PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
A la inmortalidad de Lope de Vega
by Jusepe Antonio González de Salas

Vive el hombre mortal la débil
                     llama
que arde en caduco, en frágil alimento;
más al fácil de un soplo, al leve aliento
ya en la pavesa su esplendor infama
Vive en mármol después de inmortal rama
coronado la frente, más no exento
de ruina aun dura contra el
                  curso lento
de la edad, ni su bulto, ni su fama
Sólo de aquel que en la memoria vive,
la siempre al tiempo trascendida
                     gloria
de eternidad en lágrima se escribe
No pues LOPE murió, si aquella
                     historia
que el mismo fue, la vida le apercibe,
exenta del olvido su memoria

Meter: polymetric
- LXIV -
by Argensola

Pues nos va bien con adular, Cratilo,
rindamos la verdad a la cautela;
que en sus aplausos la virtud se hiela
sin que nadie la abrigue con un hilo.
Tu príncipe al Salustio y al Tranquilo
prefiere el gusto de una nueva tela;
y suélese reír cuando la escuela
pondera las grandezas de su estilo.
Oh, dueño de las cosas, ignorancia,
ampara a dos filósofos ayunos,
que a la virtud queremos oponernos,
dispuestos a no ver libros algunos
sino de los poetas más modernos:
tanto podrá el olor de la ganancia.

Meter: iambic
V vlasti jsem a přece divná tužba
by Jan Neruda

V vlasti jsem a přece divná tužba
svírá prsa těsným okovem,
stoupám místa od dětinství milá,
a přec nejsem zde víc domovem.
Cizé tváře, cizé chladné zvyky,
cizé citům zvuky kolem znějí,
že bych zaplakal si v domě vlastním
píseň tužby – toužnou Odysseji!

Meter: trochaic
REMINESCENCE.
by Ferdinand Tomek

Když po skalách své stíny soumrak stele,
duch vracívá se do těch dávných dnův,
kdy v těchto místech Beneš Heřmanův
tak slavně potřel zpupné nepřátele.
Zřím staré Čechy, chrabré bojovníky,
již v zápas s veselou jdou na rtech písní,
i klnoucích jim vrahů četné šiky,
jež dole pod samou se skalou tísní.
A boj se rozpoutal! Skřek, ryk a řev
se vůkol vzmáhá, v štíty mlaty buší,
tak mnohý s kletbou vypouští svou duši
a proudem teče kouřící se krev.
Teď výkřikem se náhle zoufalým
vzduch otřásl; hle, se skal v hloub se řítí
déšť balvanů a dole pod skalím
jen stony slyšet drcených a vytí – –
Děs pojal mne, že vzchopil jsem se maně
a rukou přejel oči. Přelud prch’.
Je ticho vůkol – klidný dol i vrch
a mroucí slunko usmívá se na ně.
Však teď! To není přelud! K sluchu zas
mi doléhají zvuky cizí řeči.
Zda bdím či sním? Což vrátil snad se čas,
kdy Sasíci tu řvali v smrtné křeči?
Ne, ztiš se, duše! Křik ten zdivočilý
je ze rtů dcer a synův Israele,
již ,Wacht am Rhein‘ tu mohou vřískat směle;
jsouť jako pěna Čecháčkové milí.

Meter: iambic
by Quevedo

En tierra sí, no en fama, consumida,
yaces, oh vida, cuanto más temblada,
de la púrpura al mármol derribada,
por, más que a sangre, a llanto abierta herida.
llorada ya de cuantos fue temida,
del hado no, del mundo respetada;
en quien, con vil usar sangrienta espada,
tantos quitó a la muerte en una vida.
Cuando poner presume en mil victorias
tintos los campos y los mares rojos,
desnudos centros de envidiosas glorias,
viste el suelo un traidor de sus despojos;
de horror, su lis; de ejemplo, las memorias;
de ocio, las manos; de piedad, los ojos.

Meter: iambic
An Herrn E
by Ewald Christian von Kleist

Schon war mein Geist der Erd' entflohn,
In einer hellern Sphäre,
Sang ich bereits des Höchsten Ehre
Es wartete der grosse Lohn
Den Tugend giebt, auf mich.
Die Tugend kam mit Glanze mich zu zieren – – – –
Da dacht ich, Freund! an dich
Da kehrt ich um, wie konnt ich dich so früh verlieren!

Meter: iambic
- LXXXVIII -
by Argensola

Aquí, dónde, a pesar del tiempo, hoy dura
soberbio un gran conducto de Trajano,
linfas en ministerio de Vulcano
dan al doble metal noble escultura;
y el español su vellocino apura
mas que los seres al que muelle y cano
para la ostentación del traje humano
sobre los tiernos árboles madura.
Aspire, aspire a varoniles glorias
por severa templanza, y deje Iberia
los preciosos peligros en sus minas.
No quieras, oh fortuna, dar materia
a las armas remotas y vecinas,
y renovar sus bárbaras victorias.

Meter: iambic
DE PROFUNDIS.
by Josef Václav Sládek

Z hlubokosti duše zdrané,
nocí, dnem jsem volal k Tobě,
abys těžký kříž, ó Pane,
sjal mi s plecí v hořké době.
Vím, že slyšel’s moje vzdechy,
zůstaly však oslyšány,
moje trýzeň bez útěchy,
bez balšámu moje rány.
Usouzeným v předurčení
dále musím hložím jíti,
trpký kalich utrpení
do poslední kapky píti.
Pode mnou se země hroutí,
nade mnou se chmuří nebe, –
přec mi ve tmách zahynouti
nedal’s bez důvěry v Tebe!
Vím, že Tvoje stráž mne vidí,
zář Tvá padá v líce bledé,
a kde slepne oko lidí,
vím, že ruka Tvá mne vede.
Tak ať vůle Tvá se stane
dnes a zítra, do skonání; –
dal’s mi trpělivost, Pane,
tou dal’s vše – – a dík Ti za ni!

Meter: trochaic
BÍLÁ RŮŽE. (I.)
by Václav Šolc

Rostla jako kvítko v poli,
radost v srdci pučila jí,
rozkvětla jako poupě,
chtěla rozvít láskou v máji.
Avšak rostla ke smutku jen,
květla jenom k uvadnutí,
a když měla láskou rozvít –
byla bledá ku shasnutí.

Meter: trochaic
S Bohem!
by Jan Červenka

Moje paní, moje paní,
tak již přec je pravda tedy,
že Vás, moje paní krásná,
vidím dnes již naposledy!
Naposledy, naposledy!
Moje paní, tušíte-li,
jakou propastí nás oba
jediné to slovo dělí?
Tušíte-li, jak se náhle
šíří mezi námi dvěma
moře bezedné i temné,
moře, které konce nemá?
Ano, ano! Sotva jsem
zvedl k Vám svůj pohled smělý,
na věky Vás opustiti,
paní moje, osud velí.
Na vždy, na vždy! Sotva že jsem
spatřil nebe svého štěstí,
jako bleskem byl jsem sražen
k zemi touto náhlou zvěstí.
A než se zas v tyto vlídné,
smutné kraje podzim vrátí,
jiný, moje paní sladká,
svojí snad Vás bude zváti.
Uchvátí Vás v lokty svoje,
líčko Vaše temně vzhoří
a mé rty Vám naposledy
„S Bohem!“ ještě zahovoří.
S Bohem!... Však co pohřbeno je
v tomto jednom krátkém slově,
nevyváží, paní moje,
ani popel na hřbitově.

Meter: trochaic
XlVIII.
by Christian Gotthold Spindler

Erbrich, o Kind! den Brief, so meine Feder
schreibet,
Die da vor diesesmahl, statt Dinte, Thränen
führt,
Weil mich des Schicksals Macht aus diesen Fluh-
ren treibet,
So weiß ich allzuwohl, wie viel mein Hertz verliert.

Meter: iambic
Soneto inédito
by Quevedo

Suelta mi Manso, pastorcillo extraño,
pues otro tienes tú de igual decoro;
vuelve la prenda que en el alma adoro,
perdida por tu bien y por mi daño.
Ponle su esquila y su grosero paño,
no me le engañen tus collares de oro;
toma en albricias este blanco toro,
que a las primeras hierbas hará un año.
Si pides señas, tiene el vellocino
negro encrespado, y los ojuelos tiene
como durmiendo en regalado sueño.
Sin duda que yo soy su dueño indino,
suelta y vérsale que a mi choza viene,
que aun tienen sal las manos de su dueño.

Meter: polymetric
Unbekümmert
by Karl Henckell

Kein Gott, kein Teufel schützt auf Erden
Dich vor dem Mißverstandenwerden.
Drum schau nicht ängstlich umher im Kreis
Und schmiede dein Eisen, so lange es heiß!

Meter: iambic
SLUNCI.
by R. Bojko

Ó mé slunce, zlaté, bělostné,
nehnuté a klidné, radostné,
usměvavé, tiše milostné
k naší malé zemi, k jejím tvorům všem!
Staříčku náš se zlatými vlasy,
ukolébávaný po vše časy
písní vod a šumícími klasy,
dítětem svým bujným, nepokojným dnem.
Nevýslovně dobrý, moudrý králi!
V perlách, zlatu z nedohledné dáli,
osvěžený, orosený vonným snem,
plný záře, krásy přicházíváš sem.
Usměješ se kříži na kostele
bílých dědinek i zakouřených měst.
Odrazíš se stejně od čepele,
kterou vráží v prsa nepřítele
divě rozmáchnutá, vražednická pěst.
V parcích paní líbáš bílé růže,
současně však staneš u kaluže
za obvodem velkoměstských tvrdých bran.
Jako hosté od sklizených stolů
jdeš si prohlédnouti hospodářův lán,
abys zítra na bitevním poli
pro kroužící radost hmyzu, lačných much
házelo své zlato do zejících ran.
Ó ty nepohnutě klidné, zlaté!
Ó ty dobré, usmívavé, svaté!
Tajemná a věčně žhavá lodi,
která za sebou již věky vodí
planety své, země, polopuklý vrak,
na nějž utekl se lidstva smutný rod.
Tepla prameni i zimy, žízně, vod.
Králi počasí a zemských pásů,
všemohoucí dárce sladkých jasů,
jemuž ve tvář čapku drze hází mrak.
Sluho, jenž dnu steleš zlaté lože,
prostřeš na ně růží nach i kmentu běl.
Nejkrásnější, nejslavnější bože,
jakého kdy člověk na té hvězdě měl.

Meter: trochaic
- XVI - Al mismo propósito
by Luis de Ulloa y Pereira

Bien sé yo, Celia, el riesgo con que vivo
en la fuerza invencible de adorarte,
después que mi pasión para olvidarte,
ni a la esperanza permitió motivo.
Ningún aviso en la prisión recibo
por donde lime la cadena el Arte,
ni en la razón se reconoce parte,
que pueda redimirse de cautivo.
Porque si deslumbrada prevarica,
en la ley que profesa soberana,
o idolatra la ciega tu belleza.
Presume que el engaño justifica,
viendo en las señas de formarte humana
tan desmentida la naturaleza.

Meter: iambic
- CLV - A Felipe IV que entró en un convento de monjas y le ayudó el patrón
by Argensola

Qué mucho que en tus lámparas, oh Vesta,
la casta luz tus vírgenes desamen,
si en una tiene concubina el flamen,
fuego vecino por lo menos tuesta.
Y ella hace ostentación de tan honesta,
que siempre que ante Séneca la llamen
pasará sin temor por el examen
de recoger el agua en una cesta.
¿Es posible que al cómplice estupendo
le admitan sin horror las aras pías
que han recibido de él tantas injurias?
A Júpiter al fin yo no lo entiendo:
él castiga con rayos niñerías
y solapa sacrílegas lujurias.

Meter: iambic
TŘI ŽENY.
by Adolf Černý

Tři ženy u mých stojí lích
a ke všem třem se modlím –
a kdybych jednu zradil z nich,
jsem z nejpodlejších podlým.
Z nich první vedla v síť mne cest
a pro mne zšedivěla –
a žádná z nejbělejších hvězd
jak ona není skvělá.
A druhá rostla z žití vod
s mou duší na den bílý –
když zrál v mých sadech hořký plod,
mně dodávala síly.
A třetí bílým motýlem
se v květ mé duše schvěla –
a stala se mých snění snem
a laurem mého čela...

Meter: iambic
Pohlavní uvědomování mládeže
by Josef Mach

Už čápa navždy pochováme,
ve škole děti zvědí teď,
nač to neb ono vlastně máme.
Dá se jim správná odpověď.
Za našich dob, můj Bože milý,
to nebývalo ještě tak.
My v myšlenkách jen o tom snili
a přemítali, co a jak.
Mně nikdo o tom nedal výklad.
Jen jedna služka buclatá
ctnost moji snažila se zviklat
a lapla mne v svá tenata.
Neučila mne estheticky,
to nebyl taky její cíl.
A přec, byť ne theoreticky,
já dobře se to naučil.

Meter: iambic
Lo que veo
by Marqués de Dos Hermanas

Yo miro el cielo azul y tras su
                     esfera
velados mundos sueña mi ardimiento;
miro el sol que ilumina el firmamento
y hallar pienso más luz tras su lumbrera
Miro el mar y en fantástica quimera
del mar trasluzco el ámbito opulento,
y el monte miro, y sueña el pensamiento
los mil enigmas de la edad primera
Mas cielo y tierra y mar y sol brillante
no anuncian tanto a mi febril vehemencia
como anuncia el pudor de tus sonrojos
Pues hallo, si me fijo en tu semblante,
más mundos, luz, misterios y opulencia
tras los limpios cristales de tus ojos

Meter: iambic
Novoroční přípitek.
by Jaroslav Vrchlický

Titanů starých nezdolné plémě
vězněno úpí v podsvětí,
duní to z hloubky, chvěje se země,
slyš vytí a lání, prokletí.
Jdou léta jak stíny,
avšak ten hlas jak výčitka, vzdor,
ten hněv a spor
ze hloubi moří a ze klínu hor,
týž, a přec jiný
nezmizel z lidské paměti.
Byly snad chvíle, kdy stlumen z části
zhasínal v matném ohlase,
kruhy kdy přestal titan mdlý třásti,
překonán skoro v zápase.
Však jiskra té síly,
odvahy, naděje plamen a žeh’
vřel v žilách všech,
trysknul zas lávou a v divých snech
nadšením zpilý
pozved’ se kolos po čase.
Vždycky tu staré pramáti lebí
podivné táhlo zachvění:
Řetězy s nohou! oči všech k nebi
zvedly se v blahém toužení
a titanů děti
cítily otců svých plamennou krev,
vybuchly v hněv
veliké skutky, nadšený zpěv
z ňader jim letí
k zóře, jež nítí se v plameni!
Titanův děti živy jsou ještě,
k otců se znají závěti,
co jim hněv nebes, plamenné deště,
co lání a hrozby, prokletí?
Co násilí, zloba?
Odvahu v hrudi, na čele jas
vstávají zas,
světlu jdou vstříc, spí pod nimi čas
a ústrk a mdloba
háďat a mloků ve změti.
Titánův děti spějí jen k dobru,
proměnit chtějí země klín,
dědictví otců, pravěkých obrů,
padlo jim ducha do hlubin.
Co bylo hmota,
co bylo rmutem – světlo je teď.
Myšlénko, leť!
Zajásej, písni! Obraze, kveť!
Štětec i nota
ať hlásá, že je přemožen stín!
Poháry vzhůru! V těsný kruh úže,
dvanáctou bije chmurný zvon,
pod sněhem bují edenské růže,
v hymny se mění vichru ston.
Hle, země puká,
titanů starých smířený rod
v hvězd chorovod
mísí svůj jásot jak hromy vod –
Otcovská ruka
uvádí děti své na hvězdný trón.

Meter: polymetric
Doma.
by Antonín Bulant

Cit blažený dnes plní duši moji,
mně v očích září, plane na líci:
tu před mým zrakem známá střecha stojí, –
jsem opět doma, v rodné vesnici!
V mou duši táhne upomínka sterá,
jak v známé hnízdo když se vrací pták –
a zdá se mi, jak bylo by to včera,
kdy v rozchodu mi steskem vlhnul zrak.
Ač z dlouhé řady osmnácti roků
dnes v duchu čítám léto za létem,
vše jako dřív se jeví mému oku –
a já se cítím opět dítětem.
Na sever v dáli modrý věnec tvoří
a vstříc mi kyne dlouhá řada hor,
v před Hasenburk jak předvoj Středohoří
ve skalním hávu hledí nad obzor.
Hrad na něm pustý, bouři časů vzdorný,
zas jako druhdy v mého dětství dnech
svou věží bílou, černou lidomorny
báj vypráví o skrytých pokladech.
Kde pod lesem tok řeky volně běží,
mne opět vítá známé údolí,
na lukách kostel s bílou kyne věží,
dál nízké vrby, štíhlé topoly.
Kde vábilo nás děti svými dárky
na lukách jaro, květy poseté,
šum opět známý slyším od Oharky,
jak druhdy zníval ve sny dítěte.
Kryt zelení zas břeh mi kyne z blízka,
kde o každém jsme hnízdu věděli,
do svazku s klokočem kde vrba nízká
nám skytla proutky v květnou neděli.
A jako dřív, kdy s city radostnými
jsme rozhoupali zvony před roky,
ten jejich zvuk zas v duši tklivě zní mi,
tak slavný, vážný, smutný, hluboký.
Mé srdce zas, kde střecha doškem krytá,
týmž dětským citem bije u dveří, –
táž péče otcovská mě opět vítá,
táž ve svou náruč láska mateří.
Zřím všecko tak, jak bývalo tu kdysi, –
týž květ se opět v okně rozvíjí,
týž na stěně můj svatý patron visí
s Ježíškem v ruce, s bílou lilií.
Vše jako dřív před osmnácti lety,
kdy křížek máť mi vtiskla na čelo,
kdy při rozchodu stísněnými rety,
bych hodným byl, se v pláči zachvělo...
Vše jako dřív. – Jen za zdí u kostela
kříž nový kryje tělo zemřelé
a na mé hlavě první vlas se bělá
a první vráska brázdí na čele...

Meter: iambic
46. An die Sonne, daß sie nicht eilen wolle, als er von ihnen in den Garten geladen war
by Paul Fleming

Diß wird euch sein ein Tag von vielen meiner schönen,
die mir mein Glücke gönnt in einer fremden Welt.
Die Schönsten rufen mir, die Schönsten um den
die Schönsten rufen mir,
So wird
Wolan! Ich weiß den Ort, Priapus hat das Zelt
mit Grünem aufgesteckt und Flora hat bestellt,
wornach ein Mensch, wie ich, sieh pfleget oft zu sehnen.
Freund aller Freundlichkeit, der du die Tage machst
und unsre Freude mehrst, wenn du, o Klarheit lachst,
halt deinen Wagen an von wegen meiner Wonnen!
Halt, edler Faeton, halt an und eile nicht!
Gönn' unsrer Frölichkeit ein nicht zu kurzes Licht.
Diß bitten neben mir, o Sonne, so viel Sonnen.

Meter: iambic
Don Píšťala.
by Rudolf Pokorný

Opět stojí don Píšťala
pod balkonem u agátu;
na hlavě má biret s pérem,
na šíji plášť ze brokátu.
Vzývá doňu, zpívá doně,
na ritornel při tom cinká:
„Švarná doňo, probuďte se,
spáť mi nedá upomínka!
Škaredí mne Kentaurové
s Chimaerami ve snu děsí,
Morfeus mne s Herkulesem
drží jenom – za pačesy.
Mefisto mne se Satiry,
Ahasver mne ze sna plaší,
démoni až z Čimborassa,
faunové mne rohy straší.
A když bloudím po arkádách,
v ústech zmoklou cigaretu,
bakchantky se na mne šklebí,
jako sfingy na asketu.
Je to malér! gurman v lásce
když tak mnoho zkoušeť musí,
ač by mohl ve fauteuilu
páliť raděj fidibusy!
Neb se honiť na gondole,
po lagunách a tak dále,
a váš obraz blednout nechať
jako fresku ve Walhalle.
Však to nejde! Fantasie
kreslí mně vás v každém kroku,
gazelo má, gracie má,
plná vůně artičoků!
Dovolte, bych laurem písní
ozdobiť směl vaše čílko,
a v aleji piniové
obejmul vás, doňo milko!
Aneb spusťte provaz pro mne,
vysoukám se grandiosně
ku pavlanu, do komnaty,
budeme se líbať hrozně.
Spáti v loži ebenovém,
v drahocenném mušelínu;
unesu vás v eldorado,
vyženu z vás Merkulinu.
Vraz pak někdo v asyl svatý,
zhaň vás, nymfo: ,Hlele, panna!‘
A obhájí pověsť vaši
každá moje medyana.
Kordík můj ho zmaltretuje
jako psíka pifferaro,
a pak vklouzne v měkké lože
pod baldachyn nové jaro.
Nové jaro, trofej lásky!
Manie se mne už chytá –
ukažte se, doňo, přece,
sic jsem zítra – eremita!
Odhalte juž ovál ňader,
schlaďte výheň mého nitra,
sice budou cikády nám
pohřební pěť píseň zítra!“...
A v tom srr – crk – chladné proudy
na rytíře zrovna dolů,
a zvonivé rtíky doňy
pustily se do šveholu:
„Jděte domů, starý osle,
hněte se přec jednou s místa;
beztoho juž o vás zpívá
každý v Čechách harfenista!“
Utřel čelo don Píšťala,
poklonil se švarné doně,
odešel – a markýz sličný
doňu líbá na balkoně...

Meter: trochaic
62. Kdo zde žije, neustále píše
by František Sušil

Kdo zde žije, neustále píše
Do knihy si věčná písmena,
A v ně skutky všechny znamená
A vše city, jimiž v hrudi dýše!
Na úrodné polí našich líše
Můž býť brázda radlem zmařena,
Písmena však žití kamenná
Nevymaže celá světa říše.
Chceš je smazať? Zůstane předc maz.
Chceš je zkaziť? Zůstane vždy kaz.
Neznikneš ty nikdá jejich hrudky.
Proto zmoudři! Vpisuj jenom skutky,
Z nichž by celá nebesa slast ssála,
A z úst světců věčně šla tvá chvála.

Meter: trochaic
5.
by Friedrich Rückert

Wie du im Käfich auch ihn hegst und pflegest fleißig,
Laß offen, und weg ist dein undankbarer Zeißig.

Meter: iambic
- XLVII -
by Lope de Vega

Retrato mío, mientras vivo ausente,
guardad la puerta asido de la llave,
que haré a Guzmán que este bosquejo acabe,
con lo que me pusieron en la frente.
Laurel decía la engañada gente,
no le afrentéis con otra rama grave,
porque si Midas el remedio sabe,
la tierra no lo sufre ni consiente.
Mi bien es de las Indias combatido,
decid si el alma consintió en mi daño,
que el alma no la compra mortal precio.
Y pues Guzmán no os acabó el vestido,
yo os le daré por este desengaño,
aunque cualquiera desengaño es necio.

Meter: iambic
5. Obraz Panny Marie.
by František Sušil

Jak jest krásen obraz ten!
Rájský nad ním vzchází den,
Prasvětové vesny slast
Nalezá v něm novou vlast.
Přemilostná jest to tvář,
Nebeská z ní line zář,
Oči ty – dvě dennice
Z blankytové kvítnice.
A jen pohleď na čelo!
Nebe se v něm rozskvělo,
Moudrost na něm vzala stan,
Jíž se koří nebešťan.
Všecko na ní v souhlasu
Splývá v sličnou okrasu,
Z pletě, jenž ji odívá,
Sladká vůně zavívá.
Zdá se, že ret odmyká,
A že mluviť podniká.
Ta, jenž jí jde z ústou, řeč
Čírá jestiť medoteč.
Ó kdož vypíše ten vděk?
K úctě nutí samoděk.
Rozkochán k těm pravnadám
Já též nice upadám.

Meter: trochaic
PRAHA V ZELENI
by Xaver Dvořák

Ve vlnách jara jak se obrodila,
šlář smutku odhodila se skrání;
mladistvá, svěží vzkypěla v ní síla,
zkrásněla v líbezném jak usmání;
jak v zrcadle se shlíží ve Vltavě,
že opojení stoupá jí až k hlavě!
Co vyčaroval z ní, ach, zázrak května!
zrak nemůže se ani nasytit;
myslíš-li sobě na století zpětná,
ni stopy po stáří tu není zřít:
je celá nevěsta jak v rozmarýně,
jíž přesladko je spočinouti v klíně!
A písní se jí srdce rozehrálo
a lehko je jí jako na křídlech,
hned by se vznesla, kam by se jí zdálo,
k azurným výším ve královských snech;
a dívčí roztoužení ňadra dme jí:
to vše, co patří, království je její!
Hle, rosa ranní visí za korály,
jež zavěšuje v chvíli slavnostní,
než v brokát svůj ji slunce shůry shalí,
milostně shlížejíc se denně v ní,
až páry jemně tkaný plášť jí vloží
večera soumrak, nežli zdřímne v loži!
Tu v siluetách zdá se hroty věží
jak gigantické stráže její jsou
a pokojné sny její bděle střeží;
visuté lampy hvězd, hle, vzplály tmou;
než vzejde nové červánkové ráno,
sladkými sny je srdce kolébáno!
Tak dni se střídají, den dne je krašší
v té jarní, smaragdové zeleni;
je svobodna a ví to, že je naší
a bezpečna že v našem nadšení.
Jak plachý stín je minulost už strastná;
jsme všichni její milenci! Je šťastná!

Meter: iambic
- 131 -
by Lope de Vega

España, de Poetas que te honoran
Gracilazo es el Príncipe, el segundo
Camoes, tan heroico, tan fecundo,
que en repetido sol su nombre adoran.
Figueroa y Herrera te decoran,
los dos Lupercios, y admirando el mundo
Borja, de cuyo ingenio alto y profundo
la pura lengua y arte se mejoran.
Sin otros o provectos, o noveles,
que a número no puedo reducillos;
pero entre tantas plumas y pinceles.
Viva vuestra merced, señor Burguillos,
que más quiere aceitunas que laureles,
y siempre se corona de tomillos.

Meter: iambic
Byl máj...
by Ludvík Lošťák

Byl máj a láska všude kvetla,
a slavík písně pěl,
a mladým listím, květy, travou
dech jarní lehce chvěl.
A z duše lidské zněly zpěvy
jak jásot mořských vln,
a celý svět byl s nebem hvězdným
jen samou láskou pln.
A se rtů lidských k bohu znělo,
by dal jim v písních žít,
a květům nedal vadnout nikdy,
by laur z nich mohli vít;
By nedal slunci nikdy zajít,
a mořím nedal hřmít,
a nechal duši lidskou v jaře
se nekonečném stkvít!
Než místo jara přišla zima,
a každý v pláč se dal,
neb vichr květy, lásku, písně
pod bílé sněhy svál!...

Meter: iambic
- XXIII -
by Diego Hurtado de Mendoza

Tibio en amores no sea yo jamás;
frío, o caliente en fuego todo ardido;
cuando amor no saca el seso de compás,
ni el mal es mal, ni el bien es conocido.
Poco ama el que no pierde el sentido
y el seso y la paciencia deja atrás;
y no muere de amor, sino de olvido,
el que de amores piensa saber más.
Como nave que corre en noche oscura
por brava playa con recio temporal,
déjase al viento, y métese a la mar;
así yo en el peligro del penar,
añadiendo más males a mi mal,
en desesperación busco ventura.

Meter: polymetric
- 119 -
by Lope de Vega

Ángel, a gran peligro os arrojastes
cuando a decir verdad os atrevistes
supuesto que al Bautista parecistes
cuando con tal rigor la predicastes.
Notable ejemplo a los demás dejastes,
luz sobre monte, y no lisonja fuistes,
que puesto que del púlpito caístes,
al cielo envuelto en sangre os levantastes.
Ángel fue el gran Bautista, si en la vista
y en la verdad le sois tan semejante
y en hábito tan pobre y tan estrecho.
Ángel, no es mucho, pues murió el Bautista
por decir al verdad, que un ciego amante
por la misma ocasión os pase el pecho.

Meter: iambic
101. Na šplechtálka klevetného.
by Matěj Josef Sychra

Jazyka jsy příliš děravého,
Žaludka též vždycky studeného:
Proto za blázna měj hotového,
Kdo ti něco svěří tajemného.

Meter: trochaic
- XLVIII - Atribuido a Juana
by Juana Ines de La Cruz

Cítara de carmín que amaneciste
trinando endechas a tu amada esposa
y, paciéndole el ámbar a la rosa,
el pico de oro, de coral teñiste;
dulce jilguero, pajarito triste,
que apenas el aurora viste hermosa
cuando el tono primero de una glosa
la muerte hallaste y el compás pediste:
no hay en la vida, no, segura suerte;
tu misma voz al cazador convida
para que el golpe cuando tire acierte.
¡Oh fortuna buscada aunque temida!
¿Quién pensará que cómplice en tu muerte
fuera, por no callar, tu propia vida?

Meter: iambic