PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Jitro v komnatě.
by Karel Dewetter

Pruh zlata nádherný, hle jitro clonou hází
do tiché komnaty – tu zlatí ovál vásy,
kde růže nachová svou číši otevírá,
tam obraz Madonny svým nimbem obestírá
a velké zrcadlo (kde viděti lze v jase,
jak z okna naproti zří děvče zlatovlasé)
šíp zlatých paprsků v stín kouta vrhá hravě
na dědů starý kord, jež skví se v dávné slávě.

Meter: polymetric
75. Nichts besteht ohne genuß.
by Angelus Silesius

Nichts dauret ohn genuß. Gott muß sich selbst ge-
niessen/
Seinesen Wwürde sonst wie Graß verdorren müssen.

Meter: iambic
5.
by Friedrich von Logau

Wer hier nicht, weil er lebt, lebt seinem Gotte treu,
Den hilfft nicht nach dem t, das ist: dem Tode, Reu.

Meter: iambic
Obláčky bílé nad zahradou plují
by Marie Calma

Obláčky bílé nad zahradou plují
a zmladlé stromy, náruč rozepiatou
po jarním slunci, v hradby seskupují
svou svěží zeleň. Země odpočatou
zas cítí se a radostně být matkou
si žádá. Na zásnubní její lože
sněženky prostřely se jinovatkou
a blatouch atlasem své syté žlutě.
Z družiček-bříz, jak mlha nadechnutě
závoje splývají a jaro kvítím
ve svatební den zemi zasypalo.
V sad zahleděna, v hloubi duše cítím,
jak i mne jaro k zemi připoutalo. –
Snad druhdy květem byla jsem, snad břízou,
že je mi teď, jak tajů ve tvoření
bych vnikala a jako stromy mízou
se nalévala, jak květ v opojení
svou vůní dýchala. Snad pravěkem
jsem prošla přírody a vším tím byla
dřív, nežli stala jsem se člověkem,
a zemru, abych se k nim navrátila?
S důvěrou v měkkou náruč země kladu
dnes dítě své, jež prvně na zahradu
jsem vynesla. A stromy haluzemi
hned kývají a do snů kos mu zpívá
touž písničku, co loni nám. Tak zemi
jej zkvetlé svěřuji, jež v souhlas kývá
k mé péči o ně. Teď, jak vzbudilo se
a vzhlédlo v stromů zelenavou šeři –
očima jeho Faust se na mne dívá
a se mnou dlí pod bezovými keři.

Meter: iambic
Amargura
by José María de Aguirre

En turbios días de borrascas duras,
cuando el mar encrespando sus melenas
deja las costas de blancores llenas,
negro el ambiente y el abismo a oscuras,
del cantil por las hondas cortaduras,
entre escollos que muerden las arenas,
voy contando lo amargo de mis penas
al mar que tanto sabe de amarguras
Crencha espumante que el
                  Noroeste riza
el aire al escalar se pulveriza
y en mansa lluvia sobre mí descarga:
¡tan amarga es la pena que me abruma
que al rozar en mis labios esa
                     espuma
la comparo a mi mal y no me amarga

Meter: polymetric
Z MOUDROSTI RANNÍCH HODIN
by Antonín Sova

Ranních hodin moudrá krása
upřeně ti v okna hledí.
Jitro třpytnou rosu střásá,
ze stříbrné rdí se šedi.
Vše to přišlo z oněch světů
bez otázek, odpovědí
s chladem rána, s vůní květů.
Hloubky v stínu, výšky v světle,
město mlčí v rozdnívání.
Stromy všude bíle zkvetlé
poprvé se modlí v stráni.
Hlubokým a tvůrčím klidem
duše v němém odevzdání
Bohu blíž je, tvorstvu, lidem.
Překonány leží ve mně
včerejších vojsk mrtvé šiky:
pudy, jež se draly temně,
zloby, brousivší své dýky.
Chci dnes čist jak paprsk pouhý
hořet mezi smrtelníky.
Věčným úsměvem své touhy.
Bolesti mé vykoupené
jako zkrotlé šelmy leží
u mých nohou. Nakupené
v okně tříště střech a věží
odhmotněných výší klenou
oblasti. A věčno střeží
chvíli žití pochopenou.

Meter: trochaic
1L: Du willst mich, sagst du, ewig lieben?
by Betty Paoli

Du willst mich, sagst du, ewig lieben?
Hast du dieß Wort auch recht bedacht?
Soll sich dein heitrer Himmel trüben
Mit den Gewittern meiner Nacht?
Willst du, daß deine Freude sterbe,
Daß Glück und Hoffnung weich' von dir,
Daß sich dein Leben schnell entfärbe, –
Ja dann, dann fordre Lieb' von mir!
In klaren Sonnenscheines Blicken
Liegt licht vor dir des Lebens Bahn;
Was willst du von dem Quelle trinken,
Der nur den Tod dir geben kann?
Der heitern Kränze, die dich schmücken,
Vergessend, willst in süßem Traum
Du in dem Schatten dich erquicken
Von meiner Liebe Upasbaum?
O wisse, daß, was je im Herzen
Ich trug als höchstes Lebensziel,
Gar bald dem heißen Brand der Schmerzen
Als rettungsloses Opfer fiel;
Daß, die ich zu den Meinen zähle,
Vom Gram als Seine auch begrüßt;
Kurz, daß die Liebe meiner Seele
Der Kuß der Eisenjungfrau ist! –
Hör' auf, nach einem Ziel zu streben,
Das Glück verspricht und Unglück beut!
Laß mich auf Schmerzeshöhen leben
In königlicher Einsamkeit.
Verwahre deines Glückes Blüthen,
Gern netzt' ich sie mit meinem Blut!
Gern – – nein! dich möge Gott behüten
Vor meiner Dichterliebe Glut.

Meter: iambic
Als er wieder seinen Eyd gehandelt und ihr
  Masquiret  eine  Visite  gegeben.
by Johann Georg Gressel

Mein Licht! ach dürffte ich sie/ Schönste/ also nennen/
Und hörte sie von mir den holden Nahmen an/
So hätte meine Pflicht nichts Widriges gethan/
Und ihr entbraunter Zorn könnt nicht so hefftig brennen/
Ja möchte sie sich selbst und ihre Anmuth kennen/
Und was ihr Reitz-
So schwünde gleich ihr Haß/ und der gefaßte Wahn
Als wolte ich das Band des festen Eydes trennen.
Doch was beschön ich mich! der Bruch der ist begangen/
Mein Fehler/ der verdammt/ und richtet mich zugleich/
Ich muß des Eydbruchs-straf den Rechten nach empfangen/
Gerechte Richters macht kein Flehn bey Unrecht weich.
Allein! dis bitt ich aus/ soll ohne Gnad ich sterben/
Daß ich in ihrer Schooß/ mein Engel/ mag verderben.

Meter: iambic
- 874 - Jornada I, ROSARDO
by Lope de Vega

Este es el fin de un loco atrevimiento,
principio en la tragedia de mi vida;
mientras callaba, mi esperanza asida
de un falso engaño, dilatose al viento.
Habló mi amor para mayor tormento,
el desengaño acrecentó la herida,
mi propia lengua ha sido mi homicida
y aun no se declaró mi pensamiento.
Si me entendió, si sabe mi cuidado,
y a muerte por decirlo me condena
y mi vida y mi amor se han acabado...
¿Mas qué me aflige lo que amor ordena?
Que más quiero morir habiendo hablado
que no vivir sin declarar mi pena.

Meter: iambic
Léčivé ruce.
by Adolf Heyduk

Vždy s jara bolest v hruď se klade,
ať srdce staré jest, ať mladé,
leč každou posud ruka milá
svým obejmutím vyléčila.
Tré rukou jest, jež z vůle vyšší
to rozbolené srdce tiší:
buď matčiny, buď milé ženy,
neb dětskými-li nahraženy. –
Jak šťasten jsem, že pro zlou chvíli
z těch tří mi aspoň jedny zbyly,
jež, když mi v oči slzy vplynou,
kol krku léčivě se vinou.

Meter: iambic
ÚVODNÍ SLOKY.
by Adolf Červinka

Napadal hustě první sníh,
spousty ho leží v závějích,
snesl se s výšin strmých hor,
bělá se, kam sahá lidský zor.
Vzpomínka teskní v srdci mém...
Bloudím zas dálným domovem,
bělostný příkrov dokola
tisíci jiskrami plápolá.
Duše má ráda prodlí tam,
kde hoří mládí drahokam,
myslivna skrytá v lesů zeď
útulným životem dýchá teď.
Vidím se v dálkách... Hošík jsem,
do školy chodím za lesem,
uličník, před nímž svatým nic,
bez příčin dávám se do pranic.
Za naším domem roste dub,
bleskem je zdraný jeho trup,
větvemi hrdě mává však,
bez bázně svobody nosí znak!
K onomu stromu žití mé
spjaly kdys rety otcovské,
není mi dáno líně žít,
o svoje místo se musím bít.
Stojím jak dub ten na stráni,
přede mnou život uhání,
vítr mne chladí v boji tom,
padnu, až skácí se onen strom!
Napadal hustě první sníh,
spousty ho leží v závějích,
snáší se s výšin strmých hor,
polámal větve a ztišil vzdor...

Meter: dactylic
ŽAL.
by František Soldan

Vztekem jsem kousnul ve své rty,
ty’s byla vzteku příčinou.
Jedová slova stihla rty,
zjitřené rty mé jsou.
Nemohu líbat, ni se smát,
do světa hledím zamračen.
Bolí mne, když se zkusím smát –
Zbývá mi zloba jen.
A přece v duši není msty.
Nemohu chtít se tobě mstít.
Ani rty choré nechtí msty,
s úsměvem chtěl bych jít.
Není už vzteku v srdci mém,
není už jedu v slovech mých –
Radost jen není v srdci mém,
radost a smích a smích a smích.

Meter: dactylic
1L: Umschlingt mit dem Bande der Liebe
by Joseph Franz Ratschky

Umschlingt mit dem Bande der Liebe
Den Vater der Eintracht! Vom Triebe
Des Dankes sey jeder beseelt!
Er ist's, der die Glieder der Kette,
Die wir in des Heiligthums Stätte
Hier schliessen, so weislich gewählt.
Die edelsten Erze nur schied er
Zum Stoff für die Kette: drum, Brüder,
Riss keiner der Ringe bisher,
Und freudig bezeugen wir alle:
Nie schied noch die edlen Metalle
Ein Künstler so sicher, als er.

Meter: amphibrachic
VY ŽENSKÉ RUCE...
by Josef Svatopluk Machar

Vy ruce žen, vy ženské ruce bílé!
Že líbám vás, mám důvod zajisté,
vy hladily jste moje teskné chvíle,
vy mladost moji vychovaly jste!
A tak jsou to jen díky nelíčené
za mládí mé. A úcta k síle té,
jíž tíhu vlastní sudby zlořečené
s tak tichým odevzdáním nesete.

Meter: iambic
Tr. an Men.
by Christian Friedrich Hunold

Mein H -- sage mir/wie mach ichs endlich recht?
Schreib ich vom Lieben was/bin ich der Wollust Knecht;
Und will ich dir so dann von wahrer Tugend schreiben/
Wilst du mich auch der Zahl der Heuchler einverleiben/
Und sagst/ich schicke mich nur in die falsche Welt/
Die bald von Tugend was/bald was vom lieben hält.
Was mach ich endlich nun/wie werd ich dir gefallen?
Du weist/geliebter Freund/ich folge dir in allen.
Wenn T -- noch bey dir in eintzger Gutheit ist/
So mache/daß er dich noch auf den Abend küßt.
Du magst ihn itzo so/bald wieder so beschreiben/
So wird er doch hiervor dein treuer Diener bleiben.

Meter: iambic
1L: Erfleh' mir Lieb' und Thränen,
by Luise Hensel

Erfleh' mir Lieb' und Thränen,
Du strenge Büßerin,
Daß ich mit reinem Sehnen
Nach Jesu strebe hin!
Daß ich zu Seinen Füßen
Verzeihung mög' erflehn,
In Thränen ganz zerfließen,
In Reue ganz vergehn.
Ich hab' Ihn viel gekränket
Und hab' es wohl gewußt;
Mein Herz hab' ich ertränket
In Erden-Schmerz und -Lust.
Ich hab' Ihn oft vergessen,
Den ich doch früh erkannt,
Und habe ganz vermessen
Mich von Ihm abgewandt.
O, gieb mir Deine Reue
Und Deine Thränenfluth,
O, gieb mir Deine Treue
Und Deiner Liebe Gluth,
Bis Er mir neues Leben
Mit diesen Worten giebt:
»geh' hin, dir ist vergeben,
Weil du so viel geliebt.«

Meter: iambic
U HROBU TŘEBÍZSKÉHO
by Xaver Dvořák

Zas tě vidím, drahá hlavo,
jak jsem vídal v semináři,
něhy úsměv na tvé tváři,
ale v očích stesk a lkavo.
Bolest s láskou snoubila se:
„Vlast!“ a už to v srdci sládlo,
„poroba“, hned mrazem záblo,
slza v oku perlila se.
Šlo to mračno jak tvou duší,
národa vše utrpení,
tobě, Věštci pokolení,
třistaleté jho jež kruší!
Prošel jsi ty všemi ději
od té naší Kalvarie,
nesl’s ten kříž v sklonu šíje,
padal’s pod ním v beznaději.
Stigmata jsi nesl všecka
Matky svojí křižované,
každá rána v tobě plane,
v tobě bolí – v srdci děcka.
Nejraději umřel bys s ní,
bílou hlavu v jejím lůnu,
než zřít zbavenou ji trůnu,
jak ji rabství hanbou třísní.
Viděl’s, jak je širým mořem
bolest její, v posměch katů
jak sám Kristus ve šarlatu,
a tvé srdce – puklo hořem!...
V tom tu u nás rozdnilo se,
procitli jsme ku Svobodě;
samé růže po tvém hrobě
červánků jak v ranní rose.
A my přišli povědět ti
o té slávě Matky naší,
jak to u nás všecko raší,
o tom štěstí jejích dětí.
Buď ti nyní lehká země,
usmívej se v tom snu sladce,
co my věrnost naší Matce
na tvůj prach tu slibujeme!

Meter: trochaic
8.
by Friedrich von Bodenstedt

Ich liebe, die mich lieben,
Und hasse, die mich hassen –
So hab' ich's stets getrieben
Und will davon nicht lassen.
Dem Mann von Kraft und Mute
Gilt dieses als das Rechte:
Das Gute für das Gute,
Das Schlechte für das Schlechte!
Man liebt, was gut und wacker,
Man kos't der Schönheit Wange,
Man pflegt die Saat im Acker –
Doch man zertritt die Schlange.
Unbill an Ehr' und Leibe
Verzeihet nur der Schwache:
Die Milde ziemt dem Weibe,
Dem Manne ziemt die Rache!

Meter: iambic
On Clothes
by Kahlil Gibran

And the weaver said, Speak to us of Clothes.
     And he answered:
     Your clothes conceal much of your beauty, yet they hide not the unbeautiful.
     And though you seek in garments the freedom of privacy you may find in them a harness and a chain.
     Would that you could meet the sun and the wind with more of your skin and less of your raiment,
     For the breath of life is in the sunlight and the hand of life is in the wind.

     Some of you say, “It is the north wind who has woven the clothes we wear.”
     And I say, Ay, it was the north wind,
     But shame was his loom, and the softening of the sinews was his thread.
     And when his work was done he laughed in the forest.
     Forget not that modesty is for a shield against the eye of the unclean.
     And when the unclean shall be no more, what were modesty but a fetter and a fouling of the mind?
     And forget not that the earth delights to feel your bare feet and the winds long to play with your hair.

Meter: anapestic
- III -
by Juan Boscan

Todo es amor en quien de veras ama,
hasta el mudar, que hace más firmeza;
si mudare pensad que es de tristeza
que el mal le fuerza haber de mudar cama.
Así me hizo a mí mi vieja llama,
que sosegar no puede en su crudeza,
y el alma agora a nuevo amor se aveza,
mas no podrá, que el otro amor le llama.
Yo pagaré por uno más de ciento
este querer así descabullirme,
que en fin flaqueza fue del pensamiento.
Si pagar puede un gran arrepentirme
yo pago bien: mas nada no es descuento
del tiempo que he perdido en querer irme.

Meter: iambic
Noviembre
by Carlos Mendoza

Conmemórase ahora los difuntos,
va la gente en tropel al Campo santo,
y oye luego el Tenorio con encanto,
teatro y devoción andando juntos.
Son la ropa y la lumbre los asuntos
que ocasionan el mayor quebranto,
teniéndose los pobres, con espanto,
sin fuego, por cadáveres presuntos
S abren de los ricos los salones,
se cierran como pueden los desvanes,
goza, el que tiene, caras diversiones;
padece, el que no tiene, mil afanes;
y si hay quien se duerme entre edredones
muchos más se adormitan como Adanes.

Meter: polymetric
Nola
by Kurt Tucholsky

Die schwarzen Platten tragen die Erinnerungen
und saugen auf, was sie mit uns erlebt . . .
»nola – «
haben die Männerchen gesungen
»nola – I love you – «
die Membrane bebt . . .
Holznadel. Von vorn.
Und im Gesange schwebt heran
ein früher Tag im Herbst, mit allem Drum und Dran:
Das dicke Lottchen
mit einem Wickel um den Hals –
die
und lese, während alle Pulse klopfen,
den neusten, dümmsten Kriminalroman:
von England wird mit Mord und Tod bedroht,
wenn er . . .
Ja, gurgele nur mit Kali –
die Polizei ist fieberhaft im Schwung,
die viere graben einen schwer geheimen Gang –
Manfred verrät. Verrät er? Oder nicht?
Nun wird der Abendhimmel sanft und blau –
das Lottchen ist mit Wonne krank und lieb und freundlich,
ich trage ihr Kamillentee ans Bett –
und stürze mich von neuem in den Keller,
wo Manfred gräbt. Das Attentat gelingt!
Tot wird der Chef in seinem Kabinett gefunden,
das Lottchen liest das Thermometer ab,
und das geht nach –
verhallend: »Nola – «
Da ist Paris. Herr Tiger haben wohl geschlafen?
Platten bewahren alle Ströme auf, die sie jemals trafen –
Die hellen Herbstesnächte sind entflohn . . .
Erinnerung, du süßes Grammophon –!

Meter: iambic
76.
by Betty Paoli

Was ist des Menschen Lust, was ist des Menschen Scherz?
Ein leis'rer Nachhall nur von halbverklungnem Schmerz!

Meter: iambic
Vy dnové krásy, zlatí snové mládí,
by Alois Škampa

Vy dnové krásy, zlatí snové mládí,
vy chvíle blaha, zda vás oželím?
Čas jako vichr přes mou hlavu pádí
a smuten teď a s okem zamželým
když probírám se v listech této knihy,
kde stopy své jste zanechaly všade –
cit lítosti a nevýslovné tíhy
se v duši mou i na mé srdce klade –
Ach, tato kniha věru připadá mi,
když rozhlédnu se v rámec její kol,
jak vábný román, z dětství juž mi známý,
pln veselých i smutných kapitol,
jež útlá ručka mojí Musy skromné
mi zlatých svila upomínek nití!
Teď snů těch román ztracen však je pro mne
a „Pojď!“ – mi kývá přísný román žití...
Z pohádek luzných čarovného bludu
mám v žití vejít báseň pravdivou:
Zda vytrvám, a rekem ní tam budu?
Zda hvězda má mi bude příznivou?
Zda v proudu všedním holé skutečnosti
tam jiskru aspoň najdu poesie?...
Ba, přátelé, ten román lidských ctností –
jak mnohem snáze psává se, než žije!
Ó, smiluj se, a dej mi, Pane, síly,
bych neutonul v pusté vřavě kdes,
leč jako k slunci vzlétá orel bílý,
se mocně jednou k cíli svému vznes!
Chci pracovat, chci vykonat zde mnoho,
chci v nesmrtnosti získat sobě podíl,
chci nadšen zpívat k slávě lidu toho,
jejž miluju a z něhož jsem se zrodil!

Meter: iambic
Skromná láska.
by Berta Mühlsteinová

Miluji tě, miluji tě vroucně, jak zřítelnici svou,
ty sotva jsi mne spatřil a neznáš lásku mou,
já obraz tvůj mám v srdci a vždy u tebe dlím,
ač’s vzdálen mému zraku, já všade tebe zřím.
Nesdílíš prý mou lásku; – aj, což se po tom ptám?
Dost na tom, v svém když citu já blahem oplývám.
Rci, tážeš-li se kvítka, jež tebe těšívá,
zdaliž tvé hoře cítí, – tvé blaho sdílívá?
A ty – ty jsi jak kvítko, jež mile jímá zrak,
ty v srdci budíš city, netušíš toho však,
tys nepohlednul na mne a lásku neznáš mou –
já miluji tě vřele co zřítelnici svou.

Meter: iambic
Proč rveš mi duši pochybnostmi svými?
by Josef Pachmayer

Proč rveš mi duši pochybnostmi svými,
když víš, že Tebe a jen Tebe mám já rád?
když víš, že za zkázu ni duše svojí
já nedal bych již hlavinku tu zlatou,
pro niž jsem trpěl, zoufal nastokrát?
Co orgjí vír, co nahé krásy vnady –
mně všechny jsou, ač vášní jsem tak mlád?
za jednu duši krásnou, sladkou, bílou,
již nad matku, sestru, Boha měl jsem
i nad sny svoje velké mám dnes rád?
Již duch můj, až jej hvězdy k sobě pozvou,
i za branami nebes bude vzpomínat?!
Nač rveš mi duši pochybnostmi svými,
když sama víš, že bez Tebe již není duše mojí,
že bez Tebe můž’ jenom svšednět – nebo umírat!

Meter: iambic
Whoever hath her wish, thou hast thy 'Will,' (Sonnet 135)
by William Shakespeare

Whoever hath her wish, thou hast thy ‘Will,’
And ‘Will’ to boot, and ‘Will’ in overplus;
More than enough am I that vex thee still,
To thy sweet will making addition thus.
Wilt thou, whose will is large and spacious,
Not once vouchsafe to hide my will in thine?
Shall will in others seem right gracious,
And in my will no fair acceptance shine?
The sea, all water, yet receives rain still
And in abundance addeth to his store;
So thou, being rich in ‘Will,’ added to thy ‘Will’
One will of mine, to make thy large ‘Will’ more.
    Let no unkind, no fair beseechers kill;
    Think all but one, and me in that one ‘Will.’

Meter: iambic
Hovor dvou andělů.
by Jaroslav Vrchlický

Zříš zemi dole? V mračen leží hloubi,
jak slza chví se v jitra zlaté zoři;
co kolem hvězd, ty drahokamy hoří
a perlí deštěm řízu Boha vroubí.
Bez lesku ona, schladlá matně snoubí
v tu hymnu vesmíru, kde stále tvoří
duch bez konce, šum lesů a jek moří,
dech květů svých a zpěv růžových loubí.
Co bude z ní? Co z člověka? Ten v žití
se plouží po ní v bolestech a pláči,
až s ní se někdy nazpět v slunce zřítí...
On pravdu našel přec. Jsa země stráží
já zřel, že miluje; to k blahu stačí:
ta chvilka naši prázdnou věčnost zváží.

Meter: iambic
To Sleep
by John Keats

O soft embalmer of the still midnight,
      Shutting, with careful fingers and benign,
Our gloom-pleas'd eyes, embower'd from the light,
      Enshaded in forgetfulness divine:
O soothest Sleep! if so it please thee, close
      In midst of this thine hymn my willing eyes,
Or wait the "Amen," ere thy poppy throws
      Around my bed its lulling charities.
Then save me, or the passed day will shine
Upon my pillow, breeding many woes,—
      Save me from curious Conscience, that still lords
Its strength for darkness, burrowing like a mole;
      Turn the key deftly in the oiled wards,
And seal the hushed Casket of my Soul.

Meter: polymetric
PÍSEŇ.
by Karel Babánek

Na dně, co pohřbeno leží,
nezjeví tichá hladina.
V loktech jak ženy tak měkce
ve tmách den tiše usíná.
Stmívá se, večerní vánek
přeběhl vlnou po polí.
O lásce srdce si zpívá,
o lásce, která přebolí.

Meter: polymetric
96.
by Friedrich Rückert

Zwei Augen, die getrennt im eignen Kreise stehn,
Und doch dasselbe Ding als eins, nicht doppelt sehn,
Sie sind das schönste Bild von zweier Seelen Innung,
Die ganz zu einer macht grundeinige Gesinnung.
Den gleichen Gegenstand sehn also gleich die beiden,
Das sie als zwei ihn gar nicht können unterscheiden.
Dis völlig gleiche Sehn hat aber zur Bedingung
Des innern Sehgewebs Durchdringung und Verschlingung.
Anlag' und Stimmung ist sich so harmonisch gleich,
Daß ganz unmöglich wird Zwiespalt in ihrem Reich.
Und nie, wenn Krankheit nicht und Rausch den Frieden bricht,
Kommt Doppelsichtigkeit in ihre Weltansicht.

Meter: iambic
An Herrn Blumauer
by Aloys Blumauer

Ein deutscher Druck der Hand, Freund! sey mein Dank
Für deinen launigen Gesang.
Zufrieden mit dem Beifall edler Seelen,
Soll heuchlerische Mißgunst dich nicht quälen;
Verhöhn' des Aberglaubens Zischen, Joseph sitzt
Nun auf dem Throne, der die Wahrheit schützt.
Die Heuchelei, die Hölle in dem Herzen,
Den Himmel in dem Munde, mag in deinen Scherzen
Verbrechen finden; sie mag boshaft dumm,
Das Pferd von Troja mit dem Papste Rom's vergleichen
Ein Blick von Joseph wird der Mißgunst Nacht verscheuchen;
Ein Blick von ihm macht selbst die Bosheit stumm.
Kühn kannst du, Freund, der Wahrheit treu, bekennen,
Daß manches Glied von uns'rer heiligen Klerisei
Gerade, wie dein Eremit aus Argos, sei:
Allein, des Papstes Ankunft Troja's Pferd zu nennen,
Fiel niemals dir, nur unser'm Pöbel bei;
Er frage nur, wie alt dein Pferd von Troja sei,
Und sieh, er wird erröthend dir bekennen,
Daß dein Gedanke nicht so neu,
Und daß nicht du, nur er, Pasquins Trompete sei.
Das Roß von Troja brachte nur Verderben
Und Unheil in die Stadt: entfernt von List,
Kam Pius nur, Theresens Erben
Zu segnen, ihn, der vieler Völker Vater ist.
Der dir, Verfolger Christ! zur Strafe
Die Juden wieder Menschen werden hieß,
Der seiner Kirche Sohn, nicht Sklave,
Betrog'ne Mädchen aus dem Kerker riß,
Und Mönche, für die Welt verloren,
Zu Bürgern machte, halb der Menschheit Grab
Vertilgte, Böhmens Volke, freigeboren
Wie seine stolzen Herr'n, die Freiheit wieder gab;
Der, wie einst Gott, die Menschen nach dem Werke,
Nicht nach dem Glauben mißt;
Den segnen, der dies that, und seiner Reiche Stärke
Als Fürst bewundern, und als Fürst und Christ,
Ihn und sein Volk beneiden, so kam Pius, kehrte
Auch so nach Rom zurück und lehrte
Selbst Schwache nun, daß Rom für einen Staat,
Wo Nestor Kaunitz wacht, nichts fürchterliches hat.
Der Pöbel, welcher rasend ihm entgegen eilte,
Ist selber Schuld, daß Pius seine Gläubige
Mit Segen und vollkommnem Ablaß tödtete,
Da der Apostel einst auch ohne Ablaß heilte,
Und Wunder wirkte. Doch, mein Freund!
Der kluge Pius, dem, als Fürst und Papst, vereint
Der Weise mit dem Pöbel, huldigte,
Gleicht dem Trojan'schen Rosse wenig,
So wenig, als einst die andächtige
Frau Maintenon, – obgleich ein König
Sie liebte, und ein frömmelnder Abbé
Mit diesem Gleichniß schmeichelte –
Der Mutter Kirche, welcher man
Ein Bischen Leichtsinn ganz leicht verzeihen kann,
Und gibt es ja was Aehnliches, das man
Von deinem Roß und uns'rer Kirche sagen kann,
So ist es dies: Sie hegt, gleich deinem Rosse,
Der Schurken viel in ihrem Schoosse.

Meter: iambic
De La madrina del cielo Acto I, MARCELA
by Tirso de Molina

Divino Redentor, Celador santo,
de aquesta sinrazón a vos apelo,
porque quedo afligida y sin consuelo,
metida entre gemidos y quebranto.
Muévaos a compasión mi triste llanto
y ver rompido el virgíneo velo
de que hice voto de llevar al cielo,
librándome del reino del espanto.
A vos, Sacro Señor, venganza os pido.
No pase sin castigo tan mal hecho
y un delito tan feo y tan inorme.
Aunque si de otra cosa sois servido
y se mueve a clemencia vuestro pecho,
con vuestra voluntad seré conforme.

Meter: iambic
Zámky v povětří.
by Vincenc Furch

Zámky, zámky zlatolesklé,
Pyšné zámky nad mým zrakem,
Nyní srdce moje teskné,
Že jste hustým kryty mrakem.
K vám jednou já zíral vzhůru,
Doufal jsem, že vás dosáhnu,
Však jste zmizly oku mému,
Posud marně po vás práhnu.
Zlaté hrady, klamné zjevy
Z čarokraje nadzemského,
Vámi jasně zářilo se
Ráno živobytí mého.
Zámky, zámky vy v povětří,
Zlatem nádherně se skvoucí,
Zjevte se nade mnou zase,
Brány své mi otevroucí!

Meter: trochaic
Mein Käthchen
by Frank Wedekind

Mein Käthchen fordert zum Lohne
Von mir ein Liebesgedicht.
Ich sage: Mein Käthchen verschone
Mich damit, ich kann das nicht.
Ob überhaupt ich dich liebe,
Das weiß ich nicht so genau.
Zwar sagst du ganz richtig, das bliebe
Gleichgültig; doch, Käthchen, schau:
Wenn ich die Liebe bedichte,
Bedicht ich sie immer vorher,
Denn wenn vorbei die Geschichte,
Wird mir das Dichten zu schwer.

Meter: iambic