PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
CAUPOLICÁN
by Rubén Darío

Es algo formidable que vio la vieja raza;
robusto tronco de árbol al hombro de un campeón
salvaje y aguerrido, cuya fornida maza
blandiera el brazo de Hércules, o el brazo de Sansón.
Por casco sus cabellos, su pecho por coraza,
pudiera tal guerrero, de Arauco en la región,
lancero de los bosques, Nemrod que todo caza,
desjarretar un toro, o estrangular un león.
Anduvo, anduvo, anduvo. Le vio la luz del día,
le vio la tarde pálida, le vio la noche fría,
y siempre el tronco de árbol a cuestas del titán.
"¡El Toqui, el Toqui!", clama la conmovida casta.
Anduvo, anduvo, anduvo. La Aurora dijo: "Basta'',
e irguióse la alta frente del gran Caupolicán.

Meter: anapestic
Al sepulcro de don Juan Pérez de Montalbán
by Juan Barreto Bogado

Suspende el paso, no sin pena, y
                     llanto
errante Peregrino, y considera,
que el Sol, la Luna, Estrellas,
                  la carrera
de su curso veloz, dejan de espanto
Parados se suspenden, entre tanto
que al Monte subes, donde en él
                  te espera
un cadáver, que vivo ser pudiera
Maestro de las Musas por su canto
Llega al sepulcro, que el
                  heroico estilo
en lo cómico encierra sepultado,
el Águila de Apolo en pompa mira
En pompa funeral del Tajo, y Nilo,
del Pindo, y del Parnaso celebrado
el muerto Montalbán hoy se retira.

Meter: iambic
PIANISSIMO
by Viktor Dyk

Stín domů dlouze na zem pad’!
Dívá se měsíc do zahrad...
A jako sněžná lavina
leskne se vodní hladina!
Řek zasmušilém na kraji
vrby jen sebou kývají.
Pojď, duše moje, tiše jen!
Kraj celičký je zasněžen!
Na lásku, zlobu, cnost a hřích,
ten drobný, stálý padá sníh!
Pojď, duše, v dálky toužící,
pojď k bělostnému měsíci!
Pojď tiše, zvolna, výš’ a výš’!
Tam nádherná je, čistá říš’!
Pojď, nikdo nás teď nestřeží!
– Sníh stopy naše zasněží! –

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Josef Rosenzweig-Moir

Za noci kvítí vykvetlo
zoufale chudé.
Na ráno čeká, na světlo,
na slunce rudé.
Jdou hodiny a týdny jdou
a mraky stojí nad vodou,
nad příšerně temnými lesy.
A slunce – je v daleku kdesi.
Nebe je pusté bez boha,
bez slunce smutná obloha.
A kvítí čeká na slunce,
rosa mu pláče v korunce.

Meter: iambic
- XXV -
by Diego Hurtado de Mendoza

A la ribera de la mar sentada,
sobre el sepulcro de Ayax Telamón,
la Fortaleza estaba despechada,
moviendo contra Grecia indignación.
Los cabellos de hierro y la acerada
veste rompía al llanto y turbación;
la gente se alteró, y aunque espantada,
quiso de ella entender su alteración.
Respondió, vuelto el rostro a los troyanos:
«Aun por haceros Grecia mayor mengua,
contra Ayax por Ulises sentenció,
desposeyendo aquellas fuertes manos,
y entregando a la vil y flaca lengua
las armas con que Aquiles os venció».

Meter: polymetric
ZÍTRA.
by Jaroslav Vrchlický

Zdar zítřejšího dne
v čem asi leží?
Kam vůle tvá se pne
v tvé síle svěží?
Dne zítřejšího zdar
je tobě tajem,
snad krve tvé to var,
jímž k činu zrajem?
Jitřenky první svit
snad štěstí nese,
leč štěstí chytit, mít,
tím duch se třese.
Nejmenší promeškat
již velká ztráta,
a tou již do tvých vrat
zlý žebrák chvátá.
Chtěl králem býti dřív,
a dnes již prosí
o tajný nebes div,
o sprchu rosy!
Kde chyba stala se?
Kdo nám to poví?
Na pestrém atlase
si satrap hoví.
A z malé chybičky
zdar v zmar je zvrácen,
zmařen den celičký,
pro štěstí ztracen.
A za vším směje se
Náhoda paní,
a vítr po lese
své spustí štkání.
A kdo tu doufal v zdar,
jen tvář svou halí,
zří život – suchopár
a štěstí – v dáli!

Meter: iambic
1L: Was mich still und traurig macht,
by Otto Roquette

Was mich still und traurig macht,
Darf ich Keinem sagen,
Einsam denk' ich's Tag und Nacht,
Einsam muß ich's tragen.
Was mir sonst am Herzen lag
Ist dahin genommen,
Seit von drüben Tag für Tag
Schreck und Groll mir kommen.
Ach, wie schlimm die Welt gewußt
Seinen Sinn zu thören!
Ihn zu treiben, mir mit Lust
Glück und Ruh zu stören!
Soll sich Alles, was einst gut,
Uns so schnell verleiden?
Freie Red' und Uebermuth
Will nicht jeden kleiden.
Was mir ganz und gar mißfällt,
Dient ihm nur zum Spiele.
Dürft' ich sagen unverstellt
Was mir mehr gefiele!
Einsam denk' ich's Tag und Nacht,
Darf es Keinem sagen.
Was mich still und traurig macht,
Einsam muß ich's tragen!

Meter: trochaic
- -
by Lope de Vega

¿Qué es esto? dijo el Israelita, viendo
descender el Maná, llover el cielo
cándidos copos de sabroso hielo,
los árboles del monte encaneciendo.
¿Qué es esto? dijo, cuando estás comiendo
aquel licor de celestial consuelo,
sombra de la verdad, de la luz velo,
que ahora vive en blanca nieve ardiendo.
¿Qué es esto? dijo, viendo como llueve
sobre la salas del templado viento
débil manjar envuelto en aura leve.
Y hoy Cristo les responde en sacramento:
Este es mi cuerpo; la respuesta es breve,
enigma el pan, y el mismo Dios sustento.

Meter: iambic
- XXV -
by Juan de Tassis y Peralta

Ando tan altamente que no alcanza
al sujeto la vista, sólo verse
puede por fe, y por fe comprenderse
aquella excelsa luz sin semejanza.
Ni un átomo de sombra de esperanza
a mi suerte jamás puede atreverse,
antes llegó mi amor a prometerse
en vivo fuego bienaventuranza.
Que sólo lo inmortal respeta y ama,
nunca por lo posible se enajena,
como no aspira a causa transitoria;
antes, si en la pureza de la llama
es la gloria lo acerbo de la pena,
no ha de poder faltarme en pena gloria.

Meter: polymetric
- 31 -
by Lope de Vega

¿Qué ceguedad me trajo a tantos daños?
¿Por dónde me llevaron desvaríos,
que no traté mis años como míos,
y traté como propios sus engaños?
¡Oh puerto de mis blancos desengaños,
por donde ya mis juveniles bríos
pasaron como el curso de los ríos
que no los vuelve atrás el de los años!
Hicieron fin mis locos pensamientos:
acomodose el tiempo a la edad mía,
por ventura en ajenos escarmientos
que no temer el fin no es valentía,
donde acaban los gustos en tormentos
y el curso de los años en un día.

Meter: polymetric
DÍTĚ.
by Karel V. Rais

Na ráj upomínka boží,
jíž duch lidský vždycky zmladne,
v těžkém žití, plném hloží,
poupátko je dětské, vnadné.
V dětském oku, v růžném líci
unavená hlava šedá,
hořem žití klusající
krásu ráje vždycky shledá.
V děcku lidi ráje vidí,
když jim k blahu všecko pělo –
bez dětí by srdce lidí
dávno bylo zkamenělo.

Meter: trochaic
- LXIII -
by Gutierre de Cetina

Dama, tan claro en vos Amor me muestra
de su cautela la experiencia clara
que si el alma engañar no se dejara,
en vuestro gesto vio la clara muestra.
La culpa de Amor fue, la gloria vuestra,
la pena mía, y tal, que me bastara
sin que os sacara el mal todo a la cara
el ciego que por vos mi vida adiestra.
El calor de esta fiebre que os ofende
ha hecho en mi dolor efecto extraño,
muy contrario de aquél que yo temía.
A vos os hiela el fuego, a mí me enciende;
en vos crece beldad, en mí el engaño
hace el deseo mayor que ser solía.

Meter: iambic
U THAPSU PO 6. DUBNU R. 46
by Josef Svatopluk Machar

Daleko, široko ocean žhavého písku.
Nahoře klenba nebes v šedivo rozpálená.
K východu v parách svítí bílé zdi Thapsu
a moře za nimi pruh jak šedě zmodralý mrak.
Ticho kol... V písku tom na sta a tisíce leží
těl mrtvých se stopou ran v lebkách a na prsou jen.
Jako měď červená ve slunci svítí ty tváře,
v jich tazích ztuhlý je vztek a v skelných pohledech vztek.
Modravé mouchy hýří v černých ran děrách,
mravenci přičinliví pryč vlekou uschlou tu krev.
Zbabělé hyeny po břichách plíží se kolem,
havran a ohavný sup veslují k hostině sem –
dědici republiky, hrobaři Svobody římské,
vítězi poslední všech. Bez citu milosrdní.

Meter: polymetric
Die Oste
by Christian Morgenstern

Er ersann zur Weste
eines Nachts die Oste!
sprach: »Was es auch koste!« –
sprach (mit großer Geste):
»laßt uns auch von hinten
seidne Hyazinthen
samt Karfunkelknöpfen
unsern Rumpf umkröpfen!
Nicht nur auf dem Magen
laßt uns Uhren tragen,
nicht nur überm Herzen
unsre Sparsesterzen!
Fort mit dem betreßten
Privileg der Westen!
Gleichheit allerstücken!
Osten für den Rücken!«
Und sieh da, kein Schneider
sagte hierzu: Leider –!
Hunderttausend Scheren
sah man Stoffe queren ...
Ungezählte Posten
wurden schönster Osten
noch vor seinem Tode
»letzter Schrei« der Mode.

Meter: trochaic
[dem Gimpel war vor dem Habicht bang]
by Franz Grillparzer

Dem Gimpel war vor dem Habicht bang
Als seinem künftgen Untergang,
Damit von Furcht nun freier,
Alliiert er sich mit dem Geier.

Meter: iambic
629
by Josef Vlastimil Kamarýt

Mnohého to k stáří bolí,
že zanedbal z mládí školy.

Meter: trochaic
ZE STUDIÍ K „ŠTĚSTÍ“ III. RADA
by Josef Svatopluk Machar

Když slepé štěstí zaletí
tak maně na tvou hruď,
vše rychle vem, co nese ti,
však jako hrob tich buď!
To asi někde na chvíli
si strážce jeho zdřím,
zlý stařík, Osud zavilý,
jenž zve je vězněm svým.
To „šťasten jsem!“ ať vždy tvůj duch
uškrtí na rtech tvých –
ten stařík má tak jemný sluch
a má tak hrozný smích...

Meter: iambic
- LXXX - Describe el tiempo de su amor y pondera su fineza
by Luis de Ulloa y Pereira

Once veces borrados del Estío
se vieron los matices de este Prado,
y tantas el Invierno le ha secado
nuevos colores del humor del río.
Después que mi confuso desvarío,
a despecho de Filis porfiado,
sin lograr un alivio mi cuidado,
pierde muchos remedios su desvío.
Que la pasión del ánimo doliente,
de cuantos medios el rigor ordena,
saca motivos de aumentar el daño.
Y entregado al frenético accidente,
tengo menos cordura con la pena,
y me enloquece más el desengaño.

Meter: polymetric
110.
by Friedrich Rückert

Die Klarheit, die man lobt am Wasser, am Kristall,
Am Edelstein ist doch ein Fehl in einem Fall:
Sie deutet, daß im Ei kein Keim des Lebens sei;
Erhalte nur dein Herz von solcher Klarheit frei.

Meter: iambic
PODZIM.
by Louis Křikava

Nad ztichlým krajem mrak si uleh’ líně.
Po zrudlém listí kapky šelestí.
Jak závoj slz na líci nevěstině
na duši mé chví tkáň se bolesti...
Oh – není smrti velké vášni lidské...
Jí lačná ústa země nevssají...
S nadějí v jarní touhy erotické
sesláblá křídla v podzim klesají...

Meter: iambic
Bajando la pendiente
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Cuanto más a la muerte me aproximo
más apago el ardor de mis afanes;
más me alejo de impíos y rufianes,
más los bárbaros ímpetus reprimo
Si enfrenado mi espíritu, redimo
mis torpezas, mis yerros, mis desmanes,
¿no he de lograr, Señor, que me engalanes
con el limpio blasón que más estimo?
Con tu perdón, Señor Oye el lamento,
que roto llora mi cristiano escudo,
y alivie tu piedad mi sufrimiento;
pues nadie, como yo, decirte pudo:
-Hambre tengo No ahuyentes al hambriento
Desnudo estoy, Señor ¡Viste al desnudo!

Meter: polymetric
- XXV - Al capitán don Juan Pacheco
by Diego Ximenez Ayllon

Cerralvo es la cabeza del estado
Pacheco el claro nombre y apellido
de Lusitana estirpe producido
en virtud de las armas ilustrado.
Y como don del quinto cielo dado
que en vos singularmente está infundido
mostráis vuestro valor como es debido
a la milicia en tiernos años dado.
El mar surcando con prudencia y arte
diste principio al muy alto ejercicio
siguiendo del Hispano el estandarte.
Y sin os alejar de su servicio
en Frisa y en Bramante y cualquier parte
en él prevaleció con buen auspicio.

Meter: iambic
In Memory of Walter Savage Landor
by Algernon Charles Swinburne

Back to the flower-town, side by side,
         The bright months bring,
New-born, the bridegroom and the bride,
         Freedom and spring.

   The sweet land laughs from sea to sea,
         Filled full of sun;
All things come back to her, being free;
         All things but one.

   In many a tender wheaten plot
         Flowers that were dead
Live, and old suns revive; but not
         That holier head.

   By this white wandering waste of sea,
         Far north, I hear
One face shall never turn to me
         As once this year:

   Shall never smile and turn and rest
         On mine as there,
Nor one most sacred hand be prest
         Upon my hair.

   I came as one whose thoughts half linger,
         Half run before;
The youngest to the oldest singer
         That England bore.

   I found him whom I shall not find
         Till all grief end,
In holiest age our mightiest mind,
         Father and friend.

   But thou, if anything endure,
         If hope there be,
O spirit that man's life left pure,
         Man's death set free,

   Not with disdain of days that were
         Look earthward now;
Let dreams revive the reverend hair,
         The imperial brow;

   Come back in sleep, for in the life
         Where thou art not
We find none like thee. Time and strife
         And the world's lot

   Move thee no more; but love at least
         And reverent heart
May move thee, royal and released,
         Soul, as thou art.

   And thou, his Florence, to thy trust
         Receive and keep,
Keep safe his dedicated dust,
         His sacred sleep.

   So shall thy lovers, come from far,
         Mix with thy name
As morning-star with evening-star
         His faultless fame.

Meter: polymetric
ASYL (VI)
by Viktor Dyk

Dím tobě: není smrt. Je pouze věčný růst.
Takový růst, že boly přebolí.
Od pólu k pólu zní nesčetných šepot úst:
růst pro svou lásku! pro své úkoly!
Jsi článek řetězu. A nejsi poslední.
Ten řetěz potrvá, když zaplatils daň ďasu.
Nad tebou zatmí se, nad jiným rozední.
A pro ten příští svit i noc tvá plná jasu!
Tu větu, kterou díš... kdo símě její sil?
Z které tmy vyšed do jaké tmy blýskáš?
Čí ruku v horečce své tvůrčí chvíle tiskáš?
Tu větu, kterou díš, čí rty ji dopovědí?
Cos dědil po mrtvých, to nezrození zdědí.
Tak nikdo není sláb, by světy nespasil!“

Meter: iambic
71. O podivných choutkách.
by František Hajniš

Jsouť podivné člověčenstva choutky:
Jedni chválí město, druzi ves,
Těmto smutek sluší, oněm ples.
Jedni hledají tajemné koutky,
Druzí hospody a plné soudky,
Těm se líbí zahrada a les,
Oněm nadevšechno kůň a pes,
Aneb lahůdek plné kornoutky;
Jeden po mrzké mamoně baží,
Druhý v modě spásu nalezá,
Třetích různice a sváry blaží.
Choutka má a kousek mého nebe,
Jež mi blaha veždy poskytá:
Jasné tváře vidět vůkol sebe.

Meter: trochaic
1L: Dieß Alte Jahr hat auch sein Ziel,
by Simon Dach

Dieß Alte Jahr hat auch sein Ziel,
Das New' ist angetretten:
Wach auff mein Lob- vnd Seiten-Spiel
Mit Danck vnd mit Gebehten,
Rhüm den allein,
Der alle Pein,
So vns bißher getroffen,
Mit starcker Hand
Hat abgewand,
Vnd heisst vns bessrung hoffen.
Wer hätte kurtz zuvor gemeint,
Dem Höchsten Lob-zu-singen?
Als Furcht war, daß der wilde Feind
Sucht' vns auch zu verschlingen,
Sein Sebel fraß
Ohn alle Maß
Der Nachbarn Gut vnd Leben,
Wir schryen: Ach
Jetzt wird die Rach
Jetzt über vns auch schweben!
Denn vnsers Hauptes Krohne war
Vns Armen abgefallen,
Daher entspann sich die Gefahr,
Vnd wütet vnter allen,
Am meisten drewt'
Vneinigheit
Auch innerliche Kriege,
Daß überall
Furcht, Angst vnd Fall
Behielten Plätz' vnd Siege.
Wo bleibt der Nahrung Abgang? Wo
Die Armut hin vnd wieder?
Eins klagt sich so, das andre so,
Es weis sein Creutz ein jeder,
So manches Hertz
So mancher Schmertz.
Nun hat es Gott gewendet,
Vnd vnser Leydt
Gleich mit der Zeit
Des Alten Jahrs geendet.
Er hat den Königlichen Stul
Vns wieder auffgerichtet,
Erhalten Rahthauß, Kirch vnd Schul
Vnd manchen Sturm geschlichtet,
Des Creutzes Last
Mit angefasst,
Vns nie zu hart geschlagen,
Vnd stets Gedult
Mit vnsrer Schuld
Nach Vaters Art getragen.
Drumb werd' Er auch von vns erhöht,
Sprecht: Vater, deine Güte,
Die über Erd vnd Himmel geht,
Ist über vns in Blüte.
Wer es ohn Sie,
Wir würden hie,
O Wir Sündhaffte Preussen,
Ein Scheusal, ja
Ein Sodoma
Vnd ein Gomorra heissen.
Du hast dein Rach-Schwerd eingesteckt,
Bist stets bey vns geblieben,
Das Wetter so vns sehr erschreckt,
Hast du gewünscht vertrieben:
Vnd allen Brod,
So viel vns Noht,
Zu richter Zeit bescheret,
Wie wird hiefür
Dir, nach Gebühr,
O Vater, danck gewehret?
Es müssen vmb dein Heiligthum
Viel tausent tausent stehen,
Durch alle Himmel deinen Rhum
Vnd grossen Pracht erhöhen.
Lufft, Erde, See,
Reiff, Hagel, Schnee
Muß', Herr, dir Ehre geben,
Vnd allermeist
Soll vnser Geist
Dich Ewig, Gott, erheben!
O Hilff vns auch dieß Newe Jahr
Mit newem Trost vnd Segen,
Nim vnsrer hohen Herrschafft wahr,
Stifft Eintracht allerwegen,
Treib Sünd vnd Schand'
Aus unserm Land'
Vnd was vns kan verderben,
Kömmt aber dann
Der Todt vns an,
So hilff vns seelig sterben.

Meter: iambic
54.
by Friedrich Rückert

Daheim im stillen Haus die Seele war befangen,
Derweil der Geist hinaus war in die Welt gegangen.
Die Körperwelt hindurch drang er zur Geisterwelt,
Und dachte kaum zurück zur Seel' im stillen Zelt.
Doch als er durch die Welt gekommen war ein Stück,
Nahm mit dem Reis'ertrag er seinen Weg zurück.
Er kam und fand die Seel' am Webstuhl eingeschlafen,
Und mit erzürntem Wort begann er sie zu strafen.
Mit Seelenruhe doch die Seele sich erhob
Und lächelte: Sieh her! ich schlief nicht, sondern wob.
Er sah; gewachsen war im Schlaf das aufgezogene
Gewebe wunderbar; so glaubt' ihr der Betrogene.

Meter: iambic
1L: Begehrest du, mein schatz, ob ich nicht buhl, zu wissen?
by Georg Rodolf Weckherlin

Begehrest du, mein schatz, ob ich nicht buhl, zu wissen?
wiß, daß ich ja mit dir mein buhlen stets verwalt,
und du bist stets für mir, sither der lieb gewalt
dich rein mit Amors pfeil in mein herz abgerissen.
Nu dises controfet betracht ich ganz geflissen,
jemehr ich es betracht, je höher ich dich halt;
jemehr ich lieb, ehr, küß dein götliche gestalt,
kan sie auch nimmermehr gnug lieben, ehren, küssen.
Doch weil schwermütig ich zu diser schweren zeit,
da stete kriegsgefahr all weise köpf stets übet,
so meinen sie und du mein hirn fühl auch den streit.
Ihr fehlet aber weit; dan mich (mit dir verliebet)
gar nichts in diser welt, dan wie uns der lieb beut
zugleich erfreuen mög, zu finden nur betrübet.

Meter: iambic
SYMFONIE LUNY.
by Jaroslav Vrchlický

Cynthie, své čílko nevěsty
pozvédáš z mraků stříbro házejíc
na střechy, stromy, stráně, na cesty,
na náměstí a pustých do ulic.
Rci, komu jas tvůj kouzelný se lije?
Svět celý dříme noci na klíně,
spí dláto, štětec, struna poesie,
rci, komu svítíš, cudná bohyně?
Spí všecko, dítě matky u prsu,
spí leknín v tůni, růže na trsu,
spí myšlénka ve hlavě tvůrčí tajně
a jenom tvůj svit kouzelně a bájně
se rozlívá v tom prázdnu bez hrází,
nad kterým srp tvůj snivě vychází.
Tvůj smavý svit jak čarovně se klade
na dřímající dívky ňadro mladé,
zda život lásky pučící v něm tuší?
Či, luno, ty jsi tmavé noci duší,
tak smavou, snivou, plnou snů a světla,
jež, svět kdy dříme, noci z klínu slétla
a hledá sobě sourodé kol družky?
Tu stříbrným se prstem dotýká
čel dítek a tam skráně básníka,
a nemohouc jí najít, na podušky
své slzy klade, perlí zářné stužky?
Ó kněžno, pověz, komu svítíš, komu?
Nač stříbrem obléváš štít černých domů?
Nač do věže se vkrádáš okýnka?
Nač na poupata ťukáš zlehýnka?
Svět ztratil duši – přeludů víc není,
svět dlouhé je a mrtvé, pusté snění,
jdi, zavři rychle stříbrný svůj zrak
a ráda buď, když zhltí tebe mrak!
Však silnějším jen vzplála světlem luna
a její paprsk chvěl se jako struna,
a jeho cudný, etherický běl
jak tichá hudba toto ke mně děl:
„Ó nech mne, mám též upomínky svoje,
proč chceš mi bránit, by v nich svit můj žil?
Nechť prázdný svět a hluchý, bez úkoje,
byl krásný jednou, dokud znal svůj cíl!
Já honila svou září Najad sbory,
jich zrazovala faunům úkryty,
a naslouchala, jak zlekané hory
pod kentaurů se třásly kopyty!
Já Elfům hedvábné jsem sítě předla
a Pukům houpačky jsem strojila,
do hradu branky bludné pěvce vedla,
vždy zhasla v čas, a září hojila
všech milujících srdce raněná,
jich vzdechů stříbrná jsouc ozvěna.
Ó sladké časy, ještě v rokoko
kdy lidé byli vážní na oko,
však potají ku lásky sladkým hrám
tím častěji šeřil stříbrný můj plam,
při maškarádách k bujarému tanci,
při serenadách svůdné ke romanci.
Teď svět je žalář – lidé v něm jsou psanci.
A v prázdno svítí jen můj čistý květ,
a pouze kocour ježe černý hřbet
se plazí jako hříšné svědomí
a s okapů se houpne na stromy;
neb stráže kroky temně zvučící,
neb lampář chvátající ulicí,
a ticho, ticho, – jako hřbitov svět.
Já svědkem byla čarovnějších dnů,
a proto zář má plná je tak snů,
a proto nech mne pláti, vždyť tvá píseň
je zcela jak ten kouzelný můj svit,
jenž láme se tak tiše o štít domů...
Svět kolem tebe dál svou honí tíseň,
chce každý pouze užívat a žít,
a víš sám, v posled komu zpíváš, komu?
Jak luna z noci, z duše píseň skane
a neptá se, kdo v srdce zavře ji,
zda anděl míru nad hroby s ní stane,
či u života hlučných veřejí.
Jeť luna jako píseň v lidské žití,
ta musí plát a píseň musí zníti.

Meter: iambic
Sinfonía
by Manuel Lozano Casado

Como el incienso en el altar humea,
así, del valle a la atmósfera tranquila
en inmensa espiral sube y vacila
la bruma, que la brisa espolvorea
En la dormida y solitaria aldea,
lanza al espacio su canción la esquila,
y en oriente, entreabriendo su pupila,
el sol en la penumbra parpadea.
Lo mismo que una lágrima, el rocío
brilla en las hojas; la canción
                  del río
repercute en los valles y colinas;
al beso de la luz, late la tierra,
y cantan los jilgueros en la sierra,
y al pie de mi balcón las golondrinas.

Meter: iambic
23.
by Friedrich von Logau

Eh Jungfer mocht und Junggeselle sich weiland bey den Sacis paaren,
Must eines vor deß andren Stärcke durch einen sondren Kampff erfahren;
Wer überwand, war Herr im Hause. Bey uns begehren nicht auß Stärcke
Die Weiber Vorzug, Herrschafft, Ehre, vielmehr dieweil sie schwache Wercke.

Meter: iambic
Nach dem Indischen des Slâghanîya
by August Wilhelm Schlegel

Im großen Heldenlied Vyâsa's wortzerreißende Barbarei,
Wie haarsträubend sie Bopp einführt, lesen wohl die Vampire gern.

Meter: iambic
1L: Durch Fichten am Hügel, durch Erlen am Bach,
by Friedrich von Matthisson

Durch Fichten am Hügel, durch Erlen am Bach,
Folgt immer dein Bildniß, du Traute! mir nach.
Es lächelt bald Wehmuth, es lächelt bald Ruh',
Im freundlichen Schimmer des Mondes, mir zu.
Den Rosengesträuchen des Gartens entwallt
Im Glanze der Frühe die holde Gestalt;
Sie schwebt aus der Berge bepurpurtem Flor
Gleich einem elysischen Schatten hervor.
Oft hab' ich, im Traum, als die schönste der Feen,
Auf goldenem Throne dich stralen gesehn;
Oft hab' ich, zum hohen Olympus entzückt,
Als Hebe dich unter den Göttern erblickt.
Mir hallt aus den Tiefen, mir hallt von den Höhn,
Dein himmlischer Name wie Sphärengetön.
Ich wähne den Hauch der die Blüthen umwebt
Von deiner melodischen Stimme durchbebt.
In heiliger Mitternachtstunde durchkreist
Des Aethers Gefilde mein ahndender Geist.
Geliebte! dort winkt uns ein Land, wo der Freund
Auf ewig der Freundin sich wieder vereint.
Die Freude sie schwindet, es dauert kein Leid;
Die Jahre verrauschen im Strome der Zeit;
Die Sonne wird sterben, die Erde vergehn:
Doch Liebe muß ewig und ewig bestehn.

Meter: amphibrachic