PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Gedanken
  über ein fliegend Würmchen
 Ephemeris .
by Johann Justus Ebeling

Ein fliegend Würmchen, das Ephemeris
genant,
Ist uns aus der Geschicht des Thier-
reichs gnug bekant;
Weil es denselben Tag, woran es erst
entstehet,
Auch wiederum verstirbt und schleunig untergehet.
Ich wunderte mich drob, daß der Geburts Tag
auch,
Sein Todestag schon sei, und daß sein Lebenshauch
Der doch vor kurzer Frist, sich erstlich angefangen,
Auf
gangen.
Doch fiel mir dabei ein; wie mancher Mensch er-
blaßt
Wenn er dem Othem kaum, zum Leben aufgefaßt!
Ja! als ich weiter noch, der Menschen Ziel be-
dachte,
Und Zeit und Ewigkeit in ein Verhältnis brachte:
So sah ich, daß man sich nicht drob verwundern
kann,
Beim Leben fängt sich schon, der Menschen Ster-
ben an:
Wenn er gebohren wird, das ist des Lebens Morgen,
Wird sein erblaßter Leib, ins dunkle Grab ver-
borgen;
So ist der Abend da. Die ganze Lebens Zeit,
Daurt sie gleich noch so lang, ist doch ein flüchtig
Heut.
Doch dieser Umstand macht, bei unsern schnell Er-
bleichen,
Daß das Ephemeris, mit uns nicht zu vergleichen.
Sein Leben, ist sein Todt; der Anfang ist der
Schluß:
Da erst auf unsern Todt, das Leben folgen muß;
Bei unsern End muß sich zu einen ewgen Leben,
Ein Anfang ohne End, in Ewigkeit anheben.

Meter: iambic
Der Lesende
by Rainer Maria Rilke

Ich las schon lang. Seit dieser Nachmittag,
mit Regen rauschend, an den Fenstern lag.
Vom Winde draußen hörte ich nichts mehr:
mein Buch war schwer.
Ich sah ihm in die Blätter wie in Mienen,
die dunkel werden von Nachdenklichkeit,
und um mein Lesen staute sich die Zeit. –
Auf einmal sind die Seiten überschienen,
und statt der bangen Wortverworrenheit
steht: Abend, Abend... überall auf ihnen.
Ich schau noch nicht hinaus, und doch zerreißen
die langen Zeilen, und die Worte rollen
von ihren Fäden fort, wohin sie wollen...
Da weiß ich es: über den übervollen
glänzenden Gärten sind die Himmel weit;
die Sonne hat noch einmal kommen sollen. –
Und jetzt wird Sommernacht, soweit man sieht:
zu wenig Gruppen stellt sich das Verstreute,
dunkel, auf langen Wegen, gehn die Leute,
und seltsam weit, als ob es mehr bedeute,
hört man das Wenige, das noch geschieht.
Und wenn ich jetzt vom Buch die Augen hebe,
wird nichts befremdlich sein und alles groß.
Dort draußen ist, was ich hier drinnen lebe,
und hier und dort ist alles grenzenlos;
nur daß ich mich noch mehr damit verwebe,
wenn meine Blicke an die Dinge passen
und an die ernste Einfachheit der Massen, –
da wächst die Erde über sich hinaus.
Den ganzen Himmel scheint sie zu umfassen:
der erste Stern ist wie das letzte Haus.

Meter: iambic
***  S večerem tím pustým
by Julius Skarlandt

S večerem tím pustým
Tvoje oči přišly.
Vyhaslé, ach, dávno,
zasvítily v tmách.
Bázlivě se ptaly:
Odešla už bolest? –
Smrt, ta zapomněla!
Ještě, ještě čas...
S bludičkami znikly
plaménky dva černé.
Zaplakalo srdce
pro ztracený sen!

Meter: trochaic
POKOJ LIDEM DOBRÉ VŮLE!
by Karel Vojtěch Prokop

Vánice sněhová burácí v poli,
večer tak mrazivý, tmavý a pustý,
vše již sníh pokrývá – hory a doly –
obloha jeden mrak černý a hustý.
V chvíli té vyšla si ze skalných slují
nevlídná stařena, příšerná Zima,
divoké větry jí v loktuši dují,
již ruka na ňadrech ledových třímá.
Mířila k vesnici, světla kde plála;
nezkrotná zloba ji pohání k lidem.
Než došla k chaloupkám, sama se ptala:
Kde bych dnes zničila štěstí i s klidem?
Kde dýchnout zoufalstvím do jizby chladné,
pod vetchou pokrývkou mroucím již dětem,
v srdci, v němž naděje poslední vadne,
zmařiti vše, co se zvát může květem?
Kde v krbu zbořeném zapěti píseň,
že se krev zastaví při jejím zvuku?
Kde v okno setřásti ledovou tříseň?
Na čelo zoufalé kde vložit ruku? –
Domek tu při cestě dřevěný, malý,
snad že je nejmenší z celé té vísky,
sněhové peřiny střechu mu halí,
okna tak skrovna, a stěny tak nízky.
Ale v té světnici hlahol zní jasný,
třpytnými hvězdami okna se svítí;
kdo v domku přebývá, jistě je šťastný –
sem Zima nemůže, dál musí jíti.
Plíží se potají k mnohému prahu,
ve mnohé chaloupce lidé ji tuší;
nesmí však vejíti, dnes všude v blahu
chýlí se andělé nad lidskou duší.
K dvorci teď přichází; nad vískou chudou
pěkný dům zvedá se, vysoký, nový.
– Hoj! Tam snad bohatí v oběť mi budou,
mnoho běd skrývají bohatých krovy!
Vniknu jim do duší výčitkou děsnou,
rukou svou ledovou v ňadra jim sáhnu,
zavanu mrazem v jich veselosť plesnou,
v světle jim prázdnou noc přes oči stáhnu. –
– Kdo buší na dvéře? – Hospodář starý
zvedl se od stolu, do síně vyšel,
poslouchal chvíli ty bouřlivé sváry
severních větrův a mnoho v nich slyšel.
A takto přemýšlel ve staré hlavě:
Zlá je ta Zima – vždyť znám jich již mnoho –
ten, kdo má v hojnosti, přečká ji hravě –
šťasten, kdo udílí chudobným z toho.
Já dával vždycky rád, a syn můj také,
za to nám požehnal Pán Bůh zas více –
dnes štědrý večer jest v chaloupce všaké,
námi jsou šťastny též chudobných líce. –
Vrátil se do jizby k vnoučkům a dětem:
– To jen tak zima se dobývá v dvéře;
viď, hošku, ať se jen potlouká světem! –
A děcko nejmladší na klín zas béře.

Meter: dactylic
A S. M. La reina Isabel II en su visita a la Itálica
by José Lamarque de Novoa

Si renombre inmortal brinda la historial
rey que con aliento sobrehumano
en conquista sin fin alcanza ufano
el preclaro laurel de la victoria;
más noble y digno aplauso a la
                     memoria
ofrece del egregio soberano
que abre a la ciencia, con propicia mano,
fácil camino al templo de la gloria
Por ti, oh Reina, cual astro peregrino,
la antorcha del saber brilla fecunda:
Tú engrandeces de Itálica el destino.
Así bella aureola te circunda
y hoy de Trajano al par y Elio divino
álzase el nombre de Isabel Segunda.

Meter: polymetric
Soneto
by Antonio Afán de Ribera

Fue novio Juan de la sin par María,
y en el largo trajín de sus amores,
todos fueron ensueños seductores
y proyectos de bienes y alegría.
Llegó el plazo, o mejor, el fausto día
como dan en nombrarle los autores,
de encadenar a entrambos amadores,
en eternal unión, la Vicaría
¡Qué gran luna de miel! ¡Qué desatino
de amantes! pero al mes quiso
                  el demonio
que echara cada cual por su camino
Y al preguntar por qué, me dijo Antonio:
-«Como el vinagre se engendró del vino
así el amor se tuerce en matrimonio»

Meter: iambic
To Homer
by John Keats

Standing aloof in giant ignorance,
   Of thee I hear and of the Cyclades,
As one who sits ashore and longs perchance
   To visit dolphin-coral in deep seas.
So thou wast blind;—but then the veil was rent,
   For Jove uncurtain'd Heaven to let thee live,
And Neptune made for thee a spumy tent,
   And Pan made sing for thee his forest-hive;
Aye on the shores of darkness there is light,
   And precipices show untrodden green,
There is a budding morrow in midnight,
   There is a triple sight in blindness keen;
Such seeing hadst thou, as it once befel
To Dian, Queen of Earth, and Heaven, and Hell.

Meter: iambic
PRO ÚSMĚV
by Marie Calma

Je slyšet příkaz: dost již bolesti,
smích ať je s námi, radost, věčný lék
pro útrapy, jichž život seslal dost.
Smát chceme se, a třeba hlouposti,
a pít, ať cokoli, jen číše dno
když zapomnění skytne. – Volání
to kdyby bylo z duše výkřikem,
jak neměl poslechnout by umělec
a nesloužit mu, sobě k smíchu, jim,
jak v písni ubohý ten pacholík,
co sloužil sedm let, nic nedostal.
Jdi, básníku, a přiměj ruce své,
by nehmataly život v kořenech,
a oči své, by stínu nezřely,
a z tři sta šedesáti pěti dní,
jež šedé jsou jak mlha londýnská,
vem jeden, jenž se zdá být růžovým
alespoň po ránu. A pero své
do kudrlinek nuť, jak v menuet
se řadí rokokové figurky,
a k bolesti, k života podstatě,
ať cokoli dí hlasem tajemným,
se obrať zády: nejsi moderní,
jí řekni přes rameno na půl úst,
a dodat můžeš ještě – mám tě dost.
Tím její osud jistě zpečetíš.
A jdi a tvoř z radosti pro radost,
ze smíchu pro smích, z chvilek pro chvilky,
a šaškovské si připni rolničky
na cestu, kterou jít ti určili.
Jdi po povrchu, hlubiny se střez,
v ní smutky spí a bolest vede k nim;
ty nech je spat, nech spat své umění,
života nesmrtelnost pochovej,
úsměvem nahraď ducha, uvidíš,
jak rádo obecenstvo zatleská,
ač řekne – celkem prázdné bylo to,
však chvíle ušla nám. Tím vyhraješ.
Tvoř pro zábavu, pro smích! – Z hlubiny
což stejné lidská radost netryská
a není stejně věčná jako žal?
A ty, ač rád bys hlasu přisvědčil,
jenž toto dí, přec řekneš nakonec:
jen touha po radosti věčná je,
ne ona sama; zřídlo umění
je tu i tam. Však bolest umlčet
a lidem rysy její zastírat,
je na životě tak se prohřešit,
jak Jidáš na Kristu. Jí nezapru,
vždyť bez ní nebylo by poznání,
jímž všechno pochopit lze, usmířit,
ni úsměvu, jímž možno vykoupit.

Meter: iambic
Disticha.
by Jaroslav Vrchlický

Bouřně život dál se valí, réva v číši vysýchá,
než dno její bude prázdné, veršovat chci disticha.
Hexametr s pentametrem teď juž holá kostra je,
na ty struny, na ty flétny moje píseň nehraje.
Z celé duše nenávidím učený těch veršů krám,
a přec rád bych zahvízdnul si krátký, ostrý epigram.
Moudrost, jaká v číši skryta a již skytá dívčí ret,
mohou líp dva krátké řádky nežli epos vyprávět.
Plamen vášně krátký vždycky stačí v dvojverš ohnivý.
Pegasa chceš chytit v letu? rychle vjeď mu do hřívy.
V umělé než sloky vpravíš píseň svého varyta,
bleskem zmizí, v zrak ti stříkne jiskry svého kopyta.
Chceš-li líbat, ku polibku dvojích rtů vždy potřebí,
dvoum skloněným nad kolíbku děcka zdá se o nebi.
Plané růže! ať se o vás na krev pedant popíchá! –
Na tvých ňadrech veršoval jsem moderní ta disticha.

Meter: trochaic
TĚCH CHVIL NÁM BUDE VĚČNĚ LÍTO.
by Růžena Jesenská

Těch chvil nám bude věčně lito,
kdy velké nebe zamčeno
je mezi námi, slunce skryto
a srdce v pouta sevřeno.
Těch chvil, kdy není tepla v rukou,
a stíny vlhké, slzavé
nás dusí, kdy je láska mukou,
a srdce – dítě churavé.
Těch chvil nám věčné líto bude,
že sami jsme je zkalili,
ať konečně z nich mír jen zbude,
přec štěstí jsme si zkrátili!
To štěstí, které v žití řece
před tonutím nás uchrání,
a jediným je lékem přece
a zbraní proti zoufání!

Meter: iambic
1L: Wieviel Schönheit ist auf Erden
by Christian Morgenstern

Wieviel Schönheit ist auf Erden
unscheinbar verstreut;
möcht' ich immer mehr des inne werden;
wieviel Schönheit, die den Taglärm scheut,
in bescheidnen alt und jungen Herzen!
Ist es auch ein Duft von Blumen nur,
macht es holder doch der Erde Flur,
wie ein Lächeln unter vielen Schmerzen.

Meter: trochaic
- IX -
by Lopez de Mendoza

Non es el rayo del Febo luciente,
nin los filos de Arabia más fermosos
que los vuestros cabellos luminosos,
nin gemma de topaza tan fulgente.
Eran ligados de un verdor plaziente
e flores de jazmín que los ornaba,
e su perfecta belleza mostraba
cual viva llama o estrella de Oriente.
Loó mi lengua, maguer sea indigna,
aquel buen punto que primero vi
la vuestra imagen y forma divina,
tal commo perla o claro rubí,
e vuestra vista társica e benigna,
a cuyo esguardee merçed me di.

Meter: polymetric
Der Weg zur Bildung
by Friedrich Hebbel

Mensch, ergründe die Welt und nicht die Bücher; wie viel sie
Auch enthalten, es ward stets aus der Welt ja geschöpft,
Und, du magst es mir glauben, ich habe es selber erfahren,
Sagt sie dir es nicht auch, ist es für dich nicht gesagt.

Meter: trochaic
1L: Ohne Noth wird die bewacht,
by Friedrich von Logau

Ohne Noth wird die bewacht,
Die auff Unzucht nie gedacht;
Nur vergebens wird bewacht,
Die auff Unzucht hat gedacht.

Meter: trochaic
ZA ČESKOSŤ BUDOUCÍCH.
by Eliška Krásnohorská

To dědictví, jež po ctných mateřích
a po ctných otcích našim rukám vzdáno,
ó zdali rozhojněno, požehnáno
zas přejde na dědice doby naší?
Zda nic v něm nepropadne promrháno?
zda nezkrátil ho nižádný náš hřích?
zda zůstavíme větší, lepší, krasší
čásť dětem svým, než jakou my jsme vzali,
když osiřelí, chudičtí a malí
jsme na hrobech svých otců z mrtvých vstali?
O z mrtvých vstali jsme! Zdaž neuhasen
jest budoucím ten zápal z mrtvých vstání,
zdaž zachovali jsme jej v plápolání,
ten žár, jímž národ byl i bude spasen?
Ten tvůrčí zázrak lásky – zdali v nás
plá dosavad, zda cizích vichrů mráz
se nedotknul těch svatých pochodní,
jež hořící jsme odevzdati měli
v dlaň budoucích? Zda nekmitá se chvělý
a zbledlý vstříc jim plápol národní?
Zdaž naše láska dětem hřivny množí,
zda za jich českosť více v oběť složí,
než dáno za naši? Zdaž odkáže
náš ideál jim čistší oltáře,
než u kterých kdys otců vroucí duch
nám srdce posvětil? Zda vyšší chrámy
čnít budou vnukům, vyklenuty námi,
než ty, z nichž věčně hlaholí nám v sluch
svým oceánem hymna slávy předků?
A k dějům vznešeným jich mužných činů
ctný list-li vyplníme, k pýše synů,
před zraky příštích soudců, pozdních svědků?
Zdaž trofej: odražený vrahů hrot,
jenž o hruď naši železnou se zláme,
v znak hrdý zdědí po nás mladší rod?
Zda vítězíme? O – zda neklesáme?
A jazyk svůj, ten svatý ducha meč,
ten klénot srdcí, krve naší řeč
i naší půdy, živý dech ten boží,
jímž z hlíny mrtvé národ probuzen,
zdaž ústy našimi se slavně zmnoží
a nezazní-li snížen, ochuzen?
Zda vzdáme dětem jazyk bohem daný
výš ctěný, mocnější, výš milovaný?
S tím statkem skvostným, před dědiců tváří
zda dobrými jsme byli hospodáři?
A přivedeme k budoucnosti bráně
lid cizotou tak neposkvrněný,
by neodehnal meč ho plamenný?
A není skvrn ni v našich srdcí bláně?
O znejme se! Druh druha vznesme sebe!
Hle, nad námi plá dosud české nebe,
jež sluncem, hvězdami nám v cestu září!
Sem srdce všech, ať vzplanou na oltáři,
sem duše všech, ať s jásotem se vzbudí,
sem pravice, sem odhodlané hrudi!
Výš čela! nechtějme se v hanbě vléci
a rány svoje nastavovat biči!
Ne, nedejme hrad práva vrahům ztéci;
vzdor, válka živlu budiž, jenž nás ničí,
a žádná oběť nebudiž nám těžkou,
by Čechem zůstal Čech a Češka Češkou!
Spíš klid a blaho lze nám oželeti,
než obětovat děti, drahé děti,
své české děti, budoucnosť to všecku!
O ctěte svatou lásku k vlasti v děcku;
pud vrozený v něm cizotě se vzpírá
a v cizím jhu květ mládí teskně zmírá!
Ó ženy české, buďte víc než děti!
Či jest vám před nimi se zastyděti?
Jest vaše srdce odrození bližší
a s cizotou-li snáze tovaryší?
O Češky, vstaňte čisty, prosty výtek,
ať žehnají vám rtové českých dítek!
Vy, mužové, vy buďte víc než ženy!
Vy, Čechové, buď každý mužem z vás,
ať v Žižkův silný národ obnovený
klá věčně marně cizích zbraní ráz,
a toho nebude, by vlastní zbrojí
sklál někdy český národ českosť svoji.

Meter: iambic
POD SNĚHEM
by Josef Svatopluk Machar

Pod bílým sněhu příkrovem
zem celá dříme tichým snem.
A stále víc ho dopadá
na klidnou ves a na lada.
A každé křoví, každý strom
se halí v bílém plášti tom.
I na hřbitově sešlý kříž
je k nepoznání pod ním již.
A hroby všechny kryty jsou
jen velkou plachtou jiskřivou.
Ba, kraj ten sám je jako hrob,
kde není tuchy prošlých dob.
Jej chvilkou vzruší vran jen hlas –
ty proletnou – a ticho zas – –
Tak šediny snad přikrejí
ty rovy mladých nadějí.
Klid bude v srdce hlubině
jak v posněžené krajině...

Meter: iambic
Soneto
by Nicolás Fernández de Moratín

Amor, tú que me diste los osados
intentos y la mano dirigiste,
y en el cándido seno la pusiste
de Dorisa, en pasajes no tocados;
si miras tantos rayos fulminados
de sus divinos ojos contra un triste,
dame el alivio, pues el daño hiciste,
o acaben ya mi vida y mis cuidados.
Apiádese mi bien. Dila que muero
del intenso dolor que me atormenta;
que si es tímido amor no es verdadero;
que no es la audacia en el cariño afrenta;
ni merece castigo tan severo
un infeliz que ser dichoso intenta.

Meter: polymetric
79.  Der geistliche Tempel GOttes.
by Angelus Silesius

Die Pforten deiner Stadt/ Mein GOtt/ sind Perlefein:
Was muß doch für ein Blitz mein Geist dein Tempel seyn?

Meter: iambic
Sonetos – IV
by Miguel W. Garaycochea

Nací y lloré sin haber aún sentido
si tenía experiencia en ese estado,
entré en razón, y entonces, desdichado,
toda clase de penas he sufrido.
Mi juventud se acerca ya al olvido;
la vejez llega a paso apresurado;
y de la muerte el rostro descarnado
veré patente un día no sabido
¿No es, pues, la vida un don bastante triste?
¿No es un peso que abruma a los mortales?
¡Nada se sufre cuando no se existe!
Esto dicen los hombres inmorales
a quienes ya la religión no asiste
con la esperanza en premios inmortales.

Meter: iambic
Padla lípa.
by Sigismund Bouška

Již padla? jak ta zvěst mnou pozachvěla!
Sta let již stála pevně u kostela,
jak jeho sestra ladná, obrovitá,
vždyť od něho vše odvracela blesky,
a znala všech, kdož přicházeli, stesky – –
Teď drvoštěpů pádná ruka hbitá
tři dny již kmen a kořeny jí drtí,
až klesla dnes jak velká oběť smrti.
Je hřbitov jako dlaň a není místa!
Kde lípa stála, kostnice se chystá.
a první mrtvou lípa býti měla – –
A zítra svátek Božího jest Těla.
Tři dny jsem chodil kol té smutné lípy.
Ráz seker padal jako žhavé šípy,
jí ruka katů nejprv hlavu sťala,
vždyť báli se, až celou tíhou padne,
že zdrtí život tělo bezevládné,
že zdrtí chýši, jež se dole krčí
blíž kostela, kde lípa, obr, trčí.
Tož jako mravenci, jak datli vzhůru
se lidé drápou, čníce do azuru,
jich pily teskné miserere pějí,
až sněti lípy bolestí se chvějí.
Teď s hlukem příšerným se s výše řítí
snět nesmírná a padá v hrobů kvítí,
hrob drtí se a bílé kosti svítí – –
Již padla. Zase o jednu smrt více.
Jak starý přítel byl by zemřel všem,
se sbíhá ves a smutná každá líce.
Včel, hmyzu roj se vznesl s bzukotem.
A řekly včely: S Bohem, naše máti,
dřív nežli otevřela jsi nám květ,
tě zahubili lidé, stromů kati,
nás oloupivše o vůni a med.
A řekli mravenci: V tvé tvrdé kůře
jsme měli útulek, teď bude hůře,
buď každý ráz těch děsných seker klet!
A řekli ptáci: S Bohem, naše hnízda,
teď pila v těle hostitelky hvízdá,
my siří v dál svůj obrátíme let.
A řekla věž: O s Bohem, sestro věrná,
má žalost jedině jest bezeměrná,
teď sama jsem, již navždy sama, sama!
již ztichla provždy hudba listí známá,
jsem sirá teď v té výši větrné.
A lípa leží. Kdož tu netrne?
I mrtví v zemi zachvěli se mrazem,
když nová mrtvá v hroby padla na zem.
Já přišel, ještě listí se jí chvělo.
A zašeptala: Zítra Boží Tělo!
Já těšila se tak! již zítra, zítra
já uzřím Spasitele v slávě z jitra!
Ven přes chrámu zeď hlédnu ze hřbitova,
a po roce zas uvidím Jej znova,
jak půjde kolem slavném ve průvodu,
to v žalmů pění, hymnů chorovodu.
Mé sněti jemu všemi svými listy
svůj choral zazpívají svatý, čistý.
Ó běda, podeťata padám čelem
a zmírám dnes již přede Božím Tělem!
A já ji těšil: Marně lípo stýskáš,
svou smrtí ještě víc, než toužíš, získáš!
Tvé sněti dají srdčité nám listy,
je spletem u věnce a v oltář čistý
je dáme zítra v oběť Spasiteli,
tvé sněti kolem, aby všecko zřely!
My jimi celou vyzdobíme cestu,
kde Ježíš půjde za zpěvů a slávy,
jak ženich nebes svoji pro nevěstu.
A dívky listím tvým si zdobí hlavy.
Vše zbylé sněti rozdělí si víska
a každá chata ozdobí se nízká,
tak budeš všude Spasiteli blízka.
A dřevo tvé, to měkké, vonné, bílé,
to vezme řezbář za tvůrčí kdys chvíle
a cherubini z něho vyniknou divem
a na oltáři vstanou v tvaru živém!
A lípa šeptla: Žehnána buď rána,
jež podetla mě, Bohu hossiana!
A zemřela. – Jen listím dechlo cosi
jak retem, který modlí se a prosí.
Já domů šel, v svém zraku plno rosy.

Meter: iambic
LXXIX Mne bohové trestat nemohou,
by František Zavřel

Mne bohové trestat nemohou,
pod zachmuřenou oblohou
ač stojím vzpřímen dosud.
Žiji jen tebe, tebe ubohou
a hrozivý tvůj osud.

Meter: iambic
- XXVII - A una esperanza dudosa
by Trillo y Figueroa

De anciano roble un tronco mal vestido,
con débiles raíces amarrado
a un duro escollo, a quien el tiempo airado
de una alta roca había dividido,
yacía en la montaña, defendido
más del riesgo a que estaba dedicado,
que de amiga segur o de olvidado
rigor, no al infelice concedido.
Doliente asombro del hermoso día,
de mi esperanza simulacro era,
y horrendo asilo de aves gemidoras.
¡Oh cuán ingrato el riesgo se desvía
de quien trofeo el precipicio fuera!
¡Oh cuánto muere un triste en horas breves!

Meter: iambic
- XLII - A su desengaño
by Luis de Ulloa y Pereira

Llego de la tinieblas reducido
a ti, Deidad que alumbras los mortales,
mal borradas del rostro las señales
no bien del cautiverio redimido.
Y la soberbia imagen de Cupido,
fingida en el mejor de los metales,
arrojo despreciada a tus umbrales,
por glorioso trofeo del olvido.
Si llegare a tu Templo el dueño hermoso,
que despreciando los aplausos míos,
adora otros ingratos pensamientos.
El ídolo le muestra fabuloso,
tan venerado de mis desvaríos,
tan ultrajado de mis escarmientos.

Meter: polymetric
The Tay Bridge Disaster
by Knight of the White Elephant of Burmah William McGonagall

Beautiful Railway Bridge of the Silv’ry Tay!
Alas! I am very sorry to say
That ninety lives have been taken away
On the last Sabbath day of 1879,
Which will be remember’d for a very long time.

’Twas about seven o’clock at night,
And the wind it blew with all its might,
And the rain came pouring down,
And the dark clouds seem’d to frown,
And the Demon of the air seem’d to say—
“I’ll blow down the Bridge of Tay.”

When the train left Edinburgh
The passengers’ hearts were light and felt no sorrow,
But Boreas blew a terrific gale,
Which made their hearts for to quail,
And many of the passengers with fear did say—
“I hope God will send us safe across the Bridge of Tay.”

But when the train came near to Wormit Bay,
Boreas he did loud and angry bray,
And shook the central girders of the Bridge of Tay
On the last Sabbath day of 1879,
Which will be remember’d for a very long time.

So the train sped on with all its might,
And Bonnie Dundee soon hove in sight,
And the passengers’ hearts felt light,
Thinking they would enjoy themselves on the New Year,
With their friends at home they lov’d most dear,
And wish them all a happy New Year.

So the train mov’d slowly along the Bridge of Tay,
Until it was about midway,
Then the central girders with a crash gave way,
And down went the train and passengers into the Tay!
The Storm Fiend did loudly bray,
Because ninety lives had been taken away,
On the last Sabbath day of 1879,
Which will be remember’d for a very long time.

As soon as the catastrophe came to be known
The alarm from mouth to mouth was blown,
And the cry rang out all o’er the town,
Good Heavens! the Tay Bridge is blown down,
And a passenger train from Edinburgh,
Which fill’d all the people’ hearts with sorrow,
And made them for to turn pale,
Because none of the passengers were sav’d to tell the tale
How the disaster happen’d on the last Sabbath day of 1879,
Which will be remember’d for a very long time.

It must have been an awful sight,
To witness in the dusky moonlight,
While the Storm Fiend did laugh, and angry did bray,
Along the Railway Bridge of the Silv’ry Tay,
Oh! ill-fated Bridge of the Silv’ry Tay,
I must now conclude my lay
By telling the world fearlessly without the least dismay,
That your central girders would not have given way,
At least many sensible men do say,
Had they been supported on each side with buttresses,
At least many sensible men confesses,
For the stronger we our houses do build,
The less chance we have of being killed.

Meter: polymetric
Prosba.
by Josef Kuchař

Ty Bože, jenž se nad hvězdami
blankytným pláštěm odíváš,
Ty Bože, který lidské klamy
tak jako bolesť lidskou znáš,
Ty víš, co hruď má za žal nosí,
Ty úlevu též pro ni máš;
má celá bytost Tebe prosí:
kdy v žití klid a mír mně dáš,
Ty velký Bože náš?!
Ty velký Bože náš!
Svůj život do Tvých kladu rukou,
vždyť věrný byl jsem syn vždy Tvůj,
a usoudil-li’s by zhas’ mukou, –
mé broučky doma opatruj.
Kdo hřál by, chudé, na své hrudi?...
Těch drobných očí pláč a žel,
jenž srdce otce neprobudí,
by nebesa Ti prorážel. –
Mír vsej v mou duši s hvězdné nivy,
Ty velký Bože dobrotivý!

Meter: iambic
Útěcha.
by Josef Ježek

Nelkej Lopoto, že z básní tvých ni v jedné
slepý kritik nezří krásy zjev,
pomni, že i bystré oko s tíží zhledne
jedno zrnko v plném koši plev.

Meter: trochaic
Tryzna za Boecklinem. (V.)
by Jaroslav Vrchlický

Věku půl skoro již letělo nad mojí hlavou;
znechucen prací svou, jako tím, co zve se „slávou“,
znechucen nepřízní, která tu se všech stran syčí,
s jakou mi hází v tvář kal svůj rod trpasličí.
Co jsem ctil, miloval, odešlo v průběhu roků,
prázdní se heroů řady a rostou legie soků,
panáci zbývají, šosáci zívají, nevím, zda děti či blázni,
bez citu, bez srdce tupí a suší a prázdní.

Meter: dactylic