DĚDŮV ODKAZ (III.)
by Adolf Heyduk

U lesa hrádek v úkrytu,
do kola ourodná pole,
radosť a štěstí sedává
při hojně pokrytém stole;
paní jak srnka mladistvá,
hospodář javor to mladý,
deštíček luhy zvlažuje,
slunéčko pěstuje sady.
Z každého koutu světnice
mladistvé štěstí se směje,
na krbu v jiskrách třpytí se,
v sklepení křídloma věje;
za zimy střechy okrajem
v průsvitných křišťálech kane,
za léta v barvách duhových
v okenných tabulkách plane.
Obrůstá révou besídku,
jasmínem ploty a hráze,
slunéčku vláha pomáhá,
slunéčko na vzájem vláze,
bystřina sucho vyhání,
obláček dusnotu vedra,
hruše i jabloň schylují
štědrotou bohatá bedra.
Do sýpek setbou zhojněna,
za vlnou vlní se vlna,
ovečka sotvy střižena
do rána rouna zas plna;
v konírnách řehcí komoni,
holubů plno je v srubu,
pšenice sejto strhuje
v stodolách z řešetných lubů.
V podkroví plno vlašťovic,
na střeše vrabčíků sbory,
na sadě ouly roubené,
pod stříškou z lipové kory;
pod okny pěkné záhonky
pivoní, narcisků, slezu,
v koutě keř růží z Jericha,
kalin a modrého bezu.
Každičkým střechy vikýřem
hojnosť a bohatství hledí,
na prahu s plnou zástěrkou
usměvná štědrota sedí,
každičká větev zahrady
hemží se sletlými ptáky –
čáp jenom posud nepřišel,
dá Pán Bůh, že přijde taky. –
Ubíhá doba za dobou –
starostí porůzná hejna
kol hradu v oklík prchají,
povždy v něm radost je stejná;
a když pán v cesty béře se,
nedbá zlých neštěstí, sporů,
vždyť vládne paní andělem
v tajemně žehnaném dvoru. –
Odjel zas! – Boží ourodou
daleká pole se vlní,
k zemi svou hlavu shýbají
klasové hojní a plní,
do pole paní vyšla si,
nepokoj srdce jí kruší,
na obzor oči upírá,
chvěje se – co asi tuší?
Svolává žence na rychlo:
„Sečte mi pole i lána,
z černavých lesů vrcholků
divná mi znamení dána;
zavezte snopy v stodoly,
zlé přijdou přívaly, deště,
nedbejte smíchu, pohněvu,
nedbejte, popilte, spěšte!“
Zelené skryto osení,
hospodář domů se vrací,
ustrne v lidí úsměšku
nad divnou paní své prací;
pohněvem čelo zamračil,
z pole klas béře a těží,
rozhorlen dvorce dochází,
v ústrety paní mu běží.
„Dobře-li, zlatý, pohleď jen,
jaká se bouře tam sbírá,
běda, kam padne, sutkovou
perutí ourody stýrá.“ –
Kol muže paže ovijí,
z čela mu odhání vlasy –
ach, juž ji tepnul nevrle
do ruky plnými klasy!
Bolestně těžce zúpěla:
„Konec je štěstí a plesu“ –
na hlavě barvín kypří se,
u pasu kytice vřesu;
na ráz tu paní ubohá
v neblahé přeměně stála; –
zachvěl se manžel, vykřikl,
jako když trhá se skála.
Ty tam jsou sliby, zrušeny,
zasténal: „Pozdě juž, běda!“
Zdaleka k pomstě panině
zlolajná bouře se zvedá;
ona však tiše šepce jen,
ukláníc hlavěnku sinou:
„Zas musím bloudit století!“...
A z očí slzy se řinou.
„Tys mne měl kletby vyprostit
silou své lásky, mé spásy,
nad tu však dražším byly ti
pšenice bohaté klasy;
nepoznals lásky; unikláť
tajemným života letem,
pohněván kdo jen tepnul ji
fialky sametným květem!
Viz, až ta lípa za hradem,
malým jež proutečkem vzrostá,
na silný kmen se promění,
pak budu žalů svých prostá;
ty jsi mně zrušil přísahu,
v oku tvém vzňala se zloba,
den jenom kdybys přetrpěl –
zítra juž přišla má doba!
Zítra, kdy navždy šťastnými
pospolu žíti jsme měli,
uzříš, jak mraky srazí se
nad krajem tuřími čely;
uzříš, jak pole sousedná
hroznými sutkami stepou,
poznáš, že dobré dílo mé,
opykáš vášeň svou slepou.
Dozrálo zrno ve sněti,
nechať klas bezbarvý smutí,
štěstí tvé v zlatě skrývá se,
mé štěstí zapadlo sutí,
s bohem buď, na vždy s bohem buď,
ošetřuj zhojněné klasy,
mé srdce křivdou zničeno
pro tebe na věčné časy.“ –
Zaštkal muž děsně, divoce:
„Odpusť!“ Leč konec juž blaha,
po bílé ruce sahá jí,
po bílé mlze jen sahá,
křikne – a jak strom podťatý
bezvolně k zemi se kácí,
hrom vrané koně sedlá si,
lidskou by zpustošil práci.
Svárliví mraků zbojníci
řadí se k děsivé seči,
stahují kosmy obočné,
žhavými tepou se meči;
bystřina lestně zdivena,
ňádra svá mohutně zdouvá,
vzpíná se, z břehu vybíhá,
stojí a do kraje couvá.
Bouře v svém voze příšerném
na hojnou ourodu klusá,
lítí se, láje, lopotí,
duní a dupá a dusá;
v nezhledných mračnech halena
kolotá, vznáší se, vzlétá,
ledové perle z náprsí
trhá a v osení metá.
Chechtá se, krouží nad polem,
z klínu suť hrozná jí klone,
zdusána bujná úroda,
lučina bez prsti tone;
lítí se, plení osení,
blesky a hromy v ně vrhá,
přívalem pole odnáší,
skaliny na luhy trhá.
Divoká bouře strašidla:
vichrovy ženy a děti,
v posměchu děsně divokém
zběsile po kraji letí,
kvílí až v plášti růžovém
den mladý pyšně si vede,
trhaje bouře nohsledkám,
mlhám, jich plachetky šedé!
Jenom v tom zlatém osení,
paní jež před bouří skryla
pro trpké časy mužovi,
zázračná úroda byla;
však což jest srdci úroda?
hospodář lítostí vadne,
uprostřed statků rostoucích
není mu útěchy žádné!
Z bohatých stohů do skříní
za zlatem zlato se hrne,
lhostejný pán jest, závisť však
spílá a lakotou trne;
tajně se krade za noci,
v pohledu vraždu a vzdory,
hle, juž tam hoří plamenem
stromovím vroubené dvory.
Mohutnou dračí perutí
požár se na střechy vrhá,
shazuje pyšné nákroví,
zdobené průčelí trhá,
bije a buší do oken,
sípá a soptí a syčí,
co vznesla ruka tříletím,
dechem svým v okamih ničí.
Síně a skříně pánovy
schloptal žár jazykem rudým,
bohatý jindy hospodář
zase jest huslařem chudým;
všecko je pusto, zničeno,
všecko žár ohlodal chvatem,
jen v koutu sklepa husličky
s prostičkým zanechal šatem.
V nádvoří našli huslaře,
znáte ho, lidičky, znáte?
boháč jest, přišel žebrákem,
žebrákem zase ho máte;
dejte mu skřipky do ruky,
může-li, dál ať se sbírá!
Zasténal chuďas, usmál se,
ze tváří žaloby stírá.
Sebral co zbylo v povalech:
„Dejte to chudým a dětem,
bez ní mi všecko umřelo,
půjdu jí hledati světem;
bez lásky štěstí nestaví
pod římsu teplého hnízda,
bez lásky jest ten život náš
klopotná do hrobu jízda! –“

Meter: polymetric