PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
An einen Baumeister
by Ludwig Eichrodt

Der Kaufmann sammelt Schätz' in der Levante,
Er sammelt Schätze in der Indier Lande,
Er sammelt Schätze in Australia,
In Afrika und in Amerika.
Es blühen Veilchen rings um Attika,
Es prangen Rosen in Arkadia,
Es glänzen Lilien an Neapels Strand,
Die schönsten Blumen aus der Flora Hand;
Am Himmelszelt
Der Künstlerwelt
Erglänzen in der Höh' und Ferne
Als die erhabensten und ersten Sterne
Der alte Dädalos
Der kühne Ikaros,
Der göttergleiche Phidias,
Athenens Stolz und Attikas,
Erwin und Angelo.
»hochmüller«, Du sollst ebenso,
Mit »Schön« dem großen Meister,
Im Kreis der Künstler und der ersten Geister,
Ein Hochgestirn am Himmel stehen
Und um den Thron des Ew'gen gehen!
Ambrosia enthält die Silberschale
Bei uns'rer Festlichkeit,
Und Nektar füllt die Glaspokale –
Hochmüller lebe heut'!
Wir leeren uns're Teller,
Wir leeren den Pokal,
Das Haupt wird immer heller,
Das Zimmer wird ein Himmelssaal.
Die Musen fangen an zu singen,
Und ihre Stimmen, die da neunmal klingen,
Erhaben wie ein Wasserfall,
Vom Helikon, Parnaß, Olymp und Himmel nieder,
Sie hallen in uns Menschen wieder.
Der Himmel und die Götter schau'n erfreut
Mit heiterm Angesichte
Und blendend weißem Lichte
Auf uns're Lust und fromme Seligkeit.
Doch der, der Alles hat gebaut,
Und dem Du dieses Haus vertraut,
An den wir heut' zu Tage glauben,
Und den uns Niemand mehr wird rauben,
Er, der der größte Bauherr ist,
Er schütze Dich, Künstler, Freund und Christ!
D'rum soll auch Wilhelm, unser Gastwirth, leben
Und seine Schwester auch daneben,
Wie der Olymp und Himmel hoch!
Sie leben tausend Jahre noch!

Meter: iambic
Der Phillis lobspruch.
 S. D.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

D Du vormals grünes feld!
O ihr büsch und auen!
Mein palast und mein gezelt,
Jtzt ein ödes grauen!
O ihr bäche, die ihr klar
Hinzu rauschen pfleget
Da, wo Pan der Nymphen-schaar
Offtermals verjaget.
Meine Phillis zwingt mich euch
Gute nacht zu geben,
Jhr seyd traurig, tod und bleich.
Sie ist gantz mein leben,
Euch ist durch des herbstes noth
Alle pracht vergangen,
Sie ist weiß und sonnen-roth
Auf den frischen wangen.
Bey euch stürmt es ohne ruh
Und in allen hölen,
Phyllis weht ein theil mir zu
Jhrer edlen seelen;
Bey euch muß ohn unterlaß
Sich die lufft ergiessen,
Sie wird nur von thränen naß
Um die nachtzeit fliessen.
Keine sonne lacht mich an,
Jhr gesicht von fernen
Ist, was mich ergetzen kan,
Trotz den lichten sternen,
Ich kan in der Phillis schooß
Steten frühling spühren,
Bey euch möcht ich nackt und bloß
In der kält erfrieren.
Darum soll nur sie allein
Mir an statt der felder
Und an statt der berge seyn,
Hier sind meine wälder:
Meine blumen sind allhie,
Wo ich ohne leiden
Meine seele spät und früh
Sicher werde weiden.
Kein betrübtes sinnen-weh
Soll mich hie erschrecken,
Jhrer weissen arme schnee
Wird mich treulich decken,
Mein verliebtes hertze soll
Zwischen ihren brüsten,
Als den bügeln, welche voll
Süsser freude, nisten.
Dieses ist mein keyserthum,
Diß sind meine schätze,
Was hat sonst bey mir den ruhm,
Daß es mich ergetze?
Dieses ist das rechte ziel
Meiner müh auf erden:
Was mein hertz gedenckt und will,
Muß mir Phyllis werden.
Zeucht ein kauffmann hin und her
Uber stock und steine,
Durch die klippen, durch das meer,
Durch die wüsten haine,
Was er suchet für und für,
Und ich mag gedencken,
Muß mir meiner Phyllis zier
Reicher vorrath schencken.
Viel erzwingen ihre lust
Auf den wilden kriegen,
Da sie offt in reiff und frost
Unterm himmel liegen;
Unterm himmel darff ich nicht
Reiff und frost ertragen,
Gleichwol giebet mir mein licht,
Warum sie sich plagen.
Die sind über leut und land
Reich an schönen städten,
Diese muß der flüsse rand,
Die das meer anbeten;
Meine Phillis, die mich hält,
Kan mich reicher machen,
Sie ist mir die gantze welt
Bey gar schlechten sachen.
Andre fallen immer hin
Zu des glückes füssen,
Es um ehr, aus eitlem sinn
Freundlich zu begrüssen,
Nun sich meiner Phyllis gunst
An mir hat verliebet,
Ist mir aller ruhm ein dunst,
Den das glücke giebet.
Bey der Phillis hab ich mich,
Weisheit! dir vermählet,
Der hat alles, welcher dich
Klüglich ihm erwehlet,
Du bey meiner Phyllis bist,
Die mich vor den blitzen,
So des glückes eigen ist,
Kräfftig weiß zu schützen.
Phillis! mein gewünschtes guth,
Meine zier und erone!
Du, in derer milch und bluth
Ich am meisten wohne,
Komm, uns will an solchen ort
Venus selber leiten,
Wo uns keines glückes nord
Soll noch kan bestreiten.

Meter: trochaic
Epitafio a un gran músico
by Ricardo de Turia

No pases sin dolor, oh Peregrino,
si ofendida virtud te ha de hacer duelo,
pues yace muerto el que juntó en
                  el suelo
el corzo al tigre, al lobo el Vellocino
Un día (ved si el canto era divino)
tantas piedras atrajo (sin recelo
que vino se enterraba) que del
                     cielo
a lamentarse en su destreza vino
Agora, por poder salir, ¿quién
                     duda
que cantará también? pues no está muerto;
mas en vano tu canto al aire ofreces,
¡oh triste! pues quien te oye es
                  piedra muda
para decir que aun vives, y así
                  es cierto
que la sobrada gracia ofende a veces

Meter: iambic
An  Ardelien.
by Johann Georg Gressel

Sinnen/ die sich selbst nicht kennen/
Sind
Dir zu zeigen Feur und Brennen/
Das in meinem Hertzen glüht/
So dein feurig Augen-Strahl
Halb zur Freude und zur Quaal
Hat darinnen angezündet/
Daß es nichts als Flammen findet.
Aber! ach wo ist mein Hertze?
Ist es noch in meiner Brust?
Nein! ich fühle/ daß mein Schmertze
Deutlich zeiget den Verlust.
Du hast es/ mein Licht/ bey dir/
Und die Schaalen sind nur mir
Bloß zum Leben überblieben/
Da der Kern dir ist verschrieben.
Wer nun so/ wie ich/ muß leben/
Der brennt/ stirbt/ und lebt zugleich/
In Verwirrung muß er schweben/
An Vergnügen arm und reich
An dem Schmertzen der ihn plagt/
Und die heissen Sinnen nagt.
Er kan keine Stunde zählen/
Die nicht dreut ein neues Quählen.
Deiner Freundlichkeiten-Sterne/
Der beliebten Augen-Licht/
Treiben meine Freyheit ferne/
Die gar nicht darwider ficht;
Sie wil gern in Banden stehn/
Und mich einen Sclaven sehn.
Solcher angenehmen Augen/
Die zum Brand und Löschen taugen.
Schöne da mein Hertz nun deine/
Und in deinen Brüsten ist/
Werd ich fast zum kalten Steine/
Wo mich nicht dein Auge grüßt/
Und durch einem sanfften Blick
Bringet meinen Geist zurück/
Der in deinem Hertzen wohnet/
Und der Brüste Pracht bethronet.
Schencke mir mein Hertze wieder/
Aber deines mit dabey/
Gönn/ daß meinen Augen-Lieder
Deine Brust ein Polster sey:
Lege Feur zu Holtz und Stroh/
Mach mein traurges Hertze froh;
Liebe/ da ich dich verehre/
Und mein Feur mit Flammen mehre.
Deiner Augen Heyl
Mir ein neues Hertz zufügt/
Und ich halte Lust-
Wenn auf deiner Brust es liegt.
Wenn
Scheinet mit beliebtem Licht
So vergeht den Hertzens-Mauren
Jhr verdüstert Liebes-Trauren.
Drum mein Engel kenn die Flam̃en/
Die dein Auge mir erregt;
Und weil sie von dir herstammen
Bleibe nicht stets unbewegt;
Liebe weil man lieben kan/
Beut den Flammen Nahrung an/
Die dich ihren Ursprung nennen
Und ohn dich nicht brennen können.

Meter: trochaic
Poll
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Poll sagt: Wer dichten will, muß groß an Geiste seyn!
Und doch fällt ihm das Dichten ein?

Meter: polymetric
V chrámě sv. Marka.
by Josef Kalus

Klekl jsem v chrámě
svatého Marka,
vroucně se modlil
za rodné bratry,
by vzchopili se
k mužnému činu
a z ponížení
vyrvali domov.
Mžikavé světlo
nesměle plálo
ve věčné lampě,
jak slabá víra
v tesklivé duši, –
stále jsem čekal,
v příští že chvíli
prskne a shasne:
leč světlo věčné
mžikalo dále
v chrámové lodi.
S obrazů kolem
ve zlatých rámcích
umění ryzí,
vznešené, velké
hledělo na mne
v nesmrtelné své
úchvatné kráse,
ve svěžích barvách,
jak plálo dřív už
před stoletími,
po věky roníc
do duší zbožných
nadšení svaté,
nebeskou radost
s tajemnou tuchou
lepšího světa,
kde vládne krása,
láska a dobro.
Dlouho jsem klečel,
nořil svou duši
ve zjevech krásy,
jež se sloupoví,
se stěn a stropu
půvabný odlesk
na skráň mou lily
jak rajskou sprchu,
jak jiskry božství,
jak posvěcení.
Mžikavé světlo
ve věčné lampě
jasněji vzplálo,
a v duši mojí
naděje s vírou
se zakotvila,
že jednou musí
po celém světě
zvítězit pravda,
krása a dobro.

Meter: iambic
A Lope de Vega Carpio
by Pedro Fernández Marañón

Un número y dulzura milagrosa,
suave estilo, erudición con seso
tiene Lope de Vega con exceso
sobre cuantos escriben verso o prosa
Natural es el numen y copiosa
la vena, cual carácter sacro impreso:
es sabroso en lo lírico, y el peso
en su épico poema es grave cosa
Tiene elección, dispone y en él sólo
se ve en lo sumo la una y la
                  otra parte
de ciencia y natural con tal grandeza
Que se puede dudar, por este Apolo,
si la Naturaleza vence al arte,
o vence el arte a la Naturaleza.

Meter: polymetric
Sonetos
by Fray Damián de Cornejo

Yo no puedo vivir si no me capo,
porque si tengo bolas y no emboco,
y aunque te diga cabe, no te toco,
todo en gordo será vayna de trapo.
Si de ser inocente así me escapo,
a lo menos de amante doy en loco;
pues nevando camisas, poco a poco,
si las mojo muchísimo no en-papo.
Quién te viera no grave y espetada
cuando el amor se goza sin sospecha,
a mi manera atenta y no a mi modo:
yo quedara contento y tú pagada
pues supiera cual es mi pix derecha
y me quisieras bien con vayna y todo.
Esta mañana, en Dios y enhorabuena
salí de casa y víneme al mercado;
vi un ojo negro al parecer rasgado,
blanca la frente y rubia la melena,
llegué y le dije: «Gloria de mi pena,
muerto me tiene vivo tu cuidado,
vuélveme el alma, pues me la has robado
con ese encanto de áspid o de sirena »
Pasó, pasé, miró, miré, vio, víla;
dio muestras de querer, hice otro tanto;
guiñó, guiñe, tosió, tosí, seguíla
Fuese a su casa, y sin quitarme el manto,
alzó, llegué, toqué, besé, cubríla,
dejé el dinero y fuime como un santo

Meter: iambic
30.
by Friedrich von Logau

Wo ein gemahlter Brieff und außgekauffte Bullen,
Wer Edel noch nicht ist, erst Edel machen sollen,
So kan wol eine Maus deß Adels sich vermessen,
Die einen solchen Brieff hat unversehns gefressen.

Meter: iambic
SVATÝ VOJTĚCH. (II.)
by Karel Hynek Mácha

Hle, co k hvozdu tmavému tam spěje?
V dálce víc a více se to tratí. –
Hle již opět více se to bělá,
A dle toho, jako stín by tmavý
Víc a více se to opět černá.
Zdaž to labuť s orlem k lesu letí?
Bílá labuť v spolku neslýchaném,
S orlem černým ku tmavému lesu?
Ani labuť bílá, ani orel černý,
Nýbrž Hasoň jarý na svém broni,
A dle něho na vraném to oři
Starý Hora k lesu vzhůru spěchá.
Odesláni jsoutě lidem českým,
By prosili byskupa Vojtěcha,
Vojtěcha svatého, vlasti otce,
By se vrátil na zpět do své vlasti,
K otčiny své horám, řekám, hájům,
Mocného by prosil Boha Pána,
Aby těžký odvrátil trest od nich,
Dadouc zemi vyprosené vláhy,
S vláhou tou i ourodnost dal vlasti.
Proto oba rychle k lesu ženou; –
Jarý broň již tepe půdu lesa,
Za ním v houšti vraný oř pospíchá;
Nad níma se lesa oblouk klene,
Za níma se lesa stín rozkladá;
Zmizeli již oba v tmavém houští. –

Meter: trochaic
Funesta dualidad
by Jorge Pombo

Siento otro Yo que contra mí se empeña,
que en todo influye y todo me acibara,
un Yo que si de mí se retirara,
me hiciera ver la vida hasta risueña.
Sólo una gracia, al parecer pequeña,
humilde, al Yo fatal le demandara:
que alguna vez, siquiera, me dejara
salir del diario afán sin contraseña
Concedida tal gracia, el Yo visible
mostrárase cual es, no cual ha sido
por causa superior e irresistible
Mas como existe siempre el Yo oprimido,
y existe el Yo opresor, no me es
                     factible
la auto-semblanza que se me ha pedido

Meter: iambic
LXIII.
by Gustav Pfleger Moravský

A jeden hled tu radosť její zmaří
A zvraždí každý srdce sladký ruch.
Ta jeho bledosť přejde v její tváři,
A zmocní se jí strach jak černý duch;.
Ba zdá se, že rek vším ji náhle daří,
Co bolného a přestrastného cítí.
A přec ji v náruč tiskne, v vlnobití
Svých bolestí se k jejím ústům shýbá
A s divým chvatem líbá ji a líbá,
A ona nemluvíc se k němu vine
A cítí, že v těch jeho rukou zhyne...

Meter: iambic
- CXLI -
by Fcode Borja

Virgen, del sol y de su luz vestida,
y de estrellas la frente coronada,
que para ser mi libertad colmada,
en Ti gloriosa se formó la Vida:
Si no estuvieras libre y prevenida,
fuera de Dios la humanidad sagrada
de más perfecta Madre originada,
si la hubiese sin culpa concebida.
Ni es bien, que sólo el privilegio cuadre
de dos Profetas a la gracia inmensa,
con que fuiste de Dios Esposa y madre:
Y siendo el mismo que en la ley dispensa,
quieren que junte la elección del Padre
a tanta dignidad su propia ofensa.

Meter: iambic
Paisaje
by Federico Bermúdez y Ortega

Es hora del profundo silencio de las cosas
Ya todo, aletargado, parece que dormita
bajo el halago de una
                  pesadumbre infinita
que hacen las horas tristes, y lentas y tediosas
Discreto, el sol occiduo
                  dibuja y prende rosas
de púrpura en las nubes; un
                  aura leve agita
las frondas en silencio y
                  apenas precipita
del viejo mar en calma las ondas rumorosas
La tarde, flor de ensueño, doblega el áureo broche
y tiembla a la primera
                  caricia de la noche
que esparce desde oriente su inmensa cauda bruna
Mientras como un heraldo
                  divino de esperanza
asoma, tras la noche lumínica que avanza,
su rostro de oro pálido y magnífico; la Luna

Meter: anapestic
Al monumento del Dos de Mayo
by Gertrudis Gómez de Avellaneda

¡Mármol que guardas inmortal memoria
de alta constancia, de virtud severa,
yo te saludo por la vez primera
ardiendo en sed de libertad, de gloria!
La página más bella de la Historia
grabó en tu frente la nación Ibera,
y en ti verá la gente venidera
coronando a la muerte la victoria
¡Ah, note admire el Universo en vano!
De la ambición el ímpetu sañudo,
quiebre en tu base su furor insano,
y hable a los pueblos tu silencio mudo,
y hable también al opresor tirano
¡Monumento inmortal, yo te saludo!

Meter: polymetric
SAMPAGUITAS – III
by Zoilo J. Hilario

Triunfáis en la gloria de las frescas mañanas
y en nuestras noches plenas de dulces embelesos:
¡la brisa errante os rinde sus cadencias galanas,
os cuenta el tembloroso poema de los besos!
¿Quién diría que faltan en el huerto de Oriente,
dó es perpetuo el ensueño y el amor es sonriente
¿Flores más candorosas que el celestial jazmín?
¡Si vuestra sola espléndida hermosura divina
dice que es bella y rica la flora filipina!
¡que no puede ser pobre nuestro amado jardín!

Meter: polymetric
VEČERNÍ KONCERTY.
by František Serafínský Procházka

Síň koncertní to vyšňořená
se před mým okem otvírá,
tam vzadu strmí lesní stěna,
zde parket luk se prostírá,
a po boku tu zpod rákosí,
jež houpá se vše plno rosy,
pláň vody běží do šíra.
Jak zlatý lustr slunce visí,
plá první hvězda nesmělá,
a v modro vody zvolna mísí
se barva nachu zardělá,
a rdestu, šmele nad kadeří
jak okřídlený démant v šeři
se blýská třpytná libela.
Vše barvou je, vše světlem, stínem,
vše strunou, tónem, ševelem.
Kdo otráven jsi v duši spleenem
a nudou v nitru ztemnělém,
zde postůj, k symfonii zvuků
až kapelník svou zvedne ruku
a švihne v taktu veselém.
Slyš, v jetele tam vonném víru
již řehtačka se ozvala,
to zahajují overtyru
skřípavé zvuky chřástala,
a z lesa přes kvetoucí břehy
již zvučí plna vroucí něhy
kosova slavná píšťala.
Tu zahanben se ozve kdesi
zvuk z komíhavých sítin řas.
On málem napjatý sluch zděsí
jak duší utopenců hlas.
Ó ne, to nejsou v sítin věnci
snad volající utopenci,
to bukáčův je kontrabas.
A již to zvučí jedním dechem,
kam obrátíš se dokola.
Je každé stéblo živým echem,
jež stero nových vyvolá.
I vodní pláň, hle, jaká změna,
je v drobné kroužky rozvířena
od zvonivého tremola.
Ni jeden tón v té harmonii,
ni jeden odstín neschází,
vše hlasy v soulad se tu slijí,
jenž duší tvojí prochází.
Jen slípka s bratrem rákosníkem
své party pějí volapükem,
a lysky štěk je provází.
Tu zaslechneš i struny huslí,
jich trilky v hravé svévoli
a kolem spánků tobě suslí
i tenké hlásky pikoly,
jež nový hudec přeruší tu,
brouk jakýs, v křídel svojich kmitu
zas pizzikátem violy.
Tak víří, padá, roste, stoupá
ta symfonie veliká,
a duše tvá se v tónech koupá,
a rmut z ní plaše utíká.
Pak teprv do ní v akord vpadne
jak žádné jiné kouzlo, žádné,
ta zlatá harfa slavíka.
A na rok celý v mráz a sněhy
a do života mnohých vád
té slavné písně plné něhy
znít bude tobě ruch a spád.
V tvé srdce ona těchou skane
a na rok celý nepřestane
v něm zpívat, zvučet, hrát a hřát.

Meter: iambic
117. Doba bije: člun už slojí v brodu,
by Jan Kollár

Doba bije: člun už slojí v brodu,
Veslo k spěchu zove nezbedné,
Strach mne jímá, líce obledne,
Ještě chvílku, volám, ku rozchodu!
Nohy rychlé znaly času škodu,
Rozvlasená oknem vyhlédne,
V náruč letí, v hrůze bezedné
Selzou zmáčen každý stupeň schodu:
To má láska, že čím hoří výše,
Jazyk služby dlužné nekoná,
Upí jenom, lká a nyje tíše;
Zlíbám celou: padne opona!
Jmu se co stín, došed Charona:
Nu vez tedy v onny stínů říše.

Meter: trochaic
587
by Josef Vlastimil Kamarýt

Trest a hanbu děti za to mají,
když se starým lidem posmívají.

Meter: trochaic
82.
by Betty Paoli

Das Kreuz auf frommer Brust, das Schwert in starker Hand –
Wer so gerüstet zieht, erkämpft das heil'ge Land.

Meter: iambic
- VII -
by Lopez de Mendoza

Fedra dio regla y manda que en amor,
cuando la lengua no se halle osada
a demostrar la pena o el dolor
que en el ánimo afflicto es enplentada,
la pluma escriva e muestre el ardor
que diluye la mente fatigada;
pues osa, mano mía, y sin temor
te faz ser vista fiel enamorada;
y no te pienses que tanta belleza
y sincera claror casi divina
contenga en sí la feroçe crueza,
nin la nefanda soberbia maligna;
pues vaya lejos inútil pereza
y no se tema de imagen benigna.

Meter: polymetric
- XXXII -
by Lope de Vega

Si gasta el mar la endurecida roca
con el curso del agua tierna y blanda,
si el español, que entre los indios anda,
con largo trato a su amistad provoca;
si al ruego el áspid la fiereza apoca,
si el fuego al hierro la fiereza ablanda,
no yerra amor, cuando esperar le manda
un imposible a mi esperanza loca.
Que el tiempo que las rocas enternece,
indios, áspides, hierros, bien podría
sirviendo, amando cuanto amor concede,
por más que mi desdicha os endurece,
señora, enterneceros algún día,
que un inmortal amor todo lo puede.

Meter: iambic
VYŠLAPANÁ CESTA.
by Karel Mašek

Nuž, půjdeme... Hle, cesty už se dělí –
Ty v budoucnost, já v upomínek klín,
jest konec pohádky a sen můj smělý,
jak všechny před ním, promění se v stín.
Na stromě mládí vykvetly mi růže,
a věnčen jimi chtěl jsem jíti v svět,
však dřív než ruka se jich dotknout může,
již uvadne a opadá ten květ.
Nuž půjdeme... Však slza kane lící –
ó bojím se té chvíle nejbližší,
kam svedu tě, mé srdce zoufající?
zda ještě kde se stesk tvůj utiší?
Ó půjdem zas, kde těžké žití všední
cit každý zašlape, jenž touze drah,
a hrdosti své zbytek třeba slední
před nohou tvou, ó lásko, hodím v prach.

Meter: iambic
Las piedras preciosas – La perla
by José Navarro Montes de Oca

Lampo de luna luminoso y leve,
o tembloroso copo cristalino,
finge la perla, de blancor de nieve,
sobre tu blanco dedo alabastrino.
Tus uñas, nacaradas y pulidas,
son diez perlas joyantes, engarzadas
sobre diez blancas yemas florecidas,
o en diez conchas de mar aprisionadas.
Si en diadema de lírica realeza,
la ciñes a tu frente de alabastro,
da prestigio ideal a tu belleza;
y eres reina de altivo continente,
con una perla sobre de la frente,
luminosa y radiante, como un astro.

Meter: polymetric
XIX.
by Antonín Klášterský

Samovraždy duchu, blíž, jen blíž!
Čekám tě a volám tě tak dlouho.
Nenech pít mě dál tu hořkou číš,
sem, jen ke mně, poslední má touho!
Zemdlen jsem tou poutí zdlouhavou,
věčný vír nechť za klid věčný směním,
černým křídlem šum mi nad hlavou,
jediným svým spas mě políbením.
Svět nechť celý tebe proklíná,
já tě vítám, neb já kráčel hložím,
klesnu k tobě, skráň ti do klína
jako ženě milované složím.
Je to hřích, když Osud střelí ti
v smíchu srdce, jež ti tlouklo prudce,
raněné to ptáče dobíti,
jež se škube v bolesti a muce?
Je to slabost, do neznámých cest
ještě s lidskou hodností se bráti,
než tě stihne věčné kletby trest,
i tvůj rozum nežli Osud zchvátí?
A já trpěl, plakal, nehtů svých
zarýval jsem ostří do svých skrání,
v hlavě žár a na rtech trpký smích,
čekal dlouho, duchu slitování!
Dosti již, teď spát chci, necítit
nebo vznést se odtud do daleka;
ve výších, kde hvězdný hoří svit,
snad mě jedna světlá duše čeká.
Ta, k níž ruce nadarmo jsem pial,
jediná, jež lásky hodna ceny –
bolestí smyv s duše prach a kal,
k ní bych vznésti chtěl se očištěný.
Stojíš, na mne upíráš svůj hled.
Myslíš, že mě zleká zrak tvůj siný?
Pustý svět mi. Ztiš mé muky hnět!
Přej mi klid neb odlet ve svět jiný!
Kyneš mi a ruku ledovou,
požehnaný! kol mých kladeš ramen...
Snímáš tíži, chladíš ránu mou...
Cítím mráz... Už tmí se – amen – amen.

Meter: trochaic
42.
by Friedrich von Logau

Veit, man nennt dich einen Ochsen; diß gefällt dir schwerlich halb.
Ochse kanstu künfftig heissen; bleib ietzunder noch ein Kalb.

Meter: trochaic
Song of the Witches: “Double, double toil and trouble”
by William Shakespeare

(from Macbeth)

Double, double toil and trouble;
Fire burn and caldron bubble.
Fillet of a fenny snake,
In the caldron boil and bake;
Eye of newt and toe of frog,
Wool of bat and tongue of dog,
Adder's fork and blind-worm's sting,
Lizard's leg and howlet's wing,
For a charm of powerful trouble,
Like a hell-broth boil and bubble.

Double, double toil and trouble;
Fire burn and caldron bubble.
Cool it with a baboon's blood,
Then the charm is firm and good.

Meter: trochaic
DEN LHOSTEJNÝ.
by František Taufer

Les rozechvěl se nejčistějším chorem
a dýchal teplou vůní kadidlovou.
To léto čekalo již za obzorem,
a kosy na lukách se rozzvučely písní věčně novou.
Však duše naše teplo slunce bez radosti přijímaly,
den země lhostejně šel kolem jejich dveří,
i větry marně zpívaly a tiše kolem vály – – –
Netečně zraky naše spočinuly na bratrské zvěři.
I rány vlastní byly lhostejny, ač prudce zabolely,
když padlo na ně slunce zlaté světlo.
Den lhostejný šel – – – A lhostejně cos duše chtěly,
a nevěděly co. Jen tušily: to nevzroste, to nikdy nerozkvetlo.
Den lhostejný – – – Přátelsky k duším nemluvila
mýtina vůní nahořklou, les vůní kadidlovou.
A duše pocítivše náhle marnost života a marnost všeho díla,
klesaly stížené únavou cest a neznámou, těžkou mdlobou – – –

Meter: iambic
ŽLUTÉ KVĚTY
by Antonín Sova

Role smrti ve tmách žloutnou,
kraj se chvěje smutků loutnou.
Kdosi šel a utrh’ květ,
tisk’ jej na horečný ret.
Starci ještě na mezích
víno pijí po doušcích,
měsíc sklouzá po jich vlasu,
v prsů svislém svadlém masu.
Ještě chvíli posedět –
na něco se zahledět –
ještě se jim v pole nechce.
Žluté květy šumí lehce. –
Nechce se jim umřít. Nechce.

Meter: trochaic
JÁ NEPLÁČI...
by Otokar Fischer

Když nad rovem se vykopaným
pohřebních zvonů píseň chví, –
když obličejem milovaným
zaškube jiskra šílenství, –
já nepláči... však cítím temně:
cos, co je silnější než já,
to zmítá mnou, to pláče ve mně
a z prsou mých a z očí štká...

Meter: iambic
In a Garden
by Amy Lowell

Gushing from the mouths of stone men
To spread at ease under the sky
In granite-lipped basins,
Where iris dabble their feet
And rustle to a passing wind,
The water fills the garden with its rushing,
In the midst of the quiet of close-clipped lawns.

Damp smell the ferns in tunnels of stone,   
Where trickle and plash the fountains,   
Marble fountains, yellowed with much water.

Splashing down moss-tarnished steps   
It falls, the water;
And the air is throbbing with it;
With its gurgling and running;
With its leaping, and deep, cool murmur.

And I wished for night and you.
I wanted to see you in the swimming-pool,   
White and shining in the silver-flecked water.

While the moon rode over the garden,   
High in the arch of night,
And the scent of the lilacs was heavy with stillness.

Night and the water, and you in your whiteness, bathing!

Meter: polymetric