PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
zpěv páteční
by Stanislav Kostka Neumann

všecko ti mohou, lide můj,
vnutiti pěstí:
srdce si čisté opatruj,
to je tvůj hrad i tvoje sluj,
jen lstí je mohou zlézti.
dovedeš věřit, lide náš,
v souzvučnost lidskou:
rci, že svou víru neprodáš
a v nedostupnosti ji máš
nad palbou blasfemickou.
dovedeš chovat naději
v slíbenou zemi:
modly se všecky zkácejí,
jen ona trvá nad ději,
nech jít ji svatyněmi.
dovedeš také milovat
světlo, jež hojí:
nezničitelný je to sad,
měj světlo rád, měj světlo rád,
jen světla tma se bojí.
tma se ho bojí, tma a smrt,
věř, doufej, miluj:
buď na své prosté ctnosti hrd
jak lípy z polabí a smrky z brd,
o cizí neusiluj.

Meter: iambic
Dedikation der Penthesilea
by Heinrich von Kleist

Zärtlichen Herzen gefühlvoll geweiht! Mit Hunden zerreißt sie,
Welchen sie liebet, und ißt, Haut dann und Haare, ihn auf.

Meter: polymetric
ZÁZRAČNÁ PROMĚNA.
by Jan z Wojkowicz

Zmámen, až se dech mi tají,
kráčím tichým parkem v máji:
Co kol sněžných kleneb, loubí,
v něž se vonné snětí snoubí,
co tu živých, vonných bání
v milostných snů usmívání,
snivým blahem chvějivých,
v tajemství svém zářivých,
zdivených svým bohatstvím,
nečekaným blahem svým!
Tolik světla, tolik vůně,
tolik vůně, tolik světla!
Udiveným usmíváním
srdce steskem mi až stůně,
tvář mi zazářila, zkvetla!
A teď: Co se se mnou děje?
Jakým proutkem tajemným
Čaroděje – Dobroděje
byl jsem tknut? Což pouze sním?
Blažen prostřed parku stojím,
pohnout se a dýchat bojím:
Vždyť tak náhle svojím bytím,
všecek proměněn se cítím!
Ne, to není pouhý sen,
ne, to není pouhý klam!
Vysoký a svěží kmen,
květy celý obalen,
vonný, světlý Strom jsem sám!
Bohatý tak, zářný, snivý,
v dálky, k výším, jako divy,
sněti svoje rozpínám:
Jak zašumí Ducha van
s výše jich, z všech zářných květů
do šíře všech světa stran,
pro zdar, rozkvět další světu,
pyl svůj štědře rozsívám!

Meter: trochaic
Amante culpable en todas sus acciones por desdichado
by Quevedo

Diome el cielo dolor y diome vida;
el nombre, no los hechos, ha negado
de muerte a mi pasión, pues he quedado
vivo, y ella con nombre de homicida.
Amar, que fue locura bien nacida,
me castiga Fortuna por pecado:
siempre fue delincuente el desdichado:
si no le acusa Amor, Amor le olvida.
Yo persevero y dicen que porfío;
mis sacrificios llama robo el cielo,
cuando en prisión me tiene el albedrío.
Y ansí se extrema ya mi desconsuelo,
que hasta de breve muerte desconfío,
que hasta de larga vida me recelo.

Meter: iambic
Anmuth des Regens nach grosser Hitze.
by Barthold Heinrich Brockes

Es kochte gleichsam jüngst der schwühlen Lüfte Kreis
Durch strenger Sonnen-Strahlen Blitze.
Nicht nur das Land, das Wasser selbst war heiß.
Es lechtzte Gras und Laub vom Druck der schwehren Hitze;
Als unverhoft ein kühler Regen fiel,
So starck, daß alles rauscht’ und zischte,
Wodurch sich Luft und Land und Wald und Feld erfrischte.
Was erst durchhitzet war ward allgemählig kühl.
Ich sahe dieß bedachtsam an, und fand,
Daß Nutz und Lust hieraus, zu GOttes Ruhm entstand.
Mich daucht’ ob sehen meine Augen,
Die Blumen, Kräuter, Laub und Gras
Das lang’ erseufzte laue Naß
Mit tausend kleinen Münden, saugen.
Mich deucht’, ich könne, GOtt zu ehren,
Der ihnen neues Labsal schenckt,
Der sie so liebreich nährt und tränckt,
Jhr sanftes Schmatzen gleichsam hören.
Ein jeglich welck-, bestaubtes Blatt
Verschönert sich, wird frisch und glatt.
Man sieht ein angenehm und holdes Dunckel-Grün
So Feld als Garten überziehn.
Ja da des Himmels neues Licht
Sich an der nassen Glätte bricht,
Kann man, auf allen Blättern, schön
Ein Silber gleichsam gläntzen sehn.
Die schlaffen Stengel steiffen sich,
Es richten sich fast sichtbarlich
Die Blätter in die Höh, es strotzet Laub und Kraut.
Dadurch nun, daß die Luft sich lieblich abgekühlet,
Wird auch mit Lust von unsrer Haut
Ein süsser Schauder oft gefühlet,
Der selber unsern Geist ergetzet
Und ihn, wenn ers erwegt, in ein Vergnügen setzet,
Das wahrlich nicht gemein.
Mir fiel hiebey dieß Danck-Lied ein:
Ach GOtt! der du uns diesen Regen,
Und, in demselben, so viel Seegen
Der dürr- und matten Welt geschenckt,
Der du das durst’ge Feld getränckt,
Der du der welcken Pflantzen Heer,
Zu unserm Nutz, genährt, erqvicket,
Und auch zugleich die Welt geschmücket,
Dir sey dafür Lob, Preis und Ehr!

Meter: iambic
Včera jako dnes.
by Jaroslav Vrchlický

Na zámek dnes celý kraj se žene,
mladá paní slaví tam svůj vjezd,
u vchodu se velká brána klene,
kvítím posypán je písek cest;
kantor šňup’ si z pyksly pozlacené.
Farář na kostel dnes nevzpomene,
vrchní přehlíd’ robotníkům trest.
Paní vjíždí v bryčce otevřené
na zámek.
Silnicí dvě babky nahrbené
do lesa jdou zatím, sbírat klesť,
o vrchnosti mnohou divnou zvěsť
vypravují z duše roztrpčené;
nedají si huby rozhorlené
na zámek.

Meter: trochaic
Abierto
by Carlos Valverde López

Abierto al sol, el alma contenida,
coagulada la sombra mensajera
del húmedo clamor, roja la herida
en el umbral de pronta primavera
Abierto al mar, eterna voz bruñida
de la extensa y total vasta pradera
y larga y honda del azul ceñida
su infinita mirada marinera
Abierta al resplandor, su piel abierta
al celeste satén de lejanía
que en la espuma desvela sus silueta
Abierta la ilusión, nostalgia cierta
de sales y de breas, agonía
de ser en vendaval blanca cometa

Meter: polymetric
A la muerte de Filis
by José Cadalso

Mientras vivió la dulce prenda mía,
Amor, sonoros versos me inspiraste;
obedecí la ley que me dictaste,
y sus fuerzas me dio la poesía.
Mas, ay, que desde aquel
                  aciago día
que me privó del bien que tú admiraste,
al punto sin imperio en mí te hallaste,
y hallé falta de ardor a mi Talía
Pues no borra su ley la Parca dura
(a quien el mismo Jove no resiste),
olvido el Pindo y dejo la hermosura.
Y tú también de tu ambición desiste,
y junto a Filis tengan sepultura
tu flecha inútil y mi lira triste

Meter: iambic
Vorrei Morir
by Juana Borrero

Quiero morir cuando al nacer la
                     aurora
su clara lumbre sobre el mundo vierte,
cuando por vez postrera me despierte
la caricia del sol abrasadora
Quiero al finalizar mi última hora
cuando me invada el hielo de la muerte
sentir que se doblega el cuerpo inerte
inundado de luz deslumbradora
¡Morir entonces! Cuando el sol naciente
con su fecundo resplandor ahuyente
de la fúnebre noche la tristeza,
cuando radiante de hermosura y vida
al cerrarme los ojos me despida
con un grito de amor Naturaleza!

Meter: polymetric
ZA MATIČKOU.
by Ferdinand Tomek

V nocech smutných, temných, bouřlivých,
déšť kdy zemi bičoval či sníh,
nejvíc, matičko, jsi plakávala
pro ty, které příkrá, tvrdá skála
ve svém lůně chladném, tichém kryje;
ach, a teď i nad Tvým rovem již
v nahých větvích sever lká a vyje – –
Matičko má, Ty ho neslyšíš?
A jak sever kvílí ve stromech,
také pod nimi jen pláč a vzdech –
to Tvé děti lkají osiřelé.
Jeseň mlhu po hřbitově stele,
po větvích ji rozvěšuje stromů,
v šedý její závoj halí kříž.
Matičko, ach, pojď už s námi domů! –
Běda, běda, Ty nás neslyšíš!

Meter: trochaic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Licenciado Lauder

A equivocar verdores de su Vega
se humilló un alto Monte, en quien fecundo,
admirando sus méritos el mundo,
algún premio le da, muchos le niega.
Pomposas cumbres a la valle entrega
la que quiso lograr triunfo segundo;
mas mintió su ambición, que en lo
                     profundo
de las glorias de aquel, ella se anega
Ruinas presumen ser las osadías
de inconstante lisonja de los años,
olvidando erección de la memoria
AL MONTE VAN fatales tiranías,
y encuentran en el fin sus desengaños,
que es Vega, el Monte, y reproduce gloria.

Meter: anapestic
El sembrador
by Francisco Lazo Martí

Sudorosa la faz, desnudo el pecho,
de simientes henchida su escarcela,
bajo el sol que furioso le flagela,
va sembrando el buen hombre su barbecho.
Al pasar, vida siempre en el estrecho
surco reciente que su pie nivela;
en tanto sorda cólera revela
el áspide traidor que está en acecho
Y siempre así, bajo el flagelo ardiente,
cegado por su afán a ver no alcanza
la serpentina piel que flores miente
A la postre hallará, como el Divino
Ser que sembraba el bien y la esperanza,
la traición y la muerte en su camino

Meter: polymetric
572. Po ulicech pekla, po paloucích
by Jan Kollár

Po ulicech pekla, po paloucích
Hlůza všelijakých hošíků,
Drábů, sbirů, sluhů, strážníků
Bloudí sem tam v oddělených plucích;
Hřebla v rukách, místo mečů skvoucích,
Kozly mají místo koníků,
Kdo pak vy ste? ptám se Setníků,
Tu z nich jeden v zarmoucených zvucích:
Uhrovčík sem já, o Slávy dcero!
Surovec ten, Ilčík, Hrajnoha,
Zbojníků nás v bandě dvanáctero:
Moravský tam Deblín, Český Tista,
Slezký Viliš – ach my od Boha
Sterčeni sme slušně v tato místa.

Meter: trochaic
Jeho Neutrálnosti
by Petr Křička

Chodit vida Vás kol horké kaše,
vzpomínám, co říká Blahověst:
„Ano – ne, řeč povždy budiž vaše!
Co je nad to, ze Satana jest.“
Případ jasný: s jedné strany slušnost,
s druhé On a jeho černý chvost.
Nestranný tu být – je křivodušnost,
licoměrnictví a – zpozdilost.
Slovem dotknouti se obáváte
nejpodlejší lidské havětě,
pranic nedbaje, že pozbýváte
úctu slušných lidí na světe.

Meter: trochaic
To His Coy Mistress
by Andrew Marvell

Had we but world enough and time,
This coyness, lady, were no crime.
We would sit down, and think which way
To walk, and pass our long love’s day.
Thou by the Indian Ganges’ side
Shouldst rubies find; I by the tide
Of Humber would complain. I would
Love you ten years before the flood,
And you should, if you please, refuse
Till the conversion of the Jews.
My vegetable love should grow
Vaster than empires and more slow;
An hundred years should go to praise
Thine eyes, and on thy forehead gaze;
Two hundred to adore each breast,
But thirty thousand to the rest;
An age at least to every part,
And the last age should show your heart.
For, lady, you deserve this state,
Nor would I love at lower rate.
       But at my back I always hear
Time’s wingèd chariot hurrying near;
And yonder all before us lie
Deserts of vast eternity.
Thy beauty shall no more be found;
Nor, in thy marble vault, shall sound
My echoing song; then worms shall try
That long-preserved virginity,
And your quaint honour turn to dust,
And into ashes all my lust;
The grave’s a fine and private place,
But none, I think, do there embrace.
       Now therefore, while the youthful hue
Sits on thy skin like morning dew,
And while thy willing soul transpires
At every pore with instant fires,
Now let us sport us while we may,
And now, like amorous birds of prey,
Rather at once our time devour
Than languish in his slow-chapped power.
Let us roll all our strength and all
Our sweetness up into one ball,
And tear our pleasures with rough strife
Through the iron gates of life:
Thus, though we cannot make our sun
Stand still, yet we will make him run.

Meter: iambic
- XVI - A Lisi, que su cabello rubio tenía sembrados claveles carmesíes por el cuello
by Quevedo

Rizas en ondas ricas del rey Midas,
Lisi, el acto precioso, cuanto avaro;
arden claveles en su cerco claro,
flagrante sangre, espléndidas heridas.
Minas ardientes, al jardín unidas,
son milagro de amor, portento raro,
cuando Hibla matiza el mármol paro
y en su dureza flores ve encendidas.
Esos que en tu cabeza generosa
son cruenta hermosura y son agravio
a la melena rica y victoriosa,
dan al claustro de perlas, en tu labio,
elocuente rubí, púrpura hermosa,
ya sonoro clavel, ya coral sabio.

Meter: polymetric
63. Jsme my tuto všeci jenom sluzi,
by František Sušil

Jsme my tuto všeci jenom sluzi,
Nikdo není sobě vládyka;
Ale služba jestiť koliká,
Rozštěpuje strom se na haluzí.
Toho k službě jenom bída nuzí,
Ten se k ní má jako osyka,
Ten ji za mzdu jenom podniká,
Onen slouží, že i slouží druzí.
To jsou všechno jenom robské duše,
Ledabylo každá v službě kluše,
Když se nad ní vznáší metla trestu.
Ty si tuto jinou ober cestu;
Nechoď v stopách takovéto chásky,
A služ Bohu z pouhé čisté lásky.

Meter: trochaic
Die Jagd von Winchester .
by Ludwig Uhland

König Wilhelm hatt’ ein’ schweren Traum,
Vom Lager sprang er auf,
Wollt’ jagen dort in Winchesters Wald,
Rief seine Herrn zuhauf.
Und als sie kamen vor den Wald,
Da hält der König still,
Gibt Jedem einen guten Pfeil,
Wer jagen und birschen will.
Der König kömmt zur hohen Eich’,
Da springt ein Hirsch vorbei,
Der König spannt den Bogen schnell,
Doch die Sehne reißt entzwei.
Herr Titan besser treffen will,
Herr Titan drückt wohl ab,
Er schießt dem König mitten in’s Herz
Den Pfeil, den der ihm gab.
Herr Titan fliehet durch den Wald,
Flieht über Land und Meer,
Er flieht wie ein gescheuchtes Wild,
Findt nirgends Ruhe mehr.
Prinz Heinrich ritt im Wald umher,
Viel Reh’ und Hasen er fand:
„wohl träf’ ich gern ein edler Wild
Mit dem Pfeil von Königs Hand.“
Da reiten schon in ernstem Zug
Die hohen Lords heran,
Sie melden ihm des Königs Tod,
Sie tragen die Kron’ ihm an.
„auf dieser trauervollen Jagd
Euch reiche Beute ward,
Ihr habt erjagt, gewalt’ger Herr!
Den edeln Leopard.“

Meter: iambic
Al Guadalquivir, en una avenida
by Juan de Arguijo

Tú, a quien ofrece el apartado polo,
hasta donde tu nombre se dilata,
preciosos dones de reluciente plata,
que envidia el rico Tajo y el Pactolo;
para cuyo aroma, como a sólo
rey de los ríos, entreteje y ata
Palas su oliva con la rama ingrata
que contempla en tus márgenes Apolo;
Claro Guadalquivir, si impetuoso
con crespas ondas y mayor corriente
cubrieras nuestros campos mal seguros,
de la mejor ciudad, por quien famoso
alzas igual al mar la altiva frente,
respeta humilde los antiguos muros

Meter: iambic
NAD POTOKEM
by Jaroslav Durych

Javor šeptá nad potokem,
nad horami svítá,
vyšla z dvorka tichým krokem,
chata ještě spí;
jako růže se to dívá
rosou neumytá,
dívčí píseň zádumčivá
už se probouzí.
Neumytá, nečesaná
s putnou k vodě spěchá,
na boso jen vzala z rána
staré opánky,
jitro hoří v okně stranou,
rdí se zdi i střecha,
jí však nejdivněji planou
v tvářích červánky.
Ach, vždyť růžové má šaty,
z plané růže vstala,
plané růže v její paty
vtiskly polibek,
vlasy tiskne bledá stužka,
to s ní jistě spala,
zůstal na nich ještě z lůžka
spící motýlek!
O čem asi k ránu snila,
že jí do náručí
lehla spící růže bílá
k snivé nahosti?
Krása poupat na jabloni
z jitřní rosy pučí;
co to má, že oči kloní,
co se to v nich stkví?
Celou noc jsi s hochem spala,
že ti tváře planou,
za radost jsi darovala
nahé objetí,
a když jitro zavolalo,
nebyla’s už pannou,
píseň už ti ze rtů vzalo,
smích též vezme ti?
Či jen večer při měsíčku
čistá, nastrojená
s hochem stála’s na chodníčku
dole pod oknem,
potok hrčel tichou nocí
a ty jako pěna
touhy své se chvěla mocí
ve snu májovém?
Ale nestůj, naber vody,
či se nechceš mýti?
Nedrž javor! Tu jsou schody,
křápky nenamoč!
Či si kleknem k vodě spolu,
mám tě celou zlíti,
shodit tě i s putnou dolů,
nechtěla bys? – Proč?
Ach, což zblízka hoříš celá?
Dětské, neposedné
vlasy kolem tvého čela
rdí se červánkem,
smějí se ti nad rameny,
než-li zhasnou zcela,
proto snad jsou zastřiženy
právě pod ouškem!
Nevěděl jsem o panence,
že se jí rdí vlasy
jako sluncem do července
žito zrůžoví,
ale to jí neuškodí,
neubere krásy,
to jen máj jí do nich hodí
kvítek šípkový.
Či to rdí se tak jen z rána
zlato za červánků,
dokud nejsi učesána?
Jaká divná věc!
Kadeř jak len na přeslici
tiskne se ti k spánku,
chytil něco z růže v líci,
málo, ale přec!
Nehněvej se, to je vidět
přece jenom z rána,
nemusíš se za to stydět,
kvítku májový!
Jaká růže z tebe kvete,
stolistá či planá?
Láska čeká u poupěte,
ach, ta všechno ví!
Vždyť jsi velká jako v lese
modřín na mýtině,
když se jarní oblak snese
jemu do větví!
Už ti láska probudila
jaro v dívčím klíně,
už se s tebou rozdělila
o své bohatství?
Rád bych do vody tě shodil,
jen mne neshoď sama!
Rád bych každé ráno chodil
za tvým úsměvem,
jiskry modrých očí chytal,
radost šla by s náma,
ráje zhaslého jas vítal
v obličeji tvém!

Meter: trochaic
Abruzzesische Räuber
by Wilhelm Waiblinger

Lauert mir nur im Gebirg und schreckt mit Dolch und Pistole,
Ziert mit dem blutigen Schmuck glänzender Opfer euch nur.
Mich erschrecket ihr nicht, die unsterbliche Gabe der Lieder,
Aber kein irdisches Gut hat mir der Himmel verliehn.

Meter: dactylic
SNOVÉ. (III.)
by Svatopluk Čech

Já se, bratři! v podobě motýla
snesl v ňádra rozpoutaná, bílá
kněžky mladé. S houpavé té vlny
v obličej jsem zíral kouzla plný.
Ale prve v neprůhlednou clonu
zahalil jsem starou strážnou donnu,
léč by skrytou na knížecí dcerku
nezvětřila ve křídlatém šperku.
Dívka vzhlédla. Vidí žasnouc tiše
obrovského květů tovaryše
na své hrudi – očka v brvy tříseň
plaše ukrývá, však slyší píseň:
„Vsedni na mne, pojmi letné pásky!
Unesu tě v jasnou říši lásky:
Rozkoše, jíž srdéčko tvé nezná,
okusíš tam, dívko přelíbezná!“
Váhá kněžka. Motýl vábí, loudí.
A již vstává, zlatý déšť jí proudí
po bělostné šíji, po rameně –
a již vězí nožka ve třemeně.
Letí vzduchem – dole háje, nivy...
Křídel velkých, ozlacených kyvy
nad čelem jí vlásky rozvívají,
do líbezných dum ji uvívají.
Divný komoň zanesl ji v letu
do kalicha ohromného květu.
Ach, tam krásno! Rosa blýská z hloubi,
se stínem zář růžová se snoubí.
Tu však, běda! vonnou nad kolébkou
ruka kostnatá se jeví s trepkou.
Bdělá donna, pohřešivši děvu,
únosce to stíhá v krutém hněvu.
Než i pomoc blízka: motýl pod ní
již co loď se noří v tůně vodní
a jak plachty se zlatými kraji
pestrá křídla nad ní třepetají.
Zlostná donna! Nad průsvitnou nivou
vějířem svým bouři bělohřívou
rozmávala. Vítr v plachty lehá,
lanem hedbávným loď v boky šlehá.
Otvírá se opěněný jícen
a člun s hůry do propasti sřícen
rozpadá se. Rozhlučené
již se moře nad kněžicí klene.
Než, ó divy! v křišťálové stropy
vln se hlavy pojiskřené klopí,
sloupy průsvitné se vzhůru točí,
květný koberec, kam noha kročí...
V kouzelném tom sídle jinoch krásný
uvádí ji na trůn bleskojasný,
líc mu plane, z oka nebe svítá,
a ret slovy sladkými ji vítá:
„Krásná kněžko! Ne po boku sobce,
který v zlaté pochová tě hrobce,
démantem ti vrásky v čelo vpíše
z vůle rodičů – zde buď tvá říše!
Zde stan lásky, blaha! Nech tam v dáli
boří, staví, přenášejí skály,
učí, kupčí, dobývají světa –
sem ta všední vřava nedolétá!“
Náhlý hřmot jí spánek plaší s čela.
Po třetí to donna omrzelá
rozkoš její krátí. – Bylť jsem donnu
letem štětce změnil na madonnu.
Jemné růže v pleti sněhobílé,
ladné brvy, kadeř zlatou v týle
nastínil jsem. Jarní půvab svěží
v oku plá a na hrudi se sněží...
Pak jsem zrcadlo jí podal maně.
Jak tu výskla, zatleskala v dlaně,
s lože vyskočila v mladé kráse – –
stará bručíc vylezla tam zase.

Meter: trochaic
Die Asketen
by Nikolaus Lenau

O spottet nicht der traurigen Asketen,
Daß sie den Leib mit scharfen Leiden plagen,
Die süßen Erdenfreuden sich versagen,
Die flüchtigen, nur allzuschnell verwehten!
Nebst solchen, die das Futter gierig mähten,
Seit des verlornen Paradieses Tagen,
Hat eine Schar von Herzen stets geschlagen,
Die, abgewandt, die Weide hier verschmähten.
Ein schüchternes Gefühl: ›Wir sind gefallen!‹
Hält sie vom lauten Freudenmarkt zurück,
Heißt sie den Pfad einsamer Dornen wallen.
Es wächst ihr Ernst, wenn sie vorüberstreifen
An einem unverdienten Erdenglück;
Die Scham verbietet, keck darnach zu greifen.

Meter: iambic
- 829 - Acto I, FLORIANO
by Lope de Vega

Si Amor sus flechas y el infierno el fuego,
perdido hubieran de mi pecho ardiente,
para matar y atormentar la gente,
fuego y flechas sacar pidieran luego.
Y si a Neptuno, que en mi llanto anego
faltara el agua y la inmortal corriente,
hallara nuevo mar en la gran fuente
de lágrimas que ya me tienen ciego.
Y si el áspid soberbio e iracundo
faltara la ponzoña de su aliento,
la hallara de mi pecho en lo profundo.
Y si faltara al ave su elemento,
con mis suspiros sustentara el mundo,
que soy ponzoña, fuego, mar y viento.

Meter: iambic
- XVI - De El caballero sin nombre. Acto primero, Blanca
by Mira de Amescua

¡Oh, santa soledad, esposa activa
del gusto, del descanso y del sosiego,
a ti las llaves de mi pecho entrego
porque en libertad en tu corte viva!
Me han dicho que el Amor tus gustos priva,
que acierta a ceñir armas, aunque ciego,
que tira flechas de amoroso fuego,
y a quien más se resiste, más cautiva.
Mientras tuviere ser, tú eres mi dueño.
Sirva al Amor quien ama en hora buena;
no he desobedecer a quien desdeño.
Con libertad en esta selva amena
libre del fiero Amor gozaré el sueño;
porque el amante, aún cuando duerme, pena.

Meter: iambic
V POZDNÍM LETĚ.
by Jaroslav Kvapil

Jsou lány požaty a mírné slunce hřeje,
jak svítí na hory i na ta místa blízká,
kde z jara hledal jsem Tě v mukách beznaděje –
ó duše, duše má, mně po jaře se stýská!
Jsme blíže splnění, jsme u cíle svých snění
a po čem prahli jsme, my v mírných duších máme,
my víme, prokletí že v naší práci není
a že se nikdo z nás svou láskou neoklame.
A já přec zatoužil – a v touze té bych plakal –
v to jaro minulé, kdy umíral jsem touhou,
kdy měsíc blouznivý mě pod Tvá okna lákal
a smuten, opuštěn já tesknil nocí dlouhou.
Kdy sám jsem nevěřil, že mohlo by to býti,
bych klekl k nohám Tvým, svou láskou šílen klekl,
bych cítil dech Tvých rtů, Tvých prsů vlnobití
a ve svých přísahách Ti všechno, všechno řekl.
Ó duše, duše má – mně po jaře se stýská
i po všech bolestech i po té smutné touze,
a v šťastnou budoucnost, jež zdá se tolik blízká,
já často zavzdychnu si rozrušen a dlouze.
Vím, je to možná hřích – vždyť léto vše nám dalo,
nač v jaře minulém jen myslit my se báli,
nás léto září svou i žárem požehnalo
a klidné, šťastné sny nám k zimě chystá v dáli.
Krb teplý čeká nás, kde vzpomínati budem
a šťastni pohlížet v zář jeho ohně rudou,
kde budem bohati v svém ryzím žití chudém
a muka minulá jak pohádky znít budou.
Ó proč jsem zatoužil v ta všechna muka zpátky,
kdy přísvit měsíce mne ke Tvým oknům lákal,
kdy věčný byl můj žal a klid můj byl tak krátký,
bych znovu roztoužen a v beznaději plakal?!
Nám život všechno dal, to nebe blíž je zemi,
ta šťastná budoucnost je tolik, tolik blízká,
a přec v těch vzpomínkách tak divně smutno je mi –
ó duše, duše má, mně po jaře se stýská!

Meter: polymetric
Vor einer Büste.
by Conrad Ferdinand Meyer

Bist du die träumende Bacche? Der Sterblichen lieblichste bist du!
Still in den Winkeln des Munds lächelt ein grausamer Zug.

Meter: iambic
V.
by Milan Fučík

Přišlo jaro v celé kráse,
teď nám kvete nad hlavami,
opilí jsme jeho dechem,
štěstí pijem sami, sami...
Kolik jar v svém sladkém lesku
přijde ještě zas a znova,
prochví štěstím naše duše,
vzbudí v srdcích chvění nová,
jako dnes...?
Až pak jednou jeseň žití
zbarví vlasy tónem světlým,
budem mládi vzpomínkami
s každým jarem nově zkvetlým
jako dnes.

Meter: trochaic
- 162 - De doña Teresa Verecundia al licenciado Tomé de Burguillos
by Lope de Vega

Con dulce voz, y pluma diligente,
y no vestida de confusos chaos,
cantáis Tomé las bodas, los saraos,
de Zapaquilda, y Mizifuf, valiente.
Si a Homero coronó la ilustre frente
cantar las Armas de las Griegas Naos,
a vos de los insignes Marramaos
guerras de amor por súbito accidente.
Bien merecéis un gato de doblones,
aunque ni Lope celebréis, ni el Taso,
Ricardos, o Gofredos de Bullones.
Pues que por vos segundo Gatilaso,
que darán para siempre de ratones,
libres las Bibliotecas del Parnaso.

Meter: iambic
- 1408 - Libro I, don Felipe de Albornoz De El triunfo de la Fe en los Reinos del Japón
by Lope de Vega

Fértil Vega de Apolo cultivada,
blanco cisne, que llevas en el pico
del peligro profundo al tiempo rico
la medalla en tus versos levantada.
Y guardando de Apolo la manada
en el rústico albergue pobre y chico,
afinaste debajo del pellico
la lira numerosa y acordada.
Fabio Mercurio, de ficción cubierto,
entre el simple zurrón y tosca abarca,
dichoso Vega, que tal fruto cría.
Donde el arado y reja han descubierto
de la gran fuente de Helicona el arca,
dando su luz a las tinieblas día

Meter: anapestic