BĚLA (III.)
by Adolf Heyduk

Na tabulky oken klepal
růžový prst zory,
mladé ráno pohlíželo
Běle do komory;
však ji v loži nezastihlo,
popěvkem je vítá,
rozvlněné plavé vlasy
sčesává a splítá.
Spletla, vida! s milou tchyní
děťátko své koupá,
obléká je, zdobí si je,
u prsu je houpá,
na kolébku zase klade,
pak teprve jista
po vůli se doktorově
do městečka chystá.
Sváteční si sukně béře,
živůtek i plenu,
jak ji vídať u velký jen
svátek vystrojenu;
punčochy jsou vzorkovány,
střevíce jsou z laku,
temná růže lesklých stužek
na každém jich svlaku;
ústrojno je na ní všecko
od hlavy až k patě.
Posnídala, s Bohem dala
mateří i chatě.
Vojtěch Bělu vyprovází
před zahrádky dvéře,
pro město jí radu dává,
pro dům radu béře,
a když sobě s Bohem dali,
za vsí na tom chlomku,
k městu Běla pospíchala,
Vojtěch nazpět k domku. –
Před obydlím lékařovým
veský lid se těsná,
jako v jaře na pasece
vřes a tráva lesná,
pospíchaloť k očkování
všecko po okolí,
byla síla žen a dětí
jako máku v poli,
matky různých vnad a tváří,
hodností i šatu,
od klobouků sametových
na holou až patu;
však co jich tu bylo koli,
tak pěkného těla
žádná k divu nepřinesla
jako švarná Běla;
nebylo tu také vnady,
také prosté něhy:
líce, jak by zora padla
na Martinské sněhy,
oči, jako hvězdy v jaře
když se nejvíc nítí –
byla ona sama krása,
samo živobytí.
Do síně je zavolána,
přišla řada na ni,
ulekla se, zarděla se,
celou sličnou skrání.
Lékař též se pozastavil,
dlouho na ni zíral,
dvěma prsty na klenutém
čele brejle svíral;
usmíval se přívětivě,
chytl vousy brady
promlouvaje: „Milá matko,
vy jste prvně tady?
to je vaše jediňátko,
pravda, moje milá?
živíte je posud sama?“
Běla přisvědčila.
„Hned to bude, sedněte si,
uvolněte tíži;
nebojte se, neštovičky
dítku neublíží,
na ručky i na nožičky
pod dvou mu jich dáme,
snad se ujmou aspoň způly,
nu, však uhlídáme!“
Co si lékař jehlu čistil,
zdřímlo dítko zase:
„Hle, to vaše holoubátko
jehle vyhýbá se;
nechce, však ho nevzbudíme,
lépe bude, matko,
necháme-li naposledy
ono holoubátko,
nemáte-li příliš spěchu,
lépe se to spraví.“
Běla tiše přisvědčila
pokynutím hlavy.
Šla; však lékař: „K čemu venku?
vždyť je místa všady;
než se vyspí, sedněte si
třebas u mne tady,
sedněte jen!“... Běla sedla,
dítko v spánku leží;
jedenáctá odbila juž
na zámecké věži...
Doktor mnoho vyptává se,
dlouho mešká Běla,
vše se vrací –ona posud
zpět se nevracela. –
Bylo brzy na poledne,
Běla v cestě sama,
temný stín se víc a více
krátil pod nohama;
ticho bylo v stráni, v lese,
ticho v dálném kruhu,
modlitbě jen děti učil
skřivan, básník luhů;
semo tamo na strništi
při ztraceném klásku
zvonil cvrček tajným zvonkem
letní svoji zkázku;
olše luhu stály němy,
proudníky a mřeny
hnalo slunce zlatým šípem,
stromů pod kořeny,
potok hochy poškádlený
vzdorně zvedal pěsti,
když mu někde neúdolný
kámen ležel v cestí.
Sucho bylo na pěšině,
vlhko jenom místem,
klidno vše, jen břízy někde
šeptaly si listem.
Drsná cesta po úbočí
protáhla se Běle,
teplá rosa zjevila se
na rudnoucím čele;
pod plenou však Tomáškovi
na maličké tváři
krůpějky, jak kapky deště
vrchol trávy září.
Vršíku již dostoupila,
veska leží dole,
v sluníčku se koupá vůkol
zahrádka i pole.
Plny jasu pohlížejí
na ves černé oči,
jen pár kroků, také její
domek vstříc ji skočí.
Skočil. Ejhle, zelenou ho
paží sádek svírá,
z malých oken usmívavě
klid a radost zírá,
prostota si na práh sedla
ve kmentové pleně,
holubi se vyhřívali
střechy na hřebeně.
Ve Bělině srdci mile,
když svůj domek zřela,
ze komůrky do komůrky
radosť přecházela,
přecházela, těšila se,
teď si zrovna výskla;
Vojtěch vstříc jde, jeho ruka
její ruku tiskla;
z loktů Běly dítě žádá,
ta je sama nese:
„Pozor, setřeš neštovičku,
potom neujme se!“
Vešli v jizbu – Vojtěch s hlavy
vesel klobouk smeká:
„Ulož dítě, milá ženo,
sedni, oběd čeká.
Nechtěli jsme pojísť dříve,
o dvou jizba smutná,
s tebou, s Tomkem na kolébce
dvakrát líp nám chutná.“

Meter: trochaic