Ve službách železného oře. (VI.)
by Ferdinand Tomek

Domku, z něhož odešel tak spěšně,
vyhýbal se Herrmann dlouhý čas;
teprve když v květu stály třešně,
poprvé se objevil tam zas.
Křemen před chvílí byl vyšel z domu;
a když s pochůzky se po trati
vrátil, divil nemálo se tomu,
když svou ženu viděl plakati.
Křemen doma od onoho dne,
pro traťmistra se ženou co svojí
v rozmluvě se utkal osudné,
nepromluvil. Také dnes se strojí
tvářiti, jak by se ani málo
Martiny ho nedotekly slzy;
darmo však se přetvařoval: brzy
jíní kolem jeho srdce tálo,
a než by se nadál, ovíjí
pravici jí náhle kolem pasu,
retem pak se dotknuv hebkých vlasů
táže se, co k slzám nutí ji.
Zdvihla hlavu, s líce setřela
slzu, která právě tryskla z oka,
potom děla vzdychši ze hluboka:
„Byl zde Herrmann.“ – (Chmuru do čela
muži vehnala tři tato slova.)
„Přišel z rozkazu prý přednostova.
Tam tu listinu prý“ – (při tom stranou
vzhlédla na skříň patrného stáří) –
„přečísti si máš a podepsanou
odvésti máš zítra v kanceláři.
Kdybys prý však svým ji podpisem
opatřiti nechtěl, v krátké době
máš se vystěhovat; oni sem
povolnějšího prý vezmou sobě.“
Zahleděl se Křemen do listiny –
a již houstnou v jeho čele stíny.
Při útoku onom velikém,
který strojí naši nepřátelé
na národní naše žití celé,
má se státi spoluvinníkem?
Cokoli kol něho ať se chystá,
on se zrádcem nikdy nestane,
byť i hlad mu hrozil – ne a ne!
Svět je veliký, v něm dost je místa,
a když tady od úst jemu berou
chleba skývu trpce zaslouženou,
jinam půjde se ženou a dcerou – – –
Nemýlí se? Půjde-li též s ženou?
Bude-li as Marta míti dosti
odvahy, by kráčela s ním všude,
do nejisté, temné budoucnosti,
bídnější snad přítomnosti chudé?
„Co teď počneš?“ náhle nesměle se
Marta táže; Křemen jasně cítí,
její hlas že nezvykle se třese.
„„Co mně zbývá, nežli jinam jíti?!““
„Dobře máš, vždyť všude je zem Páně.“
Řekla to tak pevně, odhodlaně,
překvapen že pohlédl muž na ni,
nechtělť věřiti svým uším ani;
avšak ve tváři se Martině
nepohnul ni sval a na muže
její zrak tak hledí nevinně –
ne, to přetvářka být nemůže!
Dojat takou oddanosti měrou,
kterou jevila v tu chvíli žena,
Křemen náhle chut měl tisícerou
vrhnouti se před ní na kolena,
ruce zlíbat jí a prominutí
žádat, že k ní nedůvěřiv býval;
ale signál rychlíku jej nutí,
aby utlumě ten citu příval
šel, kam volala jej povinnost.
Dávno rychlík přes železný most
s rachotem se přehnal, zmizel v dáli,
ale Křemen dosud tady stojí,
jako kdyby rozmýšlel se, má-li
ještě v chaloupku se vrátit svoji...
Rozhlédl se. Sladké kouzlo máje
na všem leží. Bílých květů tíž
visí se stromů, v sen brzo již
dovádivý větřík zkolébá je,
proto také ještě ze rtů všech
večerní jak modlitba se nese
něžných jara dítek vonný vzdech. – –
Co jen se to děje nyní v lese?
Od božího rána do večera
opeřenců malých píseň sterá
hlaholí tam, zvoní, lká i jásá,
sluch že opájí ti věčná krása
nevystihlé, rajské melodie;
a ten vzduch, jenž vane k tobě nyní
z chrámu toho tajůplných síní –
plnými jak doušky hruď jej pije!
Dlouho jeho zrak se toulal v dáli,
pak se vrátil lesa na úbočí,
na němž fialky se v tlumech smály;
a jak hleděl, náhle cítil, v oči
slz že horkých dere se mu příval.
Hle, ta místa, na nichž skotačíval,
dokud neznal, starostí co tíž!
Dávno jaro odkvetlo mu, již
léta na mále a zvolna hlásí
pochmurná se jeseň, v jeho vlasy
nejedna již bílá nit se vpletla,
ale dosud jako hvězda světlá
z mládí vzpomínky mu září v duši.
Sotva očka prvních sedmikrás
usmála se z mladé trávy zas
na svět, který teprv jaro tuší,
stálým hostem šumného byl hvozdu;
věděl o všech jeho tajnostech,
o ztajených oku hnízdech drozdů,
o místech, kde v měkký, kyprý mech
bořívá se noha nejhlouběji,
o studánkách pod ním ukrytých,
ptáčata kde žízeň ukájejí,
o místě, kde ozvěny ti smích
třikrát každé zavýsknutí vrátí.
Od lesa pak zrak se svezl k trati.
Hle, ten domek a ta zahrádka,
po níž teď se dlouhé stíny stelou,
kterak srostly s duší jeho celou!
Matčina v tom domku pohádka
uspávala bezstarostné dítě,
píseň budila je na úsvitě.
Léta byla radost hostem v chatce;
první hoře do ní přiletělo,
jinoch – syn když milované matce
křížek dělal na stydnoucí čelo;
pak už častěj našlo cestu do ní:
ještě bol se nad otcovou smrtí
neztišil – a nový zas jej drtí,
nad mrtvou kdy ženou muž se kloní.
Na sta vzpomínek jej k domku víže –
a teď musí s ním se rozloučiti –
snad už zítra; náhle Křemen cítí,
na prsa že zlá mu lehla tíže,
hrozný tlak vždy stoupá výš a výše,
že se jemu stále hůře dýše,
z hrdla palčivost se dere v ústa,
na oči se mlha klade hustá,
stále hustší, na chvějné až řase
v horkých slzách rychle rozplývá se – – –
Bůh ví, jak byl dlouho Křemen venku.
Do domku když vešel v pozdní době,
psací náčiní si ze přístěnku
přinesl, pak za stůl sedl sobě,
dlaní přejel oči, zvolna péra
chopil se a listinu tu, která
takový mu způsobila žal,
chvějící se rukou podepsal.
Chvíli seděl mlčky, pak se k ženě
obrátil a temným hlasem prál:
„Podepsal jsem – zůstanem tu dál!“
Marta na něj jako udiveně
pohlédla a zašeptala skromně:
„Jak si přeješ; ty jsi pánem v domě.“
Ale náhlý v očích blesku kmit
jak by děl: Jsem zvyklá vítězit!

Meter: trochaic