PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- X - Al príncipe don Pelayo, resplandor de España
by Joseph de Litala y Castelvi

Embraza el fuerte escudo (o Gran Pelayo)
y desnuda el valiente y limpio acero,
y a tanto alfanje moro, airado y fiero
será muerte fatal, y Español rayo.
Servirán tus reflejos de desmayo
restaurando la Patria el postrimero
estrago, de aquel bárbaro guerrero,
que de turbantes la bordó, cual Mayo.
Sal de esa gruta, deja la montaña,
y pisa valeroso el verde llano
abandonando la Africana saña,
vean que en este brazo soberano
libra su redención cautiva España,
y que su libertad está en tu mano.

Meter: iambic
SLADKÉ A HOŘKÉ CHVÍLE.
by Jaroslav Vrchlický

Sladké chvíle – lístky růže,
hořké chvíle – lístky blínu!
Co dát musí jen a může,
osud sype nám do klínu.
Ony první větřík svěží
rozžene v ráz hříčkou snadnou,
tyto těžce v srdci leží,
hluboce tam ke dnu padnou.
Ony první zapomenem,
tak jsme málo spravedliví;
těmto hrobku v srdci sklenem,
kde je věčná slza živí.
Hořké jsou, však sladké byly.
Naše moudrost v tom je celá,
jak v plášť jsme se v hořké skryli,
co druž sladkých – odletěla.
Svážit obé s myslí klidnou
se jen zřídka starcům zdaří,
tu však sladké chvíle vlídnou,
konejšivou vzplanou září.
Takto slunce po západu
po stráni a pláni, v lese
v světla jasném vodopádu
růžová zář rozleje se.
Z chvilek sladkých tak se řine,
v kterých celé slunce plálo,
nechť celý den v mraku plyne,
nechť i slunce bylo málo.
Slabý lesk jich v posled stačí
vyzlatiti všecko v stínu:
Proto rychle – neb noc kvačí –
vyber lístky růží z blínu!

Meter: trochaic
75.
by Friedrich von Logau

Der Tichter sind genug; was aber sind für Sachen,
Die sie durch ihren Geist verewigt sollen machen?
Was gut, ist ziemlich karg an Tichtern und an Sachen;
Die bösen mögen sich auch über böses machen.

Meter: iambic
Manos lejanas
by Arturo Cuyas de la Vega

Aquellas manos de la esposa ausente,
blancas palomas, tibias de ternura,
que saben reducir mi calentura
sólo con reposar sobre mi frente.
¡Ay!, qué lejos estoy del diligente,
suave contacto que mitiga y cura
y en estas largas noches de tortura
cómo os llamé desesperadamente
¡Milagroso cordial! Manos amadas,
que estoy, en mi ceguera, calumniando,
pues, aunque ahora no mullen mis almohadas,
con celo maternal, mimoso y blando
con que estén -¡y no hay duda!- entrelazadas,
pidiendo a Dios por mí, me están curando.

Meter: polymetric
Todo nos llega tarde
by Julio Flores Roa

Todo nos llega tarde ¡hasta la muerte!
Nunca se satisface ni se alcanza
la dulce posesión de una esperanza
cuando el deseo acósanos más fuerte
Todo puede llegar: pero se advierte
que todo llega tarde: la bonanza,
después de la tragedia: la alabanza
cuando ya está la inspiración inerte
La justicia nos muestra su balanza
cuando sus siglos en la Historia
                     vierte
el Tiempo mudo que en el orbe avanza;
y la Gloria, esa ninfa de la suerte,
sólo en las viejas sepulturas danza
Todo nos llega tarde ¡hasta la muerte!

Meter: polymetric
Soneto acróstico a Gracián
by Manuel Salinas y Lizana

Benjamín de Minerva, no ya en vano
Al mundo el nombre recatar intentes:
Lauro, el laurel con que el
                  nativo mientes
Te corona y te ostenta más ufano
Hombre que, humilde, hazañas de
                  su mano
A la noticia esconde de las gentes,
Solicita con rayos más lucientes
Aplausos del Apolo soberano
Repetidos blasones, El Discreto
Goce ya de la fama, que ligera
Rompe el aire tu nombre publicando
Atento ya el Varón, varón perfeto,
Corra en la prensa con veloz carrera,
Y váyase hasta doce continuando;
Así serás tú solo
Norte de ingenios y laurel de Apolo

Meter: polymetric
Soneto
by A. Calvo

Un soneto me manda hacer Elvira
sin saber si soy buen o mal poeta,
porque es niña, inter nos, algo coqueta,
y por tal pequeñeces nunca mira.
Ella sabe que yo, su amigo, lira
taño o rasco, y al punto así le peta,
y en lugar de pedirme una cuarteta
un soneto me pide ¡Qué me admira!
Un soneto, Dios mío, lance duro
¿Qué diré que me saque del apuro?
¿Qué diré que me libre del aprieto?
Le diré que es hermosa y hechicera,
y divina y graciosa, y lo que quiera
que ya no cabe más en un soneto

Meter: anapestic
Por campos de ensueño
by Delmira Agustini

Pasó humeante el tropel de los potros salvajes,
feroces los hocicos, hirsutos de pelajes,
las crines extendidas, bravías, tal bordones,
pasaron como 'pasan pamperos y aquilones.
Y luego fueron águilas de
                  esplendidos plumajes
trayendo de sus cumbres magníficas visiones,
con el sereno vuelo de las inspiraciones
augustas, con soberbias de olímpicos linajes
Cruzaron hacia Oriente la limpidez del cielo,
tras ellas como cándida hostia que alzara el vuelo,
una paloma blanca como la nieve asoma.
Yo olvido el ave egregia y
                  el bruto que foguea
pensando que en los cielos
                  solemnes de la Idea
a veces es muy bella, muy bella una paloma

Meter: anapestic
VZKŘÍŠENÍ.
by Adolf Červinka

Po dlouhých letech prudké opojení
mně náhle stouplo s krví do hlavy,
já cítil v srdci sladké zamrazení,
když zrak se dotknul tvojí postavy.
Jak svěží jarní vzduch by vál mně v tváře,
já dýchal zase volně, z hluboka,
a v duši mé se zrcadlila záře,
jež napadala tobě do oka.
A věřím znova, věřím ve vzkříšení,
jen ruce tvé je mohou přinésti,
ač víc než popel srdce moje není,
kde chudý květ jen může rozkvésti.
A kdybys mně jen osvítila dráhu,
jíž ku předu se žití kolotá,
já věčnosti se v tobě dotknul práhu
a to mně stačí po čas života!

Meter: iambic
Soneto
by Juan de la Cueva

¿De qué sirven, Amor, ya tus saetas,
el corvo arco y mano rigurosa,
y la triunfante palma victoriosa
que hubiste del que rige los planetas?
¿Adónde está el poder con que sujetas
el mundo, sin jamás reservar cosa
de la fuerza robusta y poderosa
con que los libres pechos inquietas?
¿Qué me hace saber que puedes tanto,
y ser hijo de diosa y descendiente
de Iove, regidor del cielo santo,
si aquella dura que mi mal no siente
así despoja a mí de alegre canto,
y a ti de ser llamado omnipotente?

Meter: iambic
Caput XVIII.
by Heinrich Heine

Minden ist eine feste Burg,
Hat gute Wehr’ und Waffen!
Mit preußischen Festungen hab’ ich jedoch
Nicht gerne was zu schaffen.

Meter: iambic
Panu K.
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Až se někdy notně zpiju,
půjdu k Tobě, K., se hostit;
býváť dobře po opici
druhý den se přísně postit.

Meter: trochaic
[wenn ihr aus der Geschichte Gott studiert]
by Franz Grillparzer

Wenn ihr aus der Geschichte Gott studiert,
Ist euer Lohn nur geringe,
Studiert aus ihr nur, wie sichs gebührt,
Die menschlichen Dinge.

Meter: iambic
II. Můj dome dávný, s pilami a rýči
by Jiří Karásek ze Lvovic

Můj dome dávný, s pilami a rýči
Tou starobylou k tobě alejí
Jdou cizí lidé, stromy kácejí...
Pak před tebou zeď nábřeží se tyčí.
Ty mizíš za zdí... Vzdycháš? Krutě mučí
Tvou hrdost, že jen střecha nad zeď ční?
Teď mlčíš... V noci, v záři měsíční,
Však cosi šeptáš řece, jež v dál hučí...
A ten, kdo dítě byl, se k tobě blíží,
Životem zdeptán... Za noci se plíží
Kol tebe plaše, zdrcen Věčností
Jak zrnko nicotné, jež pod vůz kleslo.
Již ztratil víru ve vše, co jej neslo,
Jen jedno ví: že vše je marností...

Meter: iambic
NUESTRO DON JUAN TENORIO
by José Hernández Gavira

Es algo que deslustra el libro de la gesta,
ese espíritu inquieto de nuestra juventud,
cuando en noches de luna con el puñal se apreste
íi desfacer entuertos en la mano el laud;
cuando en noches de luna, muy tranquilo y sin prisar
canta Don Juan sus coplas desbordantes de amor,
¡presto a vender el alma por la dubia sonrisa
De Katty o de Eduvigís, de Esther o de Elynor.
Despreocupado, nuestro joven Don Juan Tenorio
trepa las tapias del mismo Reformatorio
que en su locura es como un castillo feudal,
con su ukalele llama a la inclusa y ufano
la corteja y la, besa, mientras en la otra mana,
tras las espaldas blande, un siniestro puñal...

Meter: polymetric
Leichter GOttes-Dienst.
by Barthold Heinrich Brockes

Es ist nicht nur jedwede Stunde;
Es ist ein jeder Augenblick,
Ja jede flüchtige Secunde
Von unsrer Lebens-Zeit ein Stück.
Du lässest eine nach der andern
Verfliegen, schwinden und vergehn,
Die künst’ge zur vergangnen wandern,
Ohn, was du guts hast, anzusehn;
Wie lange denckst du dein Ergetzen
Ob allem, was dir GOtt geschenckt,
Und deinen Danck hinauszusetzen?
Du lebst in Friede, bist geehret,
Du bist gesund, du hast dein Brodt,
Und was zur Nothdurft dir gehöret:
Wilst du denn, biß an deinen Todt,
Den, der dir alles gab, zu lieben,
In deiner Lust ihn zu erhöhn,
Biß (sag ich) an den Todt verschieben,
Und daß nur er dirs gab, verstehn,
Um dann den Rest von deinem Leben,
Mit inniglicher Danckbarkeit,
Den grossen Geber zu erheben?
Jetzt thu es! jetzo ist es Zeit!

Meter: iambic
526. V písarně té očistcové říše
by Jan Kollár

V písarně té očistcové říše
Spatruje se stolík stojící,
Na něm ruka péro deržící
Sama leží, a list komus píše;
Její pán prej pije slasti číše
Ve Valhalle Teutům patřící,
Tento rozdvoj tak byl dráždící
Pro mne, že tam přiblížím se tíše:
Anglickému králi Ethbaldovi
Znělo psaní, ruka slušela
Bonifaci čili Wunfridovi;
Křestivši ta ruka Němců témě
Na Vinedy naše házela
Rouhání, co na najhorší plémě.

Meter: trochaic
XIII. Jak vojáci jsme v palbě divé;
by Jaroslav Vrchlický

Jak vojáci jsme v palbě divé;
smrt střílí do nás, zakuklený
to lovec Boha; odsouzený
je každý k ráně teď či dříve.
Vím, co lze na ten můj stesk říci:
To přírody je zákon nutný,
je ovšem krutý, zlý a smutný,
kolébka vždy je popelnicí.
A všecka věda, všecka snaha
je malomocná, třeba mříti,
jak nutno zrodit se a žíti,
toť přirozená světa dráha.
Juž mlčím a jen skláním hlavu,
co platno, nutnost velí tomu;
když pouti dost, je čas jít domů,
jak porod, smrt je stejně v právu.
Když pouti dost – však zde to vězí,
zde úskalí, jež trpce klame.
Proč bez rozdílu smrt vše láme
a divě řádí bez všech mezí?
Proč sbírá žitím unavené
tak jak ty jaré plné síly?
Proč k dětským rtům číš žluči chýlí?
Proč stíná hlavy posvěcené?
Proč ty, jichž plna žití kniha
dopsána není ani zpola,
bez výjimky v kraj stínů volá
a jak žnec klasy všecko stíhá?
Ty plné stejně jako prázdné,
ty nezralé tak jako zralé,
a mezi nimi kvítko malé?
Zde odpověď, zde přece vázne.
Proč svoji celou v žití dráhu
až v stáří každý nedokoná?
Snad, smrti, tajů tvojich clona
by mír mu dala, rosnou vláhu.
Proč jako v patriarchů době
nás neodvede anděl jemně?
Jak drahá by všem byla země!
Ký oltář byl by v každém hrobě!
Tak pouze Život zde nás dráždí
svou věčně starou, věčně novou
a děsnou mukou Tantalovou,
co brutálně nás v tom Smrt vraždí.

Meter: iambic
Causerie z venkova.
by Antonín Klášterský

Já schválně přimknu zraky
a vskutku tratím se v snech,
že vidím, v šedivé mraky
jak dým se pozvedá v spěch,
že dívám se oknem své síně
do dvora mrzut a líně,
do zdí, kde omítka pryská,
a v kupy špinavých střech.
Ten chmurný obraz denní
zas vidím před zrakem stát,
jak když to pravdou není,
že prch’ jsem vesel a mlád –
a najednou otevru oči:
tam les a tam cesta se točí
a pole a louky a nebe,
ó, jak se probouzím rád!
Půl v stín a v záři zpola
je země stopena dnes,
slyš, kukačka tě volá
ve vlídný, chladivý les,
i shodíš s ramen svých tíhu
a vezmeš si s sebou jen knihu
a jdeš, a doutníku modrý
kouř táhne přes žlutou mez.
A jak tak ležíš v mechu,
klid dýcháš svobodných chvil
a vůni v jednom dechu,
bys nikdy nevěřil,
že někde to duní a bouří,
hřmí, zmítá se v prachu a kouři,
jsi rád, že je to tam v dáli –
zde odtud na mnoho mil.
Tvá kniha leží v trávě,
jak z rukou vypadla tvých,
co zde po rýmů slávě,
co zde je ti bolesť a hřích?
A v knihu pessimisty,
hle, padá paprsek čistý
a s keře dolů v ni padá
květ bílý jakoby sníh.
Ať klidně kniha leží,
zde dívat se jenom, ne číst,
jak v slunci zeleň svěží,
jak z ptačích zvučí to hnízd!
Vše kolem je báseň ti nová,
a její živoucí slova
jsou: motýl, ptáče a list.
Je sladko prchnout někam,
kde vstříc ti nehlučí dav,
do luk a k chladným řekám
a tiše poslouchat splav,
prost pout a práce své denní,
v stín stromů lehnouti v snění
a toulat se širokou plání,
v tom moři kvetoucích trav.
Tak staří dávno pěli
a bouřit nechali Řím
i caesara dvůr skvělý
a všecky mecaeny s ním,
a v rodném kvetoucím dolu
šli za spřežením volů,
ó, Horaci! až podnes
je básník takovým!

Meter: dactylic
Abend-Lied.
by Friedrich Rudolph Ludwig von Canitz

Es ist/ O Mensch/ heut abermahl
Ein Tag von deiner Jahre-Zahl
Verflogen/ und in nichts verwandelt.
Du näherst dich zu deiner Grufft;
Und zu der Stimme die dich rufft;
Thu Rechnung wie du hast gehandelt.
Wer aber giebt die Sicherheit/
Daß morgen noch um diese Zeit
Du dieses Leben wirst geniessen/
Gott
Vielleicht ist man alsdenn bemüh’t/
Dich in vier Bretter einzuschliessen.
Rückt unvermerckt die Zeit heran/
In der dein Nachbar sagen kan
Von dir: auch dieser ist verschieden.
Weil du nun nicht die Stunde weist/
Wolan/ so rüste deinen Geist/
Daß er hinfahren mag in Frieden/
Du hast dich in die Welt vergafft/
Was aber hat sie dir geschafft?
Viel trübe/ wenig frohe Stunden.
Doch hast du ihr aus eitlem Sinn
Den Lebens-Kern gegeben hin/
Und GOtt mit Hülsen abgefunden.
Reiß dich von ihren Stricken loß/
Allein in deines Vaters Schooß/
Da ist das höchste Guth zu finden;
Doch must du wieder als ein Kind
Seyn redlich gegen Ihm gesinnt/
Und dich entschlagen aller Sünden.
Lieb’ Ihn/ weil du Ihn ehren must/
Und laß dich nicht Gewalt noch Lust
Von diesem heilgen Vorsatz trennen.
Nimm das mit frohem Hertzen auff/
Was Er in deinem Lebens-Lauff/
Dir zu gebrauchen wil vergönnen.
Sein Wort sey deiner Augen Zweck;
Geh immer den geraden Weg/
Und scheint das Glück dir nicht gewogen/
So ist der beste Rath: schweig still/
Denn wer nicht willig folgen wil/
Wird mit den Haaren fortgezogen.
Noch keiner hat durch Menschen-Gunst/
Vielweniger durch eigne Kunst/
Ihm einen Wohlstand aufgebauet/
Gott hat die Hand in jedem Spiel/
Bald giebt Er wenig und bald viel/
Doch dem genug/ der Ihm vertrauet.
Wer sich gewehnt auff GOtt zu sehn/
Und wo die Welt ihr Wohlergehn
Drauff setzt/ als eitel zu betrachten/
Der ist an dem Gemüthe reich/
Sein Vorrath Crösus Schätzen gleich/
Er aber höher noch zu achten.
O Mensch du bist ein fremder Gast/
Und weil du hier nichts eignes hast/
So must du auf den Himmel dencken.
Drum laß dich nicht in etwas ein/
Das dir verhinderlich mag seyn/
Und auch wol deinen Nechsten kräncken.
Zwar weiß dein
Nicht was der Zwang ihm gutes thut/
Doch must du dich entgegen setzen.
Und wenn dich böse Lust anficht/
So sprich: O GOtt hilf daß ich nicht
Mir mein Gewissen mag verletzen.
Gelegenheit die dich verführt/
Zu dem was Missethat gebiert/
Must du wie Schlangen-Bisse meiden
Der Satan schleicht/ denck immer dran/
Daß die geringste Sünde kan
Mit GOtt dich von einander scheiden.
Hast du gefehlt so trage Reu
Doch bald/ und sonder Heucheley/
Du bist nicht Meister deiner Stunden.
Und weist du/ der du sicher bist/
Obs immer GOtt gelegen ist/
Wenn du mit Ihm wilst seyn verbunden.
Erneure noch in dieser Nacht
Den Bund/ den du mit GOtt gemacht/
Und geh in seinem Namen schlaffen.
So wird Er auch nach seinem Rath/
Das was Er dir verliehen hat/
Vertheidigen mit starcken Waffen.
Mein Schöpffer/ gib daß was itzund
Gesungen hat mein schwacher Mund/
In meinem Hertzen mag bekleiben.
Und schaffe ferner daß dein Geist/
Wenn eine neue Frucht sich weist/
Sie mag zum vollen Wachsthum treiben.

Meter: iambic
XiX.  Auf den Sontag deß zu dem Tode gehen-
 den Erlösers/ oder  Quinquagesimæ.
 Luc. 18.
by Andreas Gryphius

Olieb' ohn Maß! O gunst der nirgends waß zu gleichen/
Die GOtt in Todt: ins Creutz aus seinem Throne trägt!
Daß sich der Lebens Fürst selbst in die schantze schlegt
Verstehet kein verstand. Kein sinnen wirds erreichen/
Ach/ sol das zartte Fleisch in schmach vnd geisselstreichen.
In schwerer Sünden last die meine schuld aufflegt
In dem entbrandten grimm/ den Gottes fluch erreg’t
Vnd Mosis satzuug sterckt verschmachten vnd erbleichen?
Wie daß ich doch mein HErr: so blind dein Leiden flih
Wie daß ich nicht mit dir eylfertig dahin zih?
Wo du durch angst vnd Creutz wirst in den Himmel gehen/
O
Steh still vnd schaw mich an/ denn werd ich sehend seyn
Vnd deine Bruder trew’ vnd Liebe recht verstehen.

Meter: iambic
XV. POVZBUZENÍ MLADÉMU BÁSNÍKOVI
by Josef Svatopluk Machar

Plá nebe blesky, děs chví zemí,
leč žába sní v svém potoce –
ah, veršů knížku poslal jste mi,
už třetí v tomto půlroce.
Je pravda, jen as patnáct čísel,
v čtvrt hodince lze přečíst to,
však stačí, by byl člověk kysel,
ba, rozdivočen na čisto –
Je čas, kdy urážkou je doby,
když pouze „já“ se vysloví –
čas, mlčet člověka že zdobí
a nicka jen se vypoví –
čas, že se obavami tají
dech v hrudi těžce sevřené –
že nedočkavě pozírají
do mraků oči zjitřené –
že žijeme a nežijeme,
sil plni a zas znaveni –
a vy ty verše hluchoněmé
mi posíláte v stavení!
A chcete znát, co soudem mojím
a žádáte rad k cestě té –
i kdybych hřměl: ne – já se bojím,
že přec jen básnit budete – – –
Mladíku český, co vám říci?
Čas, papír utraceny jsou –
dát pachatele na lavici
a pětadvacet lískovkou!

Meter: iambic
62. Reiche und Arme
by Christian Wernicke

Was fängt der
Wenn er mehr hat als er auff einmahl essen kan;
Der
Er denckt auff nichts als
Und macht aus
Die schnöde Welt verübt so manche Missethat,
Die weil der

Meter: polymetric
263
by Josef Vlastimil Kamarýt

Dřív než slunečko spatříme,
jak přivádí den,
půjdem z lůžka ven:
ráno nejlíp se učíme.

Meter: dactylic
Der Wassermann
by Wilhelm Müller

Wenn das Wasser draußen
Von den Scheiben rinnt,
Gieß' mir Wein hier innen
In das Glas geschwind!
Ist das Wetter trübe,
Hell ist doch der Wein,
Hell des Mädchens Auge,
Das ihn schenket ein.
Herrschet denn am Himmel
Heut' der Wassermann?
Kellnerin, so lege
Gleich die Laden an.
Gar zu griesegrämlich
Schauet er herein,
Möchte seinen Regen
Gießen in den Wein.
Sieh nur nach dem Kruge,
Schöne Kellnerin,
Daß er nicht für deinen
Seinen stelle hin!

Meter: trochaic
A.
by Heinrich Christian Boie

Grabt dem jungen Buchenhaine
Eure Schäferinnen ein;
Tief dem Herzen soll die meine,
Schäfer, eingegraben sein!
Voll der süßesten Gefühle
Schlägt mein Busen; doch der Mund
Mache bei dem Saitenspiele
Niemals ihren Namen kund.
Reizender ist das Vergnügen
In der tiefsten Einsamkeit.
Unsre Freuden sind verschwiegen,
Ohne Zeugen, ohne Neid.
Selbst den Schwur, den wir geschworen,
Flüsterten wir leis' am Bach:
Eifersucht hat tausend Ohren,
Schilf und Bäche plaudern nach.
Da wo ihre Heerde spielet,
Siehet man die meine nie;
Schüchtern und bedächtlich schielet
Mein verstohlner Blick auf sie.
Unverfärbt hör' ich sie nennen,
Sorglos steh ich, wenn sie singt,
Und ich scheine nicht zu kennen
Ihren Hund, der auf mich springt.
Schäfer lernt von feinen Seelen
Kalte Worte, kalten Blick!
Nicht die Seligkeit erzählen,
Sie verschweigen, das ist Glück.
Immer, o Geliebte, hülle
Unser Bündnis sich in Nacht!
Liebe sucht allein die Stille,
Wenn sie glücklich ist und macht.
Unbedachtsam überfließet
Nur ein Thor von seiner Lust;
Doch ein kluger Hirt verschließet
Selbst den Wunsch in tiefer Brust.
Rein und heiß sind meine Triebe;
Ewig, ewig bin ich dein,
Sage dir daß ich dich liebe,
Aber – sag' es dir allein.

Meter: trochaic
VIR BONUS I
by Manuel Bernabé

¡Señor! Dios te ha llamado a su seno, y te fuiste
como un patriarca viejo, cubierto de laurel;
pero la pluma aquélla que en la niñez nos diste,
huérfana para siempre, llora sobre el papel.
Yunque de los dolores, varón perseverante,
a veces tu caída fué tu mejor victoria:
¡por tus espaldas anchas de espiritual Atlante,
subieron como hormigas los hombres a la Gloria!
Junto a la flor que llora y la oración sencilla,
va el último dolor de la última cuartilla,
que a dos generaciones en un ideal enlaza.
Mañana, al ver la losa que cubre tus quimeras,
aun dirán asombradas las gentes venideras:
¡Aquí yace el varón más bueno de la Raza!

Meter: anapestic
Soneto al público
by Ángel María Dacarrete

Por el precio de un palco, de una butaca,
o un asiento de humilde galería;
la veste del pudor la musa mía
rasga y al aire sus encantos saca
Insolente ramera hoy ya destaca
su voz entre tu vana gritería;
¡ella que cantos de dolor gemía
sin cuidar de tus bravos la alharaca!
¡Ay, virgen fue! mas hora en su locura
solicitando impúdica tu halago
ese engendro te da que triste aborta!
Yo al escribirlo no pensé en tu altura;
sílbalo sin piedad, poco me importa
Será a su torpe vanidad buen pago.

Meter: iambic
My Butterfly
by Robert Frost

Thine emulous fond flowers are dead, too,
And the daft sun-assaulter, he
That frighted thee so oft, is fled or dead:
Save only me
(Nor is it sad to thee!)
Save only me
There is none left to mourn thee in the fields.

The gray grass is not dappled with the snow;
Its two banks have not shut upon the river;
But it is long ago—
It seems forever—
Since first I saw thee flance,
With all the dazzling other ones,
In airy dalliance,
Precipitate in love,
Tossed, tangled, whirled and whirled above,
Like a limp rose-wreath in a fairy dance.

When that was, the soft mist
Of my regret hung not on all the land,
And I was glad for thee,
And glad for me, I wist.

Thou didst not know, who tottered, wandering on high,
That fate had made thee for the pleasure of the wind,
With those great careless wings,
Nor yet did I.

And there were other things:
It seemed God let thee flutter from his gentle clasp:
Then fearful he had let thee win
Too far beyond him to be gathered in,
Snatched thee, o'er eager, with ungentle grasp.

Ah! I remember me
How once conspiracty was rife
Against my life—
The languor of it and the dreaming fond;
Surging, the grasses dizzied me of thought,
The breeze three odors brought,
And a gem-flower waved in a wand!

Then when I was distraught
And could not speak,
Sidelong, full on my cheek,
What should that reckless zephyr fling
But the wild touch of thy dye-dusty wing!

I found that wing broken to-day!
For thou art dead, I said,
And the strange birds say.
I found it with the withered leaves
Under the eaves.

Meter: iambic
XlIII.
by August von Platen

Wenn sie auch die Strenge tadelt, hat's die Liebe je
Laßt das schelmische Getändel schmeicheln sich in eure
Möge der Verstand es schelten, wenn das Herz euch nur
Dachtet ihr an weise Lehren, wenn das Liebchen euch
Fragtet ihr um Rath die Sitte, wenn ihr an den Rosen
Andre Gaben würd' ich pflegen, wenn sie mir das Loos
Doch nur Schönes sezt in Flammen meines Lebens
Denn mir ward ein Sinn gegeben, den ich selbst mir
Stolz und trotzig gegen Alles, doch vom Schönen unter-
Das nur ist es, was mich fesselt, ob ich wandle durch
Ob mir holde Blicke lächeln, ob der Wein im Becher
Das nur ist's, wofür ich athme, das nur, was mich
Wenn ich liebender Entsagung ehrenvolle Kämpfe focht.

Meter: trochaic
1L: Rasa hat zwey schwartze Geister, hier zum lügen, da zum prassen;
by Friedrich von Logau

Rasa hat zwey schwartze Geister, hier zum lügen, da zum prassen;
Keinen weissen kan sie haben, weil die weissen schwartze hassen.

Meter: trochaic
3. V záhoně poslední rozkvetla růže,
by Karel Babánek

V záhoně poslední rozkvetla růže,
smutná, že pozdě tak zkvetla;
družkami za uvadlými,
za těmi touha jí létla.
Po teple zářícím, radostném světle,
polibcích motýlu stůně –
v záhoně teskní teď růže,
chorá je, mdlá její vůně.
V podzimní, ztichlý park, na pusté cesty
mladý žal láska sem nosí –
teskní tu růže, a z jitra
slzami lístky se zrosí.

Meter: dactylic
51. An einen eifrigen Schulmeister
by Christian Wernicke

Dein Schüler, weil du lehrst,
Du lehrst das
Doch findet man, dass ihr ein ander wenig lehret,
Weil Du so wenig ihn, als dich der Schüler
Drum

Meter: iambic
POSLEDNÍ TAJE.
by Jaroslav Vrchlický

To zajisté je tenké jako nit,
to zajisté jest uzounké jak vlásek,
co rozlišuje naše nebýt – být,
v čem propast lidských i zvířecích lásek.
Kde začíná, co život jmenujem,
kde přestává to? Jak a čím kdo stvořen,
co vůle ví a duše tuší snem,
kde rozchází se živý – uschlý kořen?
Jak vejce Kolumbovo je ten taj,
jenž poslední se zdá být a je prvý.
Hloub ke dnu jen, ať spadne maska, báj,
je pouze život v nervech, svalstvu, v krvi!
Strom vidím nádherně se rozkládat,
jak roste, dýchá, kvete, voní, žije,
zřím jeho vznik a vzrůst a uzřím pád –
Proč stíhá člověka jen utopie?
Syn hmoty jak strom život žije týž,
zří v azur, sycen kořenů svých mízou,
tam prvky všeho jsou, čím roste výš;
chceš lepším být pod lidství svého řízou?
Buď jak ten strom a vždy to dobře tak,
měj vzrůst a list, měj květ a plod a zpěvy!
Jak’s vznik’, tak zhyň, vždy volný jako pták,
jak strom, jenž o posledních tajích neví.

Meter: iambic