PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Los carboneros
by Lisímaco Chavarría

En un hogar medio salvaje, en una
guájara triste al páramo vecina
tiene Juan Chunche, que carbón cocina
su rancho allí, donde se ahumo su cuna
La lluvia desdeñando paramuna
de frailejón pirámide hacina;
y hosco y glacial como la usual
                     neblina
ve prosperar su arracachil fortuna
La india, Censión, cantando una letrilla,
el chinchorro de junco zarandea
do el indio infame se esparranca y chilla;
mientras, baquiana en múltiple tarea,
de un chamizo revuelve con la horquilla
el tiesto de habas que al fogón totea

Meter: polymetric
Gesang des Deutschen
by Friedrich Hölderlin

O heilig Herz der Völker, o Vaterland!
Allduldend, gleich der schweigenden Mutter Erd,
Und allverkannt, wenn schon aus deiner
Tiefe die Fremden ihr Bestes haben!
Sie ernten den Gedanken, den Geist von dir,
Sie pflücken gern die Traube, doch höhnen sie
Dich, ungestalte Rebe! daß du
Schwankend den Boden und wild umirrest.
Du Land des hohen ernsteren Genius!
Du Land der Liebe! bin ich der deine schon,
Oft zürnt ich weinend, daß du immer
Blöde die eigene Seele leugnest.
Doch magst du manches Schöne nicht bergen mir;
Oft stand ich überschauend das holde Grün,
Den weiten Garten hoch in deinen
Lüften auf hellem Gebirg und sah dich.
An deinen Strömen ging ich und dachte dich,
Indes die Töne schüchtern die Nachtigall
Auf schwanker Weide sang, und still auf
Dämmerndem Grunde die Welle weilte.
Und an den Ufern sah ich die Städte blühn,
Die Edlen, wo der Fleiß in der Werkstatt schweigt,
Die Wissenschaft, wo deine Sonne
Milde dem Künstler zum Ernste leuchtet.
Kennst du Minervas Kinder? sie wählten sich
Den Ölbaum früh zum Lieblinge; kennst du sie?
Noch lebt, noch waltet der Athener
Seele, die sinnende, still bei Menschen,
Wenn Platons frommer Garten auch schon nicht mehr
Am alten Strome grünt und der dürftge Mann
Die Heldenasche pflügt, und scheu der
Vogel der Nacht auf der Säule trauert.
O heilger Wald! o Attika! traf Er doch
Mit seinem furchtbarn Strahle dich auch, so bald,
Und eilten sie, die dich belebt, die
Flammen entbunden zum Aether über?
Doch, wie der Frühling, wandelt der Genius
Von Land zu Land. Und wir? ist denn
Von unsern Jünglingen, der nicht ein
Ahnden, ein Rätsel der Brust, verschwiege?
Den deutschen Frauen danket! sie haben uns
Der Götterbilder freundlichen Geist bewahrt,
Und täglich sühnt der holde klare
Friede das böse Gewirre wieder.
Wo sind jetzt Dichter, denen der Gott es gab,
Wie unsern Alten, freudig und fromm zu sein,
Wo Weise, wie die unsre sind? die
Kalten und Kühnen, die Unbestechbarn!
Nun! sei gegrüßt in deinem Adel, mein Vaterland,
Mit neuem Namen, reifeste Frucht der Zeit!
Du letzte und du erste aller
Musen, Urania, sei gegrüßt mir!
Noch säumst und schweigst du, sinnest ein freudig Werk,
Das von dir zeuge, sinnest ein neu Gebild,
Das einzig, wie du selber, das aus
Liebe geboren und gut, wie du, sei –
Wo ist dein Delos, wo dein Olympia,
Daß wir uns alle finden am höchsten Fest? –
Doch wie errät der Sohn, was du den
Deinen, Unsterbliche, längst bereitest?

Meter: iambic
23. An Dieselbe
by Christian Wernicke

Die ihr durch eure
Der
Durch die den
Durch diese der Gefahr die Männer habt entzogen,
Und aller Welt gezeigt,
Legt eure Bürd' itzt ab, vertauscht die
Legt sie
Macht dass ein Wunderwerck das andre nach sich zieh',
Den solche Liebe stärckt die
Die
Als

Meter: polymetric
- II -
by Diego Hurtado de Mendoza

Sangrienta perdición, yugo tirano,
guerra cruel, origen y osadía
de la injusta primera tiranía
que puso cetro en poderosa mano.
Bárbara ley, tan murmurada en vano,
ayudar del morir a la porfía
como si nos costara sólo el día,
como si nos sobrara el ser humano.
Mas aunque más, ¡oh, guerra!, estés culpada,
es mayor la de fáciles antojos
en bello campo de belleza armada;
no quiero amor, más quiero dar enojos
a la dura violencia de una espada,
que a la blanda soberbia de unos ojos.

Meter: polymetric
BABIČKA MÁLKOVÁ
by František Gellner

Babička Málková zemřela,
a dávno již je tomu,
co ve svém krámku seděla
v průjezdě starého domu.
Neměla obchod veliký.
Prodávala jen nůše,
pometla, pletené košíky;
byla to dobrá duše.
Kdo nám to tehdy řek’, nevím dnes:
Syna jednoho měla,
a aby z něho stal se kněz,
matka Málková chtěla.
Byl to celkem odvážný čin
od vdovy načisto chudé.
Strádala ráda. Jen když syn
velebným pánem bude.
Hoch o své povinnosti dbal,
nevyšel téměř z bytu.
Po osmi letech udělal
šťastně svou maturitu.
A potom poslušně docela
vstoupil do semináře.
Matka, ta už ho viděla
někde na pěkné faře.
Když už vysvěcen býti měl
pro větší boží slávu,
že jediný syn její zešílel,
dostala Málková zprávu.
Přijela za ním. V předvečer
smrti vyšlo mu ze rtů,
že vyřkne-li matka hlásku r,
duší svou propadne čertu.
Málková nikdy, když mluvila,
nevyslovila té hlásky.
Snad slovům šílence věřila,
snad byl to projev lásky.
Kluci si blázna z ní dělali,
zvlášť já a pajdavý Toník.
Zpovzdáli jsme na ni volali:
„Babičko, řekněte: trrroník!“
Málková křičet nás nechala;
byla to dobrá duše.
Pohledem smutným se dívala
na své proutěné nůše.

Meter: dactylic
Před táborem.
by Karel Maria Drahotín Villani

Polní počnou radovánky –
Hra a zpěv a hudby zvuk
Oživovat bude stánky;
Jest to srdcejemný hluk.
Plesy ranní,
Drnkot zbraní,
Ohlas bubnů, silnozvučný vel,
Vše to zbudí temná rána z děl.
Lesklých zbraní sestavení,
Houfy smělých vojínů,
Jich u nočních ohňů bdění
Oživuje rovinu.
Koní dupot,
Sklenic tlukot,
Krojů – barev – fáborů – –
Vše se střídá v táboru!

Meter: trochaic
Ach, jak tu letí léta!
by Jan Pelíšek

Ach, jak tu letí léta,
jak všecko hyne tu!
Co na té zemi zkvetá,
vše má čas odkvětu.
A mdloba táhne kostmi
a rychle bělá vlas;
a marnost nad marnostmi –
toť lidských dnů je ráz.
Slast, již jsi znal co dítě,
ta mizí jako dým
a nejspíš opouští tě,
co miláčkem je tvým.
A mládí touha sněná
a jeho štěstí lesk
se rozpadá jak pěna
a zbývá trud a stesk.
Jak k spolku ku věčnému
si ruce tiskneme
a náhle konec všemu,
když nejšťastnější jsme.
Druh za druhem nám mizí
a často beze stop;
tak přes hroby jdem cizí,
až klesnem ve svůj hrob.
A přec – ať vše nám zničí,
nás nezdrtí ten zmar;
nám právě z něho klíčí
svět nehynoucích jar;
ráj útěchy, svět štěstí,
kdys vinou zavátý,
jenž znovu chce nám zkvésti
pod křížem Golgaty.
A zkvete! Čím víc hloží
a šaleb závějí,
tím víc v nás víry Boží
a svatých nadějí.
Ba, nechať časem všudy
jen noc a ssutiny,
tím blíž nám svítí v trudy
zář věčné otčiny.

Meter: iambic
- 1389 - Acto III, ISABEL
by Lope de Vega

Verdes álamos altos, cuyas copas
las gavias vencen de estas fuertes naves,
haciendo en vos los Céfiros suaves
las hojas velas, y las ramas popas.
Adonde acuden en diversas tropas
mil diferencias de pintadas aves,
campos de flores, y edificios graves,
donde roba el amor tantas Europas.
Árbol de Palas, de la paz despojos,
que al claro Betis coronáis la frente,
entre ovas verdes y corales rojos,
llorad conmigo, convertidme en fuente,
mas ay que aunque sus hojas fueran ojos
no pudieran llorar mi dulce ausente.

Meter: iambic
56.
by Friedrich Rückert

Mein Freund im fernen Gau! wie oft noch denk' ich nach
Dem Worte, das dein Mund einst unbefangen sprach:
Daß dirs unleidlich sei, im Leben wem zu nahn,
Ohn' ihm zu geben Lieb' und Liebe zu empfahn.
Sag', hast du warm bis jetzt den Anspruch fortgesetzt?
So hat die kalte Welt gewis dich oft verletzt.
Doch glücklich wenn dir ward zum Stachel dis Verletzen,
Herzhaft die Forderung des Herzens durchzusetzen.
Ja, Liebe läßt nicht ruhn den so sie recht durchdrungen,
Bis er von allem was kan lieben Lieb' errungen.

Meter: iambic
Two Went up into the Temple to Pray
by Richard Crashaw

Two went to pray? O rather say
One went to brag, th’ other to pray:

 One stands up close and treads on high,
Where th’ other dares not send his eye.

 One nearer to God’s altar trod,
The other to the altar’s God.

Meter: iambic
Čekání slučí. (I. Večer.)
by Karel Sudimír Šnajdr

Když tak po dešti k večeru
Slunce zapadá –
Tu to doma ve světnicy
Pokoje nedá!
Dvojky se na stěně třesou,
Broky v tkanýři:
Aj! tu sy myslivec rychle
K lesu zamíří.
Milor poskakuje napřed,
Dvojka na hřbetě;
Věru, druha šťastnějšího
Není na světě!
Ať sy kdo chce chválí kvasy,
Plesy, muzyky – –
Mně předc žádný roven není:
„Já jdu na sluky!“
Již, již pádím po pasece,
Již večer věje,
Loňské sydýlko se na mne
Z osyčí směje.
Holub ze suchého dubu
Vesele houká,
Drozd ve vršku pěje dolů,
Na mne sy kouká.
Od západu slabá záře
Již jen vysvitá,
Šerý soumrak stojícýho
Myslivce vítá.
On se vždy jen na vše strany
Bystře ohlíží,
Ach! a předc se poutníček mu
Žádný neblíží!
Teď, teď, pozor! – vždyť tam piskla –
Marná naděje!
Větříček to skrz větvoví
Bezlistné věje.
Hvězdičky již vybleskují,
Pořád víc se tmí –
Ach! můj upřímný Milorku!
Půjdem již – bez ní!
Jak?! – ha! teď to žádný omyl –
Je to ona, je!
Píská, varká – ale táhne
Na ostro ke mně.
Vysoko jen ne, ne nízko,
Jen ať se zbočí;
Proti záškrabě ke světlu
Ať se zatočí!!
O! bohyně sama řídí
Její prudký let;
Mně se šťastnému otvírá
Elyzejský svět!
Ještě: „Psk! – var – var“ (ó hlásku,
Jenž mi dech svírá!)
Dvojka: prásk!! – a poutníček můj
Slavně umírá!
Milor letí tam, kde chudák
Křidýlky pleská;
A má ruka nesoucýmu
Na hlavu tleská.
Já ji od něj beru, s plesem
K nebesům zdvíhám,
Milorka pak důvtipného
Skoro objímám.
Hrdě teď sy vykračujem
Po šťastném lovu,
My víc letíme než jdeme
Polem k domovu.
Pírko za kloboukem jeví
Stkvostnou novinku,
Pánům – tak na lovce patří! –
Přeje – topinku!

Meter: trochaic
Gitanjali 18
by Rabindranath Tagore

Clouds heap upon clouds and it darkens. Ah, love, why dost thou let me wait outside at the door all alone?

In the busy moments of the noontide work I am with the crowd, but on this dark lonely day it is only for thee that I hope.

If thou showest me not thy face, if thou leavest me wholly aside, I know not how I am to pass these long, rainy hours.

I keep gazing on the far away gloom of the sky, and my heart wanders wailing with the restless wind.

Meter: trochaic
ROMANCE
by Jan Neruda

Po mém pohřbu křepčili,
hudba skočnou hrála,
matka jídlem, nápojem
hosti častovala.
Druhý den se dělili
o mých zámkův devět,
že jsem málo zůstavil,
nadělali klevet.
„Komuže mou bývalou
milenku dá máma?“ –
‚O tu já se nestarám,
postará se sama.‘

Meter: trochaic
A unos amigos que le reconvenían sobre su olvido de la poesía
by Juan Bautista Arriaza

Ceden del tiempo a la voraz corriente
recias pilastras y columnas duras,
las cúpulas rindiendo que seguras
se sustentaban en su excelsa frente.
Caduco desde el Líbano eminente
baja el añoso cedro a las llanuras,
ayer frondoso adorno en las alturas,
hoy triste cebo en el hogar ardiente.
Contra la destrucción tan poco abrigos
halló mi musa; que si busca ansiosa
versos que ya la esquivan enemigos,
sólo a ofrecer se atreve, afectuosa,
verdad, y no ilusión, a mis amigos;
caricias, no cantares, a mi esposa.

Meter: polymetric
183. Na vojenské tlučhuby.
by Matěj Josef Sychra

Jazyk máte nabroušený ostře,
Když se vlasti nepřítel ním potře!
Tlachem ale jalovými slovy
Málo uškodíte hrdinovi.
Zanechejte tedy schlubné řeči,
Vládnouti se učte svými meči.

Meter: trochaic
PSANÍ.
by Josef Václav Sládek

Těžkou rukou, která kladivem
buší v jisker dešti ohnivém
ve strojovny hluku dunivém,
dělník, jehož líce plamene
žárem sžehlé, jsou jak z kamene,
v jehož zrudlých očích tupý klid,
v jehož prsou huňatých je cit
jen jak v mechem krytém balvanu,
klikaticí, že lze sotva číst,
na jaře mi poslal tento list:
(Odpustí snad, že, co ukoval,
já mu planým veršem zrýmoval.)
„Milý pane, dal jste v ochranu
nám svůj domek; buďte ve všem jist. –
Konečně už jaro přichází,
ale občas ještě přimrazí,
a tak dělám u nás v zahradě
po práci, co je tak na snadě:
vykopávám jámy pro stromy,
– toho kamení tam na hromy! –
odhrabuji loňskou stařinu;
kde jsem trefil mrtvou na hlínu
navezl jsem černou ornici,
opatřil jsem celou štěpnici,
obral pavučiny, prsténky,
– letos nepřijdou mi housenky! –
špačkům dal jsem budky, jak jste chtěl,
– já bych radš tu chásku postřílel!
však to víte, jak nám s třešněmi
hospodařili ti ničemi! –
slovem, jen se nestarejte nic;
jen až den se prodlouží nám víc.
... Vida! – málem byl bych zapomněl,
věřte, sám že byste radost měl,
jak z těch loňských drobných cibulek
vykvetlo nám tolik bledulek,
až se milo na to podívat!
na noc však je musím přikrývat,
sic by, – místo není bezpečné, –
pomrzly ty mršky všetečné.
S včírka na dnešek byl šedý mráz,
ráno sníh a déšť, tak slotný čas,
že by venku nevydržel pes;
i náš Sylvan pod kamna i vlez,
mrcha pes! – však dobře hlídá nás.
Ale pane! – týden poslední
měli jsme tak utěšené dni!
Slunce hřálo, a tu v neděli,
to jsme zázraky vám viděli:
první jarní bouřka zahřměla,
ale někam stranou letěla;
u nás padl tichý, vlahý déšť,
– já v něm hodně promok’, ale nešť, –
nepohromil nic, byl vítán všem,
a tak mile přijala ho zem.
K podvečeru v záři sluníčka,
to byl pravý div, jak travička
a tak všechno vůkol okřálo,
až se v těle srdce usmálo
po té dlouhé zimě člověku!
Toho ptactva! – v blízku, daleku,
že to bylo jako jeden ples. –
Přec jen skřivánek se nad vše nes!
zpěvem zrovna plnil celý kraj:
byl to, pane, učiněný ráj.
Vzpomněl jsem, jak jsem tak na to zřel,
aby tak náš pán to uslyšel, –
uviděl tu krásu polí, tráv,
a k nám také on se vrátil zdráv!“ –
Tak jsem četl řádků pletivem,
psaným rukou, která kladivem
buší v jisker dešti ohnivém,
lícemi, jež výhně plamenné
žárem sžehlé, jsou jak z kamene,
zrudlým zrakem, v němž je tupý klid,
– tak jsem četl vesnu vypsánu
huňatými ňádry, v nichž je cit
jen jak v mechem krytém balvanu.

Meter: trochaic
První paprslek.
by Alois Škampa

Co to bylo? Záře milá
zatryskla mi v duši znova,
nad mým tichem zazvonila
zlatá píseň skřivánkova!
Venku ještě mha a prázdno,
závěj dosud lesy kreje, –
v hlavě ještě tma a mrazno, –
ale v srdci už to hřeje...
Bože milý, drahně časů
zima juž mé nitro studí –
a teď náhle v slunném jasu
zasvitlo mi cosi v hrudi!
Je mně zrovna jako keři,
jenž svou přečkal zimu v loni,
ale teď už zvolna věří
v jaro své a ví, jak voní!
V hlavě zní to mládí echem –
ba, as tak, jak stromu je mi,
jemuž máj svým prvním dechem
hrá juž mezi haluzemi...
Podobám se staré jívě,
jež má dosud sněti holé, –
ale pod níž v slunné nivě
sněženky už kvetou dole!

Meter: trochaic
Soneto
by Adán Coello

Es imposible nuestro amor No aguarde
nada de mí tu cándida ilusión,
para rehacer mi alcázar es muy tarde
el blanco alcázar de mi corazón
Del arca de mis sueños no retengo
nada, y mi azul rosal de mustió con
el rojo sol canicular, y tengo
enferma el alma de desilusión
Sentado en una piedra del camino
aguardo el cumplimiento de mi sino,
del porvenir sin la inquietud febril;
mientras se yergue en le confín lejano,
bajo un pálido cielo de verano,
la misteriosa Torre de Marfil.

Meter: iambic
BEZ PÍSNÍ.
by Adolf Brabec

Bez písní jsou dívčí ústa,
ta, jež v oko rubín vtkala,
na hrobě teď růže vzrůstá,
by ta pod ním lehčeji spala.
Bez pohádek moje hlava
ve divném smutku nese,
marně ach mně vesna smavá
do duše květ nový třese.

Meter: trochaic
Auf meines Kindes Tod.
by Joseph von Eichendorff

Und so fröhlich glänzt der Morgen,
's war als ob das Singen sprach:
Jetzo lasset alle Sorgen,
Liebt ihr mich, so folgt mir nach!

Meter: trochaic
Zašuměly modré vlny,
by Tereza Dubrovská

Zašuměly modré vlny,
klidně dřímá luh,
měsíc vyvstal tajůplný,
svítí hvězdný kruh.
Do vln perly napadaly,
ukryly svůj svit,
měsíc, opál skvoucí, malý,
v hlubinách se kmit’.
Teskně šumí modré vlny,
moře tiše lká,
a ten refrain touhy plný
kdesi umlká.
Jakoby se steskem chvěly,
pláče hlubin hlas...
Vždyť to celé moře dělí
navždy, hochu, nás!

Meter: trochaic
Astrophil and Stella 64: No more, my dear, no more these counsels try
by Sir Philip Sidney

No more, my dear, no more these counsels try;
Oh, give my passions leave to run their race;
Let Fortune lay on me her worst disgrace;
Let folk o'ercharg'd with brain against me cry;
Let clouds bedim my face, break in mine eye;
Let me no steps but of lost labour trace;
Let all the earth with scorn recount my case,
But do not will me from my love to fly.
I do not envy Aristotle's wit,
Nor do aspire to Caesar's bleeding fame;
Nor aught do care though some above me sit;
Nor hope nor wish another course to frame,
But that which once may win thy cruel heart:
Thou art my wit, and thou my virtue art.

Meter: iambic
1L: Vom Rosenstrauch die letzte Blüte fällt,
by Paul Heyse

Vom Rosenstrauch die letzte Blüte fällt,
Ein böser Herbstwind schauert durch die Welt.
Wir pflegten Winters dies und das zu tun,
Das ward so müßig, so entbehrlich nun!
Zu hoffen, harren, sorgen, uns zu freun –
Das soll nun alles nimmer sich erneun.
Nicht sehn wir mehr der kleinen Füße Spur
Leicht eingedrückt der überschneiten Flur.
Nicht bei der frühen Lampe goldnem Licht
Glüht horchend auf ein kleines Angesicht.
Uns bringt der Winter nur mit Sturm und Graus
Melancholie ins ausgestorbne Haus.
Das klügste wär', sich einzuspinnen sacht,
Wie es zum Winterschlaf die Raupe macht.
Doch da ein Mensch soll wacker sein und wach,
Komm! fliehn wir sommerwärts den Schwalben nach!
Vielleicht daß zweier Wandrer tiefverarmt
Die Bettlerfreundin Sonne sich erbarmt.

Meter: iambic
- LXXXIV -
by Fernando de Herrera

Aquí do lloro en ti, fiel desierto,
y aquejo con mi llanto el son del río,
vi la luz y belleza y amor mío
en la serena noche al cielo abierto.
Esperé entonces vida, espero, muerto,
sepulcro ahora en este asiento frío,
y en el aliento último que envío,
perdón humilde haber de quien me ha muerto;
porque a tanta grandeza y hermosura
fue mi error temerario, y justa pena
la muerte, aunque menor que mis tormentos.
Mas nunca mi memoria será oscura;
que amor no siempre a olvido me condena,
pues muero osando grandes pensamientos.

Meter: iambic
1L: Es ist die Heilig Schrifft ein Himmel Thau der Seelen;
by Catharina Regina von Greiffenberg

Es ist die Heilig Schrifft ein Himmel Thau der Seelen;
Sie kühlt / sie labt / sie frischt / die Geistverschmachtet Erd;
ietz grünt sie / blüht und lacht / ohn' einige Beschwerd /
als dieser Perlen Safft ihr lieblich kühlt die Kählen.
O Herr / wer wolte nicht diß edle Labsal wehlen /
und wollen / daß er stäts damit getränket werd?
Ach mit was Freudigkeit besieg' ich die Gefärd'!
auch alles Leid und Streit / kan ich zu frieden zehlen.
O süsses Nectar Trank! laß mich dein brunn-Chor seyn /
und flüsse durch die Röhr des Geistes in mich ein:
Laß' ein schön Wasserwerk aus diesem Brunnen springen /
den Garten dieser Welt zu wässern / daß er grünt /
und Tugend-Blumen zeugt' / auch Himmelsfrücht mög bringen;
dadurch Gott werd geehrt / dem Nächsten auch gedient.

Meter: iambic
1L: Doch muß man's immer wieder wagen,
by Gerhard Tersteegen

Doch muß man's immer wieder wagen,
Und hätt' man's noch so grob gemacht;
Vertraun ist besser als Verzagen,
Kehr um in Jesu Herz und Macht!

Meter: iambic
XiII.  Auf den Sontag deß auf dem Berge
 lehrenden Messias/ oder den  III.  Nach dem
 Fest der Weisen. Matth. 5.
by Andreas Gryphius

O Wol dem hohen Geist/ der auf dem Berg anhöret
Diß was du selig schätz’st? wol dem der in dem Thal
Dir seine Schmertzen klagt/ vnd seine Seelen qual
Wenn Aussatz/ wenn sich Pest vnd Angst vñ Sünde mehret.
Bald leb’t in Jhm durch dich/ was auff den tod versehret
Ich bin so starck nicht mehr! vnd muß nach meinem fall
Verschmachten fern von dir in diesem Thränen Sal/
In dem die grimme Sucht den Cörper gantz zustöret.
Doch
Ich werde/ wenn du wilt/ der scharffen schmertzen loß
Ich bin nicht werth daß du dich zu mir heim solt finden.
Sprich Heyland/ nur ein wortt/ bald wird was itzt mich
nagt/
Was mein Gewissen kränckt/ was meine Seel anklagt
Vnd aller Teuffel macht vnd stoltzer Trotz verschwinden.

Meter: iambic
Shakespeare
by Henry Wadsworth Longfellow

A vision as of crowded city streets,
      With human life in endless overflow;
      Thunder of thoroughfares; trumpets that blow
      To battle; clamor, in obscure retreats,
Of sailors landed from their anchored fleets;
      Tolling of bells in turrets, and below
      Voices of children, and bright flowers that throw
      O'er garden-walls their intermingled sweets!
This vision comes to me when I unfold
      The volume of the Poet paramount,
      Whom all the Muses loved, not one alone; —
Into his hands they put the lyre of gold,
      And, crowned with sacred laurel at their fount,
      Placed him as Musagetes on their throne.

Meter: iambic
VERBA DOCENT, EXEMPLA TRAHUNT
by Karel Havlíček Borovský

„Co sám nerad, nečiň jinému!“
žáku pravil kantor kdesi,
třepaje ho za pačesy.

Meter: trochaic
A la muerte de Lope de Vega
by Antonio Carnero

Lope yace en reposo, no su fama,
que resonante trompa gravemente,
de donde muere en húmido tridente
a donde nace el sol su nombre aclama.
Penda su avena de luctuosa rama,
cuando del Tajo funeral corriente
de cristales lo erige, si eminente
pira sus cisnes, reposada cama
Gloria de Pindo fue, cuya enseñanza
su nación ha imitado y las ajenas
oráculo veneran su Talía
¡O miserable humana confianza!
¿cómo en tus ambiciones te encadenas,
viendo tanto varón ceniza fría?

Meter: iambic
BEZMOCNY JSOU...
by Tereza Dubrovská

Bezmocny jsou všechny křiky,
všechno naše trápení,
stále řídnou naše šiky,
čas už nic zde nezmění.
Propadá se naše půda,
stále větší je náš rov...
každé chvíle čerstvá hruda
padá na ten rakve kov.
Bezmocni zde stojí bratří –
horká slza kane s řas...
Bože můj, vždyť nám to patří –
ať nám tedy zlomí vaz!

Meter: trochaic
Rozhovor.
by Adolf Heyduk

Kdož ti, Šumavo má,
jitro-li se dení,
skráně otrněné
zlatem orumění?
Kdože by to činil,
než červánek zlatý,
krásu sypající
na luhy a chaty.
Kdože ku potěše
líbá rosu s očí?
Slunko žhavým retem
z oblaku-li skočí,
rozhlédne se kolem,
zlatem dolů tryskne,
vřelé políbení
na čelo mi tiskne.
Kdože, moje milá,
temnou kadeř splétá?
Smutná meluzína,
do kraje-li slétá,
poletuje, těká,
naříká a pláče,
v sluj že zvěř pospíchá,
v hnízdo plaché ptáče.
Kdože, moje drahá,
pěkné nožky myje?
Bystřina, jež stříbro
v skalnou pánev lije;
a ten milý vánek,
v habří-li se vzruší,
soucitným svým dechem
líbá je a suší.
Kdože, krasavice,
zrcadla ti staví?
Kdož jiný, můj milý,
nežli jasné splavy.
Z těch se v ústret všemu
živá krása prýští,
žel že mně je často
černá bouře tříští!
Kdože, černobrvá,
krásné oči nítí?
Svatojanské mušky,
skryty v drobném kvítí;
za májové noci
tak mi zrakem srší,
jako při slunci-li
drobné perly prší.
Kdo pak tě, má kněžko,
večer v roušku skrývá?
Jezerní ta panna,
věrně starostlivá;
kryje mne a chrání
stále bez ustání,
večer přicházívá,
prchá za svítání.
Kdo pak, paní moje,
na roušky ti přede?
Aj, rusalky šedé,
které jeseň vede;
což jsi neviděl jich
ruče jak a hbitě
lesem natahují
hebce tkané sítě?
Kdože, parádnice,
živůtek ti robí?
Ta, jež svěžím mechem
staré buky zdobí:
vesna čarodějka,
vždyť i do netřesku
jemné květy sype
na skalnatou stezku.
Kdože ti, má snilko,
kolébavku zpívá?
Ukypřelé boučí,
jedle takt mu kývá;
ten večerní soumrak
hledě skrze mlází,
tisíceré hvězdy
v jarní sen mi hází.
A kdo, čarodějko,
ze spánku tě budí?
Cizí řeč a výskot,
bodajíce v hrudi;
jen když od vás někdo
k mým se prahům vrátí,
pro důvěrný hovor
s ním nemohu spáti.
Řeč tu čarozvukou,
plnou krás a vděku,
jakou slýchala jsem
za dávného věku,
jakou slýchala jsem
v potěše i trudu –
kdy, ach! kdy ji zase
denně slyšeť budu?
Kdy že slyšeť budu
z malinových retů
písně plné slunce,
zkazky plné květů?!
Kdy mi zahlaholí
zpěv ten z každé chatky?
Kdy mé časy mladé
vrátí se mi zpátky?!

Meter: trochaic
- LXVI - A Lope de Vega
by Gongora

Por tu vida, Lopillo, que me borres
las diez y nueve torres del escudo,
porque aunque todas son de viento dudo,
que tengas viento para tantas torres.
Válgame los de Arcadia, no te corres
armar de un pavés noble, un pastor rudo
a tronco de Mi col, Nabal barbudo,
o brazos Leganeses, y Vinorres.
No me dejéis en el castillo almena,
vuelva a su oficio, y al rocín alado,
y en el Teatro sáquele los reznos.
No fabrique más torres en arena,
sino es que la segunda vez casado
nos quisiere hacer torres los torreznos.

Meter: iambic