PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
97. An die Fürstin Gallitzin, geborne Gräfin von Schmettau
by Friedrich Leopold Graf zu Stolberg

Schwebe, mein Geist,
In der Röte dieses Morgens,
In der Feier dieses Tages;
Segen des Himmels umwallet ihn in glänzendem Strom!
Schöner war nicht
Sein älterer Bruder,
Der die Neugeborne
Freundlich und froh
Nahm aus den Armen der gesegneten Nacht.
Er hielt sie empor,
Gen Himmel empor, in strahlendem Arm,
Und der Ewigkeit Segen
Umsäuselten sanft das mitkundige Kind.
Willkommen! Willkommen!
Erwünschter Tag!
Dein wehender Flug
Ist erfreuender, labender mir,
Als selbst in Hesperiens Gärten mir war
Des Frühlings Kuß;
Als in Ätnas Thalen mir war
Duftende Wallung der kühlenden Luft.
Leben des Menschen,
Ein Wunder dem Forscher!
Sich selber ein Rätsel,
Wünschet, in Erde gehüllet, der Geist.
Sein Wunsch ist Befehl!
Die umhüllende Erde gehorcht!
Umgürtet mit Kraft,
Erhebt er den Arm;
Dienstbar wallet und steht
Auf seine Befehle der Fuß.
Auf Wogen erschallender Luft
Tönt der Gedanke!
Es schwebet auf Seufzern,
Schwimmt in der Thräne,
Strahlet in freudigem Blick
Die Empfindung, und fleugt
Wie Bienen von Blume zu Blume;
Steigt wie der Adler
Gen Himmel empor!
Sohn und Krone der Natur,
Steht in seiner Kraft
Der stolze Mensch,
Bis ein Hauch der Luft,
Der des Wurmes schonte,
Den Sohn und die Krone der Natur
Stürzet in Staub.
Leben der Natur,
Bist nicht wahres Leben!
Frönest dem Tode,
Der Made Genoß!
Wie in ersten Tagen
Des verheißenden Lenzes
Das Kind im Garten
Der geschnitzten bunten Stäbe sich freut,
Unkundig des Lebens,
Das neben dem Stabe,
Gehüllet in Erde,
Sich keimend bewegt:
So freut sich der Mensch
Des nichtigen Lebens,
Und hält für die Pflanze
Des Gärtners Stab.
Himmlischem Samen
Entsprosset die Pflanze
Geheimeres Lebens.
Wer spähte die Fasern
Der untersten Wurzel?
Den Sprößling des Himmels
Nährt himmlischer Tau,
Im segnenden Strahl
Der ewigen Sonne!
Wie heißet das Licht
Der ewigen Sonne?
Sein Name ist Wahrheit!
Wie heißet die Glut
Der ewigen Sonne?
Ihr Name ist Liebe!
Schauer der Ehrfurcht,
Der Freude Schauer,
Beben mir, o Geliebte! durch Mark und Gebein,
Beim Gedanken an dich,
Die du sonnest im Strahl
Der ewigen Sonne!
Heb', o Geliebte!
Heb', o Gesegnete des Herrn!
Auf deinen Schwingen,
Zur ewigen Sonne,
Heb', o Geliebte, mich empor!

Meter: polymetric
10.
by Friedrich von Logau

Ach, mir ist ein treuer Freund von dem Glücke zugewand!
Sagt ein Weib, sein gantzes Hertz hab ich mir in meiner Hand.
Dieses hört ein andrer Freund, sahe drauff, schwur ohne Danck,
Was er in der Hand gesehn, sey kein Hertz, es sey zu lang.

Meter: trochaic
HUČELY HORY.
by František Taufer

Již roztál krunýř ledový, jenž zemi k smrti tížil,
bystřiny vzkřikly, z výše nebes blesklo,
a v blesku pozdrav lichotný se nížil,
na vody padal, ťukal oken ve sklo.
A stromy plály. To se třásl na nich
dech žití tajemný a mocně vřelý.
Do kraje vanul žár, až v hroudy zadých,
a lučiny taj vůní otevřely.
I vzpoměla si duše má na uvadlých dnů řadu,
na tiché poutníky, jas krásy hledající,
přemáhající živlů nesnáze i srdcí zradu,
a přece, vítězné, v tůň bezdnou padající.
A v slávě jara viděla, i země že má snahu
vše uplynulé zas’ v den jeden soustřediti
a znovu započíti v zimě zašlou dráhu,
ples strání obnovit a vzbudit kouzlo kvítí.
Hučely hory široce jakoby země tíha
o závod s mraky pádila a mocně hřměla,
až pára bílá ze hřív pralesů se zdvíhá
a všechna srdce ve zmatku se rozechvěla.
Chápala duše času spěch v tom koloběhu,
s tesknotou mroucích vteřin o vzkříšení snila,
o chvíli, dávající neztenčenou něhu
všech jar, jež v jediné se slila...

Meter: iambic
ZAVÁTÉ LISTÍ. (1.)
by Karel Sabina

Voda páchne, bez pohnutí
V sluneční-li záři stojí;
Vesele pak vlnky žene,
Kdy se v toku bystrém kojí.
Takž je srdci zahynouti,
V pokoji-li chladně hnije;
Procitnou-li velké city –
Vznešeně a velce žije.

Meter: trochaic
NA RUB SVÉ PODOBIZNY.
by Otakar Auředníček

V té podobizně je mi lichoceno,
svou nevlídností moje tvář vždy mrazí,
zde na obraze cizí úsměv sází
se na mé rty, vše zcela překrouceno.
Až tělo moje bude pohrobeno,
kdos uzří ji a pozná hrozné srázy,
jež kryje úsměv ten a smutnou frazí
zavadí o mé všední, mrtvé jméno.
A řekne: On byl snílek potřeštilý
a mezi života vlet kruté mrazy
jak opozdilý bludný motýl bílý.
Byl pták, jemuž dav křídla srazil v letu,
své mládí zahodil, jako když hází
kdos na zem dokouřenou cigarettu.

Meter: iambic
Si tu quisieras...
by Jacinto Labaila

Son las tres ¡y yo velo! me domina
un pensamiento que con rudo empeño
aleja de mis párpados el sueño;
¡pensamiento tenaz que me fascina!
Flota tras él tu imagen peregrina
y desarruga mi enarcado ceño,
con ese sonreír tan halagüeño,
que tu semblante pálido ilumina.
Huye el sueño de mí, y huye el reposo;
me asaltan mil ideas, mil quimeras,
que suelta amor en giro caprichoso;
y voces celestiales y hechiceras
dícenme que sería muy dichoso,
si que fuese dichoso tú quisieras.

Meter: iambic
by Viktor Dyk

Ovíval ranní vítr líc.
Byl jsi jak v podvědomí.
A tak jsi vyšel do ulic
vidět domy.
A bylo to jak prostý pud,
pud žít a jíti.
Ze dojdeš někam odněkud,
že slunce svítí.
A všechno bylo jako div.
Kdekoli žeň svou klidíš.
Co neviděl jsi jaktěživ,
vidíš.
A jak tě nesl cesty kvap
dál v plachém zmatku,
tys viděl pyšný mrakodrap
a chatku.
Dům, s bdělostí jenž ostříží
svou oběť očekává,
dům, s jehož oken vyhlíží
dívčí hlava.
Dům počestný, jenž tichne už
po Anděl Páně,
dům, v kterém chystá bravo nůž
k vražedné ráně.
Dům, přátelsky jenž kyne ti,
dům, kam se plaše vkročí.
Dům víry i dům prokletí.
Oh, oči! oči!
Dům, v kterém vše tě zabolí,
dům, jenž jak jizva zeje.
Když vyjdeš z něho v okolí,
stín na tobě je.
Domy, jež hledí bujaře
a domy žalující.
A ty jsi viděl žaláře
a nemocnici.
Dům, který činy nehodné
maskuje dosud.
Dům, ve kterém se rozhodne
národů osud.
Jdeš. Pod oblohou jasnou jdeš
a volnou plání.
Jdeš. Vzpomínati nemůžeš
a nechceš ani.
O květu nevíš nádheře,
jíž jsi se spíjel,
nevzpomeneš si na dveře,
které jsi míjel.
A po dne tvého útrapě
vzpomínku sen-li sešle:
jak malounký je na mapě
sled cesty přešlé!
A domy v jasu, ve stínu
pátravým okem měře,
zříš: ctnosti dům i zločinu
má stejné dveře.
A okna v obou stejná jsou,
v dál hledí nedohlednou,
z obojích dveří vynesou
mrtvého jednou.
Tíhu jsi nesl domů všech
mdlý klenbou jejich.
Mluvily mnoho o bolech
i o nadějích.
Jediný zbývá ještě dům.
Podivná historie!
Tak pustý dům, tak chladný dům!
Co ten as kryje?
V něm skončí drama, selanka.
Víš: jiní přijdou po mně.
A jaká čeká hádanka
v posledním domě?

Meter: iambic
Odpoledne v srpnu.
by Emanuel Lešehrad

Je tiché odpůldne. Sním. Půjdu údolím
do hvozdů dumavých po hrázi rybníka.
Zelené pentlice si vpletu do vlasů
a krásnou nadějí si kabát ozdobím.
Zářivá obloha se směje na luka.
Na trsu růžovém poupata pukají
a vzduch je prohřátý a plný motýlů,
již ssají zdlouhavě
med z číší kopretin.
Ta chvíle nejdražší je v lidském životě,
neb její polibky ty věčně trvají,
a její pohledy do duše zraňují.
Sekáči zpívají u splavu rybníka...
Je štěstí v přírodě a v duši člověka.
Pod mostem hrají si dvě bílá děvčátka.
A slunce zářivé se houpá na vlnách
a voda odtéká mdle, líně, ospale.
Chci takto dumati na břehu řečiště,
pít slunce třpytivé a zpěvy dýchati.
Oh, kterak nádherné je dát se nadchnouti!
Modř nebes rozpjata je nad mou bytostí:
Jsem bodrý pastevec,
jenž hlídá ovečky,
na znak se položiv a patře do slunce.
Jsem štěstím naplněn.
Však mluvit nemohu.
Jsem zcela rozptýlen jak záře sluneční,
jak tikot skřivánků, již mizí v oblacích.
Oh, jak jsem rozechvěn vším, vzduchem, nivami,
a září nebeskou a vůní alejí,
kde dívky kráčejí, v svých rukou kytice,
které jsou určeny pro šťastné milence.

Meter: dactylic
A San Isidro
by Maestro Burguillos

Los campos de Madrid, Isidro santo,
en vuestra pura edad estaban solos,
jugaban los vecinos a los bolos
en su arenosa margen el disanto.
Pero después que los honrase tanto,
parecen con Felipe y sus fillolos,
no campos ya de flor, de estrellas polos,
a Aranjuez envidia, al Pardo espanto.
Otros, Isidro, sin arar el suelo,
le secan y le roban el tributo,
que coge el diablo en forma de mochuelo.
Pero nunca de vos el campo enjuto
cogieron vuestros ojos en el cielo,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto

Meter: iambic
Ni slzy víc!
by Rudolf Pokorný

Ni slzy víc, teď oko blesky roň
a ze strun ruka nové vyluď zvuky!
O, prchni, obraze, skloň líčko k ňadru, skloň,
to líčko milé, plné sladké muky!
Ach, dlouho snil jsem ve tvém čarokruhu,
dost napěl se a často hlava klesla,
však nyní patřím v jiných barev duhu,
jež na klenbu se mého nebe vznesla.
Ni šeptu víc, teď hromu slyším hlas,
jenž líným spáčům hrozí z mračen trůnů;
jen nechať zahřmí, jeho blesk a ráz
mně naladí a rozezvučí strunu,
že každý ton jak orel napne křídla,
jenž smělým letem k slunci zří a krouží;
a jako meteor s hvězdného sídla
se rázem do útroby země vhrouží!
Jak vězeň zastená, kdy v spjatou dlaň
svou pečeť nelítostný řetěz vtlačil,
jak jelen zaslzí, když tichou laň
mu jeden výstřel navždy urvat stačil.
Jak skála zahučí, když těžké chmury
svým žhavým dechem prales nad ní protkly,
jak národ zabouří, když vrahů stvůry
se hříšnou rukou svatých práv mu dotkly!
Jak meče zazvoní, kdy vrahů sbor
se náhle polem s domorodci potká,
a zahřmí jako pásmo věčných hor,
když hrom za hromem klíny jeho protká.
Jak moře zakypí, když bouře divá
z vln obrovité věže nad ně staví,
a zmlknou jako lidu píseň tklivá,
když památku svých mučedníků slaví.
Ni slzy víc, nám jasně zřít je v svět,
nám z tůní časů lovit duchů perly,
nám s orlem k slunci pustit jest se v let
a odvrhnouti snivých tužeb berly.
Jak slunce z prahor heslo naše svítá,
a z dráhy lidstva bílé mlhy shání,
i puká rouška noci vzdorovitá
a lidstvo vítá první zábřesk ranní.

Meter: iambic
BAÑO
by Jesús Balmori

Bate el aura sus alas purpurinas
Por entre el bosque susurrando apenas
Y del lago en las plácidas arenas
Se alza un kiosko de flores filipinas.
En torno un coro de náyades y ondinas
Y nereidas y ninfas y sirenas
Cual las malayas vírgenes morenas
Se arrullan en hamakas cristalinas.
Ante la noche tropical y muda
Su trova entona cenicienta maya
En la selva que ondula perezosa
Y radiante, gentil, bella y desnuda,
Salta al lago, corriendo por la playa
Venus, la reina del amor, hermosa.

Meter: polymetric
Mahnung
by Friedrich Hebbel

Fürchte die schlechteste Fliege! Sie kann den edelsten Wein dir
Doch verderben: sie fällt eben hinein und ersäuft!

Meter: polymetric
La cita
by Rosario («Crisantema») Sansores

Me ungí para aguardarte con perfume de Oriente
y enjoyé mis cabellos como una cortesana;
retoqué de mis labios la olorosa manzana,
y avivé de mis ojos la luz clara y ardiente.
Expiraba la tarde como novia doliente
en su espléndido lecho de zafir, oro y grana;
palpitante y ansiosa me asomé
                  a la ventana
apoyando en los hierros el
                  ardor de mi frente
Pero tú, no viniste Por el
                  blanco sendero
que manchaba de sangre la
                  piscuala florida
tembló el lúgubre aullido de un mastín lastimero
Sólo Véspero inquieto, parpadea en la altura
y sentí que de pronto, silenciosa y oscura
abatióse la noche del dolor de mi vida.

Meter: anapestic
Mis deseos
by Ramón de Campoamor

Si Dios omnipotente me mandara
de sus deseos tomar el que quisiera,
ni el oro ni la plata le pidiera,
ni imperios ni coronas deseara
Si un sublime talento me bastara
para vivir feliz, yo le eligiera;
mas, ¡cuántos sabios referir pudiera
a quien su misma ciencia costó cara!
Yo sólo pido al Todopoderoso
propicios me conceda estos tres dones,
con que vivir en paz y ser dichoso:
Un fiel amigo en todas ocasiones,
un corazón sencillo y generoso
y juicio que dirija mis acciones.

Meter: iambic
A un reloj que juntamente era candil
by Anastasio Pantaleón de Ribera

A nuevo ya esplendor restituida
hermosísima luz tu ser mejoras,
pues a la noche las tinieblas doras,
de su seno la sombra desmentida.
Si de la edad, que vives repetida,
aun los caducos términos ignoras,
en el índice vuelve de las horas
segunda vez a regular tu vida.
O tú feliz, a quien el fin violento
tantos avisan mudos desengaños,
que un momento te da ¡otro momento!
Y yo si en el ejemplo de tus daños,
como llegué a observar el escarmiento,
llego también a castigar mis años.

Meter: polymetric
Při svíčce.
by Eliška Krásnohorská

Můj kocour často mhouřil víčka
a zrak měl plný výčitek,
as jak by pravil: „Nač ta svíčka
i toho psaní nadbytek?“
A bílý aršík poetický
s mým veršováním mladistvým
můj přísný kocour zatměl vždycky
svou osobou neb stínem svým.
On chodil po stole, i plála
mi v očích jeho Nemesis!
(A zvláště jsem se jeho bála,
když satiru jsem psala kdys.)
Kol svíčky obcházel a vážně
svůj štíhlý ohon k výši pjal,
tak, jak by varovně a strážně
jím hrozil: „Jen si křídla spal!“
Ba pravdu měl! Neb viděla jsem
kdys kolem svého světýlka
se zmítat zmámeného jasem –
ach! ubohého motýlka.
Jak třepetal se kolem svíce!
Můj kocour, usadiv se v klid,
naň mžoural z Rhadamantské líce,
až obcházel mě hrůzy cit.
I křídla duše mé se chvěla...
Mé vzlety! jaký vy jste blud!
Jak často muška pohořela,
kdež chytrý kocour nedotknut!
Ba, v motýlku jsem zřela sebe:
můj los to, co se stane s ním!
I zírala jsem – – mráz mě zebe,
když na svou úzkost pomyslím.
Tak blízko k světlu! Jaká smělost!
Hle, jak to vábí, – zas a zas!
A přec mi káže obezřelost
tak mnohých kárců spásný hlas!
Zpod lidských brv znám ony zraky,
jež za motýlkem kocour slal...
Hle, motýlův let křivolaký
teď přímo v zkázu vrávoral!
Již vrazil v plamen, přeubohý,
a spálen spadl před soudce!
Tu kocour vskočil na své nohy
a spěchal k vzácné pochoutce.
Neb na všecko, co létat vídal,
měl laskominy vrozené,
rád lapal mouchy, rád je jídal,
a zvláště rád – ty spražené.
Tož tlapkou šlápl na motýla,
jenž sebou škubal před skonem,
a rozmačkav jej, seč v něm síla,
stál s hrdě vzpjatým ohonem.
Leč – jaké zadost učinění!
Ten ohon pyšně vypjatý
tak připražil se ve plameni,
jak bědný motýl křídlatý!
Hle, vztýčen u vítězoslávě,
vzplál modravými plaménky;
jak motýl – sám tak zbloudil právě, –
mně útěšné dav myšlénky!
Já tedy nejsem v světě sama
tím hrozným sklána zákonem:
já připálím se křídélkama –
a mravokárce ohonem.
Nač fantasii peruť stříhat,
jež bujně letí na svůj lov,
když bez ní též se může sžíhat
i pěšák ducha, filosof?
A jak si sžehnou ideály
svých náruživých křídel skvost,
tak moudré flegma též si spálí
svou morálku, ten dlouhý chvost.

Meter: iambic
¡QUIÉN VENCERÁ?
by Rubén Darío

Moisés: “La mano del Eterno, un día,
los orbes creó con poderoso aliento.”
Laplace: “Mentira! Que este gran portento,
del condensado cosmos nacería.”
Josué: Tan sólo a la palabra mía,
detuvo el sol su paso turbulento.”
Galileo: “No tiene movimiento.”
Yo: “Mentía Moisés! Josué mentía.”
¿Qué confusión es esta? Lucha eterna
se entabla entre el pasado y el presente.
Humilde aquél, ante este se prosterna…
Este sucumbe miserablemente…
¡Por fin el dogma expira ante la ciencia!
¿Quién vencerá? Responda la conciencia.

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Josef Merhaut

Jak listí spadává zticha
v aleji Vaší, jak dech,
slyším, jak písní to dýchá
z keřů a ze stromů všech.
Pohádka o dlouhé touze,
tak sladká, z růžových dob –
to listí znalo ji pouze,
padajíc do Vašich stop.
Jak jste tu zatím šla z domu,
chvělo se teskně Vám vstříc –
ó, souzvuk duší a stromů – –
kdo z nás Vás miloval víc? –
To listí tiše tak splývá,
kdos v touze jak by v něm dých’ –
o Vaší kráse si zpívá,
důvěrník čekání mých.
To listí tiše zřím splývat –
ó, spjat svůj osud tak s ním:
o Vaší kráse si zpívat,
a odejít s listím tím...

Meter: dactylic
Die menschliche Gesellschaft
by Friedrich Hebbel

Wenn du verkörpert wärst zu Einem Leibe,
Mit allen deinen Satzungen und Rechten,
Die das Lebendig-Freie schaamlos knechten,
Damit dem Totden diese Welt verbleibe;
Die gottverflucht in höllischem Getreibe,
Die Sünden selbst erzeugen, die sie ächten,
Und auf das Rad den Reformator flechten,
Daß er die alten Ketten nicht zerreibe:
Da dürfte dir das schlimmste deiner Glieder,
Keck, wie es wollte, in die Augen schauen,
Du müßtest ganz gewiß vor ihm erröthen!
Der Räuber braucht die Faust nur hin und wieder,
Der Mörder treibt sein Werk nicht ohne Grauen,
Du hast das Amt, zu rauben und zu tödten.

Meter: iambic
Sachen, so gesucht werden
by Friedrich Schiller

Einen Bedienten wünscht man zu haben, der leserlich schreibet
Und orthographisch, jedoch nichts in Bell-Letters getan.

Meter: polymetric
1L: Sah zu jüngst einem Villenbau,
by Gustav Falke

Sah zu jüngst einem Villenbau,
Die Straße weiß ich nicht genau,
Ging eine schmucke Dirn vorbei
Im blauen Waschkleid, die Arme frei,
Trug einen Korb, draus quoll hervor
Der schönste zarte Rosenflor.
Den Rosen glichen ihre Wangen,
Die Lippen weckten Kussverlangen,
Und eh' sie wusst', wie ihr geschah,
Sich rechts und links umworben sah.
Hatt' gleich an jeder Seit einen Schalk,
Bestaubt mit Ziegelmehl und Kalk.
Der griff ihr um die Hüfte schlank,
Der langte nach den Rosen frank,
Und hätt' mit grober Werkelfaust
Die zarte Fracht ihr fast zerzaust.
Hülflos vor keckem Übermut,
In Sorge um der Herrin Gut.
Die vollen Arme hoch erhoben,
Den Korb zu retten vor den Groben,
Musst so sie leiden voller Scham,
Dass ihr ein dritter ein Küsschen nahm.
Da fuhr ein alter Graukopf drein,
Nannt' selbst wohl solch ein Mädchen sein:
»lat doch de Deern! Ji drivt't to dull!
So'n Rosenplücken mögt ji wull?«

Meter: iambic
Toques
by José Antonio Domínguez

Si no sabía pintar: jamás su mano,
mojando en los colores la paleta,
supo trazar, con fantasía inquieta,
los contornos de cuadro soberano.
Si no tenía inspiración; si en vano
fuera pedirle la intuición secreta
que tiene en sus delirios el poeta:
porque él no era un artista: era artesano
Pero una vez, en sus existencia oscura,
flechó su corazón una hermosura:
Tomó el pincel y delineo su hechizo;
Para cantarla hizo vibrar la lira;
y desde aquel instante, no es mentira,
¡prodigio del amor! ¡artista se hizo!

Meter: iambic
Contestando a una invitación
by Rafael María Baralt

No niego la costumbre: menos niego
su fin estomacal, su origen santo,
ni el alto rito que con dulce encanto
nos convida de Pascua el grato juego
Entre pavo y jamón; al vivo fuego
que enciende el vino, repitiendo
                  el canto
del vate alegre, y de una hermosa en tanto
cumpliendo el gusto, adivinando el ruego
Mas sin que pueda el que con fiebre yace,
dado al demonio, en maldecida cama
oler siquiera la exquisita cena
Al Parnaso con ella Cristo nace:
adoradle y comed la mesa os llama:
sois cristiano de pro, y es Nochebuena.

Meter: iambic
Vidrio de rosas
by Eugenio Salazar y Alarcón

¡Oh lozanico vaso vidrioso!
¡Oh agua clara, fresca, dulce y pura!
¡Oh rosas delicadas, en quien dura
un ser suave, lindo y oloroso!
El claro cielo, empíreo, glorioso,
¡oh limpio vidrio!, en ti se me figura,
y en esa tu agua dulce la dulzura
que hinche aquel lugar tan deleitoso
Las coloradas rosa que en ti veo
las gloriosas almas representan
que gozan del bien sumo y la alegría
Divinas esperanzas me sustentan:
Padre del cielo, ¡cumple mi deseo!
Que sea rosa tal el alma mía.

Meter: iambic
- XXXV -
by Bocangel y Unzueta

Hoy a tu brazo infiel, Hebreo esquivo,
yace Dios otra vez; no cual primero
divino fénix, en ardor severo
de altas cenizas se repite vivo.
Hoy nos llama a su amor lo discursivo,
pues amante murió tan verdadero
que, porque amor quedó por su heredero,
se nos vincula en fuego sucesivo.
Si pide el holocausto portentoso
plumas, que en ágil rapto den al suelo
noticias de misterio tan profundo,
no faltan, que a tu acento prodigioso,
insuperable Soria, fía el vuelo
un fénix de quien es Arabia un mundo.

Meter: iambic
1L: Zu Hause, für dem Thor und auß des Grabes Klufft
by Friedrich von Logau

Zu Hause, für dem Thor und auß des Grabes Klufft
Wird von deß Todes Schlaf ins Leben auffgerufft
Jairus Kind, der Sohn zu Nain, Lazarus;
Hertz, Mund und Werck in uns soll aufferstehn zur Buß.

Meter: iambic
106.
by Friedrich Rückert

Kennst du den Boten nicht, der dir allein Bericht
Von höhern Welten bringt? Der Bote heißet Licht.
Was ist vor ihm der Schall? ein ungestümer Prall,
Der höchstens niederkommt vom niedern Wolkenwall.
Was ist vor ihm der Wind? ein wetterwendisch Kind,
Das über Land und Meer fährt stürmisch oder lind.
Was ist vor ihm der Duft? ein weicher Gruß der Luft,
Der deine Sehnsucht nur ins Unbestimmte ruft.
Hat Schall, Wind oder Duft vom Höchsten dir gesprochen?
Hast du das Ewige gehört, gefühlt, gerochen?
Das Licht nur steiget dir aus höchsten Sfären nieder,
Und steigt mit deinem Blick zu höchsten Sfären wieder.
Folge nur seiner Spur! Verständest du es nur,
Und unverstanden wär dir nichts in der Natur.
Schon hat der Astronom vom Lichte dort gelernt,
Wie weit am Himmelsdom die Kuppeln stehn entfernt.
Er hat von ihm gelernt die Größen und die Bahnen,
Die Maße messen und die Eigenschaften ahnen.
Weißt du, wieviel Gestalt der Vielgestaltige trägt,
Der Mittler, wie und wo er sich ins Mittel schlägt?
Er selbst ist wol der Duft, er selbst ist wol die Luft,
Er selbst ist wol der Schall, den er ins Leben ruft.
Hier siehst du unvermerkt in Wärm' ihn sich verlieren,
In Spiel der Farben dort, die seine Säume zieren.
Der hier des Frühlings Schein, dort Kern von Holz und Stein
Wird im Magnet der Zug und Gegenzug auch seyn;
Wird schlagen hier als Puls, und dort elektrisch blitzen,
Und sich in alles zu verwandeln Kraft besitzen.
Du kanst nicht zweifeln, Geist, es sei ein großer Geist;
Die Frag' ist was zu ihm du im Verhältnis seist.

Meter: iambic
Finis
by Waring Cuney

Now that our love has drifted
To a quiet close,
Leaving the empty ache
That always follows when beauty goes;
Now that you and I,
Who stood tip-toe on earth
To touch our fingers to the sky,
Have turned away
To allow our little love to die—
Go, dear, seek again the magic touch.
But if you are wise,
As I shall be wise,
You will not again
Love over much.

Meter: trochaic
NĚMÝ PĚVEC.
by František Taufer

Strom ke stromu se tiskne v tajném rozmlouvání
a slovo ticha vládne paprskům, když k zemi spějí.
Na trávách sen se kolébá a černý stín se sklání
jakoby s polibkem k vod zrádnému a mdlému obličeji.
Cos’ tají ticho nesmírné jak utlumené štkání
rtů láskou krvácejících a mroucích v beznaději.
Neb jako kněžna hvězd je nedostižno milování,
po jeho květu nejvyšším když ruce sahat chtějí.
vzduch tajným dotknutím se nepřestává chvíti,
výmluvně truchlým znamením je hvězdy padající div...
Je balkon dneska opuštěn. A nekyne šat bílý
by vděky pod ním ukryté rty horké políbily.
Kdo v sady přišel zpívati, je pro vždy mlčenliv.

Meter: iambic
- LXVII - A dos palomas en su arrullo
by Pedro Soto de Rojas

Pájaros venturosos, que enlazados,
ya con los picos, ya con más estrecho
lazo, del uno el otro satisfecho
dulcemente vivís enamorados;
mostrad así os gocéis, los dos traslados
tiernos, de Fénix al rebelde pecho,
quizá con tanto ejemplo al blando lecho,
remitirá fatigas, y cuidados:
Y ciando no, sabrá, que el dolor mío
es natural, que su placer violento;
digno mi amor, indigno su destino.
Esto así, ya que a manos del tormento,
a que amor me destina (y dél me fío
¡Titano!) acabe, moriré contento.

Meter: polymetric
Auf zwey ungleiche brüder.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Dein sohn zu Genua ist dick und ungeschickt;
Der zu Siena zart/ so mann und weib erquickt.
Nim diesem hembd und rock/ gieb jenem glaß und wein/
So kan Cupido hier und dort ein Bachus seyn.

Meter: iambic
¡Celos!
by Luis Vélez de Guevara

Ya Flori sale el campo, todo es flores,
vierten las fuentes risa de alegría
y si es de noche, luego nace el día;
y saltan los arroyos bullidores.
A los enamorados ruiseñores,
cuando lo cantan, hago compañía;
tal vez celos le tengo a su armonía
porque más bien le cuentan sus amores.
Con piedras y una honda los desvío
de los pimpollos verdes, mas huyendo
llaman al parecer al dueño mío
Celoso y sin razón les voy siguiendo;
y mis celos burlando el claro río,
con labios de cristal se va riendo.

Meter: iambic
I .
by Conrad Ferdinand Meyer

Ich lag an einem Raine
Mit meinem dürren Stab.
Was lauf' ich? Meine Beine
Erlaufen nur das Grab ...
Ein Wandrer zog derenden,
War noch ein Knabe fast,
Der hielt als Stab in Händen
Den blüthenreichsten Ast.
„grüß Gott dich, schöner Wandrer!
Bist du es, Knabe Lenz?“
Er rief: „Ich bin kein Andrer
Und komme von Florenz!“
Das mußte mich erwecken.
„kind Lenz, ich wandre mit!“
Wir hoben unsre Stecken
In
Die beiden Stäbe hoben
Kind Lenz und ich zugleich;
Auch meiner ward von oben
Bis unten blüthenreich.

Meter: iambic