Poustevník z Warkworthu.* (Zpěv Iní.)
by Bohuslav Tablic

Cžerná noc a bouře byla,
Potok ječel v hoře,
Na vzdálený mořský břeh pak
Strašné bilo moře.
Poustevník již, lidské bídy
Váže, ležel v ten čas,
Když ach! v jeskyni své slyšel
Ženský plačtivý hlas.
Hostinný byv, z hurta povstal,
Vzbudil oheň ze sna,
Rozžav jasné světlo, běžel,
Až y dýchal z těsna.
Pod stromečkem blízkým nalez
Švárnou dívku v strasti,
Liliové sy prsy bila
Pláčem kropíc chrasti.
Neplač, děvečko má milá,
Marný strach slož s sebe,
Před zkázou má malá skrýše
Ochránit má tebe.
„Nepláči já nad svou bídou,
Nedbám na sebe nic,
O miláčka, který mne tu
Nechal, bojím se víc.
On šel chaloupečky hledat
Po celičké hoře,
Ach! snad ho již, bojím se oň,
Zduté polklo moře.“
Doufej, řekl, milé děvče,
Doufej v Boha svého;
Já jdu hledat, naleznu zas
Miláčka ti tvého.
Tu svou příkrou stezkou vstoupil
Na vysokou skálu,
Volá naň, svým světlem kyne,
By šel v skrýši malou.
Pečlivě se skrz houšť vinul,
Spěšně za dlouhý čas,
Posléz na volání jeho
Rázem ozval se hlas.
„Povězže mi, Otče, pověz,
Neviděllis někde
Švárné slečny, kteréžto již
Nevím hledati kde?
Zabloudil sem od ní, aneb
Ona jela dále,
Bojím pak se, že ji snad vod
Proud vzal nenadále.“
Díka Bohu, milý synu,
Živa, zdrava ti je!
Již šli oba k mladé dívce,
Kteráž slzy lije.
Tu se zjevilo, jak se ta
Mládež milovala,
Mládenec ji k srdcy přitisk,
Ona zaplakala.
Poustevník teď nejprv viděl
Takový pár milý,
Ona krásná, tichá, a on
Černooký, bílý.
V zeleném jej rouše krásý
Trouba myslivecká,
Ji pak šlojíř odhražený,
Z tafftu roucha všecka.
Odpočiňte sobě, dítky,
Řek ten mudrec vážný,
Sám pak suché dříví dones,
Ohník rozklást snažný.
Zatím suché slivky, mléko,
Chlebíček, sýr y sůl
Přines, řekl: jezte dítky,
Položiv to na stůl.
Díka tobě, dobrý otče,
Řek ten pářík mladý,
Potom směle večeřeli,
Byli rádi tady.
Rcete již, mé dítky, (snad vám
Mohu radu dáti)
Co vás v tuto pustou horu
Mohlo povolati?
Nejprv nám ty (ale odpusť
Drzost mou) dej tu čest,
Nejblišší nám město jmenuj,
Rcy, čí tento kraj jest?
Běda mně, můj synu, že to
Říct mám, živ jsa v ten den,
Těchto statků pravý Pán jest
Z země vypověděn.
Deset zym již tuto nízkou
Střechu sněhem krylo,
Co náš Hocpur (neb to jméno
Ctného Pána bylo)
Proti Bolingbrokovi táh
S půlnočními pány,
U pyšných bašt Salopických
Do smrti všel brány.
Po něm jediný syn zůstal
Dědic, lidu radost,
Před nepřáteli děd ukryl
Jeho outlou mladost.
Do Šotlandu přenes dítě,
Léta jeho zmnožil,
V Branhamu však brzo zatím
Ctný Pán kosti složil.
Ach! již slavné jméno Percy,
Ondy půlnocy čest,
V černých mračnách zavinuto
Nocý přikryto jest.
Nevede v boj z toho kmene
Vojska sylný vůdce,
Pustí nám vsy, rolí kazý
Směle Šotský škůdce.
Jejich krásné domy, zámky
V rum se obrácejí,
Hrdí cyzyncy jich zboží
V vlast svou odnášejí.
Tamto hle! kde plná řeka
Udolím se točí,
Warkworth z slavných věží k moři
Obrácý své oči.
Věže ty již prostřed buřin
Pusté pozůstaly,
Vnichžto chudí sytili se,
Páni hodovali.
Percy v Šotských horách neznám,
Bezecti živ nyní
Na dobrotě cyzý visý,
Svět mu křivdu činí.
Kdyby jej můj mdlý zrak spatřil,
Dokud duch můj čije,
Blaženěbych potom skonal,
To řek, slzy lije.
„Ale, máli Percy přátel
Horlivých, jaks ty moc?
O blaze mu! nebo tráví
Tuto u tebe noc.“
Mlče – díval se naň – potom
Odvrátiv se plakal,
Zatím rukou, očí pozdvíh,
Jemu žehnaje lkal.
Vítej, řekl, drahý Pane,
Naše radost a čest!
Ale tato krásná slečna,
Řekni, medle, kdo jest?
Nu, můj otče, vyznám všecko,
Zprávu dám ti pravou,
Ty mou neskušenou mladost
Řeď sám radou zdravou.
V Šotlandu jsem pansky zveden
Rukou země pána,
K bojům mne ved, by mi byla
Zpráva vojska dána.
Žádostí sem dlouho hořel
Do své vlasti jíti,
Musyl mne můj přítel vůdce
Posléz propustiti.
Pak sem v mysliveckém rouše
Chodil dolů, hoře,
Až sem za myslivce přistál
V Newillově dvoře.
Nedal sem se znát, až když ta
Příhoda se stala,
Že mi tato panská slečna
Znát svou milost dala.
Slečna rdíc se, já věc Percy
Zjevím, promluvila,
Tváby znamenitá duše
Ctný tvůj skutek kryla.
V jeden letný den v čas parna
Velmi velikého
Do háje sem k ochlazení
Vyšla zeleného.
Rázem ze zálohy na mne
Divoký pluk Šotcův
Vypad, a mne za svou kořist
Prohlásyl houff škodcův.
Daremný byl můj křik – až pak
Poslalo mi nebe,
Ješto vidělo mé hoře,
Milý Percy tebe.
Jedno jen měl, otče, kopí,
Jediničku dýku,
Vrazyl, jak hrom, na ty lotry,
Jenž hned stáli v šiku.
Boj ved, jak rek, dokud pomoc
Přišla, prchli Šotcy,
Tak mne těžké vazby sprostil,
By mne v své měl mocy.
O dni šťastný! řek on, šťastné
Rány, kteréž nosým,
Od té doby smála se mi,
Slyšela, co prosým.
A když sem jí, kdo sem, řekl,
Ruku svou mi dala,
Než ach! kněžné matky své se
Spolu se mnou bála.
Sestra Bolingbrokova jsouc
Percům nepříznivá,
Nebude mne vyhnancy tak,
Mněl sem, milostivá.
Nemníc dojít přivolení,
Posléz dala se mi
Navést holka k utíkání
Semnou v Šotskou zemi.
Strachem pak, že hnát nás budou,
Když se mrkalo již,
V pravo sme se vrhli stezkou
K lesu tichému blíž.
S ustálých sme koní ssedli,
Neb nás prudký déšť pral,
Milého sme vůdce našli,
Tys nám hospodu dal.
Zpočiňtež již, poustevník řek,
Oddejte se snu v moc,
Přijmte za vděk s tvrdým ložem,
Slečno! dobrou vám noc.

Meter: trochaic