PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La fiesta de Venus – V
by Vicente Wenceslao Querolt

Largos trirremes de encorvadas proras
con la estatua de un dios, con
                     los abiertos
velámenes de púrpura, que
                     ciñen
cuerdas de seda pérsica, al
                     ligero
soplo del aire henchidos; con
                     la popa
de oro y marfil ornada, y con
                     los remos
blancos cayendo en uniforme
                     golpe
sobre las quietas aguas, desde
                     el puerto
bogaban hacia el mar, y al
                     clamoroso
grito de despedida, los
                     viajeros
de las gallardas naves, agitando
ramas de mirto y en la sien ciñendo
frescas guirnaldas de fragantes rosas,
de, ¡adiós!, mandaban el alegre acento.

Meter: polymetric
Ptáče.
by Jaroslav Vrchlický

Nad rytinami, nad obrazů směsí
den celý schýlen, znaven řadou domů
jsem toužil v chladu odpočinout kdesi,
zřít oblohu a dýchat svěžest stromů;
(mně líto bylo vždy těch na boulevardu,
jenž s žlutým listím, plny prachu, v žáru,
ve směsi povozů a chodců v křiku
máj zažily jen sporých okamžiků)
ven do sadů a daleko jsem toužil.
Tu Buttes-Chaumont a s radostí jsem hroužil
zrak v svěží zeleň, v šumot stromů plesný.
I vzpomínka, že Montfaucon kdys děsný
zde tyčil k nebi les šibenic divých
i svoje kola plná mrtvol živých,
mě nevzrušila, bylať černým mrakem,
jenž vybouřil juž před mé duše zrakem
a mizel za obzor... Kde náhle cesta
se točila a panorAma města,
jež tmělo se a vřelo ve hluboku,
se objevilo zdivenému oku
ve modré páře, v níž se večer nítil,
sběh lidí zřel jsem. Gamin vrabce chytil
a jal se škubat za živa mu peří.
Pták tíkal bolestně a v blízkém keři
zněl pískot mláďat výčitkou a bolem.
Dav procházečů seřadil se kolem,
ten stranou lál, ten smál se, líně jiný
jen krčil rameny a dál šel v stíny
se rušit nechtěje, snad dobře trávil.
A výrostek se zběsile dál bavil,
krev tekla v písek, peří větrem hrálo.
Když ptáka oškubal, na hlavě málo
mu pírek nechal, vrh’ jej v prach a zpíval
a se smíchem šel dál a jen se díval,
jak táhne v písku stružku krve rudé.
Šel kolem mne. Co z hocha toho bude?
Já viděl zpustlost v každém tváře tahu
a zdálo se mi, že zřím v oko vrahu,
a starý spor mne zchvátil. Proč tu zloba
ve mladém srdci klíčí? Naše doba
oč lepší je než minulý věk starý?
Čí vinou to, že vášní v zhoubné žáry
se zvrátí, co by mohlo, tichý plamen,
být požehnáním? Místo srdce kámen
má tento hoch, jenž ještě děcko zpola
ty stíny katů z Montfauconu volá,
by učili jej ničit, vraždit, mučit?
Co pomůže tu věřit neb se učit
být člověkem? A místo hocha davy
sem postavte, jež brlohy šer tmavý
ve špíně odchoval o hladu, nouze
jež vítala kdes na slámě neb v strouze,
a které nejprv chleba, chleba křičí
a náhle se jak titanů sbor vztyčí,
se proti vlastní krvi městem valí
a drancují a hubí, vraždí, pálí!
Čím klenotnice jest jim Louvru celá,
čím Goujon, Carpeaux, skizzy Rafaela,
čím knihovny, jež nastřádaly věky,
čím musea a školy před jich vzteky?
Ó město, jehož bludiště se rojí
přede mnou v mlze, nad kráterem stojí
tvé paláce, tvé bazary, tvé chrámy!
A v jícnu vře to, šlehající plamy
se valí ze všech stran, skřek letí nebem...
Ó dokud ještě zkonejšit lze chlebem
ty zástupy, jej dejte rukou plnou!
Ne chlebem jen, leč světla zářnou vlnou
je zatopte a živte ducha manou,
než znovu hroznou zaduní to ranou!
Ta ruka, jež dnes oškubává ptáka,
rozpoutá zítra ohnivého draka
na vaše střechy... Červánkový plamen
trysk’ šerem náhle. Zrak jsem zvedl zmámen,
ve hloubi Paříž jak v ohnivém moři,
mně zdálo se, že ze čtyřech stran hoří
stín mraků, chochol kouře, záři stíhá
a Notre-Dame v něm ruce k nebi zdvíhá.

Meter: iambic
Můj epigram je rozsochatý sice,
by Karel Dostál-Lutinov

Můj epigram je rozsochatý sice,
nevadí však, slečno kadeřnice:
Pilníček musí hrany mít a špice!
Za žezlem se točí
v jiné sféry,
bratře, nejen oči,
také karaktéry!

Meter: trochaic
Der geldgierige Pfaffe .
by Nikolaus Lenau

Der Pfaffe weiß mit Dampf‚ Gesang und Glocken‚
Mit Mummerei, Geberd' und schlauem Segen
Den Pöbel zum Guckkasten hinzulocken,
Worin sich Höll' und Himmel bunt bewegen.
Derweil, entzückt, der Pöbel, und erschrocken
Ans Wunderloch nun thut das Auge legen,
Umschleichet ihn der Pfaffe, aus den Taschen
Die schweißgetränkten Kreuzer ihm zu haschen.

Meter: iambic
La lágrima de Satán
by Julio Flores Roa

Del infernal abismo, con estruendoso vuelo,
rasgando la tiniebla surgió
                  Satán: quería
ver otra vez la comba donde se espacia el día,
ver otra vez su patria, ver otra vez el cielo!
Miró durante un siglo Cuando colmó su anhelo
y recordó el proscrito que allá no volvería,
con honda pesadumbre la
                  formidable y fría
cabeza hundió en el polvo del calcinado suelo
Después lanzó un sollozo que pareció un rugido,
y luenga, azul y amarga, pugnó una gota en vano
por no salir del ojo del gran querube caído.
Crujieron valle y cumbre y otero y bosque y llano,
porque la gota aquella, buscando inmenso nido,
formó, al rodar, la mole del pérfido océano!

Meter: polymetric
DOS ENTIERROS
by Cecilio Apóstol

—Se los cirios al brillo tremulante.
Mi padre muerto en su ataúd yacía…
¡No era un sueño! Dos lágrimas veía
cuajadas en su lívido semblante.
Le enterraron. Lloroso y delirante,
a lo profundo de la huesa fría
yo le vi como un fardo que caía
con apagado son… ¡qué horrible instante!
Más tarde, del olvido al camposanto,
fui a enterrar mis primeras ilusiones,
de horrendo hastío el corazón cubierto;
Y hallé entonces la causa de aquel llanto
que, al trémulo fulgor de los blandones,
vi en el semblante de mi padre muerto.

Meter: polymetric
SLOVENSKĚMU LIDU.
by R. Bojko

Ty Bohem nadaný lide, s nímž srdce mé srůstá
již roky pomalu, nepozorovaně, tiše,
jak s půdou mateřskou spleť kořenů hustá,
jak s dobrým králem svým radostně oddaná říše.
Ty Bohem nadaný lide, jenž osudem hozen
byls mezi asijský východ a evropský západ.
Jak přes most po tobě ze širých stepnatých dálí
se Huni, Avaři, Turci a Maďaři hnali
a koní kopyty do země zašlapávali.
A dosud ničí a dusí tě uherská pusta,
co chtivou Vídní jsi váben a pohlcován.
A dosud Praze, své matce dálné, jsi známý
jak Čína, některou písní jen, výšivkami,
však vlídnou cizinou nadšeně obdivován.
Ty Bohem nadaný lide, kdy dovedeš chápat
svůj úkol veliký, pro nějž jsi určen a zrozen?
Kdy z bídy, pověry temné se dovedeš vzchopit,
kdy Bohu pomůžeš utvářet krásný svůj osud?
Tak dívám, dívám se s hněvivou bolestí na tě:
Dnes stkvíš se jako kdys Šalomoun v královském šatě,
a zítra židovou kořalkou do něma opit,
jak líný dobytek válíš se v silničním blátě.
Dnes v čisté, jakoby umyté, bělostné chatě,
v den Páně, vzkříšení přírody, rukou svou lehkou
květ uplétáš se květem na kraslic skořápku křehkou,
a zítra pro křivé slůvko jen, zrazenou čest
hned zvedneš na bratra křivák svůj, zaťatou pěst.
Jak děcko plachý a chmurný a nedůvěřivý
dnes sedíš pod křížem zoufalství sklesle a němě,
v svůj osud zbaběle oddán a blouznivé víře.
A zítra dalekých dojmů a rozhledu chtivý,
svou zdravou, úsměvnou živostí, odvahou hýře,
jdeš jako procházkou na rok kams do cizí země
pro skývu průhlednou chleba a pro mincí hrst.
Dnes jako letní noc zvroucnělou tesknotou nyješ,
a bílou ženu svou polaskáš radostně, jemně,
a zítra v krčmě se smrduté hněvivě zpiješ
a celou rodinu surově, do krve zbiješ
jak vzteklý šílenec, horší než divoké zvíře.
Oh, jak to možno?! – Jak otřásá člověkem celým!
Svým sladkým nadáním tolik vždy umění slíbit
a tolik krásy tak čisté a úsměvné dát,
a činem jediným, divoce, barbarsky smělým
svou bolest spoutané síly a těžkého stesku
tak náhle, nadarmo, zbytečně v opilství vybít,
vše spálit za sebou, prolomit zákonů řád!
Oh, moci tebe tak od sebe samého osvobodit...!
Oh, moci nad tebou rozkřesat plameny blesků
a světlem linoucím osvětlit ponurá nitra
a k velkým cílům tvým za ruku podanou doprovodit...?
Zda dnes to bude...? Zda bude až pozítří, zítra...?
Či nikdy, lide můj ubohý, nebude snad...?

Meter: dactylic
Růže severní. (III.)
by Emanuel Miřiovský

Umřela růže, nejkrásnější na sto mil,
a ode stonku mladý květ se odlomil.
Umřela Edda, nejkrásnější dívčina,
a nezůstala bez slzy ni skála jediná.
Vlhkem se skály vůkol všecky pokryly,
jak změniť by se chtěly v smutné mohyly.
Divokých husí roj nad nebem polétá:
již odešla nám do jiného do světa!
Žalostně bouře táhla nahém po skalí
a větry mořské smutnou píseň plakaly.
Ty mořské vlny zčernaly jak bouří šlehány
a na lodích zříť prapory s odznaky Morany.
Černé jsou prapory jak mořské bažiny
a černé jak ten vlas umrlé dívčiny.
To její tělo z bílého jak mramoru –
jak nepřirovnať ji božskému ke tvoru?
To oko nevinné se více nezbudí –
jak pro ni nezalkať soucitné ve hrudi?
Ta jemná ruka víc k modlitbám nespne se,
ta něžná noha víc nezbloudí po lese.
Jak neželeť, jak nervať sobě vlas,
když nevrátí se nikdy, nikdy více zas?

Meter: iambic
- XXX -
by Juan de Tassis y Peralta

Esta imaginación que, presumida
de su ofensa mayor no se recela,
por fantásticos bienes se desvela,
más engañada y menos advertida.
Sólo la voluntad es atrevida;
mas la que con engaños me consuela
no es esperanza ya, sino cautela,
contra lo que presumo de mi vida.
Nueva invención del mal, nuevo castigo,
hacer de los engaños alimento;
más persuadido a lo que menos creo.
Guerra que amor me hace a mí conmigo,
pues desmintiendo siempre lo que siento,
por un fingido bien mil males veo.

Meter: polymetric
Limb zvířat.
by Jaroslav Vrchlický

Kam jdou ti naši tiší přátelé,
ti světu neznámí, nám drazí přec?
Pes, jenž se tulil k tobě vesele,
pták, jehož zpěvem zaznívala klec?
Tak žili s námi hezkou řadu dnů,
a velká byla jejich láska k nám,
do našich zřeli zápasův i snů,
a jak my půjdem kdys, šli v náruč tmám.
A mluvila přec duše z očí jich.
Můž’ ta se ztratit? My ji viděli.
Jen mluva chyběla jim, bol i smích
jsme cítili, kterým se zachvěli.
Svět dí: „Tvář němá!“ tím vše odbyto.
Kde brodí se teď tmou a mlhami?
O sobě ani člověk neví to,
táž tma se zavře stejně nad námi.
Však žili s námi, soucit jímá hruď.
Ať kanár to, ať kočka je, či psík,
kus žití s nimi odchází v stín, v rmuť,
byť prázdně naší byl to okamžik.
A kam se hnem, jen tma a záhad šeř
a nejistoty, tísně okovy,
tím větší trud v nás budí mroucí zvěř,
když sami v sobě nejsme hotovi.
Vždy my si život projektujem dál,
ač v nejistotě, skepsi, zoufání.
Proč slyším ve větru, jenž venku lkal,
bludného psíka teskné štěkání?
Oč moudřejší byl, nežli vnuk je, děd,
limb zvířat víra sklenula mu kdes,
kout chladu, stínu přál jim, vlastní let
nechť třeba mířil hvězdných do nebes!
Dnes i tam pusto, chladný jejich svit
víc nepoví... kde můžeš, těchu beř.
Co lepší, umírati nebo žít?
Vždy tentýž úděl člověk má i zvěř.
Jen trochu lásky zbude z nich i z nás,
jen teplý její paprsk můž’ nás vést
přes tmu a noc v ten neurčitý jas,
kde tvoříme si ráj svůj místo hvězd.

Meter: iambic
Dozvuk.
by Rudolf Pokorný

Hoj, chrlila jsi modré dýmy
a rudým žárem zašlohlas,
když, dýmko drahá, naše rýmy
se zmohly kdesi na ohlas!
A rozkošněji z tebe šlehlo
než z perlí tajin jezera,
kdy zvědělas, mých vtipů jehlo,
že pán bůh dal ti Leistnera.
Ó zvolal jsem, teď, drahá lulko,
svou slávu sama nahlídni:
v kuřáckých písních, žití půlko,
jsi octnula se ve Vídni.
A Vídeň, to je velké město,
to nelze koupiť za vindru;
v něm panny kynou jako těsto,
v něm Leistner chodí v cylindru.
A co mne těší z jeho písní
tak slaďounce, tak velice:
že vystrojil je – bozi přísní! –
co doutníkové krabice.
Ó který kuřák není pitom,
teď čta je neví, holenku,
zda kouří ještě tabák přitom,
či Leistnerovu myšlénku!
Však byť se, lulko, Němce rtoma
víc chvalozpěvů rozneslo,
my zůstaneme pěkně doma –
proč práti s ním se o křeslo?...

Meter: iambic
MNÍŠEK.
by Antonín Klášterský

Věžatý zámeček s rybníkem,
kostel, sta domů a chyšek
s lesnatou skalkou nade vším,
to je náš milý Mníšek.
Městečko čisté a úhledné,
uprostřed lučin a polí,
kde jak by nesvárů nebylo,
nebylo nic, co bolí –
Rád si vždy na tebe vzpomínám,
kaštanů květy zřím bílé,
toulám se kolem tvých rybníků,
družné zas žiju chvíle.
A když tak mne to, cizince,
k tobě vždy vábí a svádí,
cítím, jak teprv tví rodáci
musí tě míti rádi!
Jeden z nich písní tě proslavil
jako už nikdo víc jiný:
přítel můj, soudruh předrahý,
básník své domoviny.
Na jeho zdraví číš pozvedám,
k žehnání musím dlaň vznésti:
Městečko milé pod Brdy,
v pokoji žij a štěstí!

Meter: dactylic
DR. ÁNGEL B. TRINIDAD (I)
by Zoilo J. Hilario

Los esbirros que andaban a tu caza
te cogieron hablando del cercano
triunfal retorno norte-americano
sin temor a la rígida amenaza.
Un verdugo nipón de fiera traza
te ejecutó a mansalva en sitio arcano,
por eso, eres aun, bravo paisano,
un incógnito mártir de la Raza.
Siendo desconocida aun tu fosa,
no puedo poner en ella una rosa
como símbolo de afecto y respeto.
Aunque faltas de ritmo, gala y gracia,
te ofrezco, oh mártir por la Democracia,
estos catorce versos de un soneto.

Meter: polymetric
SMRT.
by Leo Karmín

Odešla ode mne
zamlklá, tichá –
jen slabě, stlumeně
teď v dálce vzdychá.
Rachotí čelistí
a kostmi chřestí,
zžíraná závistí
hrozí mi pěstí.
A kosou jak divá
kol sebe mlátí –
při tom se vysmívá,
že se zas vrátí.
A já se směji též
té její zlobě.
Kopřivku – jestli chceš –
podávám tobě.

Meter: dactylic
Vánoční.
by František Richtr

Zač mám Tě prosit Jezulátko zlaté,
můj Bože dobrý, Dítě slíbené?
Víš dobře, co tak často bolí, mate
mé horké čelo, tíží stísněné.
Tys z lásky ke mně sstoupil v jesle prosté,
Ty z lásky vyslyš také prosbu mou
a dej mi lék, jenž na srdci Tvém roste,
ten svatý mír, jenž vznáší v říši Tvou!

Meter: iambic
1L: Wenn ich erwache, denk ich dein!
by Anna Louisa Karsch

Wenn ich erwache, denk ich dein!
Du Gott! der Tag und Nacht entscheidet,
Und in der Nacht mit Sonnenschein
Den finstern Mond bekleidet.
Er leuchtet königlich daher,
Aus hoher ungemeßner Ferne,
Und ungezählt, wie Sand am Meer,
Stehn um ihn her die Sterne.
Welch eine Pracht verbreitet sich!
Die Dunkelheit geschmückt mit Lichte
Sieht auf uns nieder, nennet dich
Mit Glanz im Angesichte.
Du Sonnenschöpfer! wie so groß
Bist du im kleinsten Stern dort oben!
Wie unaussprechlich nahmenlos!
Die Morgensterne loben
Dich mit einander in ein Chor
Geschlossen, wie zu jener Stunde,
Da aus dem Chaos tief hervor
Ein Wort aus deinem Munde
Allmächtig diese Welten rief,
Am Firmament herum gesetzet.
Du sprachst, das Rad der Dinge lief,
Und läuft noch unverletzet.
Noch voller Jugend glänzen sie
Da schon Jahrtausende vergangen!
Der Zeiten Wechsel raubet nie
Das Licht von ihren Wangen.
Hier aber unter ihrem Blick
Vergeht, verfliegt, veraltet alles.
Dem Thronenpomp, dem Cronenglück
Droht eine Zeit des Falles!
Der Mensch verblüht wie prächtig Gras,
Sein Ansehn wird der Zeit zum Raube.
Der Weise, der in Sternen las,
Liegt schon gestreckt im Staube!
Ich lese, grosser Schöpfer! dich
Das Nachts in Büchern, aufgeschlagen
Von deiner Hand. O lehre mich
Nach deinem Lichte fragen!
Sey meiner Seele Klarheit, du
Regierer der entstandnen Sterne!
Und blicke meinem Herzen zu,
Daß es dich kennen lerne!

Meter: iambic
RATBOD FRIESKÝ
by Josef Svatopluk Machar

Už byl jednou nohou v křtitelnici
Ratbod, plavovlasý Friesů kníže,
Odina byl už se odřek, model.
Svatý Volfram, cele ochraptělý,
zbytkem hlasu ještě doličoval
život posmrtný mu, krásu nebes –
tu se Ratbod zastavil: – Což kněže,
shledám já se v nebi s předky svými,
s hrdiny a muži lidu svého,
o nichž pěvci naši písně pějí
a jichž jmena žijí v duších Friesů? –
Otázka ta oživila znovu
zmdlelý jazyk světce křestitele:
– Jak je možno tam se s nimi shledat?
V slávě nebes ty se budeš kochat
v sladkém štěstí se svatými páně,
ale pohani ti v ohních pekla
smažiti se budou v hrozných mukách –
Nedomluvil. Ratbod stáhl nazpět
nohu v křtitelnici namířenou,
zasmušil se, kroutil plavou hlavou:
– Já svých předků neopustím, kněže,
za nimi já životem šel celým,
za nimi ať po smrti jde duše. –
Pokřtěn nebyl. Pohanem žil dále,
pohanem i zemřel Ratbod friesský.

Meter: trochaic
- LXXVIII - Hace memoria y de la parte en que tuvo principio su amor
by Luis de Ulloa y Pereira

Este es el Templo, Filis, y este el día,
en que ya tu poder, o ya tu ruego,
obró el milagro de quitar a un ciego
la tiniebla de ausencia, en que vivía.
Aquí vio tu hermosura mi osadía,
aquí entregó a las llamas el sosiego,
y le hospedó tan apacible el fuego,
que se alumbraba el alma, y no se ardía.
Y pareció piedad de la belleza
entonces, que a sus llamas entregado,
no quedarse en cenizas convertido.
Y fue traza cruel de su aspereza,
por hacer el castigo más pesado,
no matarme de amor, sino de olvido.

Meter: polymetric
79.
by Betty Paoli

Der wilde Eber stürzt wild schnaubend auf den Jäger,
Zu rächen, wenn er's kann, sein Weh an dem Erleger?
Das wunde Reh flieht hin zum dunkeln Waldessee,
Still zu verbluten dort; – mein Herz, sei du das Reh!

Meter: iambic
- - Acto II, FÉLIX
by Lope de Vega

Dura necesidad, madre afrentosa
de la vergüenza, y vil atrevimiento,
oscuridad del claro entendimiento,
tal vez en los peligros ingeniosa;
inventora de máquinas famosa,
pensión del generoso nacimiento,
consejera del mal, argos del viento,
y a la mortal naturaleza odiosa;
vil salteador, que a los caminos sales,
los peregrinos matas o detienes
y para derribar el honor vales;
solo una cosa provechosa tienes:
que el hombre que jamás probó los males,
es imposible conocer los bienes.

Meter: iambic
RELIKVIE.
by Emanuel Čenkov

To bylo jako dnes –
i slunce vítězně tak plálo,
sníh poslední tál v rosu,
a jako flétny tón se sladce nes
k mé duši lahodný zpěv kosů.
To jaro jako dnes
v akátů černé kostry hřálo –
cos šumělo mně hlavou
jak valčík, jímž zněl včerejší můj ples,
s tou dívkou pružnou, usměvavou.
To bylo jako dnes –
ten fantom v minulost zas míjí,
a chvěji se teď v strachu,
by srdce květ, jejž na povrch jsem vznes,
se nerozpadl v prachu,
jako když pohnem’ relikvijí.

Meter: iambic
DVA DĚTSKÉ POPĚVKY. (I.)
by Josef Václav Sládek

V červáncích už den se tratí,
půjdem spáti, půjdem spáti,
hle, už hvězdy nebe zlatí.
Nebudeme spáti sami,
andílkové budou s námi,
každý s pěti hvězdičkami.
U postýlky budou státi,
v snech si budou s námi hráti,
o ráji nám povídati.

Meter: trochaic
N ACH   D ER   L ESE
by Stefan George

Ich schrieb es auf: nicht länger sei verhehlt
Was als gedanken ich nicht mehr verbanne
Was ich nicht sage du nicht fühlst: uns fehlt
Bis an das glück noch eine weite spanne
An einer hohen blume welkem stiel
Entfaltest du's · ich stehe fern und ahne · ·
Es war das weisse blatt das dir entfiel
Die grellste farbe auf dem fahlen plane.

Meter: iambic
Composed Upon Westminster Bridge, September 3, 1802
by William Wordsworth

Earth has not anything to show more fair:
Dull would he be of soul who could pass by
A sight so touching in its majesty:
This City now doth, like a garment, wear
The beauty of the morning; silent, bare,
Ships, towers, domes, theatres, and temples lie
Open unto the fields, and to the sky;
All bright and glittering in the smokeless air.
Never did sun more beautifully steep
In his first splendour, valley, rock, or hill;
Ne'er saw I, never felt, a calm so deep!
The river glideth at his own sweet will:
Dear God! the very houses seem asleep;
And all that mighty heart is lying still!

Meter: iambic
Abschied
by Joseph von Eichendorff

Laß, Leben, nicht so wild die Locken wehen
Es will so rascher Ritt mir nicht mehr glücken,
Hoch überm Land von diamantnen Brücken:
Mir schwindelt, in den Glanz hinabzusehen.
»vom Rosse spielend meine Blicke gehen
Nach jüngern Augen, die mein Herz berücken,
Horch, wie der Frühling aufjauchzt vor Entzücken,
Kannst du nicht mit hinab, laß ich dich stehen.«
Kaum noch herzinnig mein, wendst du dich wieder,
Ist das der Lohn für deine treusten Söhne?
Dein trunkner Blick, fast möcht er mich erschrecken.
»wer sagt' dir, daß ich treu, weil ich so schöne?
Leb wohl, und streckst du müde einst die Glieder,
Will ich mit Blumen dir den Rasen decken.«

Meter: iambic
1L: Ist's nicht im Grunde wesenloser Tand,
by Otto Erich Hartleben

Ist's nicht im Grunde wesenloser Tand,
was ich in Reimen aneinander füge?
Ist's nicht im Grunde eine bunte Lüge,
was ich in müssig heitrem Spiel erfand?
Scheint dir mein Reimgebäude imposant?
Merkst du denn nicht, wie keck ich dich betrüge,
dieweil ich mich mit jedem Reim begnüge,
den mir der Zufall grade legt zur Hand? –
Mit Gott und Weltall spiel ich kühne Spiele!
Der Dichter wird Jongleur – er wirft im Nu
der allerzartsten Gegenstände viele
hoch durch die Luft – es glückt ihm Coup auf Coup,
denn Alles kehrt zurück zu ihm – dem Ziele ...
Gott ist die Welt – und Gott und ich sind du!

Meter: iambic
POSEL.
by Jan Opolský

Své stany opusťte, juž v křovích oči svítí,
stráž klímá na kopí, jsouc otupena hřměním,
a juž jde vlkodlak, jenž vaše stáda cítí,
jde vaše chůvy zneužít a mrhat vaším jměním.
Své knapy vzbuďte, bděte do svítání,
pečlivě skryjte oharků svých čoud,
jde vytí táhlé ode stráně k stráni,
dál v kalnou noc... Dnes může přitrhnout,
neb na obchůzce hlídka našla stopy
na rašelinách nebezpečných hnízd,
teď dříme znavena však dřevem svého kopí
jak připoutána k pokutě svých míst.
Pak: ošetřujte rodičky, taj každý svoje plány,
radš přástvy klamné doma vypravuj,
neb může přijít se lhostejné strany...
Průvodu nežádám... Dál bůh vás opatruj!

Meter: iambic
Naše píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Je smutná píseň, která pouze káže;
líp kdyby mohla hráti pochod k skutku,
ne v krvavou a násilnickou půtku,
kde zvedají se s mečem v ruce paže,
leč v zápas ducha, který k sobě váže,
a k radosti, již kryje popel v smutku,
a k naději, jež v prvním k činu útku
jen po zdaru a rozkvětu se táže.
Pak v ruce palmy, vavřín ve své kštici,
by mohla zářná chodit ulicemi,
a zpívat Hosana své vítězící!
Teď pouze zrak svůj plaše kloníc k zemi
nad rozbitou se choulí popelnicí,
skřek marný k Bohu šle, jenž v mraku němý.

Meter: iambic
Zorn .
 1810.
by Joseph von Eichendorff

Ihres Heilands Blut und Thränen
Spottend noch einmal verkaufen,
Ohne Klage, Wunsch und Sehnen
In der Zeiten Strom ersaufen;

Meter: trochaic
- LXXVIII - Deprecación a Venus
by Pedro Soto de Rojas

Hermosa Venus, que con llanto tierno
vertiste fuego entre la sangre fría,
que alfombra ya, y mortaja le servía,
al infeliz, que en flor hiciste eterno.
Así te reverencie el triste invierno,
cual dulce Primavera de alegría,
y así te rinda la tirana mía
lascivas rosas con afecto interno.
Que en el jardín, que su inclemencia riega,
con la piedad de mi cristal deshecho,
me honores flor, me califiques rosa.
Podrá ser, que mirando en flor hermosa
Isis, que ahora al duro lazo entrega,
Narciso goce en mano, en frente y pecho.

Meter: iambic
-XXVII- Modo y estilo con que la justicia de Dios procede contra los reyes, considerando en las palabras que en la pared leyó el Rey Baltasar. Daniel : «Mané thecel phares», según su interpretación
by Quevedo

Contó tu reino Dios; hale cumplido;
su reino sobre el tuyo se ha llegado;
cumplirá su justicia en tu pecado,
contará su castigo tu gemido.
Ya fuiste en sus balanzas suspendido
y lo que menos tiene ha pesado;
por lo que falta te será quitado
lo poco que en horror has detenido.
Tu reino es dividido, y a los medos
y persas se da, porque en violenta
mesa bebas sacrílego tus miedos.
Dios, para castigar, primero cuenta;
pesa después su mano, y con los dedos
escribe: División, muerte y afrenta.

Meter: iambic
Vorrede.
by Georg Paul Hönn

Der Welt Wagen und Pflug
ist nur Lug und Betrug!

Meter: iambic
Pod opadalou omítkou.
by František Leubner

Prach všedních dnů ať na duši mi lehá,
co světlem plálo, matným stínem bledne,
co kvetlo růží, tuhne v květy ledné,
tep srdce vřelý žití mráz kdy žehá!
Bouř také chrámu zlaté stěny šlehá,
prach na obrazy sází se den ze dne,
pak novou omítkou již neprohledne
jich slavná veleba i tklivá něha.
Jak vlhký žalář mrazí ambit holý.
Jde klidně čas. Kde stěna malovaná,
tam omítka zas loupá se a drolí.
Zas radostně zřím: V poušti prší manna,
zas Kristus usmívá se v pozástolí
a na duze zas skví se svatá Panna.

Meter: iambic
ŽIJ, PRACUJ, TRP...
by Karel Babánek

Žij, pracuj, trp, však nechtěj ptát se.
Po noci vzejde nové ráno.
A čekej hlas až uslyšíš pak:
Zhas’ poslední den, dokonáno.
Žij, bojuj, trp a nechtěj ptát se.
To stálý zápas, málo vděčný.
Pij slzy, zraky noř v své rány,
bol věčný to, bol nekonečný.
Žij, zmírej, trp a nechtěj ptát se.
A zapomeň, o čem jsi sníval.
Smrt nečekaně překvapí tě,
jak příbytky vod náhlý příval.

Meter: iambic