PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CLXXI -
by Lope de Vega

Llamas y huyes, quieres y aborreces,
y cuando estás más cerca te retiras,
no quieres que te miren, Silvia, y miras,
duermes y sientes, guárdaste y pareces,
vuelas y no te vas, niegas y ofreces,
disfrazas las verdades en mentiras,
ciegas y ves, desdeñas y suspiras,
y, siendo claro el sol, menguas y creces.
Contigo a solas estas cosas mide,
que de tu estrecha condición me espanto
en quererse vestir amor tan justo.
Silvia, o te agrado, o no; si no, despide;
si agrado, no consultes mi amor tanto,
que amor no es encomienda, sino gusto.

Meter: iambic
-XXI- Hermoso dueño de la vida mía
by Gongora

Hermoso dueño de la vida mía,
mientras se dejan ver a cualquier hora
en tus mejillas la rosada aurora,
Febo en tus ojos y en tu frente el día,
y mientras con gentil descortesía
mueve el viento la hebra voladora
que la Arabia en sus venas atesora
y el rico Tajo en sus arenas cría;
antes que de la edad Febo eclipsado
y el claro día vuelto en noche oscura,
huya la aurora del mortal nublado;
antes que lo que es hoy rubio tesoro
venza la blanca nieve su blancura,
goza, goza el color, la luz, el oro.

Meter: polymetric
- LXIX -
by Juan de Tassis y Peralta

Son celos un temor apasionado,
que a la razón ninguna fuerza deja,
y amigo peligroso que aconseja
y no consiente ser aconsejado.
Sueño a los más despiertos más pesado,
sobresalto que culpas apareja,
que una locura, en presumida queja,
tiene al entendimiento siempre atado.
Manda y gobierna cuanto no aprovecha,
y así la presunción acreditada
teme, condena y da dolor con ira;
y tiene en sobresalto a la sospecha,
sin fuerza a la verdad como asombrada,
y por ley absoluta a la mentira.

Meter: iambic
MOTÝL.
by Adolf Černý

Na mé smutné květy jako motýl bílý
z tiché dálky v plachém letu zbloudilas –
a já odehnat Tě od nich neměl síly,
duši moji ujal bílých křídel jas.
Z kalichů těch smutných zmar že budeš píti,
já se v srdci bál a o Tebe se chvěl –
přec jsem nemohl Tě od smutného kvítí
zaplašit, mne jala křídel Tvojich běl.
A když očí Tvojich snivé zamyšlení
v hlubinách své duše ucítil jsem tkvět,
celou bytost moji zachvátilo chvění,
by Tvá bílá křídla nedala se v let.
Netušil jsem, že jsi poslána mi z dáli
hořkost květů pít, než den se nachýlí –
že, co myšlenky mé o Tebe se bály,
rostla též mé duši křídla motýlí!

Meter: trochaic
Vojáci.
by František Cajthaml-Liberté

Vojáci, vojáci,
naše drahé děti,
pro vás škoda není
pražádné oběti.
Blankytné kabáty,
šavličky po boku –
hojně se množíte
od roku do roku!
Kanony, flintičky,
koně a munice
v kapsách nám odlehčí
na konec nejvíce.
Však bez vás, vojáci,
šlo by to proklatě,
nebyl by pořádek
v obci ni ve státě.
Na ruby obrácen
byl by hned celý svět –
ó, budiž požehnán
vojanský bajonet!
Vojáci, vojáci
z naší krve děti,
věrně nás držíte
v železném objetí!

Meter: iambic
U KOLÉBKY.
by Josef Václav Sládek

SPÍŠ ve své malé kolébce – tak líně!
Tvá matka dala běloučké ti prádlo:
toť zrovna, jak by sněhu bylo padlo
od košilky až vrchem ku spružině.
A ty jak lístek růžový jsi v klíně
té závěje! – to z kvítka, které vadlo
po zemi touhou a pak maní skradlo
s anděla ruky se do naší síně.
Spi tiše, spi! – Ten úsměv na tvé líci:
to zdá se ti snad ještě o snech z ráje!
– ne, ne! – to mní jen otec blabolící.
Kol rtíků tvých to dumlání jak hraje!
– už vzhůru, šotku? – Nuž, zde matka jesti:
pij z prsou jejích – všechno její štěstí!

Meter: iambic
Svítání.
by František Táborský

Na zemi mhla lehká,
nebem plují mračna,
s čela hor jen chmurných
dech plá tajné záře.
To sám anděl boží
uhasiv mdlé hvězdy
rozžehuje slunce,
dřív než bůh se zbudí.
Utiš se, mé srdce!
Pod mraky, jež v tobě
táhnou temným chvatem,
skryto spí též slunce.

Meter: trochaic
Pinceladas – VI
by Rudolfo Figueroa

Las trepadoras en confuso vuelo
el reposo perturban de los nidos,
y se posa, gritando, en los erguidos
bosques que tocan con la frente al cielo
De la hojarasca entre el espeso velo
brotan risas y llantos y gemidos,
y una lluvia de frutos carcomidos
está alfombrando si cesar el suelo
Asoma el gavilán: con alegría
de sangriento festín torna en
                        palacio
el cortinaje de la selva umbría;
y un girón de esmeralda y de
                        topacio
flota con azorada greguería
por el azul radiante del espacio

Meter: polymetric
El río
by Joaquín Arcadio Pagaza

¡Salve, deidad agreste, claro río,
de mi sueño natal lustre y decoro,
que resbalas magnífico y sonoro
entre brumas y gélido rocío!
Es el blanco nenúfar tu atavío,
tus cuernos de coral, tu barba de oro,
los jilguerillos tu preciado coro,
tu espléndida mansión el bosque umbrío.
Hiedra y labrusca se encaraman blondas
y enlazan por cubrirte en los calores
con campanillas y rizadas frondas;
te dan fragancia las palustres flores;
y al zambullirte, tus cerúleas ondas
ensortijan los cisnes nadadores.

Meter: polymetric
HLASEM ZVONKŮ.
by Josef Václav Sládek

HLASEM zvonků v duši mou
každé tvoje slůvko padá,
s rozkoší když dětinnou
voláš: Ano, mám tě ráda!
„Ráda, ráda tisíckrát,
ještě jednou a pak zase!“ –
Slavík, věř, že v písní rád
klokotal by po tvém hlase.
A těch písní slavičích
kéž jich nikdy konec není,
jenom když je na rtech tvých
utlumí mé políbení!

Meter: trochaic
91.
by Friedrich von Logau

Wer nichts thut, der hat viel gethan,
Daß er die Zeit so schlecht legt an.

Meter: polymetric
RÝM.
by Josef Svatopluk Machar

Tys taškář, rýme! Verše vážně jdou
v náladě sváteční –
ty tleskat začneš, a hle, hned z nich jsou
jen páry taneční. –
I to ti musím, brachu, vytknouti:
když hudba z nich znít má,
že kokrhání tvoje kohoutí
i zkazit dojem zná –
ač nedá ovšem popříti se též,
že v honbě účinné
i myšlenku i obraz přivlečeš,
ať hodí se či ne –
I chápu, že dnes mládež básnící
ti nijak nevěří
a vystrčí tě s tvojí polnicí
vždy hezky ze dveří.

Meter: iambic
In the old age black was not counted fair (Sonnet 127)
by William Shakespeare

In the old age black was not counted fair,
Or if it were, it bore not beauty’s name;
But now is black beauty’s successive heir,
And beauty slander’d with a bastard shame:
For since each hand hath put on nature’s power,
Fairing the foul with art’s false borrow’d face,
Sweet beauty hath no name, no holy bower,
But it profaned, if not lives in disgrace.
Therefore my mistress’ brows are raven black,
Her eyes so suited, and they mourners seem
At such who, not born fair, no beauty lack,
Slandering creation with a false esteem:
    Yet so they mourn, becoming of their woe,
    That every tongue says beauty should look so.

Meter: iambic
Dvě sestry.
by Antonín Jaroslav Puchmajer

Manželství, ač mnoho dosti
Jich se vsvětě zdařilo,
Jak to Šacuňku a Ctnosti,
Žádné lepší nebylo.
Těm se spolu narodily
Roztomilé dvojčata.
Rozkoší jích stálou byly:
Pěknéť byly děvčata!
První krásné, živé, hnědé,
Jméno mělo Milosti.
Druhé skrovné, tiché, bledé:
Říkali mu Věrnosti.
Tam té každý obět pálil,
Tuto každý miloval;
Každý obě ctil a chválil,
Každý obě liboval.
Holoubcy dva unich bděli;
Vlásce, jak je vídáme,
Nadedveřmi nápis měli:
S sebou jen se kocháme!
Tu má vadu Milost živá,
Což jí vštěstí překáží,
Že je tuze podezřivá;
Mžíknutí ji uráží.
Bojíc se y stínu svého,
Dost se Věrnost hleděla,
Oka sestry bedlivého
Spustiti se nesměla.
Jedna zadruhou kdy vzdychá:
Vijíc věnec kvítnatý,
Zapejří se Věrnost tichá:
Zefír dmychnul křídlatý.
Milost nani okem švíhne,
Zostra na ni pohlédne;
Tu se Věrnost honem zdvíhne,
Obrátí a pozbledne.
Ach! toť Milost vsrdce sekne.
Tak, o B* * vmžiknutí,
Rozdvojí dvě sestry pěkné
Jedno větru dmychnutí.
Což jich čeká? vsmutné době
Slze, hoře, hryzení.
Přivedou však hnedky obě
Ctnost a Šacuňk ksmíření.

Meter: trochaic
Soneto1
by Ricardo Carrasquilla

Hoy ninguna maldad al hombre enloda,
y los nietos del mono y la monada
sólo saben el «sé que no sé nada»,
y fundan en dudar la ciencia toda.
La Esperanza y la fe no están de moda;
la misma caridad es anticuada;
los sagrados derechos de la nada
sólo los niega ya la gente goda.
Es preciso buscar alguna idea;
pero debo advertirte acá, en secreto,
que ni de fe ni de esperanza sea.
Musa, al revés hagamos un soneto;
es decir comencemos la tarea
por escribir el último terceto

Meter: polymetric
Lüfteleben
by Friedrich Rückert

Wär' ich die Luft, um die Flügel zu schlagen,
Wolken zu jagen,
Über die Gipfel der Berge zu streben,
Das wär' ein Leben!
Tannen zu wiegen und Eichen zu schaukeln,
Weiter zu gaukeln,
Seele den flüsternden Schatten zu geben,
Das wär' ein Leben!
Echo, die schlummernde, neckend zu wecken,
Nymphen zu schrecken,
Über die schauernden Fluren zu beben,
Das wär' ein Leben!
Rosen mit Schmeicheln entkosen ein Lächeln,
Nelkenglut sächeln,
Duftige Lilienschleier zu heben,
Das wär' ein Leben!
Bräuten an ihrem Gewande zu säuseln,
Locken zu kräuseln,
Düfte von beiden als Steuer erheben,
Das wär' ein Leben!
Myrrhen und Weihrauch zum Opfer zu tragen,
Sel'ges Behagen,
Heiligen Flammen den Atem zu geben,
Das wär' ein Leben!
Schwellende Fülle zu schütteln von Zweigen,
Ähren zu neigen,
Trauben zu küssen im Schoße der Reben,
Das wär' ein Leben!
Morgens dem Reh und der Blum' auf dem Rasen
Wache zu blasen,
Abends die Träume der Schöpfung zu weben,
Das wär' ein Leben!
Kühl bei des Mittags versengenden Gluten
Tauchen in Fluten,
Auen mit träufelnder Schwinge beschweben,
Das wär' ein Leben!
Rosen, aus euern verschlossenen Thüren
Düfte entführen
Um sie in
Das wär' ein Leben!

Meter: polymetric
- XLVIII - Al conde de Rux
by Diego Ximenez Ayllon

Si el padre vuestro en la virtud cumplido
de Carlos Quinto fue muy estimado
vos sois el gran Felipe en aquel grado
y con razón Señor Conde tenido.
Que vuestro proceder muy escogido
de fe y lealtad grandísima adornado
hace que el nombre vuestro en lo pasado
y en lo presente esté más extendido.
Que en la bondad que en vos es tan pujante
a la malicia tuvo superada
como vasallo que es y fue constante.
Y la razón midiendo con la espada
la fe y corona Hispánica al instante
fue por vuestro valor más sublimada.

Meter: polymetric
1L: Die Stätten meiner Jugend sah ich wieder,
by Emanuel Geibel

Die Stätten meiner Jugend sah ich wieder,
Doch zeigen sie mir fast ein fremd Gesicht;
Rings wuchsen Giebel, sanken Wipfel nieder,
Und selbst das Flußbett ist das alte nicht;
Ja, Freund, den Hauch, der unterm Schlag der Glocken
Die Welt durchschauert, spür' ich doppelt hier;
Er blies nicht bloß das Braun aus unsern Locken,
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.
Wie lag im goldnen Märchenduft die Ferne,
Da uns noch eng der Heimat Bann umgab!
Vom ersten Berg schon sahn wir andre Sterne,
Und Zaubergerte schien der Wanderstab.
Sehnsüchtig wuchs das Herz, wenn seine Weisen
Das Posthorn sang im nächt'gen Waldrevier –
Jetzt pfeift der Dampf und läßt im Sturm uns reisen;
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.
Von Ort zu Ort die traute Liebeskunde,
Die Grüße, die der Freund dem Freunde rief,
Wie bang erharrten wir sie Stund' um Stunde,
Und zum Ereignis ward der späte Brief.
Verhallend selbst, als Echo nur, empfingen
Der Weltgeschichte Donnerbotschaft wir –
Jetzt trägt der Blitz das Wort auf Feuerschwingen,
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.
Vom Zauberduft der blauen Blume trunken,
Des Herzens Rätseln sann der Dichter nach;
Er klagt' um Sonnen, die hinabgesunken,
Und rief der Vorwelt mächt'ge Schatten wach.
Der Freiheit Muse schlich nur auf den Zehen
Bei Nacht zu ihm, als wär's Verbrechen schier –
Heut läßt sie auf dem Markt ihr Banner wehen,
Verwandelt ward die Zeit und wir mit ihr.
Gruß euch, ihr Münster mit den hohen Schiffen,
Gebraus der Orgel, dunkles Chorgestühl,
Wo ein Geheimnis, ewig unbegriffen,
Uns Wahrheit ward durch unser wahr Gefühl!
Auf seinen Flügeln jedes Zweifels Schranke
Hoch überfliegend, kampflos glaubten wir –
Jetzt heischt sein Recht am Glauben der Gedanke;
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.
Wohl trugen wir das Vaterland im Herzen,
Doch liebten wir wie Knaben, stumm und zart;
Zum Freund nur sprach der Freund von seinen Schmerzen
Und von dem Kaiser mit dem Flammenbart.
Das Wort vom Reich, ob niemals ganz verklungen,
Doch scheu nur ward's geflüstert dort und hier –
Heut rauscht es fort im Volk von tausend Zungen,
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.
Ja, vorwärts geht's, des Webstuhls Spulen sausen,
Die Welt ward weiter, freier Blick und Sinn;
Doch wie des Lebens Ströme schwellend brausen,
Wuchs nach Genuß die Gier und nach Gewinn.
Da singt bei Nacht wohl, eh' die Sterne schwinden,
Vom engen Jugendglück die Sehnsucht mir –
Doch komm nur, Tag! Du sollst mich wacker finden!
Verwandelt ward die Zeit, und wir mit ihr.

Meter: iambic
A Gumersindo Laverde Ruiz
by Marcelino Menéndez Pelayo

Noble campeón de la española ciencia,
por quien renace la inmortal memoria
de Soto y Suárez, la olvidada gloria
de Lulio y Foxo, Vives y Valencia
Ellos del ser la inescrutable esencia,
del pensamiento la agitada historia,
del espíritu humano la victoria
y el potente afirmar de la conciencia.
Con lengua revelaron soberana;
mas sus nombres cubrió silencio triste
hasta que tú avivaste el sacro fuego.
Por ti, que tal tesoro descubriste,
no envidiará ya más la gente hispana
al germano tenaz, al sabio griego

Meter: iambic
29. Das getreue Elsgen
by Paul Fleming

Es ist unverwant mein Herze,
das ich trage gegen dir,
es ist unverwant in mir,
du mein Trost und auch mein Schmerze.
Was sich regt in meinem Blute
weiß von keinem Wankelmute.
Lasse dich diß nicht betrüben,
daß ich dir ohn' Unterlaß
von der Pein, die mich macht blaß,
seither habe nicht geschrieben.
Das Gemüte redt die Fülle,
schweigt gleich Mund und Feder stille.
Siehst du, wie die festen Eichen
für den Stürmen sicher sind,
wie der schwache Nordenwind
von den Felsen ab muß weichen?
Mein stark Herze, das dich meint,
bleibt, weil uns die Sonne scheint.
Geuß die Stralen deiner lieben,
deiner süßen Treflichkeit
in mein Herze, das sich freut,
sich um dich auch zu betrüben.
Deine keusche Schönheit macht,
daß mein Mund auch weinend lacht.
Eben diß ist mir ein Zeichen
deiner ungefärbten Gunst,
wenn du mich in dieser Brunst
nicht ganz hülflos läßt erbleichen,
und weil du mich nicht kanst küssen,
mich doch lässest noch begrüßen.
Nun, erfreue mich, o Schöne,
daß ich, wie ich vor getan,
so auch ferner sagen kan:
Die getreue
tut stets, was ich mich stets freue.

Meter: trochaic
Ó NINIVÉ!
by Karel Dostál-Lutinov

Stál prorok Jonáš nad městem
a klnul jeho neřestem,
jak lev řval, z celé síly své:
Ó Ninive! Ó Ninive!
Tvůj kníže skoupý, marnivý,
tvůj národ hloupý, svárlivý
a jazyky tvé špinivé –
Ó Ninivé! Ó Ninivé!
Dost ospalců a ožralců,
co zhýralců a zoufalců,
však nemáš, duše zářivě –
Ó Ninivé! Ó Ninivé.
Tvé ženy jako feny jsou,
tví muži zpili víru svou,
až k slunci rostou stíny tvé –
Ó Ninivé! Ó Ninivé!
Psi hladoví už štěkají,
smrdutí supi čekají,
a, já volám své strašlivé:
Ó Ninivé! Ó Ninivé!

Meter: iambic
MONOLOGY KAŠPÁRKOVY. (I.)
by Ferdinand Tomek

„Co zas tebou čerti šijí?
Vždy jsi jako za groš kudla!“
Nad takovou ironií
často moje líce rudla,
často výsměch tento drzý,
jenž mi otravoval štěstí,
do očí mně vháněl slzy,
často v kapse svíral pěsti.
Takto bylo dlouhá léta.
Od nedávného však času
po mém trápení je veta,
chmura ustoupila jasu.
Slyšel jsem, jak s principálkou
principál si naříkali:
„Bože, jaká dlouhou válkou
pohroma se na nás valí!
Všecko je tak nestydatě,
nekřesťansky nyní drahé –
a již leckde díra v šatě,
kterou blyskne tělo nahé.
S Fausta, naší chlouby kdysi,
jako prapor hadry visí,
jako by byl zlosynem,
Markétka pak jeho milá
vypadá, jak kdyby byla
protažena komínem,
Škrhola je polonahý
strašákem je pro děti,
ba i panu králi záhy
lokte bude viděti.
Kde jen vzíti nové šaty
pro takové kolohnáty?
Z celé mojí družiny
Kašpárek jest jediný,
o nějž nejsem ve starosti;
ten mne nebude stát mnoho,
pro malého špunta toho
hadříků vždy bude dosti.“
Jak mne těší tato chvála
ze rtů mého principála!
Dřív se smáli kolohnáti,
teď já jim se budu smáti;
až jim z garderoby chudé
holé maso čouhat bude,
vesele si budu zpívat:
Nejmenšímu sláva! Vivat!

Meter: trochaic
VIII. My bludem jsme se setkali –
by Vítězslav Hálek

My bludem jsme se setkali –
přenešťastná to doba;
my znali se a neznali,
teď za to pláčem oba.
A my jsme přec si patřili;
my stejná nesli muka,
a teď, kdy nelze srdci dál,
teď oběma nám puká.

Meter: iambic
69. Milch mit Wein stärket fein.
by Angelus Silesius

Die Menschheit ist die Milch/ die GOttheit ist der
Wein.
Trink Milch mit Wein vermischt/ wiltu gestärket sein.

Meter: iambic
ČESKÝ ŽEBRÁK
by Josef František Karas

Vám štěstí vinšuji, zdar všeho konání
a přízeň Minervy, jež kněžna moudrosti.
Ta škartka snad vás najde, páni milostní,
v humoru dobrém, všeho jenž je fundament.
Mně ondy pravili, že zajat býti mám
jsa z puntování podezřelý regentu
a to je omyl. Ba to víc než pouhý omyl je,
to záškodníků jedovaté syčení;
jsou tací lidé, kteří chtějí zkázu mou,
a proto píši skromnou apologii
a přál bych sobě řeckým Demosthenem být,
bych vašemu vše objasnit moh věhlasu.
Já s rebelií neměl společného nic,
mám víno rád, ne politiku proklatou,
kdo jinak mluví, lže a zmetek hanebný
nechť vlastních zpomene si černých obmyslů
a proti Majestátu osnovaných zrad.
Sic také, pravda, psal jsem listy oslavné,
když Fridrich Falcký vešel ondy v naši zem,
však z přinucení, jinak možno nebylo,
kdo s vlky žije, musí s vlky občas výt
a já jsem vyl. Však přišla doba lítosti,
v mé duši pohnulo se cosi najednou
jak v březnu na Vltavě ledy bělostné
a proud se vzepjal. Věřte, páni laskaví,
že cítím císařsky, jak možno cítiti,
jsem loyální a v duchu žehnám onen meč,
jenž skrušil šije lutherských i kalvinů
i těch, co schlubně sebe zovou bratřími –
však divná cháska byla to a nedobrá,
ti zkázu obmýšleli vnésti v naši zem
a s cizinci se puntovali různými
na úkor Majestátu, Pána našeho.
Jsem starý poet v staré hlavě rozum dlí
a staré srdce už jen ždá si pokoje.
Ne, s rebelií neměl společného nic
váš ponížený Ptoches, Šimon Lomnický...

Meter: iambic
- VI -
by Hernandode Acunya

De la alta torre al mar Hero miraba,
al mar, que siempre más se embravecía,
y esperando a Leandro se temía
mas siempre con temerse le esperaba.
Cuando la tempestad ya le acababa
de su vida la lumbre, y de su guía,
y el cuerpo sin el alma a dar venía
do el alma con el cuerpo deseaba,
en esto la triste Hero, esclareciendo,
vio muerto a su Leandro en la ribera
del viento y de las ondas arrojado,
y dejóse venir sobre él, diciendo:
«Alma, pues otro bien ya no se espera,
éste al menos te será otorgado».

Meter: iambic
- LXXVII - En ocasión de recetarle unas medicinas estando enfermo, tomó el médico la pluma con que le hallo escribiendo
by Luis de Ulloa y Pereira

Con esta misma pluma, que fulmina
proceso a mi salud física mano,
se explicaban (Apolo soberano)
sacros misterios de tu ley divina.
Ahora sin tu acuerdo determina
firmes decretos de mi fin temprano,
y cada rasgo repetido en vano,
es lazo que a mi cuello se destina.
Que bien con el castigo cauteloso
(en lisonjas de Filis ofendida)
venganza, y burla su rigor advierte.
Si aquel mismo instrumento que animoso
de su memoria consagré a la vida,
sirve para el efecto de mi muerte.

Meter: iambic
La fatalidad
by Gabriel de la Concepción (Plácido) Valdés

Negra deidad que sin clemencia
                     alguna
de espinas al nacer me circuiste
cual fuente clara, cuya margen
                     viste
magüey silvestre y punzadora tuna;
entre el materno tálamo y la cuna
el férreo muro del honor pusiste,
y acaso hasta los cielo me subiste
por verme descender desde la luna
Sal de los antros del Averno oscuros,
sigue oprimiendo mi existir cuitado
Y si sucumbo a tus decretos duros,
diré como el ejército cruzado
exclamó al divisar los rojos muros
de la Santa Salem: «Dios lo ha mandado»

Meter: iambic
Soneto espiritual de Silva
by Luisa de Carvajal y Mendoza

En el siniestro brazo recostada
de su amado Pastor, Silvia dormía,
y con la diestra mano la tenía
con un estrecho abrazo a sí allegada
Y de aquel dulce sueño recordada,
le dijo: «El corazón del alma mía
vela, y yo duermo; ¡ay, suma alegría,
cuál me tiene tu amor tan traspasada!
Ninfas del Paraíso soberanas,
sabed que estoy enferma y muy herida
de unos abrasadísimos amores
Cercadme de odoríferas manzanas,
pues me veis como fénix encendida;
y cercadme también de amenas flores »

Meter: polymetric
Al cielo
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

¡Puro y divino cielo! ¡Cuán hermoso
es al hombre infeliz y desgraciado
contemplarse de estrellas tachonado,
o por tu Sol, radiante y luminoso!
Inmenso, colosal y portentoso,
sin límites ni cotos, dilatado;
corona de los astros te ha formado
quien te reina y es Todopoderoso
¿No podremos los hombres algún
                     día
de cerca contemplar tu bella lumbre
al marchitarnos la guadaña impía?
¿No podremos pararnos en tu cumbre?
En eso cifro la esperanza mía,
y no tengo siniestra incertidumbre.

Meter: polymetric
STRÁŽNÁ HVĚZDA.
by Josef Václav Sládek

NEJPRV když polibí
člověka matička,
rozžehne na nebi
hvězdu mu Sudička.
To oko nebeské
střeží jej s výšiny,
bez něho nespadne
s hlavy vlas jediný.
Někdy však utrhne
do moře hvězda se;
tobě-li patřila,
veta je po spáse.
Do moře, do moře
chtěje neb nechtěje,
musíš ji hledat jít
v divoké peřeje.
Ptáte se, zpět-li dá
moře, co uchvátí?
Já byl tam, věřte mi,
nevrátí, nevrátí.

Meter: polymetric
A ENRIQUE FERNANDEZ LUMBA
by Adelina Gurrea Monasterio

Este gran caballero, fe y virtud franciscanas,
nos viene día a día, sus torres levantando
para cantar en lo alto, con voz de sus campanas,
del habla castellana, el ≪cómo≫, el ≪qué≫ y el ≪cuándo≫.
El ≪cómo≫, el ≪qué≫ y el ≪cuándo≫ de raíces hispanas:
cómo en tierras malayas se fueron arraigando,
qué injertos dieron frutos a las flores paganas,
cuándo soles cristianos los fueron madurando.
Agua mansa, sin truenos, sobre reseco ambiente,
el hilo de su verbo encarrila un aliento
que quiebra indiferencias con voz de lo silente.
Va horadando la roca su gota persistente:
ya lo están escuchando el pájaro y el viento;
mañana será un pueblo la flor de su simiente.

Meter: anapestic
1L: Mit der Welt und ihren Kindern
by Johann Christian Günther

Mit der Welt und ihren Kindern
Mach ich mich nicht gern gemein,
Weil sie mir die Ruh verhindern
Und oft Schmach vor Danck verleihn.
Will man mich darum verdencken,
Wird es mich so sehr nicht kräncken.
In der stillen Einsamkeit
Hör ich weder Hohn noch Neid.
Mit mir selbst und meinem Gotte
Bring ich süße Stunden zu,
Wo ich mit vergälltem Spotte
Keinem Menschen Unrecht thu.
In Gesellschaft lernt man Sünden
Und den Weg zur Hölle finden,
Bey Exempeln böser Art
Wird die Unschuld schwer bewahrt.
Führen mich die besten Schwestern
Je zuweilen in ihr Haus,
Hör ich Lachen oder Lästern,
Beides geht auf Thorheit aus.
Zwo verschneiden stets die Dritte,
Mienen, Worte, Kleid und Schritte,
Klein und Groß und Alt und Jung
Müßen durch die Musterung.
Glaubt man nicht geschminckten Lügen,
Heist es Einfalt oder Stolz;
Kan man nicht galant betriegen,
Nennt man uns ein grobes Holz.
Sucht man ein vertraulich Herze,
So erfährt man sich zum Schmerze,
Daß der Kuß Verrätherey
Und die Freundschaft Arglist sey.
Reizt mich nicht aus meinem Zimmer
Durch die Lust der Eitelkeit;
Denn hier bleib ich jezt und immer
Mit der Selbstzufriedenheit.
Hier bespricht sich mein Gemüthe
Mit des Himmels Vatergüte,
Die mich leicht das Fastnachtsfest
Dieser Welt verlachen läst.

Meter: trochaic
Und doch!
by Christian Morgenstern

Und doch, ich sag es frank und rund,
mir fehlt noch was zum Glücke –:
Ein lieber, süßer Mädchenmund,
ein Arm, der meinen drücke,
ein Aug, darein ich glänzen könnt'
mein jubelndes Empfinden,
ein Blondhaar, das ich Keinem gönnt'
sich um die Hand zu winden.

Meter: iambic
- 1 - Acobardan las ofensas
by Lope de Vega

Mil veces que me obligan ocasiones,
dulce Jesús, tan tierno amor me enciende,
que os voy a requebrar, y me suspende
la copia desigual de mis traiciones.
Vuestra piedad esfuerza mis pasiones,
vuestro respeto hablaros me defiende,
que mal puede quien ama a quien le ofende
sufrir ofensas y escuchar razones.
Si aquella fe que dos amantes liga,
tuviera yo, pidiéraos yo favores,
mas tanto error a enemistad obliga.
Quisiera hablaros tierno, y mis temores
no me permiten que requiebros diga,
que donde no hay amigos, no hay amores.

Meter: iambic