XI.
by Adolf Černý

Ticho ve přístěnku, mouchy bzučí pouze,
pod strop k vířivému reji vzlétají,
jiné tlukou v letu do okénka v touze,
ale zpátky ve svůj žalář padají.
Ticho ve přístěnku, jenom v trámu kdesi
vytrvale hryže, klepá červotoč –
zvuk ten tajemný však báby nepoděsí,
její duch se neptá, odkud zní a proč.
Nehnutě tu sedí lůžka na pelesti,
oko tupě se kams dívá, nedívá,
ucho nevnímá, zda kde co zašelestí,
ruka v klínu leží jako neživá.
Není zde ni duší v době, jež teď plyne,
z přítomnosti stále zpět se navrací
k chvíli, od níž jako podtržena hyne,
od níž srdce stále tiše krvácí.
Se skřínkou zří muže, v ní jsou drahé knihy,
za něž otec kdysi život položil –
v srdci ránu cítí, balvan velké tíhy,
cítí, jak jí život náhle prchá z žil.
A dál nic už neví, temno pohltilo
další hrozné chvíle, další hrozný děj –
jako by ji lůno hrobu zastínilo...
nic... nic... ani sen k ní neslét', čaroděj.
Když se probrala, zde byla ve přístěnku
májový déšť šuměl tiše v listí venku,
jako by se nad číms také rozplakal.
Kdo to pláče u ní? Jaké jsou to změny?...
Víčko těžké, že ho nelze otevřít,
ústa ztuhlá, jazyk jako olověný –
nemůže se ptáti ani okem zřít...
Zase temno v duši, zase mrak ji halí,
slunce vědomí s ním těžko zápolí...
Co se to s ní stalo?... Cípek roušky malý
odestřen... Je chora? Nic ji nebolí.
Teď se víčko zvolna otevřelo – hledí:
Alžběta tu v slzách nad ní skloněna,
Jan tu se svěšenou hlavou, oba bledí...
Jaká se to s ní jen stala proměna?...
V tom jak na obloze větru zavanutím
když se příkrov mlhy rázem rozptýlí,
vyjasnilo se jí náhlým duše hnutím,
vše k ní vrátilo se jedné ve chvíli...
„– Jsme tu sami?“ – ztěžka, zvolna zašeptala.
„– Sami – farář dávno odešel i děd.“
Alžbětina ručka hladila ji malá,
Jan se sklonil nad ni zarmoucen a bled.
„– Vzali knihy?...“ „Vzali...“ Všecko pravda tedy!
„– Poklad navždy ztracen,“ tiše zalkala –
slzy vyprýštily, prolomeny ledy,
jimiž všecko ztuhlo... duše zoufala!
V těžkém okamžení tom jak anděl boží
byl by na útěchu její promluvil:
„– Ne však poklad v srdci, který sám se množí,
který do posledních zůstane nám chvil.
Knihy vzít nám mohli – přežel budiž Bohu –
mohou tělo týrat, vrhat v pohromy,
mohou poutat ruce, mohou poutat nohu,
ne však poklad vzít, jejž máme v svědomí!...“
Kdo ji to tak těší? Je to vnučka její?
Ta, jež odňata jí byla po léta?
Oči září jí, ač slzami se skvějí –
je to dcery její dítě, Alžběta!...
Byla ztracena – a zas je nalezena,
byla umřela – a zase ožila;
z děcka bezradného je teď pevná žena,
símě chová, jež v ni bába vložila.
Knihy ztraceny – však drahý poklad jejich
v srdci této dívky dál jest zachován;
otec knihy schránil sněhu ve závějích –
poklad jejich zmnožit dopřál dceři Pán...
Usmála se slabě na svou vnučku milou,
obrátil se zvlhlý pohled na zetě –
a již oči přimkla, jata spánku silou,
nevěděla o zlu, žalu, o světě...
Nevěděla o něm dlouhé dny a týdny,
u jejího lože smrt již hlídala –
darovala jí však ještě život bídný,
dnů, jichž syta byla, ještě přidala.
A tak bába pila ještě hořký kalich,
jejž byla již jednou do dna vypila –
vzali přísahy z úst jejích k smrti zralých,
žít že nechce věrou otců zpozdilá,
že se zříká bludné víry podobojí
a že věrna chce až k smrti zámořím
zůstat církvi svaté, na skále jež stojí,
jejíž přemocnou jest hlavou věčný Řím...
Alžbětu tak přísné nepostihly tresty,
jen se zpovídala, snesla pokání –
bylať ovečka jen zavedená s cesty,
ale zachráněná příkré na stráni.
Pilně jen má chodit na mše do kostela,
na cvičeních bývat často na faře –
pod její pak rukou rouška přeumělá
s květy ku ozdobě vzniká oltáře.
Jan zas chodí smuten se svěšenou hlavou,
zamračen zas v pole, luka chodí děd –
jen to dítě s hlavou sličnou, zlatoplavou
chodí mezi nimi jako živý květ...
Vše to táhne myslí neodbytně, dlouze...
Kdesi s pastvin teskní píseň šalmají...
Mouchy tlukou v letu do okénka v touze,
ale zpátky ve svůj žalář padají...
Pod myšlenek tíhou bába hlavu věsí,
oko vpřed se dívá, ale neví proč...
Ticho ve přístěnku, jenom v trámu kdesi
vytrvale hryže, klepá červotoč...

Meter: trochaic