PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
OZVUK LETNÍCH VEČERŮ.
by František Rybář

Roh pastýře jak soumrak svítící,
kouzelné noci předzvěst utajená,
v sad sved nás květem růží hýřící,
kdy srdce naše byla unavena.
Již květy stáhly barvy kalichů,
když vůní intimní vzduch zadýchaly,
tu teprv srdcí našich potichu
tajemné dvéře snů se otvíraly.
Tu v očí teprv jasném zážehu
šla touha žít svou nejkrásnější chvíli,
tu lačny slov a tajných postřehů
sensace čisté krví zabouřily.
Svět v každém vlastní, moře bezmezné,
vzpomínky tajil svému potápěči.
Dny plné slávy, štěstím vítězné,
dny s nejsmutnější resignace řečí.
A chvíle důvěrná jak starý zpovědník...
Sad voněl růžový a platan větví kýval.
V hloub věčných hvězd bych otázky své vzkřik’
pro tajemství, jež v duši své jsem skrýval.
Stisk ruky pevný, zraků střetnutí –
já cítil vždy, kdos mocný dechem zavál. –
Pak v rozchodu jsme byli pohnuti,
kdy nový den hold mizícímu vzdával.

Meter: iambic
8. Já jsem hezký chlapíček,
by Karel Alois Vinařický

Já jsem hezký chlapíček,
Červený mám pláštíček,
A na hlavě strup,
Břicho plné krup.
V rukou držím ostrý meč,
Hrozím hochům: Jděte préč!
Bodám, kdo okolo meze
Za ploty všetečně leze.

Meter: trochaic
Estrellas vespertinas – La ruptura
by Walterio F. Leza

Bajo un radioso oscintilar de estrellas
lloraban los melífluos surtidores
la divina canción de sus dolores,
hecha ruegos, suspiros y querellas
Dejaban en la grama tenues huellas
tus levísimos pasos Y las flores
-iris de seda embriaguez de olores-
se erguían más lozanas y más bellas
Rompió la calma tu feral servicia,
quedando sepultada la caricia
de tu voz en un áspero reproche
Lloró angustiada mi esperanza rota,
y en vuelo fantasmal de ave en derrota
se internó en la tiniebla de la noche.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Francisco Borges Pacheco

Mientras, Lope, que al orbe producía
tu Vega celestial fruto canoso,
España, aunque admiraba tu decoro,
parece que el aplauso suspendía
Mas hoy que inundaciones de armonía
glorioso rindes al supremo coro,
prepara en su poder, en su tesoro
a tu cadáver un eterno día
Bien esta acción al mundo desengaña
que respeta a tus méritos, no ofende,
mientras el alma no celebra España
Que como ser temeridad entiende
usurpar a los astros esta hazaña,
para el cuerpo después la acción suspende

Meter: iambic
Nové písně.
by Adolf Heyduk

Píseň, píseň! Kohož píseň blaží,
kohož vábí květný její prach?
netřímá-li píseň meče v paži,
co můž‘ zmoci v času nástrahách?
Jenom píseň činů v každé chvíli
na hanobců práva zrádný šik!
Verše buďte z odvahy a síly,
slova ze střel, rýmy z pevných dyk.
Takou písní slávu obrodíme
udiveným světům na podiv...
Pryč, mámivý sladkou vůni dýme,
z českých ňader, z českých chat a niv!

Meter: trochaic
NÁHODA.
by Emanuel Lešehrad

My setkali se spolu na mostě,
šla tiše jako chodí nemocní.
A do mé duše padl tmavý stín,
pln hořkosti a důvěrného smutku:
Já pravil k ní: Kam jdete Paní?...
To byl jen rozmar. Velký soucit
stiskl rukou moje hrdlo – –
A dlouho jsem se za ní díval,
až zmizela ve vratech věže.

Meter: iambic
Jsou bolesti...
by Jaroslav Vrchlický

Jsou bolesti, jichž nelze vyslovit,
jsou zápasy, jichž nelze dobojovat,
Lze v posled všecko trpěti a mřít,
však nelze, koho rád máš – nemilovat.
Jsou naděje, jež vzplanou každým dnem
a splasknou jako bubliny – co s nimi?
Blah, kdo můž ukojit svou bolest snem,
svou naděj splnit zbytečnými rýmy...

Meter: iambic
1L: Nichts nach Heyraht fragen
by Simon Dach

Nichts nach Heyraht fragen
Ist der Rhue entsagen,
Hold seyn aller Noht,
Ist sich selber hassen,
Wollen seyn verlassen
Vnd lebendig todt.
Welche Raht annehmen,
Werden dem, was Gott gefällt,
Vnd der Ordnung aller Welt
Sich bequemen.
Sie sind zu erweichen,
Sehn nach jhres gleichen
Vnd vorauß auff Gott,
Der wil selbst sie paaren,
Wil sie stets bewahren
Für Gefahr vnd Spott:
Wil sein Werck erhalten
In gewünschter Einigkeit,
Wenn des Glückes trübe Zeit
Sucht zu walten.
Wol, O wol euch allen,
Denen es gefallen
So verliebt zu seyn!
Ihr könnt sicher gehen
Vnd ohn wancken stehen,
Fiel die Welt gleich ein;
Werdet im Gewissen
Aller Angst vnd Furcht befreyt
Vnd nicht leicht von Eitelkeit
Fort gerissen.
Worauff jhr euch gründet,
Was euch fest verbindet,
Ist nicht schnödes Gut
Oder schöne Jugend,
Sondern Zucht vnd Tugend
Vnd standhaffter Muht,
Der nicht fällt zurücke,
Sondern krieget stets den Preiß,
Daß er zu begegnen weiß
Beydem Glücke.
Gnüge sol auff Erden
Euch nach Wunsche werden,
Daß kein Wider-Wind
Euch groß wird beleiden,
Ja jhr solt in Frewden
Schawen Kindes Kind,
Vnd in grawen Haaren
Dieses armen Lebens satt
In des Himmels schöne Stadt
Selig fahren.

Meter: trochaic
127. Die Seel ist über Zeit.
by Angelus Silesius

Die Seel ein ewger Geist ist über alle Zeit:
Sie lebt auch in der Wett schon in der Ewigkeit.

Meter: iambic
Amor oculto
by Manuel del Palacio

Ya de mi amor la confesión sincera
oyeron tus calladas celosías,
y fue testigo de las ansias mías
la luna, de los tristes compañera
Tu nombre dice el ave placentera
a quien visito yo todos los días,
y alegran mis soñadas alegrías
el valle, el monte, la comarca entera.
Sólo tú mi secreto no conoces,
Por más que el alma con latido ardiente,
sin yo quererlo, te lo diga voces;
Y acaso has de ignorarlo eternamente,
como las ondas de la mar veloces
la ofrendan ignoran que les da la fuente

Meter: iambic
V ODEVZDÁNÍ.
by Alois Škampa

Ach, málo sebe znám, ach, málo vím,
zda člověkem jsem dobrým, nebo zlým!
To ví jen Bůh, jenž na věky je živ
a v lidské nitro po věky se dívá:
On chyby zná, jež pýcha moje skrývá,
i cnosti, které stavím na odiv...
Nač bych se trudil cestou života,
kam na konec má nit se zamotá?
Vím, že jsem červ, že pozemský jsem bloud,
a jenom jednou nadějí se těším
i když jsem sláb, když klopýtám a hřeším –
že Bůh mi neodepře smírný soud!
Zklamání přišlo po všech marných snech,
zbytečně vyzněl výkřik můj i vzdech...
A přece toužím, pokud budu žít,
bych výš a výš se nesl z bláta země
k božímu slunci, jehož plam i ve mně!
Či možno, více chtít?...
Jak malicherným lidský žal i ples!
Jak stejno, umřít zítra, nebo dnes!
Jen přání mám, bych pro svět navždy zhynul
s tou skvrnou každou, kterou byl jsem zlým;
a v čem jsem dobrým byl – tím abych splynul
po smrti s Bohem svým!

Meter: iambic
2. Co si koli moudrý žádá,
by Jan Květoslav Klumpar

Co si koli moudrý žádá,
Co bych jenom sama ráda,
Co zde blaží,
Po čem baží
Srdce láskou kojeno,
To s mým díkem spojeno,
Nechť se k Tobě připojí.

Meter: trochaic
- XLVII - Al Príncipe de Pinoya
by Diego Ximenez Ayllon

Principio es de valor y fortaleza
servir a vuestro Rey con tal constancia
adonde lleve clara la ganancia
de muy mayor estado y más grandeza.
Servirlo con lealtad y con firmeza
porque es del buen vasallo la importancia
que la ambición ha hecho y arrogancia
sin vidas unos y otros en pobreza.
Porque la estirpe vuestra clara y alta
con la virtud que en vos está infundida
y el corazón muy fuerte y brazo osado.
En la felicidad y alegre vida
os han de colocar sin haber falta
quedando el nombre vuestro eternizado.

Meter: iambic
7.
by Friedrich Rückert

Das ist kein Glück, was ich mit Herzblut muß erkaufen;
Glück ist, was zu mir kommt, und läßt nach sich nicht laufen.

Meter: iambic
Soneto
by Matías Juan Beana

Que sentimiento cielo tan extraño,
descubro en este Bulto peregrino,
de aquel que el río Tabor en luz divino,
en Navarra se de sangriento un baño.
Si cada fuente vierte por su caño,
licor precioso que del cielo vino,
segunda vez redime su amor fino,
al mundo todo, que rindió el engaño.
Mas ay, que afán le hiere, aunque distante,
que del Indio Javier por Dios padece,
correspondido con dolor profundo.
Y siendo de Javier el más amante,
si por el Orbe su coral ofrece,
le vierte por Javier, que pesa un mundo.

Meter: iambic
KVĚTINY NA MALOSTRANSKÉM HŘBITOVĚ
by Jiří Karásek ze Lvovic

Bez černý tmí se nad hrobem, kde tělo
Před lety bůhvíkoho zpráchnivělo.
Predikát s erbem vyhledaly deště.
Bez černý kvete poloshnilý ještě.
A růže zdivočelá lístky zbledlé
Nad hrobem dívky trousí z jara vedle.
Tak žila jak ty neduživé květy.
Spí spánek beze snů zde půlstaletý.
Fialky bázlivé, jež rosou studí,
Na hrobě dítěte vždy jaro vzbudí.
V kolébce vůně snad spí pokojněji.
Kus mrtvé Prahy mizí, tma ji halí
V těch křovinách, kde dávní lidé tlejí.
Cos chtěli kdys a též se nedočkali.

Meter: iambic
Smutek.
by Adolf Brabec

Ku zemi když se listí žluté nese
ve vírném letu ustlat svůj si hrob,
tu smutek do srdce se rázem třese
a hluboko proniká do útrob.
Tu s Bohem na světě ti všechno dává,
což posledně juž zážeh slunka plá,
kde štěstěna si jindy rukou mává,
teď zoufalosť jen černým křídlem vlá.
A listí zatím dál se řítí přece,
tu jeden na zem padne, druhý v řece,
a mizí kdesi mezi zemí bledou,
teď bezlisté si stromy hovor vedou.
Ta barva žlutá mámí oči tvoje
a halí tmavého se do závoje,
a barvy nemá země kraj i lesy,
vše mizí, radosť, jásot, plesy.
Na povadlých již stráních není květu,
ve křoví netrilkuje ptactva roj,
což vše se spolu pustilo již v boj
a s Bohem radosť navždy dala světu?
Jen smrť svou náruč, žárné zdvihá oči,
by zhltila, co těší ještě zde,
kam se jen člověk pohne, kam se točí,
za ním se tiše plíží, stínem jde.
Což vesmír též má smrť a její kosu,
či člověk ujde jí, opustiv svět,
když na země byl vložil osu
jen smíření a lásky bílý květ?
My jdeme zvolna tam druh za svým druhem
pod vrby spat ve snivé zátiší,
snad hrob až obepne nás užším kruhem,
se smutek, tesknosť naše utiší.

Meter: iambic
ViI.
  Auff ihren Morgen-schlaaff.
by Kaspar von Stieler

Rubellchen/ bistu noch nicht wach?
Verlaß die weichen Feder-dekken/
die so viel Göttligkeit verstekken.
Ich geh’ allhier der Hoffnung nach/
ob ich dich möchte/ Mein Vergnügen/
an den Krystallen sehen liegen.
Auroren göldnes Rosen-bluht/
dein Ebenbild der roten Wangen
ist allbereit vorbey gegangen/
Apollo blizzt in voller Gluht/
der Handwerksman hat schon verzehret/
was ihm zum Morgenbrodt gehöret.
Rubellchen schläfft. Sie weiß es nicht/
daß ich im gehn hier klag’ und reime.
Seyd ihr der Warheit/ Morgen
als wie ich um diß Fenster stehe
und sie an-zuerwachen-flehe.
Ich schweer es/ Morfeus/ daß ich dich
wil mehr als alle Götter ehren:
wirstu Rubellchen so betöhren/
daß sie es gleube kräfftiglich
und nach dem Fenster möge rennen/
des Traumes Außgang zu erkennen.
Was meint Jhr? wenn dann ungefehr
Jhr Busem offen möchte stehen/
und ich die Liljen könnte sehen:
Wer wäre glükklicher/ sagt/ wer?
könnt’ ich den Vorteil so erlauschen/
ich wollte nicht mit Paris tauschen.
Ja/ mich kanstu/ du Lügen Geist/
du Treumer/ wol durch sie betriegen:
Ich kan fast keine Nacht nicht liegen/
Erwach’ ich in dem öden Schatten
Rubellchen/ du bist nicht verliebt/
Wehn Amors Wüten hält besessen/
der ruhet so nicht/ unbetrübt.
Wach auff/ Rubellchen
daß du die meine wollest bleiben.

Meter: iambic
Gitanjali 39
by Rabindranath Tagore

When the heart is hard and parched up, come upon me with a shower of mercy.
When grace is lost from life, come with a burst of song.
When tumultuous work raises its din on all sides shutting me out from beyond, come to me, my lord of silence, with thy peace and rest.
When my beggarly heart sits crouched, shut up in a corner, break open the door, my king, and come with the ceremony of a king.
When desire blinds the mind with delusion and dust, O thou holy one, thou wakeful, come with thy light and thy thunder.

Meter: trochaic
XVI. Máj.
by Josef Tichý

Jak daleko oko zírá,
Všude rmutu hlas umírá,
A máj v ráje svými divy
Mění pole, lesy, nivy:
Ruka tvorce milostivá
V polotajném rozhovoru
Zázraky v něm všemu tvoru
Odekrývá.
Chvalozpěvy zefyrové
Pějí máji v trávě nové,
Jemu pějí všecky tvory,
A ozvěnu horám hory,
Doly dolům – a háj háji –
A ty zas je dál a dále
K neskončené Boha chvále
Posílají.

Meter: trochaic
Von den fühlbaren Vorwürffen
 insgemein.
by Barthold Heinrich Brockes

Durch Tön'und durchs Geräusch wird unser Ohr bewegt,
Es rühren das Gesicht der Sonnen helle Blitze,
Der Farben Glantz wird uns durch sie zur Schau gelegt,
Jm Fühlen spüret man die Kält’ nud auch die Hitze,
Was weich, was hart, was flüssig, scharff und glatt,
Was trocken ist, was feucht. Es liefern Säfft’und Früchte,
In mancherley Geschmack, so mancherley Gerichte.
Aus Blüht-und Rauch-Werck dampfft ein’angenehme Krafft;
Ein jeder Vorwurf zeigt durch die Erfahrung an,
Und giebt uns eine Wissenschafft,
Daß er in uns was würckt, und was er würcken kan.

Meter: iambic
1L: Pracht, Reichthum, eitle Lust kann sie uns nicht gewähren:
by Abraham Gotthelf Kästner

Pracht, Reichthum, eitle Lust kann sie uns nicht gewähren:
Was giebt die Weisheit uns? Den Geist, das zu entbehren.

Meter: iambic
NÁBĚHY K VĚTŠÍM BÁSNÍM BEZ NADPISU. (II.)
by Svatopluk Čech

Ó vrchy, doliny, ač dlouho jste mi známy,
přec méně bolestné je rozloučení s vámi,
než bylo s jinými, kam hlouběj’ vnořeny
kdys citů mladistvých se vpily kořeny:
když jejich rodný prach jsem musil s mohou střásti,
tam svého kořání duch mladý nechal části
a vždy, ať jinde bylo jakkoli mně milo,
jsem cítil, tam že něco z bytosti mé zbylo.
Ke krajům pozdějším, kam sudba nesla mne,
již řídčeji se touhy slabší křídlo pne;
jak nomád jsem je střídal, cizí všude host –
či spíše: šíř a šíř můj domov zvolna rost’:
ať v starých ulicích pod slavnou Hradčan básní,
ať u pat Boubína pod temnou jedle třásní,

Meter: polymetric
Lebenslied
by Hugo von Hofmannsthal

Den Erben laß verschwenden
An Adler, Lamm und Pfau
Das Salböl aus den Händen
Der toten alten Frau!
Die Toten, die entgleiten,
Die Wipfel in dem Weiten –
Ihm sind sie wie das Schreiten
Der Tänzerinnen wert!
Er geht wie den kein Walten
Vom Rücken her bedroht.
Er lächelt, wenn die Falten
Des Lebens flüstern: Tod!
Ihm bietet jede Stelle
Geheimnisvoll die Schwelle;
Es gibt sich jeder Welle
Der Heimatlose hin.
Der Schwarm von wilden Bienen
Nimmt seine Seele mit;
Das Singen von Delphinen
Beflügelt seinen Schritt:
Ihn tragen alle Erden
Mit mächtigen Gebärden.
Der Flüsse Dunkelwerden
Begrenzt den Hirtentag!
Das Salböl aus den Händen
Der toten alten Frau
Laß lächelnd ihn verschwenden
An Adler, Lamm und Pfau:
Er lächelt der Gefährten. –
Die schwebend unbeschwerten
Abgründe und die Gärten
Des Lebens tragen ihn.

Meter: iambic
47.
by Friedrich Rückert

Wie sich ein Greis besinnt auf seine Jugend wieder,
Auf seine Jugendspiel', auf seine Jugendlieder;
So will sich diese Zeit der Weltgeschicht' entsinnen,
Und, als am Ende nun, den Anfang neu gewinnen;
Betrachtend, wie in sich ein abgeblühter Baum
Versunken winterlich, nachträumt den Blütentraum.
Ist er erstorben? nein! und wird auch nicht ersterben,
Wird Kraft durch Winterschlaf zu neuem Lenz erwerben.

Meter: iambic
SNĚNÍ.
by Alois Škampa

V života číši, rmutem jež se pění –
co básník má, než zlatou kapku snění?
Ó, blahé mžiky samoty a ticha,
kdož by k vám nelnul?... Každý, každý snad
i v trpké chvilce útěchu z vás dýchá
a hlavu stápí v lůně vašich vnad,
kde všecko tone v lazurové mlze
a říše pohádek je ukryta – –
až zapomene na své horké slze
i na bolest, jíž hruď je rozryta...
V té bouři světa, která přelud není –
což mám i já, než zlaté svoje snění?
Toť keř je růží, který obsypává
mou duši stále svými poupaty,
v něm pro mne kvete jaro, štěstí, sláva,
jím ve své bídě přec jsem bohatý
tak, jako nikdo z lakomých těch lidí,
již s usmíváním moje verše čtou,
však za jich tvůrce před světem se stydí
a jedva podají mu ruku svou...
A zpívám dál, a kupci kol se mění,
a dál jim za groš prodávám své snění.

Meter: iambic
Blesk v desku srdce bil
by Marie Calma

Blesk v desku srdce bil
a vryl tam stopu svoji.
Je srdce přijímač a nepovídá víc,
než léta páně, po života znoji,
když mraky shlukly se,
blesk v srdce udeřil.
Dnes těžko odhadnout,
co boží posel sžeh',
co vše se rozpadnout
tím hrozí nárazem,
kam mířil jeho šleh.
Ty zem měj za podnož,
hleď v nebe bez mraku
a s odvahou zas vlož
naděje do praku
své zrnko doufání;
v čas vystřelit jím stač!
Kus nebe spadne snad
v tvé srdce – přijímač.

Meter: iambic
Bruto, primer cónsul
by Joaquín Lorenzo Luaces

Muestra el puñal en sangre purpurino,
Bruto, al pueblo en el foro congregado,
en el turgente pecho sepultado
de la esposa infeliz de Colatino
Al clamor del romano y del latino
que rugen como tigre desatado,
apenas, entre «vivas» sofocado,
se escucha el grito del audaz Tarquino
Se conmueven los bosques seculares,
retiembla estremecido el Capitolio,
al mar se arroja alborozado el Tibre.
Y elevando las fauces consulares,
el héroe dice, derribando el solio:
¡Lucrecia a muerto, pero Roma es libre!

Meter: polymetric
- CXLIII -
by Lope de Vega

Si al espejo Lucinda para agravios
de amor y el mundo, armarte solicitas
de veneno y color, con que marchitas
tanto jazmín y rosa en frente y labios;
si ves los ojos con que a tantos sabios
a idolatrar como Idumea incitas,
y aquellas niñas con que vidas quitas
a mil Torcuatos, Césares y Fabios;
pues a ellas y a mí vivo y perfeto
en ellas viste, cuando en ti me vía,
teniéndote el cristal, del rostro objeto;
mírate en él con mi memoria un día,
que si el imaginar produce efeto,
ausente podrás ver la imagen mía.

Meter: iambic
Al doctor Juan Pérez Montalbán
by Simón Villalobos Benavides y Calatayud

Si un Fénix de otro Fénix producido,
la forma tiene de aquel ser unida,
y junta a los rigores de homicida
piadoso fuego, que sirvió de nido
Muriendo Lope, Montalbán ha sido
el Fénix que naciendo le da vida
con su estilo, con gloria repetida,
a pesar de las aguas del olvido
Mas hoy del Fénix muere el heredero:
lloren las Musas, y lamente Apolo
en el siglo presente y venidero.
Y siempre se lamente, y llore el Polo,
cuando procede el hado, tan severo,
y hasta el número muere, y queda él solo.

Meter: iambic
1L: Komm, banger Sorgen Feindin, edle Dichtkunst,
by Samuel Gotthold Lange

Komm, banger Sorgen Feindin, edle Dichtkunst,
Komm, du, den meisten unbekannte Tugend,
Komm, du, von wenigen erfahrne Freundschaft,
Führ auch itzt den Kiel.
Die kluge Nachwelt lobt einst meine Einsicht,
Wenn sie, mein Thirsis, meine Liebe lieset,
Mit der ich gegen meine Doris brenne,
Und dir eigen bin.
Das Schicksal ist dem heissen Wunsch gehorsam,
Uns trennen nicht so vieler Stunden Schritte,
Als Jahre wir uns treu und zärtlich liebten,
Uns trent kaum der Tod.
Ein Weiser sorgt nicht für sein künftig Glücke,
Die Treue gegen Eltern wird belohnet;
Aeneens Schultern, die den Vater trugen,
Deckte der Purpur.
Der durch sein Vaterhertze gegen Brüder
Bekannte Procul lebt durch alle Zeiten;
Ihn trägt auf Flügeln, die Verwesung meiden,
Der bleibende Ruf.
Die Ewigkeit, befreyt vom Unvollkommnen,
Erwartet uns, wenn wir der Welt gedienet,
Wenn dich die Tugenden schon hier gekrönet,
Mit demselben Arm.
Wir sehn den Bacchus nicht auf fernen Klippen
Die Nymphen lehren; Nicht die spitzen Ohren
Des ziegenfüßigen Satyrs; Wir kennen
Nicht den bessern Wein.
Doch sehn wir oft, wenn ein beliebtes Rasen
Uns teuscht, wir hören in dem heilgen Haine,
Die Gottheit, wenn sie in dem kühlen wandelt,
An sanften Bächen.
In deinem nicht wie Glas durchsichtgen Hertzen
Entschütt ich mich auch der geheimsten Sorgen.
Ich halte dir dein menschliches zu gute,
Wie du meines deckst.
Wenn mir Horatz erscheint, schreib ich erhitzet.
Mit frecher Wuth, und mehr verwegnen Sohlen
Drück ich die Spur, bin kühn dir nachzueilen,
Ja dich zu reitzen.
Mit mindrer Wuth, doch sichrer deiner Stärcke,
Verachtend gütig trägest du mich Schwachen,
Senckst dich mit Großmuth bis zu mir hernieder,
Und schreibest mir gleich.
Erstaunt, so wenig Widerstand zu finden,
Und durch die Schmach beschämt, noch mehr erhitzet,
Beweg ich dich, mit würdigern Gedichten
Mich zu belehren.
Ein junger Leu reitzt so, wenn er die Klauen
Und Zähne fühlt, den stärckern Spielgesellen,
Lacht dessen Großmuth, fordert ernstes Kämpfen,
Und erlieget gern.
O du, nach Gott und Doris, höchst Geliebter,
So lang ich bin, kan dich kein Unglück treffen;
Ich würde mit dir eh das letzte theilen,
Als dich verlassen.
Die Tugend kan den wahren Ruhm wohl dulden:
Ich lobe deine Kunst, noch mehr dein Hertze.
Rühm, was allein mich deiner würdig machet,
Daß ich dich schätze.
Die späte Welt belehr ich durch die Dichtkunst,
Die auch gekrönte Laster nie wird preisen,
Wie meiner Doris Treu, und deine Freundschaft
Mein Leben beglückt.
Itzt leg ich mich in ihre zarten Arme,
Die sie dir zum Willkommen oft gereichet.
Laß, wenn du lebest, keinen von uns beyden
Ohne Klage-Lied.
Mit häuffigen und schuldgen Thränen netze
Bey blassem Angesicht die werthen Leichen,
Und schreibe kein Gedicht ohn diese Namen:
Damon und Doris.

Meter: iambic
36.
by Gerhard Tersteegen

Die Seligkeit, o Seel', ist leicht zu kriegen;
Dein Herz und Liebe sollst du wenden nur
Ganz von dir selbst und aller Kreatur
Zu Gott allein, so wird er dich vergnügen.
Er sei dein Gott, dein Gut, und keiner mehr,
Beug deine Knie, bet an, gib ihm die Ehr',
Vergiß dich selbst, schau nicht auf deine Werke,
In Gott ist nur Gerechtigkeit und Stärke!

Meter: iambic
POZDNÍ VEČER
by Jan Opolský

Tak bylo ticho význačné,
jako by v sobě samém
nalezlo místo nejpustší
k usnutí pode stanem.
Ulehnul šedý polí prach,
vedrem jsa prve vzdutý,
oblaky kotvy spustily,
zůstavše nepohnuty,
tak jak je přístav nebeský
v závětří svaté přijal
s plachtami v barvě oranží,
cyklamen, růží, fial.
Zčernal už plně chvojný les
zcela jak skrýše pustá,
v které se mysl otevře,
zarostou věčně ústa.
Nešuměl ani. Pokryl se
závojem, který chladí,
bylo to tmavé, záhubné,
vyčnělé sloupořadí.
K půlnoci tady úpěla
z neznámých skrytů sova
zmrazená, suchá jakási,
trhaná lidská slova.
„Ové! Ó hrůza! Běda nám!“
Takový význam měla,
kmitala dřeva prastará,
ve vnitru ztrouchnivělá.
Ledový potok jako prut
v tekuté stříbro vnořen
zaléval skalní pukliny,
podbíhal shnilý kořen,
jak by mu cesty k úniku
temnotou byly vzaty,
hořká ho tráva šlehala,
vranovec jedovatý.
Tak bylo ticho význačné,
nevyšel hlásek z něho,
darmé je v hloubi večerní
stíhání uprchlého.
Taková pole prostorná
tak jako celé říše,
sháší tu prchlý horký den
také tak strašně tiše.
Je tu jak v hrobě. V poslechu
maně to člověk cítí,
otavní sluka jediný
že tu je pazvuk žití.
Rudnou zde hroudy ornice,
jako by země celá
ze svých ran, jichž je bezpočet,
do noci krvácela.
Někde je sklizeň poslední,
schystaná už jen kose,
jinde je pole úhorem,
jako by zavřelo se,
nedavši ani kvítečku,
kterým se duše kochá.
Stojí tu v rouše vanoucím
vysoká, přísná socha,
hrubou má berlu, hrubý kříž,
obrys je všecek hrubý,
bloudících asi nespasí,
ani jich nezahubí.
Zdvihá se k nebi, nedbajíc,
zdali my pod ní žijem,
celá jsouc jaksi zajata
svým vlastním martyriem,
tajno jí, jestli bloudící
pravého cíle nestih’.
Takové u nás čnívají
statue na rozcestích.
Prostorná pole dokola.
Hustě se smráká po nich,
jako by vojska duchová
na šedých táhla koních,
těžká a přímo dusivá
věje z nich na vše síla,
ač ještě proti nikomu
zbraní svých netasila.
Nad vsí je pokoj nesmírný.
Tísní víc, nežli blaží,
duma víc nežli pohoda
pro lidi na zápraží.
V chatrčích černo. Ruce všech
složeny těžce v klíně,
veliké lípy ruší báj
o chudé domovině.
Zduchovní hmota, hlučný vír
v ozvěnu sháší tenkou,
zmítání sil tu ustalo,
pídění za myšlenkou.
Pokleslo tělo umdlené,
denními žáry svadlé
na lávku měkce omšelou
o tvrdém opěradle.
Nekvete jasná představa,
tajně se pouze vtírá
tak jako plaché, beztělé
zjevení netopýra.
Rovněž je černo ve stájích,
dýšících ztuchlou pící,
propadá do snu těžký skot
řetězem cloumající.
Nemůže děcko ani kmet
odíti sen tvůj slovem,
zelený zříce půlměsíc
chvěti se nad hřbitovem,
kde jeden vedle druhého
trouchniví lidé zdejší
a kde je hloubka tišiny
opravdu nejstrašnější.
Jak je žít těžko, zrovna tak
mrtev být as je snadno,
z duchovních žádná olovnic
nestihne tady na dno.
Po práci rýčem složeny
ruce tkví těžce v klíně,
smrtihlav trvá zmámeně
přissátý na květině.

Meter: dactylic
-XXX-
by Garcilaso de La Vega

Sospechas que, en mi triste fantasía
puestas, hacéis la guerra a mi sentido,
volviendo y revolviendo el afligido
pecho, con dura mano, noche y día;
ya se acabó la resistencia mía
y la fuerza del alma; ya rendido
vencer de vos me dejo, arrepentido
de haberos contrastado en tal porfía.
Llevadme a aquel lugar tan espantable,
do por no ver mi muerte allí esculpida
cerrados hasta aquí tuve los ojos.
Las armas pongo ya, que concedida
no es tan larga defensa al miserable;
colgad en vuestro carro mis despojos.

Meter: iambic