PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
97.
by Friedrich Rückert

Wie gegen Morgen, wann die Nacht die Macht verlor,
Allmählich dünner um die Sinne wird der Flor
Des Schlummers, der dir hat die Außenwelt verhängt,
Daß sie nun ein zu dir sich durch die Ritzen drängt;
Und heller hinterm Flor schon das Bewußtseyn dämmert
Von dem was gegen Ohr und Auge dumpf dir hämmert;
Des Wachens Bildertanz dem Traumgestaltenchor
Sich mischt, bis dieser ganz in jenem sich verlor:
So gegen's Ende, wann die Macht verliert das Leben,
Und sich der Schleier will von einem Jenseits heben,
Tritt in dies Traumgewirr, das schon verworrner kreist,
Von höhrem Wachen auch ein halbverhüllter Geist;
Daß mit dem Seelenaug' und mit dem Herzensohr
Du siehest, hörst, was du nicht hörtest, sahst zuvor.
Dann überhöre nicht die leisen Ahnungen,
Von reinerm Ton und Licht die fernen Mahnungen;
Von einem Licht, das sich mit diesem nicht verträgt,
Von einem Hauch, wodurch sich dieser Rauch zerschlägt;
Von Morgenluft, die macht den Duft der Nacht zerrinnen,
Vom Gruß, daß nun Verdruß muß und Genuß vonhinnen.
Dann träum noch aus geschwind den Traum, der dich ergetzt,
Froh, daß er so gelind sich um ins Wachen setzt.

Meter: iambic
- 1 - A un gorrión, a quien daba de comer una dama con la boca, y el poeta por honestidad le llama jilguero
by Lope de Vega

¿Quién te dio tanta dicha y osadía,
que en fe de las pintadas plumas oses
llegar, jilguero, donde el pico enroses
en las rosas que Amor enciende y cría?
Confieso, pajarillo, que no había
creído la comida de los Dioses;
mas ya que en ti la he visto, así reposes,
que envidio tu ventura y su ambrosía.
Bebe el cristal, que entre el clavel te espera,
come en el plato más hermoso y rico,
que abrió en rosa y jazmín la primavera.
Pero que no te fíes te suplico,
que a un tiempo te dará la hermosa fiera
fuego en le corazón, y agua en el pico.

Meter: iambic
Chvála špatného piva.
by Emanuel Züngel

Dobré pivo pít a chválit,
po galánsku za ním pálit –
nechť si kdo chce co chce šeptá,
to dovede každý brepta!
Ale jiná věc je, páni,
dát se do vychvalování
ledajakés špatné bryndy,
břečky, slivky, cilifindy!
To kdo v světě dokáže,
musí mít moc kuráže!
A já, ač se dotýká
bolně mne zlá kritika,
jako pravý Herkules
vážím odvážnou tu věc! –
Proč má vlastně znenadála
špatnému znít pivu chvála,
to je snadno k rozluštění,
nebť to všeobecně známo,
dobré že se chválí samo!
Proto žádné pohoršení! –
Špatné pivo může vstávat
na kantora samého,
onoť učí rozeznávat
dobré nás tu od zlého.
Ono učí Boha znáti,
modliti se v každý čas:
„Pane Bože, rač nám přáti
říznějšího truňku zas!“
Ono učí rozjímání
o věcech tu pozemských;
mnohý vzdych' už: „K zmrtvých vstání
pár jen pravých plzeňských!“
Avšak nejen pobožnostem,
jiným také učí ctnostem:
především trpělivosti
a pak moudré spořivosti.
Kdežto pivo dobré svody
své jen řídí do hospody,
ba, co skutek je už známý,
ze svatých i dělá flámy –
jeví špatné lepší mravy;
napravuje bludné hlavy,
odučuje ludračení,
hříšné vede k polepšení,
otce vede k dětem, k ženě,
syna k matce – notabene!
s hlavou sice prázdnější,
za to s kapsou plnější!
Vůbec vše, co bujnost dělá,
z hříšného vyhání těla,
s rozumem pak učí v shodu
oceňovat – čistou vodu.
Pravda ovšem opravdivá,
že se tvůrci sladu, chmele
a pak vynálezci piva
ostuda tím děje „vele“ –
avšak lepších výsledků
většina to k posledku
přec jen všecko převáží,
jak vám hnedky dokáži.
Či by se mi nepřiznalo,
že se u dobrého piva
moc už lidí od jakživa
sepralo a pochroumalo?
Špatné hlásá samý mír –
v jeho znaku není „štír“,
onoť všecky, kdož je pijí,
učí krásné harmonii,
neb u špatné holbičky
lidé jsou jak ťopičky;
nechť si „Staří“ nebo „Mladí“,
nerozkřičí, nerozvadí
se, leč svorně záhy už
domů jdou – jak jeden muž!
Také nelze pozapříti,
pivo špatné lidem spolu
že jen prodlužuje žití,
anť v něm méně alkoholu,
méně líhu škodného,
nežli v lůně dobrého.
Mimo to, kdež dobré lení,
otupuje rozum, cit,
je s to špatné spůsobit
hrdinské i rozčilení,
což je věcí fedrující,
zvlášť pro národ bojující! –
A tak dále, a tak dále
špatného ku piva chvále. – –
Čechové my zde i jinde
odjakživa tonem v „bryndě“,
ač to naší vlastní vinou,
že si nevaříme jinou;
pereť se tu dosavad,
jak je známo, s chmelem – slad.
Kdyby k jednomu se cíli
oba svorně uspojily,
moh' by z toho trunček být,
že by bylo radost pít a žít!
Ale což to platno všecko –
když jsme ještě národ děcko!

Meter: trochaic
Freiheit
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Wie wenig weiß ein Volk die Freiheit zu gebrauchen!
Es wähnt, wenn nur von Blut die Mörderfäuste rauchen,
Wenn es den Peiniger mit Tigergrimm zerfleischt,
So sei es frei. O Volk! du hast dich selbst getäuscht.
Die Freiheit, die
Ein Volk, bespritzt mit Blut, verdient nicht frei zu sein,
In härtre Sklaverei stürzt es sich selbst hinein.

Meter: iambic
- CLXII -
by Lope de Vega

Ya vengo con el voto y la cadena,
Desengaño santísimo, a tu casa,
porque de la mayor columna y basa
cuelgue de horror y de escarmiento llena.
Aquí la vela y la rompida entena
pondrá mi amor, que el mal del mundo pasa,
y no con alma ingrata y mano escasa,
la nueva imagen de mi antigua pena.
Pero aguárdame un poco, Desengaño,
que se me olvidan en la rota nave
ciertos papeles, prendas y despojos.
Mas no me aguardes, que serás engaño,
que si Lucinda a lo que vuelvo sabe,
tendrame un siglo con sus dulces ojos.

Meter: iambic
Abschied.
by Eduard Mörike

„ich habe die Ehr', Ihr Recensent zu seyn.“
Sofort nimmt er das Licht in die Hand,
Besieht lang meinen Schatten an der Wand,
Rückt nah und fern: „Nun, lieber junger Mann,
Sehn Sie doch gefälligst 'mal Ihre Nas' so von der Seite an!
Sie geben zu, daß das ein Auswuchs is.“
— Das? Alle Wetter — gewiß!
Ei Hasen! ich dachte nicht,
All mein Lebtage nicht,
Daß ich so eine Welts-Nase führt' im Gesicht!!
Der Mann sprach noch Zerschiednes hin und her,
Ich weiß, auf meine Ehre, nicht mehr;
Meinte vielleicht, ich sollt' ihm beichten.
Zulezt stand er auf; ich that ihm leuchten.
Wie wir nun an der Treppe sind,
Da geb' ich ihm, ganz froh gesinnt,
Einen kleinen Tritt
Nur so von hinten auf's Gesäße mit —
Alle Hagel! ward das ein Gerumpel,
Ein Gepurzel, ein Gehumpel!
Dergleichen hab' ich nie gesehn,
All mein Lebtage nicht gesehn
Einen Menschen so rasch die Trepp' hinab gehn!

Meter: iambic
Intermezzo.
by Joseph von Eichendorff

Dein Bildniß wunderselig
Hab' ich in Herzensgrund,
Das sieht so frisch und fröhlich
Mich an zu jeder Stund'.
Mein Herz still in sich singet
Ein altes, schönes Lied,
Das in die Luft sich schwinget
Und zu dir eilig zieht.

Meter: iambic
1L: Du hattest einen schönen Krug,
by Otto Roquette

Du hattest einen schönen Krug,
Er trug des Freundes Namenszug.
So dauerhaft und fest er schien,
In keckem Spiel zerbrachst du ihn.
Die Scherben sammelst du mit Groll
Und kittest, was noch dauern soll,
Und hältst, was täglich du benützt,
Als leeres Schaustück nun beschützt.
Mit Reu erhebst du ihn wohl still,
Ob er noch einmal halten will?
Doch das Vertraun, das einst ihn hielt,
Ist mit zersprungen und verspielt.

Meter: iambic
1L: Freund, den mit jungem Rebenlaube
by Johann Georg Jacobi

Freund, den mit jungem Rebenlaube
Die schönste Mänas einst geschmückt,
Dem noch ein Amor selbst die Traube
In den bekränzten Becher drückt;
Den Lust und Lenz in Haine rief,
Dem überall Dryaden lachten,
Dem sie ein Blumenlager machten
An Quellen, wo er sorglos schlief;
Du willst, entfernt von unsern Chören,
Kein sprödes Mädchen mehr bekehren
Und deine Lieder singen hören?
Getilgt ist jeder Freude Spur;
Die Aue dorrt, es stirbt die Flur,
Wo Bosheit gift'gen Samen streut?
Mit dem Verrathe geht der Neid;
Ihm schweigt der West an stummen Bächen;
Das Blumenbeet zertritt sein Fuß,
Und Saitenklang, und reinen Kuß
Der Freundschaft macht er zum Verbrechen?
Mehr, als die Wüste, schauerlich
Sind dir, o Gleim! die Lustgefilde
Der Jugend? Fern in seine wilde
Verborgne Höhle ruft zu sich
Der finstre Menschenhasser dich? –
O folge nie! denn Tugend wohnt,
Gesehen noch und ungesehen,
In Thälern und auf Alpenhöhen;
Oft hat das frömmste Werk den Mond
Zum Zeugen nur, und Liebe lohnt
Der Treue noch mit Seligkeiten
Aus längst verschwundnen goldnen Zeiten.
Wen lockte sonst der Wiese Grün?
Wem sollten jene Veilchen blühn?
Dem Frevel nur? Ihm tönten wieder
Aus blauer Luft die Lerchenlieder;
Und jenes Nachtigallenchor
Erfüllte des Verbrechers Ohr?
O nein! geflochten von dem Lenze
Sind diese tausendfachen Kränze
Für schwarze Höllenthaten nicht.
Da, wo die Weisheit Rosen flicht,
Will Zephyr gern das Thal erfrischen,
Da bildet, in vertrauten Büschen,
Die stille Grotte sich für sie;
Da lehrt der Vögel Harmonie
Den frommen Dichter, sich erfreuen,
Der Bosheit lachen, und verzeihen.
Hier, o mein Bester! wo, bedeckt
Mit Moos, die Hütte sich versteckt,
Hier tanzet, bey des Landmanns Festen,
Mit Daphnis und mit Galathee
Die Redlichkeit auf jungem Klee;
Und dort, in schimmernden Palästen,
Baut oft die Großmuth ihren Sitz;
Herab vom Throne fährt der Blitz
Auf das empörte Laster nieder,
Und Fürsten rächen ihre Brüder.
O mein Geliebter! unsern Hain
Mag böse Schmähsucht überfallen;
Wenn nur den Göttern wir gefallen,
So laß uns unerschrocken seyn;
Zwey Freunde stehen an Altären,
Wo sie den Eid der Treue schwören,
Dir, Tugend! und, o Weisheit, dir!
Hört uns, ihr späten Enkel ihr!
Entweiht man unsers Grabes Nacht,
Will man zu Thoren uns erniedern,
So müsse giftigem Verdacht
Ein sanfter Menschenfreund erwiedern:
Ihr Lied war Freude, war Natur,
Und Unschuld war ihr Leben nur!

Meter: iambic
The Character of Holland
by Andrew Marvell

(excerpt)

Holland, that scarce deserves the name of land,
As but th’ off-scouring of the British sand;
And so much earth as was contributed
By English pilots when they heav’d the lead;
Or what by th’ ocean’s slow alluvion fell,
Of shipwrack’d cockle and the mussel-shell;
This indigested vomit of the sea
Fell to the Dutch by just propriety.

Glad then, as miners that have found the ore,
They with mad labour fish’d the land to shore;
And div’d as desperately for each piece
Of earth, as if’t had been of ambergris;
Collecting anxiously small loads of clay,
Less than what building swallows bear away;
Or than those pills which sordid beetles roll,
Transfusing into them their dunghill soul.

How did they rivet, with gigantic piles,
Thorough the centre their new-catched miles;
And to the stake a struggling country bound,
Where barking waves still bait the forced ground;
Building their watry Babel far more high
To reach the sea, than those to scale the sky.

Yet still his claim the injur’d ocean laid,
And oft at leap-frog ore their steeples play’d:
As if on purpose it on land had come
To show them what’s their mare liberum.
A daily deluge over them does boil;
The earth and water play at level-coil;
The fish oft-times the burgher dispossest,
And sat not as a meat but as a guest;
And oft the Tritons and the sea-nymphs saw
Whole sholes of Dutch serv’d up for cabillau;
Or as they over the new level rang’d
For pickled herring, pickled heeren chang’d.
Nature, it seem’d, asham’d of her mistake,
Would throw their land away at duck and drake.

Meter: iambic
JEŽEK.
by Josef Václav Sládek

KDO z vás viděl pana ježka?
je to ježek ježatý;
moudrá řeč s ním věru těžká,
je tak mrzut, upjatý.
I když slunko do kožichu
vesele mu zasvítí,
zakoulí se bez ostychu,
nechce na ně patřiti.
Co pak je mu ježatému
světa vděk a lahoda?
pohlaďte ho, mluvte k němu,
on vás ještě pobodá.
Nejraději ve svém šeru
nikoho by neviděl. –
Mrzout být jak ty, – to věru,
ježku, bych se zastyděl!

Meter: trochaic
Admetos
by Otokar Fischer

Kdo přešel bod, jenž určen mu přírodou,
kdo navrátil se z bouře, kde ztroskotal,
měj na mysli, že darem bohů
každý je den, jejž mu osud chystá.
Již není svůj a nároku pozbyl už
sám sobě žít, plout za metou blaženství:
je nástroj, kterým prozřetelnost
vnutit chce duchům svou skrytou vůli.
Byť chorovod, přec tlumí svou choutku vlást.
Kdo vládne jím, toť Nemesis, Nemesis.
On, vděčen za své vyváznutí,
zrcadlem těch je, kdož nesou spásu.
Jsou lidské duše neklidné hladiny,
jichž vlnou hraje náhoda povětří,
a duše má je styžská voda,
podsvětním dotekem vichrů vzdutá.
Když nakrátko se, citlivá, utiší
a nad hloubkou mír temnot se rozklene,
v mou chvějnou tůň, tu mrtvo-živou,
noří se záchranné, věčné hvězdy.

Meter: polymetric
Der Mensch.
by Barthold Heinrich Brockes

Beym Eintritt in die Zeitlichkeit,
Ist, an Verstand, ein neu gebohren Kind,
Fast mehr, als andre Thiere, blind.
Darauf verspielet es die bald verspielte Zeit.
Beym Fortgang wächset zwar sein Leib und sein Verstand
Doch ieder hat sein Ziel. Nichts ist ihm recht bekannt,
Von allem, was Natur, was Geist und Cörper heisset,
Wie sehr er sich zerdenckt, wie sehr er sich befleisset.
Es will kein Element, es will kein Körnchen Sand
Von ihm sich recht begreiffen lassen.
Selbst das, was in ihm denckt, womit er alles fassen
Und gründlich kennen will, ist ihm so wenig kund,
Als alles, was er sucht. Er, dessen Hertz ein Tempel
Des Schöpfers sollte seyn, ein Wohn-Platz Seiner Ehr,
Folgt, wann er älter wird, dem sträfflichen Exempel
Der gantz verderbten Welt, betritt ie mehr und mehr
Die freche Laster-Bahn, macht gleichsam einen Bund,
Zu thun, was er nicht soll, und was er soll, zu lassen,
Zu lieben, was nicht gut, was liebens wehrt, zu hassen.
Dann, kommt sein Leib und Geist zu etwas mehrern Kräfften
Stat daß er im Geschöpf den Schöpfer finden sollt,
So überhäufft er sich mit eitelen Geschäfften.
Sein Ziel, sein einzger Wunsch, sein Herr, sein Gott,
Gold.

Meter: iambic
Tom. Cannizzarovi po přečtení jeho knihy „Cinis“.
by Jaroslav Vrchlický

Jak slunce naposled než za hory se sřítí,
než padne v stínů hlubiny,
si strhne s hlavy své šperk všecken, kterým svítí,
zář arabesek svých, vše paprsků svých kvítí,
své topasy a rubíny;
a světla orgií svět naposledy zpíjí,
sta ohňů na vrcholu střech,
sta zažhne zrcadel na věžích, utopií
že lesku vesmír jest, zkad kaskády se lijí
do oken, dveří všech;
po slavném západu pak lehce se mu zmírá,
víť hora, údol, stráň i luh,
že pod ním celá zem se rozzvučela, lyra,
i zhasne v lůně vln, by noc až přejde čirá,
zas povstalo jak Bůh:
Tak rovněž ze hlubin tvé duše rozjitřené,
než velká noc tě zahalí,
proud zpěvů vytrysknul, jak duha výš se klene,
plá v raket tisíci, jak bystřina se žene
a rozlétá se do dáli!
Však černý onen mrak, ta noc, která ti hrozí,
jenž pozadím té záře jest,
zda není branou ti, zkad vzejdou noví bozi?
Mrak máš jen na očích, jej v duši mají mnozí,
však nemají tvých hvězd.
Tož vejdi zmužile jak athlet v jeho stíny,
když křídlem svým tě zahrne,
vstup s myslí nezvratnou v ty černé prohlubiny!
Zpěv nový zní ti vstříc! Ve větru chví se třtiny,
však cedr – netrne!
Zpěv nový zní ti vstříc, zpěv Isidy a Fata.
Čím zemský náš mu kvil?
Co byla Homeru tělesných očí ztráta?
Co byla Miltonu? Zář rájů oboum zlatá
z těch tmavých tryskla chvil.
Jak Ježíš Šimona, máš syna, ano dceru,
jak Oidip Antigonu, máš,
věř, půjdeš v záři dál, jen my zůstanem v šeru,
zrak duše obrácen prorocky v jinou sferu,
ty novým ohněm vzpláš.
Co v stínech pod tebou, tví přátelé a žáci
stát budou, v tváři žas,
a ptát se druha druh: Ký hlas to, jenž se ztrácí
ve hvězdách kaskády jak varhan a se vrací
po pausách k zemi zas?

Meter: iambic
Ein anders.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ach! wirff doch einen blick auff deine silber-ballen/
Verstockte Sylvia/
Sie sind dem tode nah;
Die spitzen lassen schon die rosen-blüthe fallen/
Die berge ziehn die stoltzen liljen ein/
Und werden bald so gleich wie deine wangen seyn.
Wie/ sind wir/ schreyen sie/ dann darum nur erschaffen/
Daß uns ein blinder groll
In kercker schliessen soll?
Cupido nennet uns ja seine liebes-waffen.
Was kommet dich dann für ein eyffer an/
Daß du/ o Sylvia! uns in den bann gethan?
Ihr männer helffet uns durch eure macht errteten!
Zerreißt das mörder-schloß/
Und macht uns wieder loß.
Wir lieben keinen zwang/ und leiden keine ketten/
Und Franckreichs mod’ und tolle kleider-pracht/
Mag seyn für wen sie will/ nur nicht für uns gemacht.
So klagen/ Sylvia/ die hart-bedrängten Kinder.
Ach höre doch ihr schrey’n/
Und hilff sie bald befrey’n/
Wo nicht/ so schneid sie ab/ und wirff sie vor die rinder.
Dann wann sie nur im finstern sollen ruhn/
So kan dirs/ wann du willst/ auch wohl ein schuptuch thun.

Meter: iambic
77.
by Friedrich von Logau

Vom Bette steh ich auff auß meines Leibes Ruh;
Gib Gott, daß ich vom Grab ersteh dem Himmel zu!

Meter: iambic
MLADÝ HROBNÍK ZPÍVÁ.
by František Taufer

Slunce spí v dálkách. A noc je tak tichá,
jak srdce Tvé, než láskou k životu se probudilo.
Smrt do cesty mi mrazem s polí dýchá.
Oh, žije někde ještě, co by nesklamalo, nezradilo?
Dny byly tolik jasné a sklamaly přece,
a květy, které věčně chtěly kvést, jsou dávno pryč.
Sny nejkrásnější utopeny v času divé řece.
Pro mrtvé touhy hrob mám rýt. Věř, je mi těžký rýč.
Co umřelo, to musím pochovati.
Všechno, i mrtvé illuse.
Bojím se hrobů dnes. Však nebudu se báti,
až zvyknu hrobníkově úloze.
Až zvyknu pochovávat s klidem
a házet více mrtvol na ráz do šachty,
a nové doly kopat mrtvým touhám, snům, dnům, lidem.
Jen jeden kopat nemohu: hrob, ve kterém máš odpočívat Ty.
Pro dnešní mrtvé včerejší jsou opuštěny rovy,
a také tyto zítra musíme zas opustit.
Toť právo nových mrtvých... Však přes ně, přes hřbitovy,
dál v život zbývá jenom na konec nám jít!
Život má více práva nežli oni,
je krásný přec, ač nutí často duši zabolet.
Je krásný, dýchá, žhne a pálí, řeže, konejší a líbá, chvěje se a voní –
Tvůj úsměv, šepot trav a vůně lesů, vítr mraků plný, hučící vodopád a slunce let.

Meter: iambic
- C - Respuesta al soneto anterior
by Luis de Ulloa y Pereira

Encarezca, Señor, vuestro Soneto
el Coro de Minerva misterioso,
y a vos en el Museo y en el Coso,
el amor os admire, y el respeto.
Elegante, y prudente en el conceto,
y en la palestra militar brioso,
siempre dejar a la atención dudoso,
lo más en lo valiente, y lo discreto.
Asombro sois de Marte, y sois de Apolo,
cuando, blandiendo la luciente pluma,
cuando, rigiendo la veloz espada.
Con vos tenéis la competencia sólo,
o se rinda la envidia, o se consuma,
todo, fuera de vos, parece nada.

Meter: polymetric
32.
by Friedrich Rückert

Das Ding ist außer dir, weil du von dir es trennst,
Doch ist es auch in dir, weil du's in dir erkennst.
Gedoppelt also ist das Ding und zwiegestaltig,
Im Widerspruch mit sich erscheint es dir zwiespaltig.
Doch durch den Widerspruch hebt es sich auf mitnichten;
Es fordert dich nur auf den Widerspruch zu schlichten.
Du magst das innre Ding ein Bild des äußern nennen,
Oder das äußre für das innere Bild erkennen.
Ein Spiegel bist du nicht allein der Welt, sie ist
Ein Spiegel auch, darin du selbst dich schauend bist.

Meter: iambic
Spes nostra.
by Xaver Dvořák

Co tajných muk a žalů neskonalých
mou duší hřmělo v dnů mých tesknou chvíli,
kdy slze trpké líc mi zarosily
a hořkou padly žlučí v žití kalich;
kdy nohy mé ach často na úskalích
v krev zraněny se mdlobou zastavily,
a darmo zvedal jsem své zraky k cíli,
jenž v chmúrných mlhách stopen chvěl se v dálích;
a zoufalství spár, když mé nitro zrýval
a mládí obzor hrozivě se stmíval,
Tvůj sladký zjev se vždycky ke mně skláněl
a hebkou rukou chmúry s čela sháněl,
když klesal jsem juž nad propastmi stoje,
Ty, Matko svatá! byla’s – naděj moje.

Meter: iambic
Afectos varios de su corazón, fluctuando en las ondas de los cabellos de Lisi
by Quevedo

En crespa tempestad del oro undoso,
nada golfos de luz ardiente y pura
mi corazón, sediento de hermosura,
si el cabello deslazas generoso.
Leandro, en mar de fuego proceloso,
su amor ostenta, su vivir apura;
Icaro, en senda de oro mal segura,
arde sus alas por morir glorioso.
Con pretensión de fénix, encendidas
sus esperanzas, que difuntas lloro,
intenta que su muerte engendre vidas.
Avaro y rico y pobre, en el tesoro,
el castigo y la hambre imita a Midas,
Tántalo en fugitiva fuente de oro.

Meter: iambic
Soneto
by Jesús M. Jauret

Uno que fumar quiso cierto día,
dos cajillas compró de escaso peso;
tres chinas les halló, y además de eso
cuatro hueso oriundos de una encía;
cinco espartos; tres pipas de sandía;
seis moscas; dos avispas y algún yeso;
siete granos de sal; de fruta un hueso;
ocho objetos pequeños de herrería;
nueve estaquillas de un botillo viejo;
diez recortes de uñas de algún caco;
once plumas, pelillos de conejo;
doce o más cerdas de la crin de un jaco;
trece pajas; de habas un hollejo
catorce granos de infernal tabaco.

Meter: polymetric
PEGASO
by Rubén Darío

Cuando iba yo a montar ese caballo rudo
y tembloroso, dije: "La vida es pura y bella'',
entre sus cejas vivas vi brillar una estrella.
El cielo estaba azul y yo estaba desnudo.
Sobre mi frente Apolo hizo brillar su escudo
y de Belerofonte logré seguir la huella.
Toda cima es ilustre si Pegaso la sella,
y yo, fuerte, he subido donde Pegaso pudo.
Yo soy el caballero de la humana energía,
yo soy el que presenta su cabeza triunfante
coronada con el laurel del Rey del día;
domador del corcel de cascos de diamante,
voy en un gran volar, con la aurora por guía,
adelante en el vasto azur, siempre adelante!

Meter: polymetric
Vorberichtender
 Lebenslauf
 der Dichterin
 Anna Louise Karschin,
 geb. Dürbach .
by Anna Luise Karsch

Freu’ Dich, Deutschlands Dichterin!
Freu’ Dich hoch in Deinem Sinn;
Der König hat befohlen mir,
Ein neues Haus zu bauen Dir.

Meter: iambic
PROSPĚCH LITERÁRNÍCH SPOLKŮ
by Josef Svatopluk Machar

Pět či šest už máme literárních spolků,
do jednoho vstoupit nutno bez okolků.
Vlídně budou se mít k tobě bratří z cechu,
potom opatříš tím moudře vlastní střechu,
neboť (už se stalo) začne hořet trošku
(hodilť někdo jiskru do slaměných došků),
na poplach se troubí, a stříkačky bratří
ulijí ti požár. A tak se to patří.

Meter: trochaic
VZPOMÍNKA
by Bohdan Kaminský

Kdys, dávno již, jsem viděl illustraci,
ta stále do mých vzpomínek se vrací.
V mých vzpomínkách již po léta je hostem
stín, ležící na výjevu tom prostém:
Kdes na sibiřské dráze vozy stojí,
a vězni kol a stráže v plné zbroji.
Na malé stanici týž výjev, bída
a žal, jak týdně stanice to vídá.
Ve hloučcích se tu nešťastníci kupí,
jichž každý pohyb střeží žandarm tupý.
Než na den zas do smutných vozů sednou,
ta zastávka jim zkrátí cestu bědnou.
Zmučeni dlouhé cesty strázní mnohou,
na vzduchu chvíli okřáti zde mohou.
Jak olova by nalil v krev a do žil –
na pušce žandarm klidně ruce složil.
Jak vysíleni pijí vzduch ten svěží,
všem na skráních posupná starost leží.
Z nich každý cíle pouti té se leká,
a cesta bez konce je předaleká...
Tam na stupátku vozu děvče mladé
se vychýlí a ruku k čelu klade.
Je studentka, a do Sibiře musí
s vyhnanci, dětmi svaté, bílé Rusi.
Je mladá, krásná, ještě dítě skorem –
a její pohled jakým plane vzdorem!
Je luzná, svěží v té své mladé kráse,
i tupý žandarm na ni zadívá se...
Kdys dávno viděl jsem tu illustraci –
vždy znovu do mých vzpomínek se vrací.
A vídám dívku zadumané tváře,
ji, odsouzenou doma jménem cáře.
Ji zřím, jak na stupátku vozu stojí,
a vězni kol, a žandarm v plné zbroji.
A zřím, jak teskně rukou k čelu sahá –
tvář podobná jí kdys mi byla drahá.
Táž postava, týž profil mladé hlavy,
týž pohled vzdorný, teskně vzpomínavý...
Vím, ona není to, kdos je to cizí,
však z duše obraz ten mi nevymizí.
Vždy vídám ji tak s ubohými vězni
kdes na Sibiři – co dnes asi je z ní?
Co ze snů, které mladým čelem vály,
než vlak s ní zmizel v nenávratné dáli?
Co zbylo ze všech snů, z té krásy svěží?
V irkutských pláních divé bouře sněží.
Irkutský sníh, ten každý výkřik zdusí,
že nedoletí svaté, bílé Rusi...
Irkutský sníh, ten všecky touhy stlumí,
vše marné naděje i marné dumy.
A tak ji vídám, jak skráň v dumách kloní –
a v duši, nevím proč, zbyl smutek po ní.

Meter: iambic
- V - Al gran condestable de Navarra
by Diego Ximenez Ayllon

Mancebo Escipión fue belicoso
y para España fue luego elegido
donde el senado claramente vido
su proceder en armas venturoso.
Su igual sois en el mundo y más dichoso
pues siendo en estas partes conducido
con ánimo y esfuerzo esclarecido
el ser vuestro mostráis maravilloso.
La fama ensalza y a vuestro alto nombre
de vos Navarra quedará ilustrada
y en Flandes vivirá vuestra grandeza.
Donde con corazón fuerte y espada
vais aquistando el inmortal renombre
con prudencia valor y folrtaleza.

Meter: iambic