PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Epigoni.
by Jaroslav Vltavský

Co na tom, přede mnou že jiní
juž pěli to, co pěju zas,
mně láska nová, poprv stíní
mne dívčí zlatý vlas.
Mně novou vůni květy mají
a novou rozkoš ptáků zpěv,
mně hvězdy tak se usmívají
jak oči krásných děv.
Vždyť každý vždy to cítí znova,
zří v duši novým leskem plát,
a třeba nesložil to v slova,
to cítí v srdci rád.
Nuž opakuj tu starou píseň,
jíž každý chví se lidský ret,
v níž dřímá celá lásky tíseň,
jíž otáčí se svět!

Meter: iambic
Der apothecker/ Se. Hochfürstl. Durchl. der
 Erb-Printz von Hannover.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ein Printz/ so der schwadronen-orden
Gar offt geführt in kampff und feld/
Ist heut ein apothecker worden/
Weil es das loß so angestellt.
Was aber zeigt des glückes tand/
Das sonst die menschen pflegt zu äffen?
Als daß des klugen Printzens hand
In allem kan die dose treffen.

Meter: iambic
1L: Denk an die fette Trift, an diese schönen Spuren,
by Christiana Mariana von Ziegler

Denk an die fette Trift, an diese schönen Spuren,
Denk an die Schäferey, an Auen, Wies und Fluhren,
An unsre Lindenstadt, an Scherz, an Lust, und Spiel,
An unsrer Lieder Klang, und was dir wohlgefiel:
So weis ich ganz gewiß, du wirst im Bade lachen,
Und dir so leichte nicht vergebne Grillen machen.
Wir denken auch an dich, gelehrter, – – –
Und ich erinnre mich, was ich dir schuldig bin.
Mein werthgeschätzter Freund, das Schicksal soll dich schützen;
Du sollst dem Glücke stets in seinem Schooße sitzen.
Der Himmel leite dich, bis du den Wunsch erfüllt,
Und das dereinst erlangt, was deine Sehnsucht stillt.
Dank und Erkennlichkeit soll unverändert bleiben;
Ich werde dann und wann ein kleines Briefchen schreiben.
Entfernung trennt fürwahr die wahre Freundschaft nicht.
Und wer mir diesem Satz, aus Vorwitz widerspricht,
Dem will ich in der That durch mein Verfahren zeigen:
Ich bleibe einerley im Reden und im Schweigen.
Dein fest gesetzter Geist ahmt mir in allem nach.
Und also fürchtst du dich vor keinem Ungemach.
So grüsse wenn du willst die Stadt und unsre Linden.
Du wirst mich allezeit als deine Freundinn finden.
Ich unterzeichne dies mit meiner eignen Hand,
Ich kenne mich zuwohl und keinen Unbestand.

Meter: iambic
Song: Calm was the even, and clear was the sky
by John Dryden

from An Evening's Love

Calm was the even, and clear was the sky,
      And the new budding flowers did spring,
When all alone went Amyntas and I
      To hear the sweet nightingale sing;
I sate, and he laid him down by me;
      But scarcely his breath he could draw;
For when with a fear, he began to draw near,
      He was dash'd with A ha ha ha ha!

He blush'd to himself, and lay still for a while,
      And his modesty curb'd his desire;
But straight I convinc'd all his fear with a smile,
      Which added new flames to his fire.
O Silvia, said he, you are cruel,
      To keep your poor lover in awe;
Then once more he press'd with his hand to my breast,
      But was dash'd with A ha ha ha ha!

I knew 'twas his passion that caus'd all his fear;
      And therefore I pitied his case:
I whisper'd him softly, there's nobody near,
      And laid my cheek close to his face:
But as he grew bolder and bolder,
      A shepherd came by us and saw;
And just as our bliss we began with a kiss,
      He laugh'd out with A ha ha ha ha!

Meter: polymetric
Rodrigo
by Leandro Fernández de Moratín

Cesa en la octava noche el ronco
                     estruendo
de la sangrienta militar porfía;
el campo godo destrozado ardía
con llama que descubre estrago horrendo
Rodrigo en tanto, sin peligro viendo,
por ignorada senda se desvía,
y muerto Orelio, entre la sombra fría,
herido y débil se acelera huyendo.
En vano el Lete con caudal undoso
el paso estorba al príncipe, a
                  quien ciega
de cadena o suplicio el justo espanto
Surca las aguas, cede al poderoso
ímpetu, expira el infeliz, y entrega
el cuerpo al fondo, a la corriente el manto

Meter: iambic
MRTVÁ NEVĚSTA.
by Karel Dostál-Lutinov

Z kostela máti k dcerce praví:
„Jan líbí se mi – řádný je.
Modli se a buď bez obavy,
však prosba Panny Marie
i s tatínkem to dobře spraví,
a on vám svolí k tomu štěstí!“
Do domu vešli na náměstí.
Otec je spatřil – rozbil džbánek:
„Zas byl zde včera ten váš Janek!
Dnes naposled vám povídám -
jak jej tu jednou uhlídám,
tož ucítí mé tvrdé pěsti,
až se mu rozum zamotá!
Já! – měšťan! – dům mám na náměstí!
Co leze k nám ta žebrota!?
Má dcera najde jinde štěstí!“ – –
Matička šije – slzy roní
na bílý len – steh za stehem,
a dcera bledne, hlavu kloní
jak fijalinka pod sněhem.
Den do dne vadla, bledla, chřadla,
až ve hluboký spánek padla:
Obličej její – něm a bled,
a spánky její – bílý led,
tluk srdce – neslyšet už bít...
Tak dřímá tři dny, dřímá pět –
a nelze se jí dobudit!
Už údy na smrť utuhly!
Šat bílý, věnec zelený,
na prsou ruce složeny:
tak vložili ji do truhly,
a těžká hrana duněla,
že měšťanova umřela,
k nim připlakával umíráček,
že umřel jemu jedináček.
A starý otec nad mrtvou,
jsa zmítán větrem svědomí,
proklíná nyní pýchu svou:
„A kdybych já měl tři domy,
mé dítě, květe jediný,
přec siry jsou mé šediny.
Má Anuško – jen vstaň – ó vstaň!
Nač pomyslíš si, vše se staň!“
A matka, plačíc u rakve,
líbala bílé dítě své:
„Tys vykvetla mně na rukou,
jak z růže poupě vypučí –
dnes mi tě hřeby zatlukou
a složí v země náručí!“ – –
Tu přízně byl už plný dům.
Tož víko s nářkem přibili,
odešli v jizbu k přátelům –
kol rakve svíce svítily. – – –
Slyš! – Ticho! – Z rakve ťuk – ťuk – ťuk!
Jen matkou škubl tento zvuk.
A ťuk, ťuk znovu – potřetí –
tu rázem víko odletí,
a matka rukou třesoucí –
svou dceru zdvihá žasnoucí!
„Kdo je to u nás, maminko?“
Toť naši hosté, Anynkol –
„A co ti páni pod věnci?“
Toť, Anuško, tví mládenci! –
„A nač, maminko, mládenci?“
Mé dítě, vždyť jste snoubenci! –
„To sen jest! Kde mám ženicha?“
Tu vidíš, Jan už pospíchá!
Div! – Jan přichvátal z nenadání
a zdvihal pannu ke rtům svým –
a pantáta jim nic nebrání,
jen usmívá se, žehná jim!
Jak podivil se teprv kněz,
když místo pohřbu zastal ples!
Pan rechtor místo miserere
hned veselejší partes bere:
„Bůh požehnej vám!“ – tak zpěv zní,
„ó snoubencové blažení!“ – –

Meter: iambic
Chalupa u cesty
by Antonín Sova

Vždy kolem statku toho musíš zase jít.
Buď pod kaštanem v stínu sednout před plotem,
chtít vody doušek, nebo hledět v sad,
když kvete naplněn včel bzukotem.
A v letě obdivovat krásu pivoní,
dusivých vůní drobnou, stinnou zahrádku
a dívat se, jak drůbež roste, přibývá
hříběti, telátku a prasátku.
A nečas-li, host zmoklý bouřně vkročit smíš,
v chalupy předsíň, v hlouček lidí hlaholný
pištících žen a dětí, z kamen za šera
kdy osvětluje všecko oheň plápolný.
Hlas hospodáře vítá, selka za stůl zve,
co v náruči jí třepetá se maličký,
a nad kolébkou, lehce rozhoupanou umlká
hlas stydlavý sesterské písničky.
A zima udeří-li, sněhu poduška
až ke komínu střechu bíle pokrývá,
rampouchy zvoní, zdánlivá jde obleva,
kdy kapek tanec v slunci rejdívá.
Mráz udeří zas, masopust se k oknům nahýbá,
maškary divné, směšné s hloupým vřískotem
zjímají děvčata a táhnou k hospodě
a na zmrazcích se kymácejí s výskotem.
Tu vraty dvorka uzříš viset zlatové
obrovské tělo krmníka v tmě veřejí
jak sňato, čtvrceno, jak v kouři komína
se udí k chvále toho, kdo rád vepře jí.

Meter: iambic
The Dead (IV)
by Rupert Brooke

These hearts were woven of human joys and cares,
      Washed marvellously with sorrow, swift to mirth.
The years had given them kindness. Dawn was theirs,
      And sunset, and the colours of the earth.
These had seen movement, and heard music; known
      Slumber and waking; loved; gone proudly friended;
Felt the quick stir of wonder; sat alone;
      Touched flowers and furs and cheeks. All this is ended.

There are waters blown by changing winds to laughter
And lit by the rich skies, all day. And after,
      Frost, with a gesture, stays the waves that dance
And wandering loveliness. He leaves a white
      Unbroken glory, a gathered radiance,
A width, a shining peace, under the night.

Meter: polymetric
[es hauset der Gedanke]
by Georg Friedrich Daumer

Es hauset der Gedanke
Im unendlichen Weltensaal;
Nicht bannt ihn eine Schranke,
Nicht hemmt ihn eine Kette,
Es ringet Höh' und Thal
Sein Fittig aus, verbrannte Zon' und Pol,
Und fleugt mit allen Stürmen in die Wette.
Doch, ach, es stöhnt in friedeloser Qual,
Lebt mit sich selbst im Zanke,
Der Kranke,
Fühlt, daß die Welt ihm ewig leer und hohl
Und findet nirgend eine Ruhestätte. –
Der Lieb' in ihrem kleinen Kabinette
Ist himmlisch wohl.

Meter: iambic
52.
by Andreas Gryphius

Das vor in Krieges-Blut durchaus verglimmte Crossen/
Wird/ nun der neue Fried uns höchst-erfreulich grüßt/
Auch mitten in der Kält/ durch
Mit unversehnem Feur umringet und beschlossen.
Mit Fried- und Freuden-Feur/ das was uns vor verdrossen
Verzehrt und gantz verbrennt: das nicht die Häuser frist/
Das Haus und Städte baut/ komm der du frostig bist
Und schau wie Kält und Krieg und Trauren wird beschlossen.
Ihr werthen Bürger folgt/ eur Vater geht voran;
Wünscht nicht alleine Glück/ versucht was er gethan.
Der Bürgermeister kan alleine nicht bestellen
Das schwere Regiment/ den angestifften Bau/
Den Richterstuhl/ den Rath/ Land/ Weinberg/ Feld und Au/
Drum gibt die Richterin ihm einen Hülff-Gesellen.

Meter: iambic
139. Was man sucht, das findet man
by Angelus Silesius

Der Reiche suchet Gold, der Arme suchet Gott.
Gold findt der arme Mensch wahrhaftig, jener Kot.

Meter: iambic
Jako děti.
by Irma Geisslová

Závějemi jako duch,
přijechala „ťuch“ „ťuch“ „ťuch“,*)
stanula a zahvízdala,
velkou radost na jev dala.
Tak i statní jonáci
zavýsknou si po práci,
tak i dítě po úkolu
poskočí si kolem stolu.

Meter: trochaic
57. Přišla sice, ale s třeskem vrátek,
by Jan Kollár

Přišla sice, ale s třeskem vrátek,
Do zahrady večer v besedu,
Kde se při Milkově dohledu
Slaviti měl smírlivosti svátek:
Dejte sobě ruky na začátek
Smíru, políbení k posledu,
Zněl náš ortel, a to po předu
Krádce ty, pak Hněvkyně ty zpátek!
Ona ale dlouho se a celky
Proti soudu smírce zpouzela,
Až i vpeřil v sardce Jí ty střelky;
A hle tu hned bylo po nesnázce,
Ba tím útlost naše zvroucněla,
Nebo malý svár jest dobrý v lásce.

Meter: trochaic
Vzpomínky. (III. Přízraky. Vzpomínka ze Šumavy.)
by Adolf Heyduk

K jezeru vedla pěšinka
okolo domku skrz blata,
z okénka dítě zíralo,
jak ondy dcerka má zlatá.
Kulatý český obličej,
hluboké, veselé oči
srnkou se na mne zahlédly,
ponejprv z háje když kročí.
Kráčel jsem divně zamyšlen,
vše se mi kouzlem být zdálo –
vzdech’ jsem si; za mnou z chatrče
hrdličí srdce se smálo.
Smála se rtíků poupata,
smála se očka i tváře –
hned byl vzduch samý popěvek,
nebesklon pln zlaté záře.
Na nebi v bílých oblakách
zřel jsem, až hlava se točí,
napořád oblý obličej,
napořád hluboké oči.
Napořád svoji dcerušku
milou, jak skřivánčí zkázka –
Bože, jak divná kouzla má
taková otcovská láska.

Meter: dactylic
Perdón, Jesús
by Vicente Sarthou Carreres

Cuando veo cuán grande es tu dulzura,
cuán inmenso tu amor, tu bondad cuánta,
transida de dolor mi alma se espanta
y no cabe en mi pecho la amargura.
¿Es posible, gran Dios, que en mi locura,
hallando tu doctrina bella y santa,
me arrojara en las olas que levanta
en el mar de la duda la impostura?
¡Perdón, Jesús, perdón! Arrepentido
a tus plantas me postro conmovido
y te pido sufrir sin tregua, tanto
que sea un padecer cada segundo;
para arder en tu amor eterno y santo,
¡dame, Señor, un Gólgota en el mundo!

Meter: polymetric
ČESKÉMU JIHU.
by Emanuel Čenkov

Ty koutku vlasti urvaný,
na jihu při pomezí českém,
já poutník žitím uštvaný
vzpomínám tebe bolným steskem!
Kolébko mojich snův a dum
za dnů mé mladosti tak svěží!...
tvých lesů v duši nosím šum,
celý ten kraj v mém srdci leží.
Já miluji jej ze všech sil:
v tom kraji spí mé matky hlava,
za vlasti kout ten bych se bil
s ohnivou láskou do krvava!

Meter: iambic
507
by Josef Vlastimil Kamarýt

Nechávášli ležet
svoji hřivnu ladem:
zázrakem se stane,
neumřešli hladem.

Meter: trochaic
379. Noch ein wenig!
by Gerhard Tersteegen

Bald ist mein letztes Stündlein da,
Worin ich werd' zum Herren gehen,
Dann bleib' ich ihm auf ewig nah
Und werd' ihn klar im Lichte sehen;
Ich trag' indes ein wenig noch
Mit Jesus hier sein Kreuzesjoch.

Meter: iambic
TVRDOHLAVOST NESLUŠÍ TI...
by Ludvík Lošťák

Tvrdohlavost nesluší Ti,
milenko má něžná,
krásná jsi a ztepilá jsi
jak z pohádky kněžna.
Tvrdohlavost nesluší Ti,
hyzdí Tvoji krásu,
chladným stínem obetkává
jas Tvých krásných vlasů.
Tvrdohlavost nesluší Ti,
kalí Tvoje oči jasné,
kalí štěstí srdce mého,
neb má láska k Tobě hasne!

Meter: trochaic
I. Drahá máti!
by Herma Pilbauerová

Slyš, dnes Ti spěchám vyjevit
vše, v nitru mém co ukryto.
Tam krásný sad – dřív poupat pln,
dnes však je každé rozvito.
Co květy jsou? Toť láska má,
jež, máti, plane pro Tebe,
a vůně jich, to prosby jsou,
jež k Bohu sýlám do nebe.
„O slyš mne, Otče, v nebi svém,
matičku dlouho zachovej,
Jí štěstím lásku odměňuj
a požehnání své Jí dej!“

Meter: iambic
El sol de porcelana
by Carlos Valverde López

Tiene mi niña un sol de porcelana,
sujeto en la madera de su cuna,
que mantiene un romance con la
                     luna
a través del cristal de la ventana
La cuna de mi niña se engalana
con los juegos del tuno y de la tuna
y nada pueda haber que los desuna
hasta el umbral azul de la mañana.
Y en su danza febril polvo de estrellas,
en chispas de oro carrusel de plata,
purpurinas brillantes, mil centellas,
fulgores irisados escarlata
En la piel de mi niña veo las huellas
cuando concluye al fin la cabalgata.

Meter: polymetric
I. To hvězdou slétl anděl s nebes výše,
by Josef Kuchař

To hvězdou slétl anděl s nebes výše,
kdy chladná dál mně tiskla v čelo polibek,
a v bílý klín tvou duši ujal tiše.
Tluk srdce ztich jak vroucí písně kmit,
zhas pomněnkových očí teplý svit
jak léta zář, kdy v rozloučenou plá;
líc tvá se usmívala blahem,
mír dřímal na tvém čele drahém
a na ňadrech ta bílá ručka tvá.
Byl mráz a ledné květy v okno svál;
však jimi západ slunce v jizbu plál
a pohrával ti v líci, ve vlasech...
Sil po lůžku tvém záblesk zlatý
a do všech koutů klid tak svatý,
že každý z drahých tajil vzlyk i dech.
Jen kanár v kleci teskně zatíkal,
pak tklivou písní v zlaté svato lkal
o mrtvém štěstí mladých lidí dvou,
o zašlém sladkém jara blahu,
jež k blankytnému nebes prahu
na zlatých křídlech létlo za tebou.
A temné tuchy zákmit v šerou dál
ten velký mžik mně náhle v duši svál –
v ní mladé sny teď počaly se snout...
A divá bolest hruď mi stáhla,
svým mrazným prstem k srdci sáhla,
že chtělo žalem se mi rozpuknout.
Já tušil, že kdes drahá duše svadla,
a slza, již jsem za ní hořce vyronil,
ta kapkou krve v tuto píseň padla.

Meter: iambic
Juliu Zeyerovi.
by Julius Brabec

Snů říše hvězdnatá Tvým celým světem byla,
náš ptáku duhový! – Tvým dechem – čaroděje,
se pusta písčitá v ráj květný proměnila,
v němž mrtvý zdvihá se a píseň žití pěje.
Jak’s přišel – odešel’s. Tě díla Tvá přežila,
jež všednost nestřísní, ni hlupců vřava nízká,
ze zřídel kastilských Tvá bílá duše pila,
z níž záře tajemná jak zory zlaté tryská.
Kéž vzlétla duše Tvá, kam’s v růžových snech toužil,
kde pravdy jediné do věků pravda žije,
po bědách tolika, v nichž’s tento život prožil.
Na rov Tvůj prostičké své písně kladu kvítí,
náš králi veliký, na trůně Poesie,
kéž s vděčnou památkou Ti věčné světlo svítí!

Meter: polymetric
- 6 -
by Lope de Vega

Llamé mi luz a la tiniebla oscura,
gloria a mi pena, a mi dolor consuelo,
provecho al daño y al infierno cielo,
¡qué ciego error! ¡qué bárbara locura!
Hay luz divina, sobre todas pura
cuantas vinieron el humano velo,
o el intelectual de ardiente celo,
¡quién conociera entonces tu hermosura!
Origen de la luz, luz poderosa,
luz que ilumina el sol, las once esferas,
luz, ¿quién es luz, sino tu luz hermosa?
¡Ay loca ceguedad, cual me pusieras,
si fiado de luz tan mentirosa,
eterna noche de mis ojos fueras!

Meter: iambic
76.
by Friedrich Rückert

Ich hab' ein schlichtes Buch gelesen, unverziert,
Unverschraubt, unverfälscht, unverfilosofirt.
Ansichten, Rücksichten, Absichten waren nicht,
Aus Umsicht aber ward Einsicht und Uebersicht.
Man sah, der Sache war gesehen auf den Grund;
Des Kenners Kunde gab sich dem Unkenner kund.
Das ist Filosofie, doch andere als die
So hoch nun steckt ihr Ziel, daß sie's erreichet nie.
Filosofie, die man nicht fertig mit sich bringt,
Die aus der Forschung selbst dem Forscher erst entspringt.
Filosofie, die will nicht machen selbst die Sachen,
Fein zusieht ernst und still, wie sich die Sachen machen.

Meter: iambic
XIII.
by Gustav Pfleger Moravský

Na svahu květném domek tichý vzpínal
Skrz bujné stromy k nebi skrovný štít,
A rozložením čarným upomínal
Jak štěstí stánek na Tiburský byt1).
A k straně oné, kde se dol počínal,
Tam pěkný balkon v šířce odměřené
Na čtyrech sloupech ve výši se klene:
Nad vjezdem vítá chodci hvězda zlatá;
Mosazným kruhem zdobena jsou vrata,
A z velkých oken roje květův kynou,
Dle nichž se záclon sněžných řásy vinou.

Meter: iambic
Verse for a Certain Dog
by Dorothy Parker

Such glorious faith as fills your limpid eyes,
       Dear little friend of mine, I never knew.
All-innocent are you, and yet all-wise.
       (For heaven’s sake, stop worrying that shoe!)
You look about, and all you see is fair;
       This mighty globe was made for you alone.
Of all the thunderous ages, you’re the heir.
       (Get off the pillow with that dirty bone!)

A skeptic world you face with steady gaze;
       High in young pride you hold your noble head;
Gayly you meet the rush of roaring days.
       (Must you eat puppy biscuit on the bed?)
Lancelike your courage, gleaming swift and strong,
       Yours the white rapture of a wingèd soul,
Yours is a spirit like a May-day song.
       (God help you, if you break the goldfish bowl!)

“Whatever is, is good,” your gracious creed.
       You wear your joy of living like a crown.
Love lights your simplest act, your every deed.
       (Drop it, I tell you—put that kitten down!)
You are God’s kindliest gift of all,—a friend.
       Your shining loyalty unflecked by doubt,
You ask but leave to follow to the end.
       (Couldn’t you wait until I took you out?)

Meter: iambic
Die todten Farben.
by Hans Assmann von Abschatz

Weil mich die Liebe zwingt zu gehen in den Tod/
Soll dieser Todten-Brieff auch Tod und Liebe weisen:
Der Beyeln Farbe zeigt die harte Liebes-Noth/
Der Todten-Blätter/ daß ich muß zum Tode reisen.

Meter: iambic
- XVI -
by Juan Boscan

Ya canso al mundo, y vivo todavía;
llevo tras mí, mis años arrastrando;
mis amigos de mí van murmurando;
yo ando ya escondiéndome del día.
La noche sigo; más mi fantasía
me está entre las tinieblas espantando;
la soledad doquiera voy buscando;
pero a las veces busco compañía.
Viene mi mal con tan cruda figura,
que el alma no le tiene el rostro firme;
quiere huir de tanta desventura.
Yo deseo también tras ella irme;
mas amor, la costumbre y la ventura
me salen, y me tienen al partirme.

Meter: iambic
HODINY.
by Xaver Dvořák

V to mlčení pad’ jejich tón
tak smutný, zvolný;
mně vyzváněl snad on –
mnou zatřás’ pocit bolný.
Zas jeden žití okamžik
mi zapad’ kdesi,
a s ním snad na vždy znik’
mír všechen s jeho plesy.
A bude vstoupat hořkost má
vždy každou ranou,
až udeří má dvanáctá
svou hrobní hranou.
Jen rychle bijte, hodiny,
ať dozní hrana:
člun hotov odplout z pevniny,
jsou lana přesekána!

Meter: iambic
- 92 -
by Lope de Vega

Celebran viejo y nuevo Testamento
dos capas, de José fue la primera,
que la dejó para correr ligera
su castidad a un loco pensamiento.
Las del segundo con piadoso intento
fue de Martín, que con no dala entera
dio envidia a la que cubre la alta esfera,
y tiene al mismo sol por ornamento.
¿Cuál será de estas dos la más preciosa?
pero la de Martín será más bella,
aunque es la de José casta y hermosa.
Porque si cubre al mismo Dios con ella,
ya es capa de los cielos milagrosa,
y la mayor, pues que se encierra en ella.

Meter: iambic
1L: In allen Nöthen eilet
by Luise Hensel

In allen Nöthen eilet
Das Kind zum Mutterschooß,
Wo jede Wunde heilet,
Und wär' sie noch so groß.
So kann auch ich nur wenden
Den trüben Blick zu Dir;
Von Deinen milden Händen
Thaut jede Tröstung mir.
Wer rief Dich je vergebens,
Maria! hoffend an?
Du Mutter alles Lebens,
Du brichst des Todes Bann.
Wohl kannst Du Schmerz erkunden,
Wohl ist Dir Leid bewußt:
Es brennen sieben Wunden
In Deiner reinen Brust.
In unsagbaren Schmerzen
Blick' ich nur auf zu Dir,
Da strömt aus Deinem Herzen
Schon Trost und Friede mir.
Und was so schwer mich kränkte,
Daß ich den Muth verlor
Und trüb' die Blicke senkte,
Das trägt mich nun empor.
Das senkt gleich Friedenspalmen
Sich mild in's Herz hinein;
Das weckt zu Dankespsalmen
Die ganze Seele mein.

Meter: iambic
- XXII - Soneto pastoril
by Pedro de Padilla

Domingo Gil el nieto del gaitero,
andando de Benita resquebrado,
una noche se fue por un tejado,
a hablarle por encima del humero.
Díjole hijo de puta, lo primero,
y cual me traes Benita endemoniado,
y respondió la niña, habéis mirado,
habiendo más de una hora que te espero.
Pues yo le doy mi fe si se engordara
y no pasó de allí porque sintieron,
los perros de Llorente alborotados.
Y llena del hollín ambos la cara,
cuantos aquella noche se dijeron,
fueron todos requiebros ahumados.

Meter: iambic
- CX - Contra la lisonja
by Pedro Soto de Rojas

Corre, murmura, y ríe, el lisonjero
grato Cristal, solicitud del prado:
quizá por ver que el joven engañado
será en belleza vencedor primero.
Echase al agua, entiende verdadero
(¡oh necio amor!) fantástico traslado,
y por besar a su engañoso amado,
se bebe de la fuente el curso entero.
¡Oh lisonja! traición tarde sentida,
que si a ignorancia entronizada llegas,
eres la falsa en su mejor comida.
¡Ah, cuánto en esta edad Narciso ciegas!
¡cuánto pierdes amor, con cuánta vida!
¡cuánto entiendes que das, y cuánto niegas!

Meter: iambic
113. K oslavení Tvého svátku
by Eduard Just

K oslavení Tvého svátku
přináším Ti na památku
dárek malý, prostinký:
jsou to něžné květinky,
které u věnec jsem svila,
bych Ti radost způsobila
v utěšený tento den.
S věnečkem tím zároveň
přijmi moje blahopřání,
kterým boží požehnání
vzývám pro Tě, laskavá,
milovaná matko má!

Meter: trochaic
- LXXXIV -
by Hernandode Acunya

Pensando en su ganado, a la ribera
del mar, y no de amar, Silvano estaba
seguro, porque el triste no pensaba
que en él toda su fuerza Amor pusiera,
cuando vio a una pastora que pudiera,
con sólo la hermosura que alcanzaba,
hacer que, cuando el sol se nos mostraba
más claro, muy oscuro pareciera.
Quedó el pastor de sólo aquesta vista
herido de la muerte que aquí pinto,
con lágrimas los prados él bañando,
diciendo: «No hay sujeto que resista,
pastores, a mi mal, porque el distinto
que tengo se me va, triste, acabando».

Meter: iambic
- LI -
by Fcode Borja

Miraba Fabio en un reloj de arena
de la muerta Lucinda las cenizas,
las blancas manos, y las trenzas rizas,
olvido triste, y afrentosa pena.
Miró la suya en la desdicha ajena,
y dijo: ¿Qué beldad no atemorizas,
cenizas que inconstante solemnizas,
al ser, que a su inconstancia te condena?
¡O no excusado golpe de la muerte!
Pues corta siempre con la misma espada;
la dulce vida, y la amorosa suerte;
que fingiendo conformes su jornada;
cuando la vida en polvo se convierte,
queda el fuego de amor ceniza helada.

Meter: iambic