PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Youth and Calm
by Matthew Arnold

Tis death! and peace, indeed, is here,
And ease from shame, and rest from fear.
There's nothing can dismarble now
The smoothness of that limpid brow.
But is a calm like this, in truth,
The crowning end of life and youth,
And when this boon rewards the dead,
Are all debts paid, has all been said?
And is the heart of youth so light,
Its step so firm, its eye so bright,
Because on its hot brow there blows
A wind of promise and repose
From the far grave, to which it goes;
Because it hath the hope to come,
One day, to harbour in the tomb?
Ah no, the bliss youth dreams is one
For daylight, for the cheerful sun,
For feeling nerves and living breath—
Youth dreams a bliss on this side death.
It dreams a rest, if not more deep,
More grateful than this marble sleep;
It hears a voice within it tell:
Calm's not life's crown, though calm is well.
'Tis all perhaps which man acquires,
But 'tis not what our youth desires.

Meter: iambic
De Tanto es lo de más como lo de menos
by Tirso de Molina

No fueras tú mujer, y no eligieras
interesables gustos. Si tú amaras,
mis dotes naturales abrazaras,
sus miserables bienes pospusieras.
Adora a un monstruo de oro; lisonjeras
mentiras apetece, estima avaras
felicidades torpes, pues reparas
en lo que esconden montes, pisan fieras.
Riquezas, de tu amor apetecidas,
herede yo, si así te satisfaces,
que premiaran tu amor, pero más justo
es que, imitando en la elección a Midas,
tengas, cuando en tu esposo el oro abraces,
con sed al interés, con hambre al gusto.

Meter: iambic
Zvony.
by Antonín Klášterský

Zvony mají duši též;
mají srdce z jasných kovů,
ať to stříbro, ať to spěž,
rozumět chci jejich slovu.
Zvučí, hučí, hřímají,
pláčí, až to srdce chytá,
modlí se a zpívají,
ve zvonech je duše skrytá.
Láskou chví se, soucitem,
volají až do oblaků
za člověka, smutnou zem.
Bůh je slyší ukryt v mraku.
Bůh ví, že bych v zvonu kryt
místo toho kusu mědi
srdce své chtěl pověsit
našim vrahům k odpovědi.
Pálí to v něm, bouří to,
neumlká, bouří znovu,
Bůh ví, že je ulito
také z dobrých, čistých kovů.
Srdcem tím bych ze všech sil,
jež vrou žilou, planou z oka,
ve zvon jednou udeřil,
až by vzduněl ze hluboka.
Udeřil bych na poplach
pevně do všech světa úhlů,
co na tom, že srdce v snách
kladli by pak v chudou truhlu.
Že by mrtvé padlo v ráz
roztříštěné, zkrvavělé,
jen kdyby ten jeho hlas
slyšeli juž v zemi celé.

Meter: trochaic
VRBY.
by Jan Spáčil Žeranovský

Tam, potoka kde leží zátočina,
ční smutné vrby k nebi nepohnuty,
ve chladné bahno vpadal list jich žlutý,
neb zaváta jím břehů uschlá třtina.
Cos jako ztraceného žití vina,
jak prázdnoty a nudy přívan krutý
chví teskně zježenými jejich pruty,
jichž holá kštice k obloze se vzpíná.
Ó nudo samoty, jež z vás tu zívá,
jak zřím vám, vrby, v nitro zasmušené,
jež necitný chlad jeseně teď studí!
Ba, jest vám asi, jako brachu bývá,
jenž vyspává se z noci prohýřené
a ve dne náhle vytřeštěn se vzbudí.

Meter: iambic
- 33 -
by Lope de Vega

¿En qué bárbara tierra me guardara
intricada de peñas y maleza,
o qué abismo formó naturaleza,
a dónde el rayo de tu luz no entrara?
¿Qué mar en sus arenas me librara,
qué concha me prestara su corteza,
en qué región del aire la cabeza
contra tus armas de defensa armara?
Si le tragó la foca al que quería
huir, de ti, más loco fue mi intento,
mayor, mi atrevimiento y rebeldía.
Mas ya vuelvo a buscarte, y tan contento,
que me dan para hallarte noche y día
mis ojos mar, y mis suspiros viento.

Meter: iambic
- - Acto I, AGRIPINA
by Lope de Vega

Semíramis no diera muerte a Nino,
ni el hijo airado fuera matricida,
ni le quitara Rómulo la vida
al fuerte hermano que pasó el camino.
Si el imitar a Júpiter divino,
que del padre Saturno fue homicida,
ya no fuera disculpa conocida,
a que yo por reinar también me inclino.
El amor de los hijos es tan tierno,
que, por su bien, ninguno considera
si es veneno o antídoto el que toma.
Morir quiero y dejarle en el gobierno,
como esta voz escuche cuando muera:
¡Claudio Nerón, Emperador de Roma!

Meter: iambic
Verliebte Thorheiten.
by Johann Georg Gressel

Galante Lydia du angenehmes Kind
Vor deiner Schönheits-Pracht wie nichts zu achten sind/
Der weissen Liljen Zier wie auch der Rosen Prangen
Das Helffen bein erschwärtzt vor deinen glatten Wangen/
Ach! zeige schönstes Kind dein gold-entflammtes Haar
Entblösse deine Brust das Schwaanen gleiche Paar
So aus der Marmor Klufft der weissen Schultern prahlet/
Erhebe doch den Glantz damit dein Auge strahlet
Mit schwartzer Demmerung der Augen braun verhült/
Mein Mädgen schencke mir die Rose/ so erfült
Dein schönes Wangen-Feld mit Purpur angenetzet/
Ach! reiche mir den Mund der mit Rubin besetzet/
Die Lippen wo Corall sich mit der Anmuth paart/
Und labe deinen Knecht nach Turtel-Tauben Art
Mit süssem
Du nimmst mir Thörigten die besten Nahrungs-Flüsse/
Dein Kuß entseelt mein Hertz/ und stöhret meine Lust/
Warum entziehest du das Leben meiner Brust?
Verhülle deine Brust/ bedeck die
Die als ein Marmor-Meer mit sanfften Oden wallen.
Die angenehme Schooß ich weis nicht was anbeut/
Dein Liebes Wesen giebt stets neue Lieblichkeit.
Verstecke deine Brust/ die mich mit ihren Pfeilen/
So weisser als der Schnee/ verräthrisch wil ereilen/
Die stets ihr blanckes Schwerd zu meinem Schaden wetzt/
Und mein schon schwaches Hertz noch mehr in Ohnmacht setzt.
Allein/ du siehst aus Wuth nicht meiner Seelen-Plagen/
Und lässest mich halb todt in meiner Noht verzagen.

Meter: iambic
- 32 -
by Lope de Vega

¿Será bien aguardar, cuerpo indiscreto,
al tiempo que perdidos los sentidos
escuchen, y no entiendan los oídos,
por la flaqueza extrema del sujeto?
¿Será bien aguardar a tanto aprieto,
que ya los tenga el final hielo asidos,
o en la vana esperanza divertidos,
que no siendo virtud no tiene efecto?
¿Querrá el juez entonces ser piadoso?
¿admitirá la apelación, si tiene
tan justas quejas, y es tan poderoso?
O vida, no aguardéis que el curso enfrene
el paso de la muerte riguroso,
que no es consejo el que tan tarde viene.

Meter: iambic
8.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Fragt ihr, woher es seyn, wann eine Schlacht geschieht,
Und in dem freyen Feld ein Heer das andre sieht:
Daß erstlich Unsre fliehn: Solt' es nicht daher kommen,
Daß zu viel Lauffgeld Sie vor auff die Hand genommen.

Meter: iambic
KDYŽ JSEM PSAL „CAPRI“.
by Josef Svatopluk Machar

Pod čarou na mém místě v časopise
v neděli najde čtenář pět, šest sloupků –
co povědí mu, nevím. Pro mě byly
večerní chvíle, kdy ty sloupky rostly,
výletem šťastným po ostrově dálném,
vzduch kořenitý já tam dýchal zase,
já viděl moře beránky se čeřit,
já ku protější pevnině se díval
na Neapol, na Vesuv dýchající,
na půlkruh měst těch, jež tam bíle svítí,
jak rozesmáté perličkové zoubky,
a na ty vrchy ostrova jsem stoupal,
po stezkách chodil, kde jsem byl jak doma –
ach, čtenář pochopí snad, proč že autor
na tolik týdnů líčení své roztah
a k věcem týmž se zas a zase vracel!
Teď vím, že přec jen skončit bude nutno.
A toho večera se teskně bojím,
jenž posledním mým výletem tam bude
a rozloučením navždy s těmi místy.
Neb potom navždy zapadne mi všecko
a z duše vyvanou mi barvy, vůně,
a zbude obraz, jak je mají alba,
jež turisté si koupí na památku...
Tak bylo vždy: já pověděl a vypsal
jsem z paměti své duši upomínek –
pak zbyla mrtvolka mi – němý obraz.
A proto poslední ten večer bude
večerem smutku. Jako bylo ráno,
kdy na lodi, jež z ostrova mě nesla
jsem stál a zíral na ty boky jeho,
jež barvy tratily a nížily se,
až v posled ostrov byl jen modrým tvarem
cizácky čnícím nad zeleným mořem.

Meter: iambic
XXXI.
by Karel Sabina

Jak ty hvězdy jasné tehdáž svítívaly,
Kdy jsme, já s milenkou, sady chodívali!
Objasnilyť stezky nám osamotnělé,
Kde se objevily srdce naše vřelé.
Ony hvězdy posud jasně mi svítějí,
Po jiné však stezce teď mne provázejí:
Jedno srdce v hrobě, – druhé proň želící; –
Plačte se mnou, hvězdy, noční tajemníci!

Meter: trochaic
Pod starým praporem.
by Svatopluk Čech

Výše ten prapor červenobílý,
hrdě ať zase k nebesům vlá,
v pažích ať nové procitnou síly,
k činům se vypne pravice mdlá,
znovu se vzpruží kročej náš vratký,
naděje smělá rozjiskří hled –
za čest a právo, za drahé statky
veselo v před!
Slyšte, jak šumí prapor ten starý
o mrtvých recích, nad nimiž vlál,
kolikrát nesl odpůrci zmary,
kolikrát v záři vítězné plál –
V krvavých cárech, do prachu kleslý
stlíval pak žalně po mnohý čas,
ale zas ruce věrné ho vznesly
v nebeský jas.
Splýval nám, bratři, na mladé spánky,
budil v nich roje vznešených dum,
zdouval se pyšně jarními vánky,
zněl nám jak orlích perutí šum –
Ale pak čela klesala, stydla,
mdloba nám ruce spoutala všem,
prapor náš svěsil mohutná křídla,
schýlil se v zem.
Pohleď, ó lide, záští jak šlape
drahé ty třásně v nepřátel smích,
lecjaká noha po žerdi tlape,
ruměné krví praotců tvých.
Prapor, jejž slzy nadšené světí,
má-li jim směšným strašákem slout,
má-li zde tlíti hříčka jak dětí,
hozená v kout?!
Druhdy jsme pod ním v lopotném boji
snášeli hojně strastí a běd,
mnohdy se chvěli v tísni a znoji,
ale přec chutě kráčeli v před.
Skloněn je teď, a škůdce si praví,
navždy že vypad’ ramenům mdlým,
korouhev kleslá v posměch mu žhavý,
v potupný šprým.
Bratři, zda plápol hněvu a studu
mdloby vám chmůru nepudí s čel?
Raději nazpět do těžkých trudů,
v zápasy, strasti, do deště střel!
Svěží zas v pažích najdeme síly,
vytryskne znovu nadšení zdroj, –
vzhůru zas prapor červenobílý
vytyčme v boj!

Meter: polymetric
Dobře mě sluníčko.
by Božena Studničková

Dobře mě sluníčko
plakat nevídalo,
sic by ze slzí mých
mračen udělalo;
mračen udělalo
a jimi svět celý,
celý poplakalo.
Ten smutný měsíček,
ten slzy nepije,
on jich sám ubohý
za noc dost prolije;
za noc dost prolije,
že každé kvítečko
slzami pokryje.

Meter: dactylic
1L: Hier ist Leben, das nichts mehr von sich weiß –
by Ernst Stadler

Hier ist Leben, das nichts mehr von sich weiß –
Bewußtsein tausend Klafter tief ins All gesunken.
Hier tönt durch kahle Säle der Choral des Nichts.
Hier ist Beschwichtigung, Zuflucht,
Heimkehr, Kinderstube.
Hier droht nichts Menschliches. Die stieren Augen,
Die verstört und aufgeschreckt im Leeren hangen,
Zittern nur vor Schrecken, denen sie entronnen.
Doch manchen klebt noch Irdisches
an unvollkomm'nen Leibern.
Sie wollen Tag nicht lassen, der entschwindet.
Sie werfen sich in Krämpfen,
schreien gellend in den Bädern
Und hocken wimmernd und geschlagen
in den Ecken.
Vielen aber ist Himmel aufgetan.
Sie hören die toten Stimmen aller Dinge
sie umkreisen
Und die schwebende Musik des Alls.
Sie reden manchmal fremde Worte,
die man nicht versteht.
Sie lächeln still und freundlich so wie Kinder tun.
In den entrückten Augen,
die nichts Körperliches halten, weilt das Glück.

Meter: polymetric
94. GOtt ist nicht beweglich.
by Angelus Silesius

Wer saget daß sich Gott vom Sünder abewendt/
Der giebet klar an Tag daß er Gott noch nicht kennt.
Merke. Gott wendet sich nicht ab/ sondern der Sün-
der wendt sich von Gott.

Meter: iambic
VEČER NA NÁBŘEŽÍ.
by Josef Lukavský

Jednou v jarní večer vlahý
v očích tvých jsem: toužím čet
a že jsme šli spletí Prahy,
k Malé straně jsem tě ved,
abych skládal zkoušku z lásky
a pak dával na otázky
jedinečnou odpověď.
Šli jsme volně, jako kněží,
kteří obětovat jdou,
až jsme došli na nábřeží
nad Vltavu setmělou
a tam, úzce přituleni,
počítali políbení,
místo světel nad Prahou.
Ty jsi vzdechla: „Jaká krása,
jaká něha, jaká noc,
celé nebe s námi jásá,
andělé jdou na pomoc“ –
a já šeptal, štěstím spitý:
„Pojďme ke mně, zachytiti
noci této všecku moc...“
Starý jez u Nových mlýnů
varoval nás hukem vod:
„Nechoď, dcero, nejdi, synu.
Schodem vzhůru, dolů schod –
a kdo zažil dnešní noci,
bude jistě záhy moci
čekat květu na příchod...“
Stulili jsme k sobě hlavy,
odhodláni sladce snít
celý večer u Vltavy,
v duších klid a hvězdný třpyt,
šťastni ze své nové síly
zachovati zázrak bílý
a jen žízeň touhy mít.

Meter: trochaic
Als der
 Herr  B. H. B rockes
 den
 Vierten Theil
 Seines
  J rdischen  V ergnügens
 in GOTT
 heraus gegeben.
by Barthold Heinrich Brockes

Auf Dicht-Kunst! lehre mich dießmahl,
Den schönsten Thon von deinen Spielen,
Verdopple der Gedancken Zahl,
Laß mich dein edles Feuer fühlen;
Wirff Krafft und Reitzung in die Gluth,
Es soll kein anfgeschäumtes Blut,
Das schwülstig braust, hier opffern gehen.
Nein, nein, es muß durch deine Gunst,
Das Hohe deiner starcken Kunst,
In allen meinen Zeilen stehen.
Es gilt hier deinem grösten Sohn,
Mein Kiel will deinen
Wie? ja mich daucht, ich höre schon
Die Anmuts-volle Laute klingen.
Mich reitzt, mich locket, mich erweckt
Ein Thon, der nach der Gottheit schmeckt,
Ich sehe dich, du bist bemüht,
Den Kelch, worin dein Nectar glüht,
Mit reichen Strömen einzuschencken.
Allein, was lässest du mich hier,
Holdsel’ge Schöne, doch erblicken?
Was stellst du meinen Augen für?
Wie? will mich gar dein Tranck entzücken?
Ich sehe hier ein Paradieß,
So, wie es sich einst dorten wies,
Ich kann hier Berge, Feld und Auen,
Der Sonnen Licht, der Sterne Pracht,
Ohn’ alle Dunckelheit und Nacht,
Mit aufgeklärten Blicken, schauen.
Wer ist der Mann, der dorten steht,
Den ein erhabner Glantz ümgeben?
Den ein dreyfacher Schmuck erhöht,
Um den die reinen Geister schweben?
Er hält in seiner rechten Hand
Ein Glas, mit dieser Schrift: Verstand.
Er sieht dadurch die tieffsten Höhen,
Sein Geist, der nur allein sich regt,
Scheint, da der Leib sich nie bewegt,
Selbst in die Gottheit einzugehen.
Kann ich hier
In diesem Angesichte finden?
Der Strahl, so aus demselben bricht,
Heisst allen Zweifel schon verschwinden;
Um allen Jrrthum weg zu ziehn,
Sie spricht, Er setzet sich und mahlet;
Er zeigt des Schöpfers Eigenschafft,
Wie Dessen Liebe, Huld und Krafft
Aus allen seinen Wercken strahlet.
Die Andacht nimmt, was Er gesetzt,
Und lässt es selbst dem Schöpfer wissen,
Die Liebe, so dadurch ergetzt,
Umarmet Jhn mit holden Küssen.
Ein Engel bringt den vierten Crantz
Von einem Sternen-gleichen Glantz,
Und spricht: Dein Jrdisches Vergnügen
Des vierten Theils, das nun vollbracht,
Hat Dich der Ehren werth gemacht,
Dieß Vorrecht Dir noch beyzufügen.
Es eilt der reinen Geister Schaar,
Jhm Palm und Lorbeer hinzureichen,
Sie stellen sich mit Freuden dar,
Und keiner will dem Eifer weichen.
Ich komme selber, Andachts voll,
Auch meinen Ehr-Furchts-reichen Zoll
Bey ihrem Opffer auszustreuen.
Hier aber fliehet alles fort,
Und lehrt mich, einen heilgen Ort
Nicht unbedachtsam zu entweihen.

Meter: iambic
- CXLIV - En Toledo a Francisco de Ribera, al marqués de Malpica
by Lope de Vega

Mientras el Austro rompe el pardo lino
y Scila suele dar voces dispares,
juntando al cielo los distintos mares,
es Bóreas santo y Júpiter divino.
No llora, antes se alegra el peregrino
sobre la lumbre de los patrios lares;
no llanto, plata ofrece a los altares
el que del indio Gange a Cádiz vino.
Gracias a Dios que la paloma escucho,
pues de oliva tu frente coronada,
podrás poner en paz tus elementos.
Reales esperanzas tardan mucho,
de la virtud al premio hay gran jornada.
Mejor es no llevar merecimientos.

Meter: iambic
Vida
by Armando D. García

Prolífica planicie, sembrada de promesas,
la tierra, fecundada como materno seno,
tiembla, cual si en la vida no existieran
                  tristezas
ni hubiera en cada cáliz un sorbo de veneno.
El Sol, sobre el prodigio
                  fértil de la semilla
bendice la fecunda entraña que procrea,
y a su calor bendito surge la maravilla
rásganse las entrañas y el germen dice: ¡sea!
En un desbordamiento de pródigos vigores
nacen los saludables brotes,
                  entre esplendores
de una apoteosis floral y providente
Y en la inviolable regla de las fecundaciones
se inicia la tarea de las germinaciones
bajo el ojo invisible del Gran Omnipotente.

Meter: polymetric
1.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Die kurtze Satyra, verzeih es Leser mir,
Wil ihr das Maul zu lang schon wieder lassen werden:
Wo Amt und Stand und Haus mit wichtigen Beschwerden
Dich ja beladen hat, so weise sie von dir.
Ob Sie gleich unnütz ist, und kein Blat vor den Mund
In ihrem Schertzen nimmt, und wahr redt unterm Lachen:
Kan sie doch Schertz und Ernst zu süßer Mischung machen,
Wen es verdreust, mit dem hat es wol einen Hund.
Laß sie zu dir hienein, da, wann du müßig bist,
Wann aus dem Miltze gleich die Schwermuth kommt gestiegen,
Wird ein Gelächter Sie doch alsobald besiegen,
Denn Momus selber lacht, wenn er die Verse liest.

Meter: iambic
JARNÍ
by Antonín Sova

Zas je jaro, po náměstí blesky slunce křížem planou,
zeleniny zápach ostrý cítíš vláti v ulicích;
jaké je to jaro v městě s lící zpola ustaranou,
sotva že se vzpamatuje řada stromů zakrslých!
Jen snad pro tu toaletu v města střed jde beze slova
pro ty šviháky a dívky, by jim lehký slušel šat,
aby hlučné promenády při hudbě zas počly znova,
aby starce kočár odvez’ v zkvetlých stromů vonný chlad.
Ač již mnohý humorista pro jarní mne píseň tepe,
nejsem přec tak blaseován, by dnes nezachvěla mnou;
v kioskách když vidím zvláště prodavačky smát se lepé,
z ulice když vidím stráně zelenat se nad řekou!
A pás mlhy zlaté splývá s domy, mosty, s vížek řadou,
květnové to ráno kráčí, tajná všude chví se zvěst;
v sadech staré restaurace kmitly stromů cháskou mladou,
ba i židle schystány jsou, neb již večer teplý jest.
A jez kypí, rozpěněné vody dolu burácejí,
vlny, mladé tanečnice v krajkách pěny chopil vír,
v bok jich nahý slunce svítí, tříští barev jen se chvějí,
chvějí se a burácejí v kapkách jemných jako pýr.
Fialové mlhy ještě nad řekou se táhnou v dáli,
báně věží světélkují, všecko objal slunce svit,
čistý azur celý obzor, celý obvod města halí,
vše je svěží, vše je mladé, sadů vzduch je vůní spit.
A mně tak je jako dívce, v prvý ples jež právě kráčí,
o tom sním, co může přijít, nejasnou jsem touhou spit;
jaro, jaro, usmívavé, podobno jsi rozsévači,
místo zrní házíš paprsk v duše mojí sladký klid!

Meter: trochaic
SMRT.
by Adolf Heyduk

Se smrtí – jak to temně zní –
co den vždy větší půtku;
už stále více mohutní
výspa mé tesknoty a smutku.
Mé štěstí všecko bylo sen,
mák rudě planý v hluchém setí;
mé naděje šly zpívat jen
jak o vánocích chudé děti! –

Meter: iambic
Déjame penetrar por este oído
by Pedro López de Ayala

Déjame penetrar por este oído,
camino de mi bien el más derecho,
y en el rincón más hondo de tu pecho
deja que labre mi amoroso nido.
Feliz eternamente y escondido
viviré de ocuparle satisfecho
¡De tantos mundos como Dios ha hecho,
este espacio no más a Dios le pido!
Ya no codicio fama dilatada,
ni el aplauso que sigue a la victoria,
ni la gloria de tantos codiciada.
Quiero cifrar mi fama en tu memoria;
quiero encontrar mi aplauso en tu mirada,
y en tus brazos de amor toda mi gloria.

Meter: polymetric
Honákova rada.
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

„Inu, jak vám povídám;
čerta starého jen z toho mám!
Já sic koupím rybu za pakatel,
neboť jsem těch věcí dobrý znatel;
pak ji prodám v Praze
také přece hezky draze –
to by všecko dobře chodilo,
kdyby jenom toho dovážení nebylo!
Považte si! v loni při adventu
vez' jsem do Prahy as osmdesát centů
nejpěknějších kapříků a štik;
tu vám v šírém poli na silnici
přines' ďábel vzteklou chumelici,
a než byste pětkrát oč'ma mžik',
byla cesta, dosud pohodlná,
závějí a sněhu plna.
Chtěl-li jsem se dále hnout,
musil jsem dát k vozům připřáhnout.
Co tu outrat! co tu placení!
k tomu ještě moje zkušení!
Já jsem tehdá vozy, koně, ryby, sudy,
všecko v zlosti zaklel někam ke všem všudy! –
V prodeji, jak pravím, dobře by to chodilo –
kdyby jenom toho dovážení nebylo!“
Takto stěžoval si strejček Hotahý,
jenž vozíval ryby na trh do Prahy,
kmotříčkovi Pepři,
jenž zas vedl obchod s vepři.
„„Na mou duši! perně vydělá se groš!““
začne Pepřík po honácku hubou zvonit,
„„zvláště fůrberk přijde draho! Ale což –
nebylo by líp', ty ryby k Praze honit?““

Meter: trochaic
Von der Hitze und von der Kälte.
by Barthold Heinrich Brockes

Des Holtzes ästige und Zweigen-förm'ge Theile
Sind, wenn sie allgemach sich lösen und sich trennen,
Geschickt die Gluht zu nähren, und zu brennen;
Und wenn das Holtz die Theilchen, welche feucht,
Indem es brennt, verliehrt, entstehn die Flammen leicht.
Es brennt in wilder Gluht der fetten Theilchen Krafft,
Von Naphta, Hartz und manchem zähen Safft.

Meter: iambic
Das Lied vom gehorsamen Mägdlein
by Frank Wedekind

Die Mutter sprach in ernstem Ton:
»du zählst nun sechzehn Jahre schon;
Drum, Herzblatt, nimm dich stets in acht,
Besonders bei der Nacht.
Verlier dich von dem Lebenspfad
Nie seitwärts ins Geheg.
Geh immer artig kerzengrad
Den goldenen Mittelweg.«
Da kommt nun in der Dämmerstund
Des Pulvermüllers Heinrich und
Küßt mich – mir ward gleich angst und bang –
Wohl auf die rechte Wang:
»o Heinrich, das verbitt ich mir;
Sieht's Mutter, setzt es Schläg'.
Am allerbesten wählen wir
Den goldenen Mittelweg.«
Und plötzlich schreit er glutentflammt:
»ich führe dich zum Standesamt! –«
»schweig«, sag ich, »unverschämter Wicht;
Dahin bringst du mich nicht!« –
Da flüstert er und freut sich schier,
Weil ich's mir überleg:
»nun gut, mein Schatz, dann wählen wir
Den goldenen Mittelweg.«
Und wenn ich nun zur Ruh mich leg,
Mir träumt vom goldenen Mittelweg;
Mein Spielzeug macht mir kein Pläsier,
Ich gäb es gern dafür,
Gäb meine Schuh, mein Röcklein fein,
Weiß Gott, ich gäb noch mehr;
Hätt nie geglaubt, daß ich solch ein
Gehorsam Mägdlein wär.

Meter: iambic
MODRÁ KVĚTINA
by Emanuel Lešehrad

Moje hlava tesklivá
někdy večer blouznívá
o květině modré, jež se
modrou vůní usmívá.
Vůní trpce rozkošnou
jako něžná srdce jsou,
rozjitřená srdce snílků
oklamaných lásky hrou.

Meter: trochaic
Andante.
by Jaroslav Vrchlický

Nuž nevztahuj víc dlaň svou zpět,
spíš nech ji dlouho ležet na mé skráni,
snad smutek, jenž v duši mou vset,
v ráz dá se v let,
v té ruky zmizí tichém požehnání.
A neodvracuj mírný zrak,
spíš hlouběj zakotvi ho v duši mojí,
jsem jako polapený pták,
jenž neví, černý mrak
či zajetí zda větší bol mu strojí.
Přej pohled mně i dlaň,
ať duch i tělo v lásce mají stejný podíl,
zahrň mi květem srdce i skráň
a neprchej jak vyplašená laň,
ať v smrti aspoň zvím, že k štěstí jsem se zrodil!

Meter: iambic
1L: Nachtodem braust mit Regen und Schlossen
by Bruno Wille

Nachtodem braust mit Regen und Schlossen
Und haucht herein durch die Kerkersprossen.
Drin lehnt ein heißes Haupt an der Mauer;
Das kostet die Kühle mit süßem Schauer.
Es lauscht dem wilden Rütteln und Dröhnen
Des Sturmes, dem langgezogenen Stöhnen.
Es lauscht, wie der Regen vom Dache rinselt,
Wie die Traufe im Hofe schluchzt und winselt.
Es lauscht, wie ferne die Föhren sausen,
Und am Seegestade die Wellen erbrausen.
Nun horch/ da nahen hurtige Schläge
Von Rosses Hufen auf nächtlichem Wege.
Vorüber stürmt galoppendes Reiten,
Hinaus in geheimnishüllende Weiten ...
So lauscht ein heißes Haupt an der Mauer
Und kostet die Kühle mit süßem Schauer.
Nachtodem braust mit Regen und Schlossen
Und haucht herein durch die Kerkersprossen.

Meter: iambic