PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Felicitación en el día del santo
by José María Posada

Dichoso yo, que por favor del cielo,
encontré lo que tanto deseaba,
para apagar la sed que me abrasaba,
andando por los yermos de este suelo.
Sed de un amor de paz y de consuelo
tras de otro amor que el alma me angustiaba,
ostentando el placer de verla esclava,
rendida siempre a su imperioso anhelo.
Al verme en tan penosa desventura
guiado por impulso misterioso,
ofrecí al Eterno mi amargura;
miróme compasivo, y, bondadoso,
entregóme a un Arcángel de dulzura,
celoso de mi bien y mi reposo.

Meter: iambic
Al Conde de la Puebla, que por omiso en el gobierno de Sevilla el autor le hizo este satírico
by Juan de Salinas

Contábame mi abuela, buen siglo haya,
que yendo a una misión un teatino,
caballero en un prójimo pollino,
se sentó el animal, como una maya,
y se sentó en medio de un pantano;
y que el Padre con mucha melodía:
Arre, Deo gratias, arre, le decía:
arre, arre, Deo gratias, oye hermano;
y el bellaco del asno, viendo el modo,
se estaba rellenando en medio el lodo.
Pasó por allí acaso un arriero,
vio la flema del Padre misionero,
y llegando al hermano en el cogote
cuatro muertos le dio con un garrote.

Meter: polymetric
Antonio de Leyva
by Adolf Friedrich von Schack

Rings von Pavias Mauerkranz
Gewahrt man blitzend Speer an Speer;
Ein Jahr umzingelt König Franz
Die Wälle schon mit seinem Heer;
Schon wüten Pest und Hunger drinnen,
Und keiner ist, der Hilfe bringt;
Doch, ob der Feind auch näher dringt,
Es wanken nicht die Festungzinnen,
So lang für Karl, dem er vereidigt,
Antonio Leyva sie verteidigt.
Da sendet Franz mit welscher List
Verkappte Späher in das Thor;
Durch Trug, wie er am feinsten ist,
Bethören sie der Mannschaft Ohr;
Auf Markt und Gassen, Wall und Türmen
Schleicht durch das Heer der Teufel Gold,
Bis Aufruhr in Pavia grollt
Und Meutrer zu Antonio stürmen:
»was, Feldherr, hilft das Widerstreben?
Die Festung müßt Ihr übergeben!«
Drauf Leyva: »Weicht aus diesem Saal!
Eu'r Hauptmann einzig bleibe hier
Und meld euch dann, was ich befahl!
Nochmals hinweg! Was zögert ihr?«
Der Hauptmann winkt und, zu vollführen,
Was er gebeut, gehn jene stumm;
Antonio aber schließt ringsum
Des Saales feste Eisenthüren
Und donnert in des Hauptmanns Ohren:
»zieh, Schurke, zieh! Du bist verloren!
Verräter nenn' ich dich an Gott
Und an des Kaisers Majestät;
Um Gold, von Franken ausgesät,
Treibst du mit Ehr' und Treue Spott!
Zieh, zieh! Kein Weg zur Flucht ist offen!«
Auf den Bestürzten eilt er los,
Hieb folgt auf Hieb und Stoß auf Stoß;
»weh!« – ruft der Hauptmann – »weh! getroffen!«
Zu Boden taumelt der Bethörte,
Durchbohrt von Don Antonios Schwerte.
Indessen tönt von unten schon
Der Soldateska wüst Geschrei;
Es wächst und schwillt die Meuterei;
Den Hauptmann fordern sie und drohn
Mit Lanzen und entflammten Lunten;
Antonio aber tritt gefaßt
Auf den Balkon vor dem Palast
Und schleudert ins Gewühl nach unten
Den kaum erblaßten Toten nieder.
»ihr fordert ihn, da habt ihn wieder!«
Und wild ertönt das Racheschrein
Der Kriegerhaufen; voll von Wut
Verlangen sie des Feldherrn Blut;
Doch festen Schritts in ihre Reihn
Steigt er hinunter. »Hört, ihr alle,
Daß diesen für Verrat und Trug
Ich in gerechtem Kampf erschlug!
Die Leiche werft hinab vom Walle,
Damit wir König Franz belehren,
Wie seine Söldlinge wir ehren!
Ihr bebt vor Pest und Hungersnot
Und sagt dafür der Ehre ab;
Seht hier – es ist mein letztes Brot,
Ich werf' es in den Strom hinab;
Und wollt ihr noch von Schande reden
Und Uebergabe – nun, wohlan!
Euch alle will ich Mann für Mann
Im Kampf bestehn und werde jeden,
Sobald er fiel von meinen Händen,
Als Leiche den Franzosen senden.«
Ein Murmeln ging, als so er sprach,
Ein Staunen durch der Krieger Reihn;
Nicht einer wollte so mit Schmach
Befleckt vor seinem Feldherrn sein;
Verzeihung sich erflehend, traten
Sie um ihn her und schwuren neu,
Zum letzten Atemzuge treu
Sein wert zu sein durch Heldenthaten.
Und König Franz verließ in Schnelle,
Da er's vernahm, Pavias Wälle.

Meter: iambic
19.
by Friedrich von Logau

Schlecht und recht behüte mich, Tück und Vorthel aber nicht!
Folge du der Welt und ich dem, was Gottes Geist hier spricht.

Meter: trochaic
-II-
by Garcilaso de La Vega

En fin, a vuestras manos he venido
do sé que he de morir tan apretado,
que aun aliviar con quejas mi cuidado,
como remedio, me es ya defendido.
Mi vida no sé en qué se ha sostenido,
si no es en haber sido yo guardado
para que solo en mí fuese probado
cuánto corta una espada en un rendido.
Mis lágrimas han sido derramadas
donde la sequedad y la aspereza
dieron mal fruto de ellas y mi suerte.
Basten las que por vos tengo lloradas.
No os venguéis más de mí con mi flaqueza;
allá os vengad, señora, con mi muerte.

Meter: polymetric
PŘED RODINOVOU „BOUŘÍ“.
by Svatopluk Čech

Co silou nezdolnou mne jalo z této hlavy?
Sám bádal jsem, proč k tomu právě výtvoru
vždy vracely se zas mé kroky bez únavy,
k té divě rozvířené pídi mramoru ?
Tu vzpomněl jsem, jak druhdy jinošskou mi duši
nic rovně nejímalo plesným nadšením
než vichr divoký, když náhle v dusné hluši
vzduch prachem zatemnil a vírným lupením.
Jak rozkošně mi bylo v prudkém vůkol ruchu,
jak radostně jsem stíhal mraků vzteklý hon,
jak divukrásnou hudbou býval mému sluchu
šum větví tančících i krovů hvizd a ston.
Jest v každém duchu mladém z mořských ptáků cosi,
jimž hladké vodní plochy klid se nechutí;
po vřavě zpurných vln on práhne s albatrosy
a nad troskami máchá vesel perutí.
V bouř letí s tužbou slepou jedva vědom sobě,
že pudí jej tam zákon věčné obnovy,
jímž svět se brání stále ztrnutí a mdlobě
a znovu vždy zas láme nové okovy.
Leč kdy pak burný var se jasní pevným cílem
a niče tvoří sám – tu prchá jeho čar,
neb náhle ucítíš zas nad svým vlastním dílem
dech čerstvý bouře nové, jež mu chystá zmar.
Ó, první nadšenou tu rozkoš z bouře samy,
již mladistvá jen duše krátko prožije,
tu svěžími v mé čelo přivál vzpomínkami
tvůj oživený mramor, vzácný génie !

Meter: iambic
Kdybych měl moc světa všeho,
by Emanuel Züngel

Kdybych měl moc světa všeho,
jmění krále bohatého,
zlato, stříbro, věci drahé,
i to, co mi nejvíc blahé:
vše bych dal Vám s radostí
na důkaz své vděčnosti.
Vše to dal bych s vůlí vděčnou
Vám za lásku nekonečnou,
s prosbou, abyste i dále
miloval mne neustále.
Že však nelze s čeho býti,
račtež vůlí za vděk vzíti.

Meter: trochaic
Die wunderliche Prinzessin.
by Joseph von Eichendorff

Nun verliebt die Augen gehen
Ueber ihres Gartens Mauer,
War so einsam dort zu sehen
Schimmernd Land und Ström' und Auen.
Und wo ihre Augen gingen:
Quellen aus der Grüne sprangen,
Berg und Wald verzaubert standen
Tausend Vögel schwirrend sangen.
Golden blitzt es über'm Grunde,
Selt'ne Farben irrend schweifen,
Wie zu lang entbehrtem Feste
Will die Erde sich bereiten.
Und nun kamen angezogen
Freier bald von allen Seiten,
Federn bunt im Winde flogen,
Jäger schmuck im Walde reiten.
Hörner munter drein erschallen
Auf und unter durch das Grüne,
Pilger fromm dazwischen wallen,
Die das Heimathsfieber spüren.
Auf vielsonn'gen Wiesen flöten
Schäfer bei schneeflock'gen Schafen,
Ritter in der Abendröthe
Knien auf des Berges Hange,

Meter: trochaic
- XXIII -
by Juan de Tassis y Peralta

De cera son las alas, cuyo vuelo
gobierna incautamente el albedrío,
y llevadas del propio desvarío,
con vana presunción suben al cielo.
No tiene ya el castigo, ni el recelo
fuerza eficaz, ni sé de qué me fío,
si prometido tiene el hado mío
hombre a la mar como escarmiento al suelo.
Mas si a la pena, Amor, el gusto igualas,
con aquel nunca visto atrevimiento,
que basta a acreditar lo más perdido.
Derrita el sol las atrevidas alas,
que no podrá quitar el pensamiento
la gloria, con caer, de haber subido.

Meter: iambic
A las doctas cenizas del gran poeta Juan Pérez de Montalbán
by Juan Antonio Deza y del Águila

En este Mausoleo un Fénix yace,
que nunca tanto ser lo ha parecido
Como ya que ha ceniza reducido
desde su Ocaso a nuevo Oriente nace.
Por más que lo voluble lo amenace
apostando a su crédito el olvido
el vuelo de su pluma esclarecido
a más glorioso, a su pesar le hace
Breves lustros gozó (¡desgracia nuestra!
que el destino a los méritos no mira)
si bien en la verdad vive infinitos.
Pues siéndolo sus números, bien
                     muestra
no morir Montalbán, que si hoy
                     espira
es para eternizarse en sus escritos

Meter: iambic
Glückwünschung an Jhr. Hochfürstl. Durchl.
 Hertzoa Christian Albrechten zu Schleßwig/
 Hollstein/ rc. über Auffrichtung der Universität
 Kiel 1665. den 5. Octobr.
by Heinrich Mühlpfort

Daß dir/ Hochwürdigster/ jetzt die gelehrte Welt/
Gedächtnüß-Tempel baut/ und Ehren-Säulen setzet;
Dein Lob in Taffeln gräbt/ die keine Zeit verletzet;
Für deinem hohen Thron in Demuht nider fällt/
War vor auch ihre Pflicht: jetzt wird sie zur Begierde/
Die reitzt/ Held
Deß Stammes Göttlichkeit/ der Tugend Sonnen-Glantz
Hat dich zwar längst bekrönt/ mit tausend Lorbeer-Reisern:
Nun kan Apollo nebst den Musen sich nicht äussern/
Dir/ hochgebohrner Fürst/ zu winden einen Krantz/
Von Blumen die ihm selbst/ dein Helicon gegeben/
Nun du ihm Sitz erbaust/ und heißt ihn bey dir leben.
Wie frolockt Hollstein jetzt ob seiner Seeligkeit;
Wie manch berühmter Kiel wird
Der Cimbern edles Blut entzücket dahin reisen/
Zu sehn die hohe Schul und die Vollkommenheit/
Erwehlter Wissenschafft und andrer seltnen Gaben/
Die in dem Sammel-Platz sich da befunden haben.
Durchläuchter/ weil der Kreyß der Erden bleibet stehn/
Wird dein hochfürstlich Hauß ein ewig Ruhm vergöttern/
Dein Lorbeer der ist frey von allen Plitz und Wettern/
Und dieses Musen-Haus wird ein Gericht erhöhn/
Das zu den Sternen steigt/ und reich an Herrlichkeiten/
Sich bey dem Monden und der Sonnen auß-kan breiten.
Esrühmt solch löblich Werck der Auff- und Niedergang/
Esschäumt der nahe Bellt auß Freuden seine Wellen/
Daß sich umb Mitternacht der Künste Sonn erhellen
Und prächtig heitern sol. Man hört den süssen Klang
Auch übers weite Meer/ den deine Nachtigallen/
Zu Ehren/ Dir/ O Fürst/ hertzräubrisch lassen schallen.
Was vor dein Helden-Stamm/ und Königliches Blut
Mit tapffrer Faust verübt und Land und Volck beschützet;
Wie deiner Hoheit Stral auch in die Fern geblitzet.
Den unerschrocknen Geist/ den rechten Leuen-Muht
Zeigt jetzt dein Musen-Volck durch sein er fahrnes Schreiben/
Und wirds der Ewigkeit-Register einverleiben.
Porphyr und Marmel bricht/ das Ertz zerschleifft die Zeit.
Sapphir und Gold sind nicht befreyet vom Verderben:
Alleine/ grosser Fürst/ diß Lob kan nicht ersterben/
So deine hohe Schul auß Schuld und Danckbarkeit/
In klugen Schrifften weißt. Man wird dich preisen hören/
Biß daß die letzte Glut diß Gantze wird zerstören.
Egypten trotzte sehr auff seine Wunderwerck/
Jetzt sind sie bey der Welt berufsne Särge worden.
Diß ist was Göttlichers/ das/ hoher Printz von Norden/
Dein Auffsicht hat erbaut. Es ist der Musen-Berg/
Und nicht nur Staub und Grauß/ wie dort/ von theuren Steinen.
Hier siht man wesentlich der Weißheit Pharus scheinen.
Unendliches Gelück beschwinge deinen Thron/
Duchläuchter! was zuvor in Griechen-Land geblühet/
Was man von Künsten sonst hochschätzbares ersihet/
Entdecke dein Parnaß/ und nehme gleichen Lohn
Deß Ruhmes zu sich hin/ drauff Holl-Stein sich kan gründen/
Wie noch bey ihm Athen und die

Meter: iambic
CO JEŠTĚ CHYBÍ
by Josef Svatopluk Machar

Povybledlý rudý fábor
černou fángli namlouvá si –
program náš měl být kdys Tábor
teď to Řím zas má být asi,
oheň blikavý a voda
vyvětralá v putynce –
Už jen tahle episoda
do našeho blázince.

Meter: trochaic
Las causas de la ruina del Imperio romano
by Quevedo

En el precio, el favor; y la ventura,
venal; el oro, pálido y tirano;
el erario, sacrílego y profano;
con togas, la codicia y la locura;
en delitos, patíbulo la altura;
más suficiente el más soberbio y vano;
en opresión, el sufrimiento humano;
en desprecio, la ciencia y la cordura,
promesas son, ¡oh Roma!, dolorosas
del precipicio y ruina que previenes
a tu imperio y sus fuerzas poderosas.
El laurel que te abraza las dos sienes
llama al rayo que evita, y peligrosas
y coronadas por igual las tienes.

Meter: polymetric
Nach Martial
by Friedrich Schiller

»welch unnützes Geschwätz !« Und leugnen wir denn, was bekannt ist?
Unnütz freilich, doch du – treibst du was Besseres, Freund?

Meter: trochaic
O ženy, suggerující mně život,
by Adolf Racek

O ženy, suggerující mně život,
o ženy, suggerující mně úsměv,
o ženy, suggerující mně sílu,
o ženy, suggerující mně radost,
o ženy, suggerující mně vášeň!
Já cítím ženství svojí v mužskosti,
já byla jsem, já byla jsem, já byla,
ach, kdy jsem byla, kdy, ach, kde jsem byla?
Kdo poví mně, kdo poví mně?
O děti, děti, usměvavé děti,
o děti, děti, hrající si děti,
o děti, děti, rozpustilé děti,
o děti, děti, s nadějemi děti,
o děti, děti, čisté, svaté děti!
Já bylo jsem, já bylo jsem, já bylo,
tak dávno, dávno, nedávno, včera, včera,
já bylo jsem a brzy budu zase,
já bylo jsem a budu brzy zase!
O duše davu, mohutná a silná,
o duše davu, proklatá a vítěz,
o duše davu, ukrutná, a podlá,
o duše davu, hladová a štědrá,
o duše davu, všemocná a nízká!
Já byli jsme nesmírný zástup davů,
já byli jsme a pravda byla s námi,
já byli jsme a rozkaz, zákon s námi,
já byli jsme a náboženství s námi!

Meter: iambic
En el libro de poesías
by Mercedes Matamoros

Del libro en que tú y él habéis
                     leído
graba ¡oh, niña! en la página postrera
la palabra más triste y lastimera
para el ardiente corazón: ¡olvido!
Símbolo de la muerte, al que ha
                     sentido
la dicha, la pasión, la fe sincera,
le dice esa palabra que es quimera
cuanto está por nacer o que ha nacido
Y esos versos que a amar te convidaron,
y a dos almas dormidas despertaron
que sobre ellos sus lágrimas vertieron,
serán ¡ay! cual las notas suspiradas
que exhalaron dos olas enlazadas
y en el mar de la vida se perdieron

Meter: polymetric
TULÁKŮV STŘEVÍC
by Jiří Karásek ze Lvovic

U cesty prašné jako krysa pošlá
Tulákův střevíc rozedraný leží.
Kde noha jest, jež vlekla se v něm stěží?
Kam kráčí teď, zda někde cíle došla?
Či zhynul na cestě jak střevíc bídný
Ten poutník Absolutna nenávratný?
Ó Bože, buď teď k ztracenému vlídný,
Snad nebyl zcela neřestný a špatný...
Děrami prstů pampeliška zlatá
Se provinula, okrášlit křamp chvátá
Svou krásou, jarním sluncem prozářenou.
Ó Bože, vnikni v duši opuštěnou
Svým milosrdím jak to mladé kvítí,
Ať milost tvoje v jeho špíně svítí!

Meter: iambic
Co dal jsem?
by Ferdinand Písecký

Co dal jsem, dal jsem rád.
I léta svého žití,
i ženy oči sladké,
v nichž tolik lásky svítí,
i ruce její hladké.
Co dal jsem, dal jsem rád.
I pohled na své děti,
hry jejich tisíceré,
jich smích, zpěv ptáčat v sněti,
i otázky jich steré.
Co dal jsem, dal jsem rád.
Pro volnost svého lidu
dám rád i žití svoje
a ženu vrhnu v bídu
i drobných dětí troje.
A jestli smířit nebe rozhněvané
můž’ jenom jejich smrt, nechť tak se stane!

Meter: iambic
V BOUŘI.
by Svatopluk Čech

Mrtvý kraj se oživuje náhle,
prachu kotouče se zdvihly všude,
zachvělo se listí vedrem zpráhlé – –
„Pane sousede, zlé dnes to bude!“
Mrak ohromný se vrší nad obzor
v šeř, černo hluboké tam v dáli hříže
kraj rozlehlý a vzdušné modro hor
a střelhbitě se valí výš a blíže,
hnán vichřicí, jež z plné dechla síly,
že vršky topolů se řadou chýlí
a vše se chvěje, zmítá, třese, láme –
„Hle, pane sousede, již zde to máme!“
I spěcháme se ukrýt ve svá hnízda
a zavíráme okna vichřici,
jež krovem praštícím již vztekle hvízdá.
Tma naplňuje celou světnici,
leč náhlý zákmit v sinou zář ji ztopil
tak pronikavou, že jsem víčka sklopil
a v tom již třeskla ohlušivá rána.

Meter: iambic
[die Blumen, die erfrieren]
by Friedrich Rückert

Die Blumen, die erfrieren,
Erneuern schöner sich.
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.
Die du, wie schön du warest,
Nun erst mir offenbarest,
Herlächelnd über mich
Aus schöneren Revieren!
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.
Nie sahen so im Wachen
Die Augen dich, die schwachen,
Wie du nun minniglich
Kommst meinen Traum zu zieren.
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.
Oft hat von mir hienieden
Dich eine Wand geschieden;
Nun scheiden dich und mich
Durchsichtige Saphiren;
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.
Ich hör' in einer Stunde
Aus deinem süßen Munde
Mehr Worte nun, als ich
In Jahren hört', in vieren.
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.
Erfrorne Blum' im Garten,
Laß dich im Herzen warten,
Und blüh' hier ewiglich,
Um nie mehr zu erfrieren!
So mußt' ich dich verlieren,
Um zu gewinnen dich.

Meter: iambic
- C -
by Juan de Tassis y Peralta

Muda selva deidad pisó la mora
en los rubios crepúsculos del día,
canora Delia, o Ciprea que nacía
undosa en Tetis, no de blanca aurora.
Los senos vagos de Pomona y Flora
primavera animada concedía
al que en su margen apacible cría
la rica arena a quien su planta hoy dora.
Segunda margen de zafir del cielo,
deidad brama celosa en su ribera,
cuando sus cuernos copia son de flores,
donde, cisne lascivo ya, quisiera
en blancas plumas, cómplices de amores,
facilitar más cauteloso vuelo.

Meter: iambic
ZPOVĚĎ ATHEISTY.
by Eliška Krásnohorská

Jen ve mně soudce jest, jenž hořce mstí
a svatě blaží – ne tam nad chmurami;
jen sobě mužně vyznám všecky klamy,
v něž pobloudil jsem; všecka tajemství,
jež slepě pučí v pudech mých i která
se ku vědomí vzpjala a pološera
i rozvinuta v rozumový jas,
před soudem pravdy mají hlas.
Ať zkoumal věčnost Řím či Nazaret,
ať kněží nad Gangem, ať v poušti židé:
vždy každé božstvo vymysleli lidé,
nechť snili báje Bible nebo Véd.
To sladké utěšení, víra v božstvo,
vždy byla berlou pro ubohé množstvo,
jež v potu porobenství nemělo
ni oddechu, by myslelo.
Však duchu, který bystře z vlastních sil
jde stopou pravdy, berly třeba není.
Zřím přírody kol mocné vévodění
a z jejích studnic poznání jsem pil,
že hmoty zákon nezdolný a slepý,
jímž kámen padá, tráva pučí v stepi,
jímž krouží všehomíra tělesa,
můj řídí los, ne nebesa.
Jak dětinský to klam, že prabytosť
ta všemohoucí, tvůrčí, nedozírná,
jež rozplodila slovem do nesmírna
všech světů nepočet a věčitosť –
mé malé „já” že hýčká, kvil můj tiší,
mé chtíče hlídá, modlitbu mou slyší,
jak světská „Výsosť” že mých poklon dbá
a slávou lichotit si dá.
Jak malicherně ješitný to blud,
že všeobsáhlý, nadsmyslný všeduch
i chuť mou sytí, hojí i můj neduh
ba o groš se mi stará, jsem-li chud!
Ne! síla hluchá, chladná, velkolepá
ves život rodí, tváří, hněte, tepá,
vše bezděk, slepě nutí žít a mřít
jen proto, že to musí být.
A přec – ať vyřknu zpověď bezelstnou!
přec někdy – – často, když mě nezdar stíhá,
kde pro květ žití sahám, když mě žíhá
pal kopřivy, když s hanbou bolestnou
zřím důmysl svůj směšně oklamaný,
své snahy marné, cíl svůj podkopaný,
když náhoda mě týrá protivná
jak schválnosť jakás podivná:
Když zuby skřípám, že mi poctivý
plod rázné práce vyrván nicotami,
pak hněvem kypím, horlím výčitkami,
jak kdyby los můj nespravedlivý
byl něčí vůlí vědomou tak spředen,
a vinen vším i za vše odpověden
kdos všemocný! Já v Boha nevěřím –
však s Bohem přec se hašteřím.

Meter: iambic
De la comedia El Eneas de Dios
by Agustín Moreto y Cavana

Señor, que de esta cándida cortina
cubres la Majestad, que admira el Cielo,
si el arca del maná cubre este velo,
amor piadoso, como ves, me inclina:
perdona lo que un alma determina,
que abrasas Tú con tu amoroso celo,
pues todo el fuego me parece hielo
al resplandor de tu Deidad Divina.
Confiésote mis culpas, y te pido
perdón de tan extraño atrevimiento:
disculpado de amor, de amor vencido,
no temí el fuego allí, mayor lo siento;
que el hielo del temor, que te es debido,
me supo defender de este Elemento.

Meter: iambic
VI. Ó žij, ó žij, ty růže moje tklivá,
by Emanuel Miřiovský

Ó žij, ó žij, ty růže moje tklivá,
a štěstí buď ti žití po celém;
má láska taky věčně bude živa,
až dávno budu v zemi popelem.
Jen jednu vyroň slzu za mé žaly,
a nech ji padnout tuhé do hlíny,
do níž mne s chladným srdcem pochovali –
jen jednu slzu, povzdech jediný!

Meter: iambic
Věnování.
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Sám se svým citem, vzdálen světa všeho
Když v podvečer jsem v tichém snění sedal,
Rozváté když jsem z blahověnce svého
Oschlé již lístky v upomínkách hledal:
Vždy Musa věrná úkoje mé tísni
NEsmírné skytávala dumnou písní.
Každinkým bolu mého rozechvěním
Vynořil zpěv se z choré duše mojí,
I lyra má jej provázela zněním
Tím milotěšným, jež nám rány hojí.
Květ písní těch jsem pourovnal k sobě,
Oběť to, již teď posvěcuji Tobě.
Nuž přijmi je, ta dítka mojí Vesny –,
Ach! časně prchlé v Orkus zimy děsný!
Povzdechy mými jsoutě odkojena
A krví srdce mého pokropena;
Mých žalů jsou to naříkavé tÓny,
A bláze mé zvonící k hrobu zvony.
Tož přijmi je, ten dáreček nevelký,
Ku rozpomínce mnohých blahých chvílí,
U jichžto vzpomínání pěl jsem immortelky.

Meter: iambic
Elogio del poeta
by Félix Etchegoyen

Cantor de la belleza y la justicia
en una edad prosaica y sin sentido,
adorador eterno de Cupido
cuando culto se rinde a la avaricia.
Tu musa es para el vulgo una estulticia,
porque eunuco jamás ha comprendido
el parto de la idea dolorido
ni de la Gloria la inmortal caricia
Fuiste en Grecia y en Roma omnipotente,
trovador en el claro Mediodía;
del siglo diez y ocho, verbo ardiente.
Hogaño que está el mundo en agonía,
pulsa tu lira y con cantar vidente
señala al hombre su extraviada vía.

Meter: iambic
BĚLA (XXIII.)
by Adolf Heyduk

Ke žním parna udeřila,
žito žloutlo v kole,
Vojtěch s Bělou za neděle
obcházeli pole.
Těžké klasy vlnily se
lesknoucím se zlatem,
Kristus po nich kráčející
nížil je svým šatem. –
Hovořili, usedli si
zase u studánky,
stará plaňka chladila jim
kyprou snětí spánky.
Stichli, kroužilť skřivan s písní
nad zlatými klasy,
Běla ruče k nebi vznesla
černý hedbáv řasy;
zrudla v líci: v nebes výši
čáp se vznáší bílý,
srdce Běly zabušilo
zas a zas v tu chvíli;
pod srdcem cos ozvalo se,
tvář jí zplápolala –
sklonila se, v ucho muže
zpověď šepotala. –
Ten vznes’ hlavu, líbal Bělu
v čelo, stisknul k hrudi:
„Bůh nás slyšel, novým jarem
nový svět se budí...“

Meter: trochaic