PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Wahrheit du, und du o Geschichte, wenn ihr vereint seyd:
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Wahrheit du, und du o Geschichte, wenn ihr vereint seyd:
Schreibet Flammen der Griffel, mit welchem ihr zeugt von erhöhten
Buben; und die Stimme, mit der ihr das Zeugniss aussprecht,
Spricht, ihr rächenden! Donner aus.
Rächet sie jetzt, die Menschheit, an Frankreichs Oligokraten,
Ernste Vergelterinnen! Zu schonend rügt der Verbrecher
Tod; Europa will das warnende Schandmal, will die
Ewige Piramide sehn!
Nie noch hat die Geschichte so ganz enthüllet der Wahrheit
Antlitz erblickt; es verschmähte den Schleyer der Handelnden Unscham.
Eilet denn, thut die Folg' uns kund der Vereinung! lindert,
Löschet der harrenden heissen Durst.
Jünglinge dulden's noch wohl, das Erwarten; wir Greise verabscheun's.
Auf denn, rächet die Menschheit, und bald! Nicht süss nur, auch edel
Ist die Rache, um die wir flehen; o reicht aus voller,
Kühlender Schale den Labetrunk.
Sollten vielleicht dem Eroberer nur Schandmale den lauten
Namen ewigen? nicht dem Hochverräther der Menschheit,
Nicht dem Scheusal, dem Heuchler auch, so der Freyheit opfernd,
Kettenumrasselte Freye würgt?
Nein, so wählet ihr nicht, vergesset eh die Erobrer,
Als dass ihr nicht der Freyheit getünchte Vergötterer hinstellt,
Wie sie waren. Mich deucht, ich sehe die Flammenschrift schon!
Höre der redenden Dounerton!
Wenn ich, erlebend, wirklich das seh', es wirklich, mein Ohr hört;
Feyr' ich ein Fest, bekränze mit Eichenlaube das Haupt mir,
Lade Freund' ein, spüle den hellsten Kristall im reinsten
Bache, füll' ihn mit Wein, der Greis
Wurde, wie ich. Im Kristall versiegt's nicht selten. Das Waldhorn
Hallet; wer singen kann, singt. Wir freuen uns innig! Ich werde
Hundert Monde verjüngt! Wenn Rache, wie die vollbracht ist;
Darf sich taumelnd die Freude freun.

Meter: polymetric
VIII. Jako krajina nebeská
by Boleslav Jablonský

Jako krajina nebeská
Jesti krásná moje vlast;
Vlast a Ty, ctná dcero česká!
Jediná jste moje slast.
Vás co duši svou miluji,
Vám život svůj zasvěcuji;
Heslem mým buď v každé době:
„Vlasti mé – a tobě!“
Kamkoliv mě v širé zemi
Povolá kdy osud můj:
Pod nebem i mezi zděmi –
Vlasti syn a přítel tvůj!
Váš jsem všude s tělem, s duší,
Česnému jak Čechu sluší;
Všude žít chci ku ozdobě
Vlasti své – a tobě!
Byť i krutost losu mého
Srdce moje trhala,
Byť i zbraně všeho zlého
Na hlavu mou vrhala –
Pod praporcem lásky dvojí
Se silou se síla spojí,
Bych neklesnul v této zlobě
Vlasti své – a tobě!
Až pak někdy mně též máti
Chladné lůžko ustele,
Až budu již objímati
Posledního přítele;
Až se můj zrak trhat bude,
Jazyk můj až vlády zbude –
Ještě vzdychnu ve své mdlobě
Vlasti své – a tobě!
I až v zemi nejmilejší
Klidně budu spočívat,
Až mi druh můj nejvěrnější
Nebude můj kámen znát;
Až tam na mé hrobce prosté
Polní kvítí s travou zroste –
Budu žehnat ještě v hrobě
Vlasti své – a tobě!

Meter: trochaic
Rodné místo.
by Adolf Heyduk

Již věk je ve všem všudy stejno,
ať, kdy chceš, jeho nitrem jdeš,
vždy cvrlikavé vrabců hejno
a kavky obletují věž.
Vždy stejné jsou ty domky prosté
i jejich zadumaný klid
a vše, co puči vnitř i roste,
ať němý tvor to je, ať lid.
Vidy v oknech řada květin stála,
za každých voní ferií,
jak babička je pěstovala:
mučenka s volkamerií.
Vždy v parku stejně hyne mlází
a bejlí bují o překot
a starý kaštan plody hází
na provalený z cihel plot.
Vždy vyvráceny poustky dvéře
a bez hovoru vodomet,
vždy neřezané suché keře
a trávník nikdy nevyplet.
Vždy na spadnutí pomník páně,
jenž nejkrutější spáchal hřích,
že cizákovi prodal maně,
co zdědil ondy po otcích.
Tak cizák téměř věk už sbírá,
čím český bohatí ho les,
a nezří lidu, jenž tu zmírá
a hůře živ je nežli pes.
Vždyť pán má jinde dům i radu
a jinde lesy své a dvůr,
leč zde ve spustlých síních hradu
jen četu cizopasných stvůr.
Smeť cizích žní jen lid zde klidí
a cizí dědí řeč a šat...
Ach, cizí oči po všem slídí,
a cizí ruce mají chvat!

Meter: iambic
BÁSNÍKŮM.
by Josef Václav Sládek

MY jen tu báseň máme za svou zbroji
a za štít pouze vědomí své práce
a na dně žití kus té resignace,
a naděj’ – jenom klid po těžkém boji.
Nás blázny zvou v Don Quijotovském kroji,
nás, kteří bychom jejich za paláce
nedali skřítka zlaté ve pohádce
– a za jich blaho dali duši svoji!
Přes naše sny dál svět se valí mělký
svou robotou a sobectvím a v hříchu,
a jeden bodák nazpět zavleká
o staletí, co Shakespeare vysnil velký; –
však, dokud člověkem být není k smíchu,
nám dostačí – být srdcem člověka!

Meter: iambic
MÍR A VOJNA. (10.)
by František Odvalil

Nu ejhle, ono to jde!
Lid nadšen spěchá k zbrani!
A kde se vzalo, tu se vzalo
bojovné horování!
A žornál jeden přes druhého
s tou moudrostí pak vylézá.
A v redaktorech, kde je jaký,
chřestí jak v pytlech železa.
Osudů lidských ředitelé
si chválí: Přec jen hodný lid!
Ani jsme věru nemysleli,
že to tak dobře může jít. –

Meter: iambic
- LXXII - A la constancia con que el Rey, Nuestro Señor, vio descubrir los cuerpos reales en el panteón del Escorial...
by Luis de Ulloa y Pereira

De fábrica elegante en prisión dura,
parte de vuestra sangre ya sosiega,
con apariencia tal, que no la niega
la muerte que las formas desfigura.
Y en el mayor peligro se asegura
vuestra constancia, si al horror se llega,
que ni el polvo fúnebre se ciega,
ni a quedar alfombrada se aventura.
Valor fue que la fama solemniza,
ver a la Majestad tan sin olvido,
que de acordarse de mortal blasona.
Dejándose tratar de la ceniza,
para lacar el cerro más lucido,
y más resplandeciente la Corona.

Meter: iambic
Sonntags- und Fest-Gedancken.
by Hans Assmann von Abschatz

Wer selber sich erhöht/ der soll erniedrigt werden/
Am besten bleibt man zwar nicht an doch bey der Er-
den.

Meter: iambic
3.
by Heinrich Heine

Ich hatte einst ein schönes Vaterland.
Der Eichenbaum
Wuchs dort so hoch, die Veilchen nickten sanft.
Es war ein Traum.
Das küßte mich auf deutsch, und sprach auf deutsch
(man glaubt es kaum,
Wie gut es klang) das Wort: »Ich liebe dich!«
Es war ein Traum.

Meter: iambic
- 970 - Acto II, NARVÁEZ De El rey por trueque
by Lope de Vega

Si fue mayor la gloria y noble el pago
que dio en España a Cipión la fama
en no querer gozar la presa dama,
que el vencimiento ilustre de Cartago;
y sí después de aquel lloroso estrago
de Darío, más heroico el mundo llama
al macedón, que no violó su cama,
mi deuda con lo mismo satisfago.
No quiero que me estimen ni me alaben
las propias ni las bárbaras naciones,
porque en mi pecho sus grandezas caben.
No son los capitanes Cipiones,
ni Alejandros los reyes, si no saben
vencer sus apetitos y pasiones.

Meter: iambic
XXXVI.
by Gustav Pfleger Moravský

Tu s oním princem v skrytém incognitu
Ty strašné výlety Vám činila,
A vystála též strachu ze soucitu,
Jímž nešťastníky hojně dařila,
Jenž osudem až hrůzným v tajném skrytu
Jsou odloučeni od zbožnosti lidské.
Ba čtla též spisy velmi poetické
O Věčném Židu, i Tři mušketýry
A kromě toho prosaické lyry
Francouzské pak tak mnohý výlev slavný,
Jímž napájel se jí duch neunavný.

Meter: iambic
PODZIM
by Josef Šimánek

V zahradě kolem nás tak smutno bylo!...
Den zamlklý kdes v dálce dohoříval
a slunce krvavé se potopilo
do modrých mlh a v žlutých mraků příval.
A na mžik zaplály ty vetché cáry
v rubínech, opálech a zlatě skvělém.
Závojem z perel obetkaly páry
hor čela na západě zkrvavělém.
A my jsme teskně hleděli v ta světla...
Teď rubín shas, teď smaragd, opál za ním
a tmavá rouška na oblohu slétla,
stín šedý rozběhl se k žlutým pláním.
Kraj chladný byl a obzor už se stmíval.
A ticho. Ptáček plakal opozdilý.
Náš zrak se upřen v karmínu pruh díval,
jak zadržet by jej chtěl ještě chvíli...
Až i ten shas' a zapad' v moře na dno.
Tmou vítr slechli jsme, jak žalně svistí,
a v duše naše zavanulo chladno
a naše slzy padly v svadlé listí.

Meter: iambic
La desahuciada
by Julio Flores Roa

-Tus manos son dos lirios -le decía
cuando endulzar queriendo su amargura
de víctima incurable, le oprimía
sus luengas manos de marmórea albura
-Tus ojos son violetas -le decía
cuando extinguir queriendo sus
                     enojos
de niña enferma, en el azul del
                     día
de sus ojos bañándose mis ojos
-Es un clavel tu boca -le decía
cuando al verla tan triste, me
                     bebía
de sus labios de púrpura la miel
Una mañana la llevé a la fosa
Y han nacido en la tierra que reposa
dos lirios, dos violetas y un clavel

Meter: iambic
RECITANDO. (III.)
by František Leubner

I ráje vzdám se, víry ve proroka,
skal hory strhnu, co nám dráhy dělí,
mně podej dlaň! – i zákon sklamu bdělý.
V dvou srdcích vypuč plesná blaha sloka!
Já k ráji jdu – lze vin jen bez poroka –
byť trudně v muk se tmách dni moje tměly
a bolné slzy na řasách se chvěly.
Bůh pro květ rosný poutá bahen zmoka.
Ó vítězná, msta dravě srdce sápe,
co po tobě v snech marné touhy volá!
Klam krve úlitbou v báj ráje tápe...
Proč z eklog lásky vám vždy pláč jen žen se vděčí,
ni touhám snubů krev-li neodolá?
Mne odsuď! Pravdy křest blud z klamu léčí –

Meter: iambic
POSILUJÍCÍ LÉTO.
by František Taufer

Ve vzduchu, horkém červencovou milostí,
motýl se vznáší, prostý zemské tíhy,
pln zemské krásy, již nemají knihy,
kam vkládá člověk malicherné moudrosti.
Až duší pohnou křídel chvějivé ty zdvihy!
Trud z očí mých mi plaší paprsk s výsosti,
jenž zlatem hrá a z nálad chmurných vyprostí,
tvář rozjasní a s čela slíbá rýhy.
ni bída života, ni s lidmi zápasy.
Zas síla paží bořit může směle,
však směleji též z nových kvádrů stavěti...
vrhnu zář oken svých do dálky stmělé.

Meter: iambic
PAN.
by Jaroslav Vrchlický

Z všech Olympických jest mi nejmilejší
Pan, duše světa.
Vím, jistě vím,
že kdys v chaosu propasti jsem dřímal
na jeho svatých ňadrech.
On, náhle tajnou mocí
když ze sladkého byl jsem vyrván spánku
a vržen v proudy žití,
mne učil hráti na píšťale lesní,
on naučil mne znáti ptáků hnízda,
on pověděl mi, kde jest vonná tráva,
mech pružný v tmavých stínech,
vzdech ozvěny mi vyložil i šumný
pláč vodopádů.
Náhle
mně zmizel. Darmo, darmo jsem ho hledal,
hvězd ptal se, zda-li nejsou drahokamy
na řasném jeho plášti,
a bloudil jsem a volal ve propastech
při vichřici a hromobití, v blescích
jsem koupal skráň svou lkaje: „Otče, otče!“
Leč bouře jen a větrů smích mi zpátky
zas vrhly nářek můj. Pan zmizel. Celá
kol příroda jak ztratila by duši,
jak nemohla by najít pravé slovo,
jímž strhala by pouta svého spánku.
Mně bylo, když jsem ve myšlenkách bloudil,
jak uviděl bych ve úvalu lesa
kdes podivný květ opojivé vůně,
však marná snaha – najíti jej nelze.
A tak jsem bloudil ve přírodě němé,
jen: „Otče! otče!“ za ním lkaly rety,
jen: „Otče! otče!“ za mnou zněly skály.
Tu jednou – bylo leto –
šel v poledne jsem lesem; vůně těžká
se nesla z mýtiny, kde unavený
na trávě motýl kolébal se líně
a much a cvrčků zněla jako ze sna
mdlá melodie. Tu jsem viděl dívku;
ve trávě spala. Ach, tak sličná byla,
že slunce svojím zlatem
na jejích zdřímlo rozhalených ňadrech,
že vánek s jejím pohrával si vlasem
a lesní narcis skloněn k její hlavě
jí šeptal v žárlivosti:
o jak jsi krásná, sestro!
A nevím, čím to bylo,
já musil k ní si usednouti na mech
a líbat ústa, objímati boky,
až náhle divem nebes
jsem cítil, tiskna hlavu v její ňadra,
má duše opojená
jak splývá v duši světa,
jak mizí mez, jež od věčna mne dělí,
v mých ňadrech náhle jak propasti zejí!
I zajásal jsem, neb na ňadrech ženy
jsem tebe nalez’, Pane, dárče klasů,
na ňadrech ženy nalezl jsem divem
klid chaosu a ztracené své božství.
I bylo mi, jak druhdy dávno, dávno,
když v bezdné tůni nestvořený spal jsem
na otcovské tvé hrudi.
Z všech Olympických jest mi nejmilejší
Pan, duše světa,
on navrátil mír zmítanému srdci
a hrát mne učil na píšťalu lesní.

Meter: iambic
Soneto
by Luis Carlos Viada y Lluch

Según que use en sus versos el
                     poeta
la métrica de Italia o de Castilla,
compondrá una sextina o una sextilla,
un cuarteto o cuartete, o una cuarteta
Si el quinteto a ocho sílabas sujeta,
quintilla llamáralo; y octavilla
a la octava, y al terceto, tercerilla
será que a iguales límites someta
Sonetistas que en metro castellano
soneteáis, y cada sonetada
vuestra llamáis, al modo italiano,
soneto: ¿no es más lógico y sencillo
que, usando la voz propia y adecuada,
la llaméis simplemente sonetillo?

Meter: polymetric
- CXXV - A una dama que se peinaba
by Juan de Tassis y Peralta

Al sol Nise surcaba golfos bellos
con dorado bajel de metal cano,
afrenta de la plata era su mano
y afrenta de los rayos sus cabellos.
Cuerda el arco de amor formaba en ellos
del pródigo despojo soberano,
y el ciego dios, como heredero ufano,
lince era volador para cogellos.
Bello pincel, no menos bello el mapa
en piélago de rayos cielo undoso
era, y su menor hebra mil anzuelos,
que en red que prende más al que se escapa
cadenas son, y, de oro proceloso,
trémulas ondas, navegados cielos.

Meter: iambic
U PSANÍ.
by Josef Václav Sládek

TAK’S růžová, jak v červnu hlohu snítek,
a já tě miluju tak neskonale!
– však teď už jdi! – mám práci, kutíš stále,
jdi, andílku! – tam pannu máš a svítek.
A píšu: „Oplatí vám děti dítek,
co učinili jste pro děcko malé,
a bude chvíle, kdy –“ v tom nenadále
mi ingoust převrhnul ten malý skřítek.
Teď kaboní se, natahuje k pláči:
„Nu, mlč! – vždyť hůře ve světě se daří –
ty’s přece jen můj květ, a to mi stačí!
– Leč až ta ruka má zde jednou zvadne,
pak jako s hlohu květ, s tvých šťastných tváří
ať jeden úsměv – také na ni padne!“

Meter: iambic
PAMÁTCE PÍ M. K.*
by Josef Svatopluk Machar

A tato byla historie její,
jež dnes už klidně spí:
Šla životem jen krátko,
radosti jeho, smutky, šalby pila –
a dobrovolně všecko opustila
a dnes už klidně spí.
A nikdo neví, – zklamání či hořkost
a nuda, nicoty cit, znechucení –
hádanka, která nemá rozluštění,
neb ona klidně spí.
A v posledním tom zamlčení Jejím
v tajemném odchodu do krajin ticha
je vůně odpuštění, jakou dýchá
květina rozšlápnutá. Neslyšeně spějí
dny, noci, týdny, roky přes hrob Její,
kde ona se záhadou svého žití
tak klidně spí.

Meter: iambic
- LXXVI -
by Francisco de La Torre

Ahora que de nubes la cabeza
o, Rey de montes, tienes coronada,
la frente yerta y de turbada helada
destilando del Tajo la braveza,
cuya vejez temprana, la belleza
del rostro de la tierra despojada,
encaneciendo con tu faz nevada,
todo mi bien conviertes en tristeza,
hiela mi pecho, y enmudece mi alma;
no consuman agravios una vida
con tanto riesgo de perderse amando.
Y el triunfo rico de corona y palma,
que lleva una belleza encruelecida,
consagraré al lugar que estás bañando.

Meter: iambic
Rozleť se volně, písni má.
by Otakar Mokrý

Rozleť se volně, písni má,
mé vlasti po mohylách,
a povznes srdce truchlivé
a krev mi ohřej v žilách.
Jen zavzni slavným akkordem,
až otřesou se tróny,
a na hlas tvůj nechť umlknou
všech zubožených stony!
Má lyro, mocně pozazvuč!
Otevři lůno hrobů,
ať stenající národ tvůj
zná počet svojich robů!
A krev mu vzplane zápalem
jak druhdy před stalety,
kdy volné slovo v ústech měl
a žásem plnil světy.

Meter: iambic
Frühlingsbotschaft
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Kuckuck, Kuckuck ruft aus dem Wald:
Lasset uns singen,
Tanzen und springen!
Frühling, Frühling wird es nun bald.
Kuckuck, Kuckuck läßt nicht sein Schrei'n:
Kommt in die Felder,
Wiesen und Wälder!
Frühling, Frühling, stelle dich ein!
Kuckuck, Kuckuck, trefflicher Held!
Was du gesungen,
Ist dir gelungen:
Winter, Winter räumet das Feld.

Meter: polymetric
217. Der Achtmal seelige.
by Angelus Silesius

Sey Hungrig/ Arm/ und Sanfft/ Barmhertzig/
Friedlich/ Rein/
Betrübt/ Verfolgt umb GOtt: so kanstu seelig sein.

Meter: iambic
RESIGNACE.
by Jaroslav Vrchlický

O mladé srdce tvé jak vonná růže bylo,
s níž hrají andělé,
a půvab nebeský, o němž jen srdce snilo,
ti trůnil na čele!
Tvůj hovor sladký byl jak skalný pramen v lese,
jenž teče do mechu,
kol něhož v prozpěvu jen ptáče zakmitne se
a motýl v pospěchu.
Tvé oko čarovné tak rovno večernici,
když vzejde nad strání,
a ňader tvojich ston zvuk zvonu při měsíci,
když zvoní klekání.
A celá duše tvá jasmínu vůně snivá,
jenž dýše z poupěte,
a celá bytosť tvá tak jemná, čarotklivá,
jak snění dítěte!
Tak plál mi obraz tvůj života tmou a steskem,
a já žil v doufání,
že opojím se zas tvých očí čaroleskem –
však, jaké shledání!
Ó jestli jaký klam kdy překvapil mne v žití,
já nesl všecko rád,
teď ale plakal bych, když zřím, i v tomto kvítí
že ukrýval se had!
Ó jestli jaký bol se v strunách mojich skrýval,
teď jenom hněv a smích,
ať bouří divoce tak jako jarní příval
a zaburácí v nich!
Ó hněv, posvátný hněv, že zničen hlodem zmije
nejdražší nebe skvost,
že vyloupiti chrám, nechť sám bůh v něm se kryje,
jest člověk drzý dost.
A smích, divoký smích, že člověk v noc se vrhá,
než se mu rozední,
že staví sobě dům, když břeh se pod ním trhá
a naděj poslední.
Teď růži nevěřím, když kvete v kráse jara,
květ její pro mne svad’;
teď hvězdě nevěřím, když na blankytu hárá,
teď vidím její pád;
teď očím nevěřím, ni kráse vábných lící,
smrt usmívá se tam;
teď vzdechům nevěřím, polibkům při měsíci,
ni sladkým přísahám.–
Teď pusta duše tvá, jak v půlnoci sad tmavý,
jak posečený luh,
chrám snící v rozvalech o dobách dávné slávy,
kdy trůníval v něm bůh;
kdy zbožných poutníků zástupy nesečtěné
snívali v jeho zděch –
teď býlí divoké ční na zdi rozbořené
a na oltářích mech.
V rozpadlé zvonici teď bouře drsným hlasem
se zvonů dotýká,
však někdo pamětliv přec navštíví ho časem –
to duch jest básníka!
Ten v rumech omšených, ten v pustém po zdích býlí
a větrů bouření
přec poklad nalezne, jejž předkové tu skryli,
tož jiskru nadšení!
V zčernalých obrazech on najde kouzlo ráje
a stopy svatých run,
a minulosti lesk i nynější bol taje
v souzvuku jeho strun.
Tak, mrtvá hvězdo má! v života vlnobití
jíž úsvit záhy splál,
přec půvab duše tvé mou píseň k žalu vznítí,
byť srdce nerozhřál!
Tak člověk také pad’ – a bůh jej vyhnal z ráje,
však ponechal mu zem;
mé srdce zamčeno – můj soucit v zpěvu taje,
nuž na věky žij v něm!

Meter: iambic
- 1303 - Acto II, LUCRECIA
by Lope de Vega

Dejó su dulce y regalada esposa,
su querido Telémaco y su nido
aquel astuto que volvió perdido
de la venganza de la griega hermosa.
No quedó monstruo de la mar furiosa
adonde no viviese detenido;
ya le valió la lengua, ya el oído,
ya la dulce retórica famosa.
Volvió, en efecto, y en el sacro templo
colgó la ropa, Amor, que solo bastas
a que tan grande fe y lealtad confirmes,
dejándonos los dos tan alto ejemplo,
a las mujeres para ser muy castas
y a los maridos para ser muy firmes.

Meter: iambic
FRAGMENT.
by Josef Svatopluk Machar

– a to je osud můj. Když budeš na výsluní,
mě vidět nebudeš. Je dálka mezi námi.
Za mořem zeleným já budu, které duní,
za sedmi řekami a ještě za horami.
Jen když ti bude zle, když smutek v duši padne,
kdy ruce znavené se chví a mrazně zebou –
najednou ucítíš, že není dálky žádné,
že hřeju ruce tvé a že jdu věrně s tebou...

Meter: polymetric
1.
by Hugo von Hofmannsthal

Die Blüten schlafen am Baume
In schwüler, flüsternder Nacht,
Sie trinken in duftigem Traume
Die flimmernde, feuchte Pracht.
Sie trinken den lauen Regen,
Den glitzernden Mondenschein,
Sie zittern dem Licht entgegen,
Sie saugen es taumelnd ein:
Sie sprengen die schweigende Hülle
Und gleiten berauscht durch die Luft
Und sterben an der Fülle
Von Glut und Glanz und Duft.
Das war die Nacht der Träume,
Der Liebe schwül gärende Nacht,
Da sind mit den Knospen der Bäume
Auch meine Lieder erwacht.
Sie sprengten die schweigende Hülle
Und glitten berauscht durch die Luft
Und starben an der Fülle
Von Glut und Glanz und Duft.

Meter: iambic
[habt ihr mir es gar verleidet]
by Friederike Kempner

Habt ihr mir es gar verleidet,
Dieses kleine Leben, ach,
Wenn mein Geist einst von euch scheidet,
Sag' ich euch nichts Gutes nach.
Denn das Aller-Allerbeste
Trug ich glücklich in der Brust,
Freudig glich sie einem Feste,
Täglich feiernd neue Lust!
Und die frohen Blüten alle
Breitete ich vor euch aus:
Wieder gabt ihr mir nur Galle,
Machtet traurig, ach, mein Los!

Meter: trochaic
54. Jevme zde všickni své city vroucí,
by Jan Květoslav Klumpar

Jevme zde všickni své city vroucí,
Naše pak veliká radosť se vznes;
Přišlať jest chvíle nám vždy přežádoucí,
Kterou jsme dočkali s radostí dnes:
Jmeniny slaviti nám Otce milého,
Pastýře též duší předobrého.
Nuže, tak důvěrně zdvihněme hlasy
K nebesům ze srdce radostně ven,
Aby Bůh vyjasnil po všecky časy
Každý žití Jeho truchlivý den,
Dlouho by Jej Bůh zachoval nám!
Ať dlouho, dlouho v blahém obcování
Zde ještě mezi námi přebývá;
Ať ještě mnoho sladkých dnů
Ve stáří stříbrném tu požívá!
Zachovej nám Jej, mocný Hospodine!
Ať mezi námi dlouho prodlévá;
Ať mu život nezkalený plyne,
Ať chudým dlouho ještě prospívá;
Neníť v světě sladší potěšení
Nad vědomí činu dobrého,
Toho žádný poklad nepřecení,
Ujímať se vlídně nuzného!
Chudé vdovy, dítky osiřalé
Předmětem jsou péče Jeho stále.

Meter: polymetric
- 978 - Acto I, REINA
by Lope de Vega

Jamás me diste, amor, algún contento
que no le contrastasen mil dolores;
sujetos siempre están tus amadores,
por pequeño favor, a un gran tormento.
¿Qué pudo ser, amor, tu pensamiento
cuando me colocaste en los amores
de don Sancho y me dabas los favores
a medida de mi merecimiento.
Sino subirme a aquella dulce gloria
para privarme de ella de esta suerte,
pues me privas del Rey, luz por quien veo?
Que cuando esto me viene a la memoria,
a la terrible y espantosa muerte
suplico de mi vida haga trofeo.

Meter: polymetric
Doba tvoření.
by Josef Kalus

Přišla doba tvoření,
cítím její dech,
zahalena v plameni
a v růžových snech.
Z hvězd diadém na čele,
záře slunné vlas,
blankytný šat na těle
a duhový pás.
Jak je krásna, čarovna!
z červánků má líc,
vesmíru je královna –
Jak jí vyjíť vstříc?
Noha moje poklesá,
chvím se před ní, chvím;
už mne tulí – nebesa!
k vřelým ňádrům svým.
Duše v písních zazvučí,
když mne líbá v ret
a unáší v náručí
v blankytový svět!

Meter: trochaic
KATOLICISMUS
by Josef Svatopluk Machar

Je Velký Pátek. V San Pietro v Římě
na hlavě hlava. Pod rozpjatou klenbou
se mravenečky zdají ženy, muži,
ti poutníčkové ze všech končin přišlí.
Dubnové slunce barevnými okny
se lije v pestrých proudech v basiliku,
na zlatých sloupů hlavicích se láme,
na mosaikách oltářů se tříští,
a na kloboucích, čepcích, šátcích ženských
a na kštici těch mužů plavě leží –
vše, jak to jeho povinností tady.
Je hlučno, rušno. Kdesi v jedné kapli
pašije pějí. Kostelníci chodí
a milodary sbírajíce zvoní
schránkami z plechu. Jiní klestí cestu
turistům, kteří se zvědavým chvatem
chrám shlednout touží. Zpovědnice plny,
a kněží unuděni, mechanicky
v sluch dají padat zločinům a hříchům,
jež potom řemeslně odpouštějí.
Na křesle vyvýšeném v plném slunci
kardinal rudý dává požehnání
ovečkám zbožným. Nádherný je barvou.
A poutníčkové klekají si řadou,
jak jim to kostelníci nařizují,
před církve knížetem a kloní hlavy
až k dlažbě podlahy. On vznáší ruku
– a ruku tu mu vede statný klerik –
a dlouhou tyčí ťuká na temena
hlav skloněných, a tyč se zvedá, klesá
v tak odměřeném taktu, jak by byla
řízena strojem. Když je odťukáno,
poutníčků řetěz blaženě se zdvihne
a klekne druhý – jak se také dává
i Sua Eminenza vystřídati,
když znavena je, kardinalem jiným.

Meter: iambic
NÁVRAT K VESELOSTI
by Stanislav Kostka Neumann

A stesk se zvolna stává hostem pouze,
ba konečně i hostem vzácnějším.
Člověk se vpraví do úlohy z nouze.
Nadějí srdce konejším.
Po stráních lozím, jsou jen trochu vyšší,
a veliká z nich vidím jezera,
leč vůněmi jak adamovské dýší;
i světlušky v nich tančí za šera.
Kraj širý klidně hukot houfnic stráví
a bomby letců hrou jsou náhody.
Pro tebe skládám u vysoké trávy
v kytici rudou první jahody.
Krok za krokem jdeš stále po boku mi,
když za houbami mířím v dubinu,
a navštívím-li hore tiché chlumy,
potoku smíchem zveš mne v hlubinu.
I stává se, že jako po úkoji
zazní mi srdcem moudrá veselost.
Co ranilo, to sladce opět hojí
a pobořený obnovuje most.
Tu zajásám a poučuji ptáky
i hmyz a byliny, jež kolem zevlují,
oč krvavější jsou tu polní máky
a jak tě miluji!

Meter: iambic