SNOVÉ. (V.)
by Svatopluk Čech

Zalétl jsem těsné do prostory
věže pochmurné. Tam nad čelem
spoutaného muže strastí sbory
perutě jsem uspal ševelem.
Vzlétal k nebi – letadla mu spjali,
o svobodu volal – žalář dali,
kámen odvaloval s vlasti rovu – ...
za to pohřben do tmy, do okovů.
Teď mu světem na okénka lemu
proužek nebe, vrabčí rodina;
návštěvou já sám přicházím k němu
a v mých patách krásná vidina.
Zdálo se mu: Bleskem rozraženy
dokola se řítí věže stěny,
a on z rumu, puklých okovů
vznáší témě k nebes pokrovu.
A hle! nad ním v pobouřeném vzduchu
jako chmury, bledě, kolísavě
uhánějí legiony duchů
v nepřehledném tísníce se davě.
Na oblačných štítech, vozech, koních
obrovské se mužů kreslí tvary;
žen pak ladná těla vzhůru po nich
pnou se přítulně jak bílé páry.
Zbraně dávné: kyje, šípů vaky,
meče, kopí, rozhoupané praky
nadhlaví jich plní blyskotem
a zpěv šumí větru hukotem:
Z hloubi pravěků to hlučí temně:
Svoboda!
A zpět hřímá tisíceré plémě:
Svoboda!
Jak zákon velel nám, své životy
jsme položili za hráz cizoty,
meč perský sklál nás do mohyly,
však věčně žijou – Thermopyly!
Za chrám svatý, za praotců víru
ronili jsme žití toky vřelé,
nad vyhnanstvím plane zákon smíru
a chrám stojí v srdci Israele!
Hvězda Gracchů – problesknuvši krátce –
za Aventin klesla truchlým letem.
Však boj jejich za lid utlačený
neutlumen dosud bouří světem!
Okovy jsme pánům pohrozili
zlomenými, na kříže nás vbili
řadou nepřehlednou. A hle! s kříže
den se snesl na otroctví mříže!
Nové davy. Blíže, zřetelněji
postavy se odstiňují hrdé,
viděti zrak bleskný, rysy tvrdé
v osloněném reků obličeji.
Slunce hávů ozlacuje řasy,
štít se třpytí, uzda, podkova,
na přílbicích křídla kovová,
plamenité meče, pukle, pasy,
krunýře, korouhví zlatá tříseň,
bubny víří, rozléhá se píseň.
Krutý Montfort bouřil na Tulúzu,
Béziers poklesl v rum,
však duch pravdy nad oheň a hrůzu
čelo vypjal k nebesům!
Zableskl se kalich v duchů noci,
Tábor novým Betlémem se stal,
národ jeden celé světa moci
myšlénky své silou odolal.
Vzpomeň na den slavný u Morgart’nu!
Nevymřelo plémě Winkelriedů,
ještě mnohý s prsou svého lidu
ve svá srazí cizou halapartnu.
Velký hrob nám ustlal Turek na Kosovu –
vnuk náš z něho vstává – Osman klesá k rovu –
jména naše slaví píseň jasnozvuká
a hrom kletby drtí – Brankoviče Vuka.
Zem, již vydrali jsme Oceánu,
podruhé nám Filip zatopil
naší krví. – Nám z té krve zkvetla
svoboda – on v ní se utopil!
Zdálo se, že celý národ zhasl
mžikem tím, kdy meč nám přeťal vazy;
a hle! národ dvěstěletý střásl
náhrobek – a kde jsou naši vrazi?
A dál nové řady bohatýrů.
Šíře, šíř’ se stelou mračna pluků,
zaniká jich píseň v písní víru –
jediná to bouře slavných zvuků!
Však ta bouře sama píseň hlasná,
jejíž slova anděl nadšení
tuto vepsal v oči, čela jasná –
píseň slávy, píseň vzkříšení!
Píseň o myšlenkách velkých, svatých,
které nad malátnou země hrudou
duchů smělých, srdcí božstvím vzňatých
hledají – a věčně hledat budou!
Píseň o boji, jenž s otců k synům bouří,
nade proudem staletí se kouří,
nevidomě, v siném bezmezí –
v němž i poražený vítězí!
Kdo je sečte, stíny bojovníků
za vlast, právo, pravdu, svobodu,
světa obnovení? Tíseň šiků
úžasná, směs pestrá národů,
oblak praporů a zbraní lesy –
letí tu jak orkán pod nebesy...
Prapor hvězdnatý zde tyčí mrakem
hubič pralesů a otročiny;
za ním v rudé čapce bleskným zrakem
hrdá Francie své vede syny;
tamo tlupa starců, žen i dětí –
obrana to vzdorné Saragossy;
nad vojem, jejž sbor proroků světí,
péra vlajou, míhají se kosy;
Vlach tu ohnivý, tam Irčan smělý,
řecký fes, albánské fustanelly,
Srb tam rvoucí poloměsíc bledý,
pusty syn i Arab, Hindu snědý...
Však, ó viz! Jak druhdy při něm stáli
v jednom šiku za věc posvátnou,
s ranami, jež vrahové jim vkláli
v prsa věrná zbraní malátnou,
nyní tamo v jasném proměnění
pod praporem starým vesele
pozdravují vězně v šumném pění
bratří v boji, druzi, přátelé.
A teď s hůry komoň jeden bílý
prázdným sedlem v dol se k němu chýlí;
v střemenu se rozhoupala pata,
prsa ovlála mu hříva zlatá
a již ve velebné duchů vřavě
jak list vichrem stržený se chví.
„Kam?“ zašeptal – a kol kolem v davě
odvět šumný: „Tam, kde vítězství!“
Ohlédl se: Juných zraků třpyty –
družné pozdravy – palašů kmity –
a dál nových vojů spousta šedá,
šírá, šumná – konce nedohlédá...

Meter: trochaic