PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Von dem Sitz der Sinnlichkeiten.
by Barthold Heinrich Brockes

Die Seele, die hiermit durchs Werckzeug sich beschäfftigt,
Will, daß die Sinnlichkeit in unserm Cörper sey,
Statt daß sie von dem Fehl der dummen Kindheit frey
Und sich entfernen sollt, wird sie darin bekräfftigt.
Und da sie alles glaubt von aussen her zu kriegen,
Hält sie sich stets gerührt von äusserlichen Zügen.
Indem man fühlt, daß uns des tieffen Himmels Zelt,
Zusammt dem weiten Reich der flüssenden Crystallen,
Gebürge, Thäler, Wald und Feld,
Auf einmal in die Augen fallen;

Meter: iambic
Rukávce.
by Antonín Klášterský

Nemačkyjte se mi
s žádný strany,
mám, chlapci, rukávce
naškrobený.
Vysoký rukávce
jak sněh padlý,
vy ste mňe do srce
nezapádli.
Tiskni mňe, Honzíčku,
tiskni mňe víc –
zmačkáš-li rukávce,
nedělá nic!

Meter: iambic
A San Isidro
by Antonio de Vargas Gentil

Los campos de Madrid, Isidro santo,
labra con duro afán y corva reja,
y cuando del labrar tal vez se aleja,
no deja que su cuerpo huelgue en tanto.
Ora, si ara Isidro, y entre tanto
aran, que ora, y rigen su pareja
Ángeles, que le sirven, porque
                     deja
obligados los cielos con su llanto
Obras y mieses siembra con fe pura,
de que en felices tiempos a su celo
la tierra y cielo rinden su tributo.
Colmo le da la tierra, gloria el cielo,
con que de todo saca en paz segura,
sembrando aquí sus lágrimas, el fruto.

Meter: iambic
- XLVI -
by Fernando de Herrera

Sólo de unos honestos dulces ojos
tengo lleno mi alto pensamiento;
sólo de una belleza cuido y siento,
que da justa ocasión a mis enojos;
sólo me prende un lazo, que en manojos
de oro esparce el amor al manso viento;
sólo de una grandeza mi tormento
procede, que enriquece mis despojos.
No escucho otra voz ni amo, y no me acuerdo
de otra gracia jamás, ni espero y veo
otro valor igual en mortal velo;
si no fuese saber que ausente pierdo
la gloria que se debe a mi deseo,
nunca más bien de amor me diese el cielo.

Meter: polymetric
13.
  Von dem Zimpferlin.
by Georg Rodolf Weckherlin

Der Zimpferlin/ dem mit anstreichen
Mit falschen haaren krauß vnd lang
Die Huren von Rom müssen weichen/
Vnd dessen Ey-sparender gang
Recht einer Braut gang zuvergleichen/
Hat mit der Kätt in den ehstand
Zu tretten/ jhme fürgenommen.
Alß Er jhr nu gleich an gewand/
Vnd gleichem Huren-augen brand/
Mit jhr für den Altar gekommen;
Vnd der Pfaff sah jhr beeder hand/
Jhr haar/ gesicht vnd alles gleich/
Thet Er (bossierig) Sie anreden:
Wer doch (sprach Er zu jhnen beeden)
Ist wol der Breutgam vnder euch?

Meter: iambic
LA POESÍA CASTELLANA – I
by Rubén Darío

Dulce como la miel de los panales
que en las ramas del árbol gotas deja,
cuando la liba zumbadora abeja
que gira sobre juncos y gramales;
sonora cual las brisas otoñales
que el eco vago de sentida queja
parecen derramar, cuando se aleja
Véspero entre los verdes robledales;
como el murmullo de la fuente suave
que se desliza con rumor escaso,
y como el dulce cántico de ave:
así en la Égloga está de Garcilaso,
llena de majestad, pura y galana,
la armoniosa Poesía Castellana.

Meter: iambic
CIZÍ ŠTĚSTÍ.
by Antonín Klášterský

To cizí štěstí zářící
na ústech, v oku, na líci,
a kvetoucí, ať venku parno
či všecko tuhne vichřicí,
mě pálí a mně nedá spát,
ač zapomněl bych na ně rád,
ač že se mu víc nepřiblížím,
jsem sliboval si tisíckrát.
Však marné sliby, zas a zas
jen hledat musím jeho jas,
bych na chvíli se na něm slunil
a trpěl potom dlouhý čas:
jak noční motýl nestálý,
jejž světlo láká ze zdáli,
a který se v ně opit vrhá,
ač ví, že se v něm upálí.

Meter: iambic
- 8 - C. T. C. D. C. T. C. T.
by Lope de Vega

Teresa, yo soy tuyo y tú eres mía.
Señor, yo soy indigna esclava vuestra.
Eterna será ya la amistad nuestra.
Dichosa el alma que de vos confía.
Estas heridas me dio Amor un día.
Amor tiene la mano en darlas diestra.
Del mío aquí te doy la mayor muestra.
Mil veces yo morir por vos querría.
Así Cristo amoroso solicita
al alma de Teresa, y le ha mostrado
de su resurrección gloria infinita.
Mereciendo su amor, y aquel cuidado,
con que la luz del Carmen resucita,
que esto le diga Dios resucitado.

Meter: iambic
An meinen Bruder
by Joseph von Eichendorff

Steig aufwärts, Morgenstunde!
Zerreiß die Nacht, daß ich in meinem Wehe
Den Himmel wiedersehe,
Wo ew'ger Frieden in dem blauen Grunde!
Will Licht die Welt erneuen,
Mag auch der Schmerz in Tränen sich befreien.
Mein lieber Herzensbruder!
Still war der Morgen – Ein Schiff trug uns beide,
Wie war die Welt voll Freude!
Du faßtest ritterlich das schwanke Ruder,
Uns beide treulich lenkend,
Auf froher Fahrt nur
Mich irrte manches Schöne,
Viel reizte mich und viel mußt ich vermissen.
Von Lust und Schmerz zerrissen,
Was so mein Herz hinausgeströmt in Töne:
Es waren Widerspiele
Von deines Busens ewigem Gefühle.
Da ward die Welt so trübe,
Rings stiegen Wetter von der Berge Spitzen,
Der Himmel borst in Blitzen,
Daß neugestärkt sich Deutschland draus erhübe. –
Nun ist das Schiff zerschlagen,
Wie soll ich ohne dich die Flut ertragen! –
Auf einem Fels geboren,
Verteilen kühler rauschend sich zwei Quellen,
Die eigne Bahn zu schwellen.
Doch wie sie fern einander auch verloren:
Es treffen echte Brüder
Im ew'gen Meere doch zusammen wieder.
So wolle Gott du flehen,
Daß er mit meinem Blut und Leben schalte,
Die Seele nur erhalte,
Auf daß wir freudig einst uns wiedersehen,
Wenn nimmermehr hienieden:
So dort, wo Heimat, Licht und ew'ger Frieden!

Meter: iambic
[o Ihr, an so viel »letztem Wissen« Leidenden]
by Christian Morgenstern

O Ihr, an so viel »letztem Wissen« Leidenden,
wie seid ihr oft instinktlos im Entscheidenden!

Meter: trochaic
VÁNOČNÍ VZPOMÍNKA. III.
by Antonín Klášterský

Na literární jedné besedě,
kde sešel se nás přátel věrný kruh,
že venku počal hustě padat sníh,
na vánoce se stočil rozhovor
a na vánoční dárky. „Hlouposti“ –
řek jeden z nás a rukou při tom mách’ –
„dám ženě grošů pár, by koupila
si něco pro sebe i pro děti,
však vymýšleti dárky nemám kdy
ni nálady.“ – – „A vidíš,“ – druhý děl –
„mě právě těší, hledat, přemýšlet,
čím překvapil bych je, a z radosti
pak jejich sám mám radost.“ –„Také tak“ –
se ozval třetí – „činíval jsem rád,
až jeden dárek můj mi pokazil
vánoce celé – chcete vědět, jak?“ –
„Jen povídej!“ A přítel zapáliv
si nový doutník, počal vyprávět:
„Jsme s ženou sami a vždy rok co rok
jsme slavívali sami vánoce,
a pokaždé se podařilo mi,
ji překvapiti něčím. Jeden rok
však byl jsem v koncích. Nic, nic nechtělo
mě napadnout, a vánoce
již byly před dveřmi. Tu stalo se,
že vzácný host k nám přijel na venkov,
a žena chtěla skvěle uctít ho.
Stůl jak sníh zářil, sklenky broušené
se třpytily, a stříbro lesklo se
jak vlnky v měsíci – můj spočinul
zrak na všem zálibně, jen cukránka
se chudá zdála mi a nevhodná,
a tu mi šlehlo hlavou: Cukránka!
Stříbrná cukránka dar bude vánoční!
Hned druhý den jsem zajel do Prahy
a se sochařem, milým přítelem,
jsme hledali půl dne pak – ale žel,
vše bylo všední jen a banální
a bez půvabu, vkusu, jemnosti,
co nabízel nám prodavačů sklad.
Až v antikvářův zbloudili jsme krám
pak na štěstí, a tu jak cukránku
nám ukázali, vykřikli jsme: Tu!
Ze stříbra byla celá ryzího,
tvar neobvyklý měla barokní,
výzdoby její, květy, girlandy
tak jemné byly, ciselované –
nu, pravý skvostný kousek umění.
Jel radostně jsem domů s cukránkou,
jak zlatou rybku byl bych lapil v síť,
a o Štědrý den po večeři jsem
ji podal ženě: ,Co to, co to je?‘
se zasmála a strhla obal v ráz
a potom – hrůzou vytřeštila zrak,
na židli klesla, zastřela si tvář,
a celým tělem lomcoval jí pláč.
Mně pohas’ na rtech úsměv, skočím k ní,
ji tisknu k sobě : ,Co se stalo ti?
Proč pláčeš, drahá ? Neplač, miláčku,
a pověz, řekni, co vše znamená!‘ –
Leč ona štká a štká. Jsem zoufalý.
Ve vlas ji líbám, hladím, šeptám jí
v sluch slůvka sladká – marně, vzlyká dál.
Však mezi štkáním jejím slyším teď,
jak stená tiše : ,Rakev! Bože můj!‘
,Co mluvíš to? Kde jaká rakev je?‘
Tu zvedá prst a mlčky k cukránce
jím ukazuje: – ,To že rakev je?‘ –
se směji hlasně, ,vždyť to cukánka!‘
,Ne, je to rakev, je to vnuknutí,
že tu jsi koupil, je to znamení,
že letos zemru!‘ A pak v nový pláč
se dává zase, ničím utišit
ji nemohu, a náhle vzchopí se
a do ložnice prchá, kvílejíc.
Tak Štědrý den náš skončil neblaze,
a celé svátky nepromluvila
pak na mne slůvka, chodila jak stín,
zrak smutný, mrtvý. Co jsem dělat měl?
Hned po svátcích jsem jel zas do Prahy
a přivez’ domů jinou cukránku,
všedního tvaru, jak je všude zříš,
a bylo dobře. Zas byl u nás klid,
a žena jako jindy zpívala
si při práci své. Já však nikdy již
jsem nevymýšlel dárky.“  Přítel vstal.
„Už musím na vlak – deset bezmála.
Nuž, sbohem tedy, drazí přátelé,
všem vánoce vám přeji veselé,
všem krásné svátky.“

Meter: iambic
SUCHÉ LISTÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Na dubě posud visí svadlé listí,
plá do zlata a skví i se v slunce svitu,
list skane časem, jak se hvězdy čistí,
a zamihne se svěžím po pažitu.
A větrem toto lonské listí hnáno
po mladé zeleni se divě honí,
v ten příchod jara, v toto vesny ráno
ta upomínka zimy divně zvoní.
Jak brčál všecko zelené a svěží!
Jen listí dubů výčitka jak stará
na větvích, které jaro tuší, leží
a nechce znáti svůdnou báji jara.
Tu třeba vichrů velikých a silných,
jenž střásly by ten jeseně šperk ztuhlý,
stem rukou, kterých nevidíme, pilných,
by roznesly je v světa všecky úhly.
Ó minulosti vzpomínky a zjevy
na prahu srdce bdící, ostražité,
vy svadlé lupení jste, staré hněvy
a staré ostny jsou jen ve vás skryté!
Tu třeba také silných větrů vášně,
by vymetly vás prudce duše ze dna,
by, štěstí zcucháno kde prostopášně,
zas láska zkvetla veliká a jedna.
Ó dujte vichry! Zbytky zimy dolů!
Ó žití strome, chvěj se od kořene!
Vždyť cítím, kterak vřavou sladkých bolů
zas každá snítka nové lístky žene!
A svadlé listí dum a snů a citů
juž letí v svět jak hvězdy tichou nocí,
a píseň, skřivan, letí ku blankytu
v té velké, svaté srdce velkonoci!

Meter: iambic
Znáš ten kraj?!
by Xaver Dvořák

Teskná tucha srdce obepřádá,
z břehů věčna noří se jak sen
země věčně mladá:
věčné jaro, v květ kraj pohroužen,
po němž zmučená má duše strádá.
Bez ledných zim, krásná, bez jeseně,
v slunečný vždy přioděna šat,
blankyt nezkaleně
nad svou hlavou nechá sladce vlát,
rosou božskou zmlazována denně.
Jako přízrak pluje za vesmírem,
archa duší z žití potopy,
dechne štěstí mírem,
kdo tvor země sotva pochopí
bolest hořkou touhy v srdci sirém.
Slyšet pějící sbor archandělů
neviděných; rozpomínka, ráj,
slétne k tvému čelu;
jak se ztrácí, chtěl bys zadržet tu báj,
nežli znikne Věčna v archipelu.
Kdo mi vštípil v srdce tuto báji?
kdo mi dal ji očima snů zřít?
touze mé kdo dá ji?
srdci navždy čím ji přikouzlit?
která moře břeh ji oblévají?
Teskné oči moje dnů se táží,
jak jdou řadou, na rtech prst a taj,
do oblak se vráží
bolestný můj pohled: znáš ten kraj?
jsi ty jeho branou? jsi ty stráží?
Půjdu snad až k hrobu v pochybnosti
s otázkou svou na pobledlých rtech;
až se těla zhostí,
dál má duše půjde snů svých po sledech,
zakleta svou touhou do nesmrtelnosti.

Meter: trochaic
Dolores
by Adolf Friedrich von Schack

Tiefer fliegt die Sommerschwalbe;
Vor dem Wetter zucken matt,
Längs der Uferbäume, falbe
Blitze hin von Blatt zu Blatt.
Und, aus tausend Kelchen stäubend,
Wallt der Nachtviolen Duft,
Der Jasmine, sinnbetäubend,
Durch die atemschwere Luft.
O, ich fühl's! Mein Herz umstricken
Will noch mächtiger als je
Das verzehrende Entzücken
Von zuvor, das sel'ge Weh;
Fühle, daß in Geist und Sinnen
Neu der alte Rausch mir gärt,
Wie, da du mir, Weib, tiefinnen
An des Lebens Mark gezehrt.
Ist der Arm noch nicht vermodert,
Der sich heiß um meinen wand?
Nicht der Lippen Glut verlodert,
Die auf meinen oft gebrannt?
Wieder deine schwarzen Augen
Seh' ich flammen über mir;
Aus dem Grab, mein Blut zu saugen,
Steigst du nächtlich als Vampyr.

Meter: trochaic
1L: Wir fressen manches Thier,
by Friedrich von Logau

Wir fressen manches Thier,
Das grösser ist denn wir;
Wir dürffen einen Raum
Von drey vier Elen kaum;
Noch ist kein Land genug,
Das unsre Kost uns trug;
Man muß sie suchen her
Durch alles Land und Meer,
Da doch für unsrer Thür
Ist Nothdurfft und Gebühr;
Das macht der Gurgel Klufft,
Die stets nach mehrem rufft.

Meter: iambic
- XVI - Caja del sol, la ropa…
by Francisco de La Torre

Caja del Sol, la Ropa conjeturo,
¡o Alma! en la ciudad que a ver aciertas,
los azotes serán calles abiertas;
la Escalera feliz, Puente seguro.
La Sangre, Fofo; la Corona, Muro;
rastrillo, a tus Espinas las conciertas;
los Clavos, Llaves, las Heridas, Puerta;
y Aldaba golpes, el Martillo duro.
La Esponja, Cárcel; por lo que en avaras
retiene entrañas, de prisión a ejemplo,
Escuela, el Nombre por sus letras claras.
La Caña, y Lanza, Gradas las contemplo,
la Linterna, Esplendor, los Dados Aras;
la Verónica, Altar; y la Cruz, Templo.

Meter: iambic
193. Die Weißheit ist daß beste Weib.
by Angelus Silesius

Begehrestu ein Weib/ die prächtig reich und fein:
So nimb die Weißheit nur/ sie wird dir alles sein.

Meter: iambic
Serenamente gris
by Federico Bermúdez y Ortega

La lluvia, tornadiza como una polvareda,
más flota que desciende, serenamente gris
el viento, adormilado, sobre la tarde queda
y sobre los ramales la
                  nébula sutil.
Cabalgan por el éter tristezas invernales,
y en la tranquila estancia, serenamente gris,
mientras la vaga niebla se asoma a los umbrales
¡te duermes en mi pecho como una flor de lis!
Tu joven pecho cándido me brinda sus latidos
y tus fragantes labios, dulces
                  y sonreídos
me invitan para el beso
                  romántico sutil,
y mientras que yo veo tus labios virginales,
envuelta en sus dolientes crespones invernales
muriendo va la tarde, ¡serenamente gris!

Meter: anapestic
1L: Von des Sonnengotts Geschossen
by Emanuel Geibel

Von des Sonnengotts Geschossen
Liegen Wald und Flur versengt,
Drüber, wie aus Stahl gegossen,
Wolkenlose Bläue hängt.
In der glutgeborstnen Erde
Stirbt das Saatkorn, durstig ächzt
Am versiegten Bach die Herde,
Und der Hirsch im Forste lechzt.
Kein Gesang mehr in den Zweigen!
Keine Lilie mehr am Rain! –
O wann wirst du niedersteigen,
Donnerer, wir harren dein.
Komm, o komm in Wetterschlägen!
Deine Braut vergeht vor Weh –
Komm herab im goldnen Regen
Zur verschmachtenden Danae!

Meter: trochaic
EPISODA.
by Jaroslav Vrchlický

Do oken hledí Apeniny,
na dvoře bují kopřiva,
nad fontanem se honí stíny,
na zdi se hádě vyhřívá.
To dávno juž, co v noční chvíli
když v hvězdné záři dřímal svět,
nad tímto zámkem anděl bílý
se zastavil a dolů slet’.
A vešel v jizbu na podhradí,
kde zdřimlo všecko tichým snem,
vzpomínkou staří do snů mládí
a děti matky polibkem.
Šel ukryt v luny závoj hebký,
jak jizbou stín když přeletí,
a zatavil se u kolébky
a slíbal ústa dítěti.
A tiše zmizel – jizbou tmavou
jen luny svit je rozestlán,
vše spí – u krbu starou hlavou
v snech pokyvuje kastelán.
Od noci té juž prošla leta,
a dítě v dívku vzrůstalo,
však že v něm krása nebe zkvétá,
to tajemstvím všem zůstalo.
Tu přišel básník od severu –
až sem jej zahnal bouří jek –
Ó dítě, v jeho nitra šeru
tys byla první paprslek!
On první poznal tvoji krásu,
jak divoký mák poupě úst,
i tváře oval i noc vlasů
i nad cypřiše štíhlý vzrůst!
I třpyt luzného usmívání,
jenž obličejem rozestlán,
a o němž nemá ani zdání
tvůj otec, šedý kastelán.
On vidí v tobě dceru pouze,
já poznal ale anděla;
zda nezasloužím, by se v touze
tvá ústa na mých zachvěla?
On nevěděl, že v kráse tvojí
se vracím svojí do vesny,
jakou jsi vůní v duši moji
a jakou září v moje sny!
Že ptáče jsi, jež v okno klepá,
když jaro slaví v duši vjezd,
že nad vše vína jeho sklepa
tvých retů víno sladší jest!
Když ukazoval z chodeb tmavých
nám pohoří a celý kraj,
že, drahá, ve tvých očích smavých
já viděl víc, já viděl ráj!
A pak ten večer nad fontanem
pod stínem starých javorů,
ve svitu z hvězdné záře stkaném
při vln a stromů hovoru!
Rci, kouzlo jižní noci vlažné
zda nechce k lásce tebe zvát?
A básník? chudé ptáče tažné,
žel, musí dál! – Nač prodlévat?

Meter: iambic
PŘEDTUCHA
by Emanuel Lešehrad

Kdys šel jsem kolem černých vrat
a tušil kohos umírat.
Sluch zachyt’ čísi známý hlas,
jak do šera se za mnou třás’.
Pak přešel jsem, však pocity
v mé duši zbyly zaryty.
Zrak vidí ztuhlou mrtvolu
v svěc konejšivém plápolu.
A slyším zpívat rituál,
i píseň, kterou někdo hrál.
Již dávno tomu, dojmy ty
však v duši mé spí ukryty.
A vím, až budu umírat,
zas půjdu kolem oněch vrat.

Meter: iambic
Die Nonne
by Otto Julius Bierbaum

In einer Nacht, schwülheiß, da ich schlief,
Da meine Seele nach Liebe rief
In Träumen,
Da ist einer gekommen;
Hat mich bei der Hand genommen
Und ist fort mit mir gangen:
Zwischen schwarzen Bäumen
Tief
In einen Wald voller Rauschen und Bangen.
Ich sah ihn nicht an
Den fremden Mann,
Mußte an ihm hangen,
Als wie im Bann
Und mit ihm gehn.
Er war ganz stumm.
Aber Flüstern ringsum
Und in den Büschen ein schaurig Wehn
Und Stimmengesumm.
Unter einer Linden im Walde tiefinnen,
Da blieb er stehn und ließ mich los.
Da sah ich zwei Thränen groß
Ihm aus den Augen rinnen.
Und sah, wie sein Antlitz war.
Das war wie der Tag so klar,
Aber voll Trauern.
Und es kam ein Erschauern
Ueber mich kalt,
Und in mir eine Gewalt
Zwang mich in die Kniee
Vor dem stummen Mann:
»herr, Herr, siehe.
Siehe mich an, –;
Was ist dein Wehe?«
Da fühl ich seine Hand
Und sehe,
Indessen ER verschwand,
Leuchten die heiligen Wunden.
Und habe IHN erkannt,
Und habe mich heimgefunden
Aus Wald und Welt,
Darinnen Begehren rief,
In einen Frieden tief,
Von IHM erhellt.

Meter: iambic
Soneto
by Manuel Ponce

Una Aurora esplendor de siete Auroras,
tu cuerpo fue sepulcro a sus acciones,
en cuanto ilustra el alma a las regiones,
que viven sin ofensa de las horas.
Muerto a la vida, el término mejoras,
pues con enternecidas suspensiones
en abismo de luces te dispones
glorias, que en inmortal seno atesoras
A suprema deidad el alma unida
en sí anticipa el premio suspendido
de su divino amor sacra violencia
Volviste a los umbrales de la vida,
porque, el orbe a tu ejemplo reducido,
en más grados de Dios bebas su esencia.

Meter: polymetric
POHÁDKA.
by Jan Karník

U nás doma chodívalas ke mně
v zimních večerech, kdy v čeledníku
basy kolovratů zněly temně
doprovodem k zkazkám přástevníků.
Na obloze hvězdy třpytily se, –
jejich sestra, přišlas v říze bílé,
do ní sladké údy halily se,
v klínu astry vadly zasmušilé.
Závoj s líce tajemný jsem nestáh',
a přec jeden večer nepřišla jsi...
Od té doby valné přešly časy,
já tě hledal na všech prašných cestách,
až jsem po letech tě našel zase
v dětských oček poměnkovém jase.

Meter: trochaic
Die Adelszeitung
  nach Christi Geburt 1840 .
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt die alte Herrlichkeit,
Das alte Glück der alten Zeit,
Der Deutschen alten Preis und Ruhm:
Das heil'ge deutsche Adelsthum.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt, was ihr von Alters wisst,
Daß uralt aller Adel ist,
Denn eh die Welt den Heiland sah,
War schon der deutsche Adel da.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt und singt den alten Sang,
Daß aus der Götter Schoß entsprang
Des alten Adels echtes Reis,
Der armen Menschheit Ehrenpreis.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt und singt das alte Lied,
Das alte Lied vom Unterschied,
Und daß ein göttergleich Geschlecht
Verdient ein eignes Menschenrecht.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt den alten Satz zurück,
Daß Fürstenheil und Völkerglück
Und alles Gut' in dieser Welt
Nur mit dem Adel steht und fällt.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringet uns das Alte nur:
Daß jede Bürgercreatur
Nie ein Verdienst hat um den Staat,
So lang sie nicht den Adel hat.
Was bringt die Adelszeitung Neues?
Sie bringt das einz'ge Neue nur,
Daß auf des Vaterlandes Flur
Stammbäume wieder gut gedeihn —
Gott woll' uns allen gnädig sein!

Meter: iambic
- XXXII -
by Francisco de Medrano

Las almas son eternas, son iguales,
son libres, son espíritus, María;
si en ellos hay amor, con la porfía
de los estorbos crece y de los males.
Nacimos en fortuna desiguales,
no en gustos; la violencia nos desvía;
el tiempo corre lento y deja el día
de sí hasta en los mármoles señales.
Mas tú ni a tiempo ni a violencia,
ni a aquello desigual de la fortuna,
ni temas a la más prolija ausencia;
que si nuestras dos almas son a una,
¿en quién, si no ya en Dios, habrá potencia
que los gaste o los fuerce o los desuna?

Meter: iambic
1L: Wozu, wozu mir sein
by Georg Friedrich Daumer

Wozu, wozu mir sein
Sollte das Haar, das schöne, lange mein,
Soll nicht damit im Putze gepranget sein? –
Wozu, wozu mir sein
Sollte der Fuß, der leichte, flinke mein,
Soll nicht damit im Tanze geflogen sein? –
Wozu, wozu mir sein
Sollte das Aug', das helle, klare mein,
Soll nicht damit mein Liebster beäugelt sein? –
Wozu, wozu mir sein
Sollte die Hand, die zarte, weiße mein,
Soll nicht damit mein Liebster gestreichelt sein? –
Wozu, wozu mir sein
Sollte der Arm, der runde, weiche mein,
Soll nicht damit mein Liebster umschlungen sein?
Wozu, wozu mir sein
Sollte das Herz, das volle, heiße mein,
Soll nicht damit mein Liebster geliebet sein?

Meter: iambic
IV
by Fray Cayetano Rodríguez

Lo arduo de la acción más peligrosa,
que en el teatro de Marte se contiene,
el heroico ardimiento no detiene
del general, ni su legión honrosa
A conseguir la hazaña más gloriosa,
que en ambos mundos la memoria
                     obtiene
él la estimula: decidida viene
a su voz, cual trueno poderosa
Al uno, a la otra el heroísmo anima,
y el ardor de su pecho prevenido,
a la plaza se avanza con presteza.
A su presencia el enemigo erguido
trepida, se confunde, desanima,
y plaza y todo de la patria es presa.

Meter: polymetric
Mayo
by Carlos Mendoza

Funesta fecha, espanto del gandul
que nunca ha estudiado la lección
y del suspenso ve la relación
con la paterna tranca de abedul
Véndese mucho blanco y mucho azul
para hacer la primera comunión,
despachando el hortera con fruición
miles de metros de barato tul
Ya ha empezado la fiesta nacional,
asiste a las carreras lo más chic,
y aspiran a alcanzar gloria inmortal
los émulos de Goya y de Van Dick,
mientras otros suspiran por su mal
prisiones de la capa o del carrick.

Meter: polymetric
VILLANELLA O BÍLÉ DÍVCE.
by Jaromír Borecký

Mých snění chorých luno bledá,
tvá zář jen padá na hroby,
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
Jak labuť, kterou strhla Leda
v hruď lilijové podoby,
mých snění chorých luno bledá,
by v líci sněžnou běl svou, běda,
ti zůstavila ze zloby,
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
Zlý chemik – láska – krev ti ssedá,
pleť barví tíhou běloby,
mých snění chorých luno bledá.
Tak celá’s bílá, stříbroledá
od střevíčků až do roby,
Smrt v kráse tvé tvůj symbol zvedá.
Jde na slast popeleční středa,
ta pierrotku pohrobí,
mých snění chorých luno bledá.
Vše vyústění svoje hledá,
vše kvete v zmar a do mdloby:
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
Ta žádné odpovědi nedá
na věčných tajů žaloby,
mých snění chorých luno bledá.
Říš její mlčení jsou šedá,
jich jho jak rty tvé zamklo by...
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
Je krásna báň tak rzivomědá,
list za podzimní hniloby,
mých snění chorých luno bledá.
Tak nejkrasší je tváře smědá,
z milostné hynouc poroby –
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
Jen zdráva necitelná Věda,
vždy v Kráse je cos choroby,
mých snění chorých luno bledá.
Bol, starý pavouk, niť svou předa,
šat z nejtužších ti urobí;
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá.
I práhne, vadne, mře, nač shlédá,
v sled míru laur vše ozdobí – – –
Smrt v kráse tvé svůj symbol zvedá,
mých snění chorých luno bledá!

Meter: iambic
¡LO QUE NO SE PUEDE MEDIR!
by José Hernández Gavira

¡Por qué no le he de ser! Lo he sido,
Lo soy por mi estirpe inmortal,
Por todo lo que yo he sufrido
Y por mi gesta espiritual…
¿A qué negarlo? Soy altivo,
Mas con una noble altivez,
Por las bellezas que yo escribo
Libres de toda ordinariez.
Después de haber amado tanto
De haber vertido amargo llanto
Y al cabo de mucho vivir,
Por sobre todo lo mudable,
Yo soy algo inconmensurable,
¡ Lo que no se puede medir !

Meter: polymetric