario también fue semejante
(altar para el cordero prevenido),
pues al padre en sus brazos ofrecido,
cifrado vio lo que se alzó adelante.
Así anunciando al mundo su alegría,
y el cuchillo y dolores a la Madre,
pide la muerte (en tal razón clemente);
porque entonces sus labios Dios movía,
con ellos pronunciando lo que al Padre
Eterno protestaba interiormente.

Meter: polymetric
- 11 - Sonetos a la rosa
by Lope de Vega

Nacen algunos hombres de tal modo
en la soberbia, que en la infamia para,
como si para hacerlos Dios, tomara
en su principio diferente lodo.
Hable el más detractor, presuma el Godo,
que contra los respetos de la cara
en las espaldas y de letra clara
con la pluma vulgar se escribe todo.
Pregunte Cristo: o Pedro, a la fe tuya
¿qué se dice de mí? ¿qué es lo que siente
el mundo sólo en las virtudes mudo?
Que preguntar lo que en ausencia suya
decían de él los hombres, solamente
quien era Dios seguramente pudo.

Meter: iambic
MONOLOGY KAŠPÁRKOVY. (III.)
by Ferdinand Tomek

Intrikánů všude v světě dosti,
kterým dárek závisti a zlosti
Sudička již do kolébky kladla,
ale nejvíc jest jich u divadla.
Můžeš býti jako padlý sníh,
vždycky najde některá se z duší,
která vyčte neznámý ti hřích,
ba hned hříchů takých celou nůši.
Stačí, pouze ředitel by tobě
úlohu dal o dva listy delší
než tvé přítelkyni nejmilejší –
a již dokořán jsou její zlobě
otevřeny dveře. Ihned –– běda! –
v týl se zakousne ti závist bledá,
nehledaných, zvučných dá ti jmen,
probere tvůj celý rodokmen,
prabábu ti vyčte hravě zcela,
s dráteníkem že se zapomněla,
její lehké krve značný díl
že se přelil také do tvých žil;
máš-li na svém těle skvrnku malou,
je-li tmavší jen než místa jiná,
udělá hned z tebe mouřenína;
jednou-li jen napil jsi se tolik,
abys žízeň ztišil neskonalou,
notorický už jsi alkoholik;
slovem: nejsi hodinu jist ani,
že ti obou rodů intrikáni
– soudružky a soudruhové drazí –
z nenadání nohou nepodrazí.
Nejste-li tím zarmouceni zjevem?
Mně jen těší, výsadou že lidí
vždycky byl, však že ho neuvidí
u herců, již byli pouhým – dřevem.

Meter: trochaic
5.
by Adolf Friedrich von Schack

Was fliegt das Schiff, was lenkt das Steuer
Den Kiel durch dunkelblaue See?
Ach! zu der
Trägt mich der Wellen keine je!
Klar, aus des Ostens Purpurquelle,
Strömt auf das Meer des Frührots Glut,
Und jubelnd in der goldnen Helle
Berauscht sich die beschäumte Flut.
Und Inseln, duft'ge Küsten schwimmen
An mir vorbei im Morgenwehn,
Und zwischen Palmenhainen glimmen
Die goldnen Kuppeln von Moscheen.
Doch ob sich mir mit lichten Thoren
Der Orient erschließen mag,
Zu ihr zurück, die ich verloren,
Blick' ich in den gesunknen Tag.
Fern dort bei Sturm und Blättertreiben
Blinkt weiß ein Grabstein durch die Nacht;
Da schläft sie unter dunklen Eiben
Den Schlaf, aus dem sie nie erwacht.

Meter: iambic
Píseň.
by Julius Brabec

Mé duše struny rozvlnila
dnes píseň lásky kouzlivá,
o níž již ona dávno snila –
dnes teprv jí pne křídla svá.
Co říci mám, bych pravdu podal,
snad přísahy? – Těm nevěřím –
i slibů slova – často věru
se ztrácí časem jako dým.
Snad vzdechy lásky při měsíci –
marné že, vím, ty byly by,
by marně v píseň duše snící
se struny lyry zvlnily.
Snad o štěstí bych chtěl Ti pěti –
vím – marně pěl bych píseň tu,
vždyť marně ptáče z rána v sněti
svou sílá píseň k blankytu.
A konečně – ta víra v štěstí –
toť víra ve běh příštích dob –
vždyť nevěřím o fatu v zvěsti,
jen vím – nás všecky čeká hrob.
Ty naše duše již před léty,
než spatřily tento náš svět,
znát musily se s též planety –
tam láskou k sobě zahořet.
My svoji jsme již na vždy, drahá,
jak šťastni jsme, když v lásce sami –
tak v štěstí nerušeném klidu
se procházíme pod hvězdami!

Meter: iambic
- -
by Lope de Vega

Si el Espíritu Santo os va dictando,
discípula del sol, luna estudiosa,
la luz que os comunica milagrosa,
¿qué Serafín alcanza más mirando?
Lince del cielo sois, que penetrando
los muros de la esfera luminosa,
del espejo, en que Dios mira su hermosa
imagen, los reflejos vais copiando.
Transformaciones escribís de forma,
que a Dios en vos, y a vos en Dios la suma,
de este amor antagónico transforma.
Nadie igualdad con vos, virgen, presuma,
pues la mano de Dios, que el alma informa,
os va llevando al escribir la pluma.

Meter: iambic
Včera jsme brali Boha nadarmo.
by Viktor Dyk

Včera jsme brali Boha nadarmo.
Dnes v kostele se něžně modlíme:
„Zákony mají svoji náhodnost
a náhodnost má svoje zákony.“
Dnes v kostele se něžně modlíme.
A zítra půjdem’ kázat morálku.
Hu! Hu! Hu! Hu! Zde signál výstražný!
Ta záhybka je zdrojem neštěstí.
S okna se dolů neskáče,
jed nepije se. Hledíme,
jak produkovat jdou se siláci
do cirku...

Meter: iambic
ALMAS ENFERMAS
by Isidro Marfori

Un joven decadente. En su mirada obscura
na adivina que una pesadilla en asecho
ln oprime el corazón, lo anega de amargura...
Las tres, y en vano busca el reposo en su lecho.
-lista mujer, musita, no me será perjura?
ii Despreciará algún día el pacto que hemos hecho?
\M nieve de su amor seguirá siendo pura?—
Pronto sintió la réplica de un dulce abrazo estrecho.
—No dudes. Cuando salves « maldecido abismo
que .a los dos nos separa; cuándo de tu existencia
el hilo ceda al peso de tu infortunio mismo,
nomo acompaña al viento la delicada escencia,
¡iré también contigo, ensueño de mi vida!
¡imitaré tu gesto de trágico suicida!

Meter: polymetric
- 89 - Traducción del epigrama XLVII del Libro X de Marcial
by Lope de Vega

Estas las cosas son que hacen la vida
agradable, Marcial, más fortunada,
hacienda por herencia, no ganada
con afán, heredad agradecida.
Hogar continuo, nunca conocida
querella o pleito, toga poco usada,
fuerzas, salud, el alma sosegada,
sencillez cuerda, amigos a medida.
Mesa sin artificio, leve pasto,
noche sin embriaguez, ni cuidadosa,
lecho no solitario, pero casto.
Sueño que abrevie la tiniebla fea;
lo que eres quieres ser, y no otra cosa,
ni morir teme, ni vivir desea.

Meter: polymetric
NA SILNICI.
by Karel Babánek

Stesklo se návsi utichlé
po dětském výskotu,
princezně v třpytné sukénce,
růžovém trikotu.
Dům zelený se kymácí
po bílé silnici.
Chvílemi hlavou pohodí
vychrtlí koníci.
Večerní vánek pohrává
si v bílých záclonkách.
Dvě bosé nožky za vozem
silnice víří prach.

Meter: iambic
Despertar
by María Alicia Domínguez

En aquel bosque en flor junto a la fuete
yo era de bronce Los ocasos de oro
fulgiendo en mí, volcaban su tesoro
sobre las aguas, en un fuego ardiente
Yo era insensible al aire azul y
                  al coro
de las ninfas del bosque y al silente
espíritu nocturno que en mi frente
prendía gemas de rocío y lloro
¿De dónde, en alas de la sombra, vino
a mí, diciendo, aquella voz extraña:
«¿Dormida está en el mundo floreciente?»,
abierto el horizonte en mi destino
se despertó mi endurecida entraña
y me puse a llorar sobre la fuente.

Meter: iambic
Soneto
by Antonio Hurtado de Mendoza

Sangrienta perdición, yugo tirano,
guerra cruel, origen, y osadía
de la injusta, primera tiranía,
que puso cetro en poderosa mano
Bárbara ley, tan murmurada en vano,
ayuda del morir a la porfía,
como si no costara sólo el día,
¿cómo si no sobrara el ser humano?
Mas aun más, ¡oh, guerra!, estés culpada,
es mayor la de fáciles antojos
en bello campo de belleza armada
No quiero amor, más quiero dar enojos
a la dura violencia de una espada,
que a la blanda soberbia de unos ojos.

Meter: polymetric
Jasmín.
by Jaroslav Vrchlický

Jasmín v lehkých hvězdic tvaru
kvete lesem na terase,
dýchá ve poledním žáru,
dýchá při měsíčném jase;
na stonku dva kvítky v páru.
Klavír ztich’ a při poháru
hlučný smích teď rozléhá se,
láká v noci svěží páru
jasmín.
Kde je abbé? Chtěli k zdaru
připít mu, kde vězí zase?
S komornou v témž vešli čase.
Abbému hle, na taláru
a jí chví se v zlatém vlase
jasmín.

Meter: trochaic
1L: Seht die Wasser, wie sie gleiten,
by Ludwig Tieck

Seht die Wasser, wie sie gleiten,
Und sich in der Fluth die Bäume
Still beschauen, goldne Träume
Seh' ich durch die Wolken schreiten.
Wie die Wogen ringend streiten,
Sich entfliehen und vereinen,
Spielen mit den Widerscheinen,
Und die Blumen roth und gold
Sich bespiegeln, und so hold
Thau in diese Wellen weinen!
Sieh, es ist ein Liebesringen,
Welle hascht die flücht'ge Welle
Und sie lacht so fröhlich, helle,
Glänzend sie sich all verschlingen,
Alle liebend sich durchdringen,
Im Ergötzen lieblich spielen;
Wie sie durch einander wühlen
Scheint der reine blaue Himmel
In das hüpfende Getümmel,
Seine Wange abzukühlen.
Also spiegelt Liebestreue
Sich im wechselnden Empfinden,
Wie Gefühle kommen, schwinden,
Im Erinnern baden, neue
Sich vermischen in die Reihe,
Wandeln vor und gern zurück,
Doch der innerlichste Blick
Sieht Gestalten fortgeschwommen,
Und die andern nahe kommen,
Und in allen nur Ein Glück.
Darum wechselt nur Gedanken,
Wie ihr wandelt in Gestalten,
Weiß ich eins doch fest zu halten
Ohne Wandel, ohne Wanken.
Denn nie darf der Glaub' erkranken,
Glaube ist das Element,
In dem nur die Liebe brennt.
Und des Herzens reinste Bläue
Klärt sich hell und heller, Treue
In der Liebe sich erkennt.

Meter: trochaic
4. Bledý pastýř měsíček
by Josef Kuchař

Bledý pastýř měsíček
béře na věnečky
z hvězd a z nebe modrého
jasné pomněnečky.
Pomněnky ty hezčí jsou
nežli u potoka,
nebo pannám nevinným
vzal je anděl z oka.
Pannám vzal je andílek,
po obloze rozsil,
aby pastýř měsíček
věneček z nich nosil.

Meter: trochaic
92. O mladém lékaři.
by Matěj Josef Sychra

Netupte nám učeného muže!
Řkouc, že jeho lík nic nespomůže.
Zdaž se kantor, hrobař neobohatí,
Až se hřbitov všecken zhrbolovatí?

Meter: trochaic
XXIII. Chci zapomenouť – duše má
by František Jaroslav Rypáček

Chci zapomenouť – duše má
se ráda vesní v lásky vesnu,
jak při vzpomínkách na Tebe
jsem blažen ukládal se ke snu...
Chci zapomenouť – mysl má
se vetká v závoj minulosti,
že skutečnosť mi přeludem
a přelud krásnou skutečností.
Chci zapomenouť – v srdci mém,
sotva že chtělo pousínať,
se vznítí láska plamenem –
a zapomínám zapomínať!

Meter: iambic
El único día del paraíso – V
by Gaspar Núñez de Arce

Eva, por la serpiente seducida,
cede al funesto ardor que la devora
y vuelve a Adán, confusa y tentadora,
de su belleza virginal vestida.
Por gustar de la fruta apetecida
que despierta sus ansias en mal hora,
suplica humilde, apasionada llora
y en su inquietud febril de Dios se olvida
Fuego devorador y repentino
de Adán enciende el contenido celo
y abre a su infausta rebelión camino
Y cuando, en lucha con su propio anhelo,
sucumbe al dulce halago femenino,
va el sol llegando a la mitad del cielo.

Meter: iambic
An die Teutschen.
by Martin Opitz

Ihrklagt/ jhr habt vor euch noch einen schweren Berge
Zusteigen/ biß jhr kompt zu deß Lufstpferdts Herberge/
Vnd zu der Ewigen gedechmus güldnem Thron/
Vff dem bewaret ligt die Edle Lohrberkron;
Wohlan/ wie daß jhr dann so still hienider sitzet/
Vnd vor Teutschlandes Ehr nit auch ein wenig schwitzet.
Je weiter ist der weg/ je reicher ist der Lohn:
Ist dan der Weg gering/ je grösser ist eur hon.

Meter: iambic
17.
by Georg Weerth

Und als ich einst am frühen Tag
Den großen Henkelkrug zerbrach:
Da ist der Wein geflossen
Wohl in die duftigen Sprossen.
Da tranken die Blumen groß und klein
Von meinem kühlen Klosterwein.
Da kamen Schmetterlinge bunt
Herüber aus dem Wiesengrund.
Da kamen lust'ge Fliegen,
Die täten im Kreise liegen,
Im Kreise wohl bis zum Abendschein
Bei meinem kühlen Klosterwein.
Da wurde mancher Trunk getan,
Da hub der Maienkäfer an:
»mir ist so wohl zumute,
Als ob ich auf Lilien ruhte,
Als blühte schöner die Seele mein
Von diesem kühlen Klosterwein.«
Da sprach die Bienenkönigin:
»wie ist so lind mein hoher Sinn!
Komm her, daß ich dich drücke,
Komm her, verliebte Mücke,
Komm her, wir tanzen den Ringelreihn
Wohl um den kühlen Klosterwein!«
Da war besäuselt gar und ganz
Der jugendliche Schwalbenschwanz,
Er strich wohl durch die Moose:
»zieht aus mir Mantel und Hose,
Ich habe getrunken zu großer Pein
Von diesem kühlen Klosterwein!«
Die Bremse war schon hoch betagt,
Sie hat kein einzig Wort gesagt,
Sie klagt' um ihre Tugend
Und die verlorene Jugend.
Sie hat sich ersäufet so stumm, allein
Tief in dem kühlen Klosterwein!
Und stille ward es rings umher,
Kein Jubeln und kein Singen mehr.
Es kam die Nacht geschritten,
Die Bremse hat ausgelitten.
Sie starb und rief in das Tal hinein:
»leb wohl, du kühler Klosterwein!«

Meter: iambic
-CLII-
by Fernando de Herrera

No puedo sufrir más el dolor fiero
ni ya tolerar más el duro asalto
de vuestras bellas luces, antes falto
de paciencia y valor, en el postrero
trance, arrojando el yugo, desespero,
y por do voy huyendo el suelo esmalto
de lazos rotos, y levanto en alto
el cuello osado y libertad espero.
Mas ¿qué vale mostrar estos despojos
y la ufanía de alcanzar la palma
de un vano atrevimiento sin provecho?
El rayo, que salió de vuestros ojos,
puso su fuerza en abrasar mi alma
dejando casi sin tocar el pecho.

Meter: iambic
536. Das süßeste Gericht
by Gerhard Tersteegen

Das einz'ge Süß' im Pilgerstand,
Das Süßeste im Vaterland
Ist nichts als Jesus, den ich fand
So inniglich.
Der schmeckt's, dem nichts als Jesus schmeckt;
Leer aus, kehr ein, wie du erweckt,
Im Geist wird uns der Tisch gedeckt,
Ei, setze dich!

Meter: iambic
- XXVI -
by Pedro de Padilla

Ingenio fértil rico Peregrino
nunca visto mayor de los mortales,
extremos de belleza celestiales,
singular muestra del poder divino.
Donaire que al pesar cierra el camino,
entredicho sabroso de los males,
milagro entre las obras naturales,
honra, ser, y valor, de lo más fino.
Nadie piense atinar a celebrarte,
jamás de la manera que mereces,
aunque estuviese Apolo de su parte.
Remontándose al cielo algunas veces,
a caso, con el bien de contemplarte,
celebrara, lo menos que le ofreces.

Meter: polymetric
- LXXXII -
by Gongora

No enfrene tu gallardo pensamiento
del animoso joven mal logrado
el loco fin, de cuyo vuelo osado
fue ilustre tumba el húmido elemento.
Las dulces alas tiende al blando viento,
y sin que el torpe mar, del miedo helado,
tus plumas moje, toca levantado
la encendida región del ardimiento.
Corona en puntas la dorada esfera
do el pájaro real su vista afina,
y al noble ardor desátese la cera;
que al mar, do tu sepulcro se destina,
gran honra le será, y a su ribera,
que le hurte su nombre tu ruïna.

Meter: iambic
- 926 - Jornada II, CONDE
by Lope de Vega

Quiso naturaleza, en un perfecto
retrato, descansar de su porfía;
que criar hermosuras cada día
quita la estimación, niega el respeto.
Dispuso el arte, y con pincel discreto
templar colores y pintar quería,
cuando en un cuadro que acabado había
halló logrado el fin de su concepto.
Y así naturaleza, artificiosa,
dispuso en Laura lo que halló en su idea;
valiente en el obrar y generosa;
que como lo mejor formar desea,
copiando de su cara milagrosa
no saca imagen ni pintura fea.

Meter: iambic