PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La ausencia
by José Cornelio Díaz

¡Ay!, mi Dorila, que la cruda ausencia
es la prueba de amor la más terrible:
si el amor es constante es insufrible,
insufrible si no hay correspondencia:
Quien goza de su amada la presencia
quien su voz oye, séale ya insensible,
o dura condición muestre y terrible
algún alivio encuentra a su dolencia.
Mas a todo consuelo se resiste
quien se aleja ¡infeliz! del dueño amado,
el aliento le falta y la esperanza:
Todo a su enojo se presenta triste,
futuro mal, o gloria que ha pasado,
todo es amor y todo desconfianza.

Meter: polymetric
4. Snadné učení.
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Na stráni jalovčím
Větříček fučí,
Milá tam Janečka
Čarovat učí.
Takové učení
Bývá bez mučení;
Janeček se učí
Bez nucení.

Meter: iambic
Kiosk.
by Jaroslav Vrchlický

Má tlamy divných potvor v každém rohu
a s hrotu šikmé střechy nad průplavem
drak spouští tady ocas a tam nohu
po řezbách v arabesek věnci hravém,
kol jasmín divoký a tíseň hlohu
dští bílých květů hvězdy celým splavem;
jest průplav s můstkem napřed a les v zadu
se pojí divné stavbě za ohradu,
máš kiosk za květ na pozadí tmavém.
Teď malé kolem něho na mýtině
jen bažant se zlatým se míhá chvostem,
jak druhé slunce v tmavém lesním klíně
páv s ohonu i hrdla zářným skvostem,
jak drahokamů tříšť by v porostlině
a ve kapradí nad rozpadlým mostem
zde hrála vyloupaná z vzácných šperků,
tu smaragd, rubín, tam plá safír v štěrku
jak šperk těch dam, jež bývaly mu hostem.
Kde časy jsou, kdy stěn mu ku ozdobě
jen lítal štětec, míhalo se dláto,
kdy nyní slepá v štítu okna obě
kryl gobelin, jak maloval jej Watteau.
Teď pusto tu a ticho jako v hrobě,
na římsách, lištách zbledlo rudé zlato.
A jak to teprv v jeho truchlí lůně! –
Tam květů vybledlých jen bloudí vůně,
dech lásky zhaslé... Žalno myslit na to!
Co polibků kdys tady v objímáních
se vyměnilo – jaro květů nemá,
ni paprsků na jásavých svých skráních,
co šeptů na staré to lásky thema!
A v zimě v dobře opatřených saních
jak biče praskaly! Teď kol tiš němá...
Kde průvody mask, kde jsou serenady?
Jen stínů fantastické kavalkady
se honí, tetřev tluče perutěma.
A bílý holub jak duch těchto míst
se nad hřebeny vikýřů v mrak vznese,
na sosnách v dáli tmí se kostry hnizd,
list žlutý vzduchem víří větrů v plese
a žalobný a stenající svist
zní z nitra kiosku a dál se třese
a brzy pláče osyka a jíva,
klen, habr, vrba – vzdechů tisíc splývá
na jednotvárnou píseň v celém lese.
To píseň minulosti! Z ňader tryskne
i hmoty mrtvé; avšak v mračném tlumu
zas rázem náhle pozdní slunce blyskne,
dřív než se skloní k lesnatému chlumu;
tu křikne tetřev, doupnák temně stýskne,
les v jednotvárném zastaví se šumu
a bažant zlatý v slunce líně zírá,
páv zářivý chvost v duhu otevírá
a kiosk dál sní pohroužen v svou dumu.

Meter: iambic
369
by Josef Vlastimil Kamarýt

Chceš se někdy v nebi radovati?
Boha hleď, i lidi milovati.

Meter: trochaic
Zpěv osmnáctý. MODLITBIČKA K PANENCE MARII VÍTĚZNÉ.
by Jaroslav Kolman Cassius

Zdrávas Maria, ty plná milosti,
z dědičného hříchu Čechy vyprosti.
Oroduj za nás i za naše viny,
ať jsme zas Církve poslušnými syny.
Buď její jméno věčně pochváleno,
a co upáleno, zůstaň upáleno.
Buď popel popelem a troudem troud
a zapomenuto, co odnes řeky proud,
a rozmetáno do čtyř světa stran,
to, jemuž bylo jméno Mistr Jan.
Ať jsme zas čisti, Nejsvětější z panen,
a hodni milosti tvé. Amen. Amen.
Tak pomodliv se, vidím: hlavní přání
jsem zapomněl, to je můj obyčej.
– „Apropos“ – volám – „Nejsvětější Paní,
českého ďábla najíti mi dej!“

Meter: iambic
Amethyst.
by Josef Šimánek

Je tajuplný kámen amethyst.
V něm voní květ, jenž zapomnění sluje,
v něm něhu mrtvé lásky možno číst,
jak v oceánu fialovém pluje.
Hřích tajný zříš v něm dřímat ve spánku,
jenž hotov je co chvíli skočit na tě,
z něj mrazí chlad podzimních červánků
jak zmrzlá krev na sametovém šatě.
V něm hoří přepych skvostných požárů,
nad nimiž nebe barbarské se klene,
on připomíná pyšnou tiáru
a varhan zvuk a víno otrávené.
Mu protiví se píseň rozměklá.
Jak hrdý caesar kráčí do pekla
rituál velikých a krutých číst.
Je tajuplný kámen amethyst.

Meter: iambic
Mein System
by Aloys Blumauer

In meines Lebens Flitterjahren
Bestürmt' ich Paphos, Heiligthum,
Doch kaum als die vorüber waren,
Da winkten Ehre mir und Ruhm.
Ich griff zugleich nach Schwert und Leyer,
Allein die Musen gaben mir,
Wie Manchem ihrer lauen Freyer,
Den Korb, und wiesen mir die Thür.
Ich baute nun auf Mavors Gnade,
Auch lud er mich gefällig ein,
Ich hoffte auf dem grossen Rade
Fortunens glücklicher zu sein,
Von einem Ordensband umwunden,
Träumt' ich den schönsten Lorbeerstrauß,
Schnell war dies Luftphantom verschwunden,
Ein jeder Friede blies es aus.
Nun bot ich der Vernunft die Ehre
Von meiner späten Huldigung:
Ein Vierziger, so dacht' ich, wäre
Nun wohl für sie nicht mehr zu jung.
Allein sie fand es noch gefährlich,
Und stellte sich, o Nilis, dar
In deinem Bilde, weil sonst schwerlich
Der Flüchtling fest zu halten war.
O ja, sie brauchte nicht vergebens
Dich, Zauberin, zu ihrer List,
Die bald die Freude meines Lebens,
Bald meiner Launen Geisel ist.
Genüglich, wenn jetzt mit Vergnügen
Mir der Geschmack die Tafel würzt,
Zufried'ner als bei Nektarzügen,
Wenn mir ein Freund die Zeit verkürzt:
Gleich fertig, meinen Arm zu heben,
Wenn Joseph mich zu Schlachten zieht,
Als willig, mir allein zu leben,
Wenn mich sein Wahlblick übersieht;
Will ich ihn Sieg auf Sieg mit Freuden
Um seine Schläfe winden seh'n,
Und nur die Glücklichen beneiden,
Die ihm dabei zur Seite steh'n.
Wenn and're ihren Kriegsruhm lieber
Auf faule Zeitungslügen bau'n,
Als ihren Feinden gegenüber
Dem Tode selbst in's Auge schau'n;
Will ich der grossen Männer Schatten
Beneiden um ihr Heldenthum,
Und nur nach ihren grossen Thaten
Mich sehnen, nicht nach ihrem Ruhm.
Und wenn dereinst mit milder'm Blicke
Das Schicksal nieder auf mich sieht,
Dann nehm' ich halb von meinem Glücke,
Und halb theil' ich es andern mit.
Belehrt vom Werth des Glücks hienieden
Durch eig'ne Widerwärtigkeit,
Leb' ich mit meinem Loos zufrieden
In gold'ner Mittelmässigkeit.
Wenn so ein Leben ohne Plage
Dann Nilis werth zu leben hält,
O dann sind meine Greisentage
Mit Jugendschimmer noch erhellt.

Meter: iambic
Wenns dämmert
by Otto Julius Bierbaum

Und Tag um Tag geht still dahin,
Und meine ruhigen Augen sehn,
Wie alle Wünsche wunschlos still
In eine blasse Dämmerung gehn.
Dich lieb ich, du! Oh komm, sei mein!
Ein grauer Nebel kommt und steht.
Wo bist du?! Alles grau und leer.
Und mein Begehren wankt und geht.
Wohin, wohin!? Ich seh kein Licht,
Ins Graue schwindet, was ich will.
Laß gehn dahin und frage nicht,
Laß gehn dahin und blicke still.
Wunsch geht und Welt geruhig hin,
Und meine ruhigen Augen sehn,
Wie alle Wünsche wunschlos still
In eine blasse Dämmerung gehn.

Meter: iambic
- XXIV - Soneto de Silvano a su pastora Silvia
by Hernandode Acunya

Cuando la alegre y dulce primavera
a partir sus riquezas comenzaba,
y de los verdes campos desterraba
aquella estéril sequedad primera,
un pastor triste y solo en la ribera
de Tesín gravemente suspiraba,
y vi que en un alto olmo que allí estaba
con un hierro escribió de esta manera:
«Si, de amor libre, por aquí pasare
acaso algún pastor, cualquier que fuere,
huya de esta ribera y de este llano,
que, cuanto más sin pena se hallare,
si a Silvia la cruel pastora viere,
por ella morirá como Silvano».

Meter: iambic
- VII - Últimos afectos de una dama, mirando el sepulcro de su amante
by Trillo y Figueroa

Si con morir pudiera mejorarte,
si viviendo pudiera no perderte,
qué poco mereciera con la muerte,
qué poco me debieras por amarte.
Si con llorar pudiera consolarte,
si risueña pudiera no ofenderte,
qué poco me costara el merecerte,
¡oh cuánto mereciera en olvidarte!
Si la elección me fuera permitida,
si en tus cenizas abrigar la pena,
que ardiente paroxismo es de mi vida,
¡oh cuán gozosa en la fatal cadena
aprisionara el alma condolida,
que tanto está de libertad ajena!

Meter: iambic
PŘEDCHŮDCE
by Xaver Dvořák

Je jiný než ten u Jordánu,
do srdce řeže jeho hlas
a upravuje cestu Pánu
pro jeho druhé příští zas.
Po poušti života on chodí,
kde všeho života je břeh;
kde přirazí Pán se svou lodí,
spí panny olej v kahanech.
A nemá ani sukně z koží,
je tělo jeho pouhá kost,
a zástup kol něho se množí,
jak do nekonečna by rost’!
Jdou k uvítání toho příští
i králové i pastýři,
až zakotví Pán v přístavišti
a hlahol trub až zavíří!
Nuž, přímé čiňte stezky jeho,
co křivé, každý vyrovnej;
ty, Kriste, přijď jak Spása všeho
a věčný pokoj srdcím dej!

Meter: iambic
O své lásce k poesii.
by Jaroslav Vrchlický

Jak cikáda na jilmu suché sněti,
tak v srdci lidstva tuchy, sny a snahy,
a na rtu píseň, manu rajské vláhy,
ve parnu žití nepřestanem pěti.
Dech růží, plání hvězd a úsměv dětí
jsou věčné. A nechť jak atletha nahý
v boj skutečnost jde, my nesejdem s dráhy,
u kolébek i hrobů budem pěti.
Až po nás přijde v šťastnější věk jiný
kdys větší básník, řekne aspoň světu:
Ti šťastni žili lásce jen a kráse!
Pak v kruhu věštců naše bledé stíny
skráň povztyčí pod tíží rajských květů,
a v hudbu hvězdných sfér pět budem zase!

Meter: iambic
- 29 - En el libro el Galanteo español, de Lucas Gracián Dantisco
by Lope de Vega

La hermosa y muy discreta gallardía,
hija del cortesano buen deseo,
tuvo un hijo llamado Galateo,
que en virtud y valor resplandecía.
Mamó la leche de cortesanía,
en su buen trato, celo, ornato arreo,
su mucha gentileza, y limpio aseo
es tal, que el más galán por él se guía.
Este se nos presenta aventajado
con otros ejemplares documentos,
por otro Galateo que le iguala.
¿Quién corrige defectos sin enfado?
¿quién da gusto y placer, con dulces cuentos?
Gracián y Galateo, gracia y gala.

Meter: iambic
Slib.
by Adolf Heyduk

Pohnáno jest před Mojmíra junáků dvé mladých, statných,
jimiž rolník půtkou v poli smrt byl dostal z rukou chvatných.
Dostihli jich, ani mrtvé zahrabati chtěli tělo,
které jenom jednou ranou čelo zkrvácené mělo.
Jeden tehdy ránu vedl, jednoho to vinou bylo,
ale srdce milující bratra vraha nezradilo.
„Kdo to spáchal?“ „Já, mé kníže!“ „„Není pravda, já to činil,
neprávě můj bratr, pane, z vraždy rolníka se vinil.““
„Ne, mé kníže, já co spáchal, na sebe chce bratr vzíti,
nevinen on, staršího mne k přísné pokutě rač míti!“ –
„Aj to divno! pravíte však, starou máť že ještě máte,
nuže dobře, staré matky na rychlo sem zavoláte!“
Přišla matka. „Mluviž ženo, který mírnější z tvých synů,
nejlíp znáš ty srdce jejich, mluv, kdo spíš by nesl vinu! –
Zdali tento syn tvůj starší, který hrdě tak tu stojí,
nebo onen útlý mladík, hebkou tvář jenž kryje svoji?“
„„Mocný kníže, těžko, těžko ptát se srdce mateřského,
kněží ptej se, kmetů ptej se, – srdce, umu ptej se svého.
Mocný kníže, těžko, těžko říci matce ortel smrti,
bezživotí jednoho z nich ubohé mé srdce zdrtí!““ –
„Mluv jen!“ „„Nuže slyš, mé kníže, jestli jeden pykat musí,
propusť staršího, ať mladší trest a pokutu zaň zkusí! –
Popřej ale, ať se dříve na věky v svou chatrč skryju,
jednoho mřít z dětí obou nepřečkám a nepřežiju!““ –
„Pro staršího, ženo, tedy stavíš právu pevných hrází,
mladší mřít má, proč as, ženo, odvolej se na důkazy.“ –
„„Nemám důkazů, leč slyšte, můj když muž se loučil s světem,
otcovské dal požehnání oboum těmto drahým dětem.
Mladší můj byl, ale starší dítětem byl první matky.
Opatruj, děl, syna mého nade všecky světa statky.
Tak zahoříš ještě v hrobě pravou láskou k muži svému,
když zachováš rod i jméno synu z cizé zrozenému.
Opatruj jej jako oko, jako svoji zřetelnici,
a já slib svůj políbila do ssinalých jeho lící. –
Věrně stát chci ve svém slibu, jejž jsem svému muži dala,
chci, bych prvního též syna kmenu jeho zachovala.
Bolest chci radš, jíž bych dítě vlastní svoje oželela,
než abych se muži svému věrolomnou státi měla.““ –
Zamyšlen tu kníže stojí, – zamyšleni stojí kmeti,
Výrok zní pak: „Dobrá ženo, vezmi nazpět obě děti!“

Meter: trochaic
- CLXXV -
by Lope de Vega

Deseando estar dentro de vos propia
Lucinda, para ver si soy querido,
miré ese rostro, que del cielo ha sido
con estrellas y sol natural copia.
Y conociendo mi bajeza impropia,
vime de luz y resplandor vestido,
en vuestro sol, como Faetón, perdido,
cuando abrasó los campos de Etiopía.
Ya cerca de morir, dije: Teneos,
deseos locos, pues lo fuistes tanto,
siendo tan desiguales los empleos.
Mas fue el castigo para más espanto,
dos contrarios, dos muertes, dos deseos,
pues muero en fuego y me deshago en llanto.

Meter: iambic
In lectulo meo per noctes quaesivi, quem diligit anima mea: Quaesivi illum et non inveni.
by Jaromír Stanislav Pavlík

„Proč, dušinko, proč tobě žalu slzy
se ranní rosou třpytí na líčku?“
„Ach pověz, pověz, milý měsíčku,
zda milý ženich můj se vrátí brzy?
I vy tam hvězdy na modravé báni,
co perličkami dolů svítíte,
kam zašel milý můj, zda nevíte?
Ach, bez něho já nemám nikde stání.
Jsem opuštěna jako sirota –
já zemru žalem pro hledání marné –
kam zašlo’s slunce mého života?“
Tu zaslechla jsem tajuplný hlas:
„Jen vytrvej v té chvíli suchopárné,
on ukáže se ti, až přijde čas.“

Meter: iambic
El soneto
by Antonio Arnao

Tradición popular dice a la Historia
que el rígido soneto fue creado
para dar al ingenio aprisionado,
tras corta lucha, perdurable gloria
Podrá juzgarse la fábula irrisoria;
mas él subyuga al pensamiento osado,
que, en troquel inflexible modelado,
debe dejar viviente su memoria.
Así la inspiración, aunque arrogante
mundos y mundos recorrer pudiere,
un límite fatal halla delante
Y cuando libre remontarse quiere,
como estrella fugaz , en breve instante
brota y deslumbra y se despeña y muere

Meter: polymetric
Das Feuer im Walde.
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Und lasen Eichenreiser auf,
Und thürmten sich ein Hirtenfeur,
Indess die Pferd' im fetten Gras'
Am Wiesenbache weideten.
Sie freuten sich der schönen Glut,
Die, wie ein helles Osterfeur,
Gen Himmel flog, und sezten sich
Auf einen alten Weidenstumpf.
Sie schwazten dies und schwazten das,
Vom Feuermann und Ohnekopf,
Vom Amtmann, der im Dorfe spukt,
Und mit der Feuerkette klirrt,
Weil er nach Ansehn sprach und Geld,
Wie's liebe Vieh die Bauren schund,
Und niemals in die Kirche kam.
Sie schwazten dies und schwazten das,
Vom seelgen Pfarrer Habermann,
Der noch den Nussbaum pflanzen thät,
Von dem sie manche schöne Nuss
Herabgeworfen, als sie noch
Zur Pfarre gingen, manche Nuss!
Sie segneten den guten Mann
In seiner kühlen Gruft dafür,
Und knackten jede schöne Nuss
Noch einmal in Gedanken auf.
Da rauscht das dürre Laub empor,
Und sieh, ein alter Kriegesknecht
Wankt durch den Eichenwald daher,
Sagt: Guten Abend, wärmet sich,
Und sezt sich auf den Weidenstumpf.
Wer bist du, guter alter Mann?
Ich bin ein preussischer Soldat,
Der in der Schlacht bei Kunnersdorf
Das Bein verlor, und leider Gotts!
Vor fremden Thüren betteln muss.
Da ging es scharf, mein liebes Kind!
Da sauseten die Kugeln uns
Wie Donnerwetter um den Kopf!
Dort flog ein Arm, und dort ein Bein!
Wir patschelten durch lauter Blut,
Im Pulverdampf! Steht, Kinder, steht!
Verlasset euren König nicht!
Rief Vater Kleist; da sank er hin.
Ich und zwei Bursche trugen flugs
Ihn zu dem Feldscheer aus der Schlacht.
Laut donnerte die Batterie!
Mit einmal flog mein linkes Bein
Mir unterm Leibe weg! — O Gott!
Sprach Hans, und sahe Töffeln an,
Und fühlte sich nach seinem Bein:
Mein Seel! ich werde kein Soldat,
Und wandre lieber hinterm Pflug.
Da sing' ich mir die Arbeit leicht,
Und spring' und tanze, wie ein Hirsch,
Und lege, wenn der Abend kommt,
Mich hintern Ofen auf die Bank.
Doch kommt der Schelmfranzos zurück,
Der uns die besten Hühner stahl,
Und unser Heu und Korn dazu;
Dann nehm' ich einen rothen Rock,
Und auf den Puckel mein Gewehr!
Dann komm nur her, du Schelmfranzos!
Hans, sagte Töffel, lang' einmal
Die Kiepe her, die hinter dir
Im Riedgras steht, und gieb dem Mann,
Von unserm Käs' und Butterbrot.
Ich samml' indessen dürres Holz;
Denn sieh, das Feuer sinket schon.

Meter: iambic
268. Das Leben aus dem Tod
by Gerhard Tersteegen

Je tiefer du dich wirst ins Sterben einergeben,
Je höher wirst du auch geführt ins wahre Leben;
Aus Finsternis kommt Licht, aus Kreuz und Leiden Freud',
Der hat das eine nicht, wer noch das andre scheut.

Meter: iambic
EN LA MAZMORRA – X
by José Santos Chocano

Mientras haya en la cúspide un tirano,
mientras haya en el antro un prisionero,
mientras en la ciudad quiera el guerrero
hacer lo que en la breña y en el llano,
mientras no se alce el Pueblo soberano,
yo, hecho Job de este inmundo estercolero,
he de cantar las rabias que el acero
siente al hallarse entre la puerca mano...
Y cual mano que rueda cercenada
prendida siempre al puño de la espada,
bregando seguiré siempre con ira...
Y logrando aplastar a los perversos
los hundiré en la cárcel de mis versos;
¡y como reja les pondré mi lira!

Meter: polymetric
Pláč české Melusiny.
by Emanuel Züngel

Slyšte, dítky Libušiny,
žalostný pláč Melusiny,
Ó jak zmáhá se ta Praha
v pavučiny, v pavučiny!
Posud ve svých zděch tu hostí
zbytky šedé minulosti,
i té dávné, smutně slavné
nesvornosti, nesvornosti!
Dosud hostí starou bídu,
starou lásku panstva k lidu,
výšku věží, šířku kněží
a těch židů – a těch židů!
Měšťáků pych nabubřelý,
pro vlast zápal odumřelý,
netečnictví, zpátečnictví –
Bábel celý, Bábel celý!
Cizích hostí tíž i škody,
cizích hovorů jak vody,
cizí hlavy, cizí mravy,
cizí mody, cizí mody!
K otcův slávě srdce chladné,
v haraburdí meče pádné,
ku rozvoji, k práci, k boji
chuti žádné – chuti žádné!...

Meter: trochaic
PÍSEŇ NA MOŘI (VI.)
by Jiří Karásek ze Lvovic

Buď zticha, srdce mé,
Je konec, konec všemu,
Hra žití dohrána,
Je konec hoři tvému.
Bez cíle, nadarmo
Loď tvoje v dáli pluje,
V modravém fosforu
Teď moře světélkuje.
Až zhasne, pohltí
Té vlny nekonečné.
Byl život na chvíli –
Teď mlčení jest věčné.

Meter: iambic
GRITO DE JOB
by José Santos Chocano

¿A qué matarme? Quedará pendiente
siempre el recuerdo de mi vida entera;
y me aflige pensar que, cuando muera,
viviré en la memoria de la gente.
No, no puedo dejar que se lamente
mi heroica acción con frase lastimera...
y que todo el que piense: —¡Un hombre era!
diga con falsedad: —¡Era un demente!
Cuando siento llegar horas fatales,
envidio sólo al que por suerte rara
muérese en las entrañas maternales;
mas no comprendo el paso del suicida,
dejando el rastro aquí: me suicidara,
¡si pudiera borrar toda mi vida!...

Meter: polymetric
- IX - A la derrota del duque de Sajonia por Carlos V
by Fernando de Herrera

Do el suelo horrido el Albis frío baña
al sajón, que oprimió con muerta gente
y rebosó espumoso su corriente
en la esparcida sangre de Alemaña;
al celo del excelso rey de España,
al seguro consejo y pecho ardiente,
inclina el duro orgullo de su frente,
medroso, y su pujanza, a tal hazaña.
La desleal cerviz cayó, que pudo
sus ondas con semblante sobrar fiero
y sus bosques romper con osadía,
Marte vio, y dijo, y sacudió el escudo:
«¡Oh gran Emperador, gran caballero!
¡Cuánto debo a tu esfuerzo en este día!»

Meter: iambic
An G.T.
by Adolf Friedrich von Schack

Freund, der mit mir in düstern Stunden
Den Gram der Erde durchgefühlt,
Mit mir die große Qual empfunden,
Die in der Brust der Menschheit wühlt,
Der nah mir war in jenen Nächten,
Als ich der Leiden schwerste litt
Und mit des Lebens finstern Mächten
Den ungeheuern Kampf durchstritt!
Noch einmal nun, zum letztenmale,
Eh mir der Tod die Wange bleicht,
Biet' mir in der krystallnen Schale
Den Trank, den du mir oft gereicht,
Und singe mir ein Lied von denen,
Die wir geliebt, die oft vereint,
Mit Freuden- und mit Schmerzensthränen,
Wir durchgejubelt, durchgeweint.
Zu voller Leidensblüte schließe
Sich dann noch einmal auf mein Herz,
Daß es in
Des ganzen Menschenlebens Schmerz.
Und, unbeengt vom dumpfen Schreine,
Laß ruhn mich, tief hinabgelegt,
Wo schmerzhaft zuckend an die meine
Die Brust der Mutter Erde schlägt!

Meter: iambic
1904.
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Das wäre mein plan,
Gerühret vom strahl der blutigen maal, und niemals gewandt von deiner mit nägeln durchbohreten hand:
Im innersten grund vom blutigen bund gefühlig und warm, und doch niemals anders als elend und arm:
Mit herzen und hand auf ewig verbannt, verwünschet ins Lamm, und in den mit blute geweyheten stamm:
Weich ieder gedank, der etwa noch hang zum alten erhält! vor dir bin ich ewiglich sicher gestellt:
Zum tieffsten respect des salb-öls erwekt, das du mir vertraut, da du mich zu deinem gehäuse erbaut:
In deiner Gemein so fertig und fein, zu land oder see, als ein candidate der ewigen eh:
In ieder minut ins heilige blut der wunden getaucht, und von deinem ewigen Geiste durchhaucht:
Du hast mich einmal aus ewiger wahl zum volke gebracht, das du dir zum lustspiel auf erden gemacht:
Wie Petrus geliebt, da er dich betrübt, und thränen gezollt, die über die wangen so sanfte gerollt:
Wie Thomas gethränt, da er sich gesehnt, die wunden zu sehn, und in die geöffnete seite zu gehn:
Und was für ein glük Maria beym blik des Lammes genoß, da sie die durchgrabene füsse umschloß:
So wünschte ich mir beständig von dir den innigen kuß und nie unterbrochenen wunden-genuß.
Johannes im schoos, das wäre mein loos, ans liegen im schrein der heiligen seite verwehnet zu seyn.

Meter: iambic
Dva dětské popěvky.
by Josef Václav Sládek

V červáncích už den se tratí,
půjdem spáti, půjdem spáti,
hle, už hvězdy nebe zlatí.
Nebudeme spáti sami,
andílkové budou s námi,
každý s pěti hvězdičkami.
U postýlky budou státi,
v snech si budou s námi hráti,
o ráji nám povídati.
Zasviť nám, slunečko zlaté,
zasviť nám a hřej,
už té zimě morovaté
konec udělej!
Byla dlouhá, vzdorovitá,
nechce se jí pryč,
za nůsek a šůsek chytá
první petrklíč.
Sviť, slunečko, v širém kraji
petrklíčům všem,
ať jí dvéře otvírají
až v tureckou zem!

Meter: trochaic
Das heil. römische Reich.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Ach! hättest du vom röm'schen Wesen
Und von der röm'schen Litteratur,
O Vaterland, doch nichts gelesen,
Nichts als die röm'schen Münzen nur!
Doch hat uns Rom mit seinen Waffen
Nimmer ein solches Leid erdacht,
Als mit Latein die Lai'n und Pfaffen
Ueber das deutsche Reich gebracht.
Deutsch wird der Papst noch eher lernen,
Eher ein guter Deutscher sein,
Als man geneigt ist zu entfernen
Endlich aus Deutschland das Latein.

Meter: iambic
Sueña...
by Ricardo Gil

No despiertes aún En los risueños
abriles tan cercanos a tu cuna
vas cabalgando al rayo de la luna
en el corcel nevado de los sueños
Suelta la rienda de oro Los pequeños
te atajarán con crítica importuna
Déjalos que, envidiando tu fortuna,
rían de tus quiméricos empeños
De paso vas Del éter estrellado
no desciendas a un mundo miserable
que todo sueño en lágrimas disuelve
¡Antes se pierda tu corcel nevado
en la noche callada, impenetrable
de esa región de la que nadie vuelve!

Meter: polymetric
- 871 - Jornada III, LA INFANTA De El ingrato arrepentido
by Lope de Vega

Si Etnas tus ojos son y Citia el pecho,
subieron de tu boca a mis oídos
los aires, con tu voz favorecidos,
con que lisonjas ha mi amor han hecho.
Si Etna sus ojos son, ya habrán deshecho
el uso a mi razón, y a mis sentidos;
si el pecho Citia fue, tendrá oprimidos
mi amor, mi libertad y mi provecho.
Si de mis ojos y mi pecho hablabas,
Citia son ellos, y él es Etna ardiente,
pues dan llanto y suspiros en despojos.
¿Por qué los epítetos no trocabas?
Pero dijiste, Enrico, agudamente,
si hablaban de tu pecho y de tus ojos.

Meter: iambic
12. Erziehung durch Ueberzeugung .
by Clemens Brentano

Wohl dem, welcher unverwirret
Von der irdischen Unruh
Wie ein einsam Täublein girret,
Und fleugt holen Felsen zu,
Dessen Herz auf Gott gericht,
Horchet, was er zu ihm spricht.
Wohl dem, welcher nimmt die Haue,
Grabet, hackt mit Lust und Schmerz,
Auf daß er den Acker baue
Und noch mehr sein dürres Herz,
Der die Welt mit ihrer Pracht
Ehr, Gemächlichkeit verlacht.
Wohl dem, welcher dann alleine
Sitzt bei einem klaren Bach,
Lebet nur, auf daß er weine,
Uebe an sich selber Rach;
Daß der keuschen Engel Hauf
Fasset seine Thränen auf.
Wohl dem, dessen Aug und Wangen
Wie ein überströmend Fluth
Seinen Weg, den er gegangen,
Netzet mit dem Herzensblut
Wohl der Erde, Holz und Au,
Dieses ist ihr Himmelsthau.

Meter: trochaic
3.
by Friedrich Rückert

Glieder, die dir Gott geschenkt,
Dein Gefühl des Daseins zu vermehren;
Übel ist dein Geist gelenkt,
Will er sich in Sorg' um sie verzehren.
Da du selber deinen Leib
Dem empfiehlst, von dem du ihn empfangen;
Warum willst du um ein Weib
Täglich und um Kinder stündlich bangen?

Meter: trochaic