PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
BALADA I
by Jiří Mahen

Na housle slaďoučké, jak hrávávají jiní,
ti nezahrám. Ten hlad už přechází,
v němž kdekdo hyne lačný dobrodiní,
jež hrdou duši vždy však zamrazí,
silnými lásky tvé jen provazy
já dám se spoutat ve tvá pouta zlatá,
neb žárlím na svět, jenž tě provází!
Tvůj klášter čeká. Vejdi, třikrát svatá!
Jsi příliš krásná. V temnotě mých síní
tvá krása zbledne. Dusné obrazy
mých snů tě chytnou, změní na věštkyni.
Nad léta porostem, nad bahna, nad srázy,
životu mému dáš své rozkazy
a sama půjdeš, kam tvé slovo chvátá.
Na boha žárlím, jenž tě provází!
Tvůj klášter čeká. Vejdi, třikrát svatá!
A nevymkneš se. Není možno nyní.
Mé srdce před tebou už dnes se neplazí.
Chce oheň mít a tebe přítelkyní.
Můj ďas zná pro tě na sta nesnází,
hned tisíc bouří, vzduch jež nezkazí!
A černý pán už bije na má vrata!
Na peklo žárlím, jež tě provází.
Tvůj klášter čeká. Vejdi, třikrát svatá!
Jsem plný boha, ďábla, mdloby, extasí.
Nad steskem včerejška a hromadami bláta,
pod slávou budoucna, jež mraky prorazí,
tvůj klášter čeká. Vejdi, třikrát svatá!

Meter: iambic
[ihr habt euch mit der Verwicklung gequält]
by Franz Grillparzer

Ihr habt euch mit der Verwicklung gequält,
Trugt treu des Bemühens Bürde,
Nur eins ist, was euren Schritten gefehlt:
Die Würde.

Meter: iambic
Soneto al soneto
by Modesto Moreno de la Rosa

En tus catorce líneas paralelas
debajo de tu nombre bien medidas,
a llenarte de versos me convidas,
a mi afición sirviéndole de espuelas
Sin sujetarme a rígidas escuelas,
y nunca nunca con placer nacidas,
y siempre siempre de amargura henchidas,
cuajo en tu nombre yo mis cantinelas.
A mi musa rogándole, no en vano,
que ponga pulso a mi nerviosa mano
para acoplar cuartetos y tercetos,
voy de mi vida por el mal camino,
acadenado a mi fatal destino:
¡llorar mis penas y escribir sonetos!

Meter: iambic
De La Galatea, Libro VI, Elicio
by Cervantes

Si de este herviente mar y golfo insano,
donde tanto amenaza la tormenta,
libro la vida de tan dura afrenta
y toco el suelo venturoso y sano,
al aire alzadas una y otra mano,
con alma y voluntad contenta,
haré que amor conozca, el cielo sienta
que el bien les agradezco soberano.
Llamaré venturosos mis suspiros,
mis lágrimas tendré por agradables,
por refrigerio el fuego en que me quemo.
Diré que son de amor, los recios tiros
dulces al alma, al cuerpo saludables,
y que en su bien no hay medio, sino extremo.

Meter: iambic
TOPOLY
by Emanuel Lešehrad

Luh rozesmál se do dáli.
Hlaď řeky jiskří opály.
Snů motýli se koupají
ve květech... Ptáci zpívají.
Sní o žatvě klas na poli
a ve dvou řadách topoly
k vsi sestupují silnicí
jak zamyšlení poutníci.

Meter: iambic
Soneto
by Nicolás Fernández de Moratín

Un alto y generoso pensamiento,
inspiración del cielo soberano,
me puso la áurea cítara en la mano
para cantar el dulce mal que siento.
Y fue tan grato mi sonoro acento,
que la ancha vega, el apacible llano
y el cavernoso monte carpetano
mostraron compasión de mi tormento.
Turbose el río de cerúleo manto,
oculto entre los álamos sombríos,
al ver su cisne lamentarse tanto.
Moviéronse los brutos más impíos
y los ásperos troncos a mi llanto;
y no la que causó los males míos.

Meter: iambic
11 Teprve srpen. S oblohy
by Jan Neruda

Teprve srpen. S oblohy
záře a teplo jen srší,
a přece již s agátu před domem
vše listí jak v podzimi prší.
Sotvaže větérek zavěje
a sotvaže větev se skloní,
již ku zemi sežloutlé listí to
jak zlacený deštík se roní.
Zamyšlen dívám se oknem ven
a chvěju se, podoben věchu –:
musí to přece být pěkné jen,
když člověku prchnou dny poslední
tak v plničké záři, tak v spěchu!

Meter: amphibrachic
Das Wappen von Amsterdam .
by Clemens Brentano

Ich gieng einmal nach Amsterdam,
Auf der Faullenzer Straße,
Man fragt mich, ob ich faullenzen kann,
Ich sagte nein, und meint doch ja,
Ich sezt mich nieder und faullenzt da,
Es war wohl tausend Gulden werth,
Dafür kauft ich ein schönes Pferd,
Wars kein junges, wars ein alts,
Ohne Kopf und ohne Hals,
Ohne Schenkel, ohne Bein,
Auf dem Pferd ritt ich allein,
Auf dem Pferd ritt ich so lang,
Bis ihm gar der Bauch zersprang.
Flog heraus ein Göckerlein,
Krähte grob und krähte fein,
Hatt auf seinem Kopf ein Kamm,
Drauf stand das Wappen von Amsterdam.

Meter: polymetric
VAGABUND
by Josef Svatopluk Machar

Byl zdejším rodákem a starší lidé
dovedli o něm lecos vypovědít:
hoch pěkně rostlý, s otevřenou hlavou,
leč nestálý jak duben, všecko začal,
nic nedokončil, sběhl se studií
i s panské služby, ducha dar měl k houslím,
a nechal toho, ke kupci jej dali,
a za čtrnáct dní znechutilo se mu –
jen poli chodit, po lesích se toulat
a pískáním zpěv ptačí napodobit,
to bylo jeho. Potom začal chodit
za zahradníkovic – a v tom byl stálý,
v zámecké zahradě a kolem zámku
od rána do večera. Když ji vdali
– a holka rozumná si dala říci,
neb viděla, že tohle milování
by šlo jen v plano – hoch ten zmizel z města
a zapad někam v široširém světě.
Pak proslechlo se, že byl za vojáka
v papežských vojskách, v Mexiku že sloužil
a ve Francii v roce sedmdesát –
a najednou se vrátil. Silný, černý,
s divokým vousem, v cárech uniformy,
na prsou plno medailek a křížků.
Leč dlouho nepobyl. Byl na řeč skoupý
a sklamal všechny, kteří slyšet chtěli
o jeho příhodách a krajích cizích.
V hospodách sedal, do kořalen zašel
a mlčky pil a díval se jak mračno.
A jednou čekal u školy, když děti
šly domů. Dal si ukázati holku
své dávné lásky, cizí zlatý peníz
vtisk v ručičku jí, v oči se jí díval
a potom zmizel. Holčička má oči
po mámě svojí. – Nebyl více spatřen
a víc už o něm nic se neproslechlo.
Krev neklidná a povaha jak vítr,
list utržený, širým světem hnaný.

Meter: iambic
MODRUŠKO MÁ –
by Josef Svatopluk Machar

Modruško má – (víš, má zlatá,
vůbec něco o Modrušce?
Z pohádek mé báby byla
pohádka ta o Modrušce
nejdražší mi, nejmilejší.
Mohla dobrá bába moje
povídat jich deset, dvacet –
já je vyslech trpělivě,
neb jsem věděl, v posled poví
přec jen onu o Modrušce.
A když bába potom začla:
Za lesy a za horama,
za mořem a za řekama
do knížecích jasných síní
šla Modruška do služby –
sladké mrazení mi chvělo
mladým tělem, každé slovo
zpíjelo mě něžnou hudbou,
a mé rozevřené oči
viděly ty dalné kraje,
kde Modruška sloužila.
Nad princezny z pohádek všech,
nad tu s hvězdou zlatou v čele,
nad tu spící žití celé,
nad tu otcem uzavřenou,
nad tu drakem unesenou,
nade všecky nejluznější,
nejkrásnější, nejmilejší
byla bledá Modruška.
Pro své velké milování
tuze mnoho vytrpěla,
ale v posled nahradila
pohádková spravedlnost
všecky útrapy jí slavně –
a teď víš už, kdo to byla.)
A já vlastně dnes ti nechtěl
(něžná hudba dětských roků
notovala mi to jmeno),
více říci, než to sladké,
než to vroucí: Modruško má. –

Meter: trochaic
To Autumn
by John Keats

Season of mists and mellow fruitfulness,
   Close bosom-friend of the maturing sun;
Conspiring with him how to load and bless
   With fruit the vines that round the thatch-eves run;
To bend with apples the moss'd cottage-trees,
   And fill all fruit with ripeness to the core;
      To swell the gourd, and plump the hazel shells
   With a sweet kernel; to set budding more,
And still more, later flowers for the bees,
Until they think warm days will never cease,
      For summer has o'er-brimm'd their clammy cells.

Who hath not seen thee oft amid thy store?
   Sometimes whoever seeks abroad may find
Thee sitting careless on a granary floor,
   Thy hair soft-lifted by the winnowing wind;
Or on a half-reap'd furrow sound asleep,
   Drows'd with the fume of poppies, while thy hook
      Spares the next swath and all its twined flowers:
And sometimes like a gleaner thou dost keep
   Steady thy laden head across a brook;
   Or by a cyder-press, with patient look,
      Thou watchest the last oozings hours by hours.

Where are the songs of spring? Ay, Where are they?
   Think not of them, thou hast thy music too,—
While barred clouds bloom the soft-dying day,
   And touch the stubble-plains with rosy hue;
Then in a wailful choir the small gnats mourn
   Among the river sallows, borne aloft
      Or sinking as the light wind lives or dies;
And full-grown lambs loud bleat from hilly bourn;
   Hedge-crickets sing; and now with treble soft
   The red-breast whistles from a garden-croft;
      And gathering swallows twitter in the skies.

Meter: iambic
MĚKKÉMU SRDCI.
by Karel Dostál-Lutinov

Nevydávej se na cesty,
nesahej raděj k holi –
potkáš moc očí zářivých –
pak po nich srdce bolí.

Meter: dactylic
La flor temprana
by Juan Bautista Arriaza

Suele tal vez, venciendo los rigores
del crudo invierno y la opresión del hielo,
un tierno almendro desplegar al cielo
la bella copa engalanada en flores.
Mas, ay, que en breve vuelve a sus furores
el cierzo frío, y con funesto vuelo
del ufano arbolillo arroja al suelo
las delicadas hojas y verdores.
Si tú lo vieras, Silvia, «¡oh pobre arbusto
-dijeras con piedad-, la suerte impía
no te deja gozar ni un breve gusto!»
Pues repítelo, ingrata, cada día;
que el cierzo frío es tu rigor injusto,
y el triste almendro, la esperanza mía.

Meter: iambic
Ahora es dolor
by José Santos Chocano

Hablaba de la muerte y la sentía
como un temblor de vida demorada,
como una soledad arrebujada
en el fondo de cada compañía.
La imaginaba en todo lo que hacía
retroceder la luz o la mirada,
buscando en la palabra silenciada
el eco de la voz que disolvía
Hoy que tengo una muerte que me vive
sé que toda la suerte que se escribe
por la ruta del canto se desvía
Sólo el hondo silencio que no expreso
lleva el caudal de mi dolor y el peso,
porque es dolor cuanto era poesía

Meter: iambic
A un ingenio de estos tiempos
by Rafael María Baralt

Soy incapaz, Ernesto, de engañarte:
adoro la verdad, que el bien inspira,
y contra el vicio de falaz mentira
hay en mi corazón firme baluarte.
Ernesto, Ernesto, el corazón me
                     parte
tu inútil afanar: rompe la lira
de tus cuerdas flojas «tu razón delira;
te falta inspiración; no tiene arte »
Pero sírvate al menos de consuelo
que, si ascender no puedes la escabrosa
cumbre del Pindo en tu cansado vuelo,
tienes en tus escritos una cosa
mira si de franqueza soy modelo,
peor aún que tus versos y es tu prosa.

Meter: iambic
1.
by Wilhelm Waiblinger

Verschied'nes Lob ist jedem. Mir sei der Kranz,
Der weinlaubduft'ge, den mir die Götterhand
Des holden schöpferischen Jünglings
Drückt in die Schläfe, mir sei Begeist'rung!
Sei's, daß verblühter Frühlinge Liebeslust
Voll Nachtigallenstimmen, voll Mädchenreiz,
Sei's, daß der traur'gen Herbste Schwermuth
Wieder ins klagende Herz zurückkehrt:
Sei's, daß Neapels Inseln der Fabel Duft,
Und der Geschichte lebenerweckender
Gluthvoller Hauch mit Morgenröthen,
Strömen von purpurnem Blut verkläre,
Daß in Sorrents Orangengeruch, am Fels,
Den mir die Fluthen klarer als Aug' und Herz
Des reinsten Engels wiederstrahlen,
Tasso's gereinigter Geist mir aufsteigt,
Daß mir des Dreizacks schrecklicher Gott am Strand
Tyrrhen'schen Meers der Säulen gigant'sche Pracht,
Den Tempelbau mir zeigt, der ewig
Wie das unsterbliche Element ist.
Stets fühl' ich mir das glühende Herz bewegt:
Dem Gold vergleich' ich seine Gedanken, die
Erst roh und unrein, endlich lauter
Aus der Begeisterung Flamme springen.
Dann nicht der Erde kleinliche Sorgen mehr,
Der Noth unbeugsam drückende Kraft, den Sieg
Nur fühl' ich, den ich mir erkämpfe,
Fühle den Stolz nur des nahen Lorbeers.
Schon in den Blüthen ehrt man die Frucht. Am Grab
Achills einst stand der junge Eroberer
Und weint': in Einer Thräne glänzten
Alle Triumphe der künft'gen Hoheit.
Blind treibt der Gott, der innre, beseelende,
So in der Knospe, daß sie zur Rose sich
Entfalte, wie im Menschenherzen,
Daß es zu höherem Wort sich öffne.
Der Berg Vesuv auch, wenn ihn des Feuers Strom,
Dem Weine gleich, der über den Becher schwillt,
Bis an den Kranz füllt, strudelt schäumend
Herrliche Gluth in die schöne Nacht aus.

Meter: iambic
A una dama bizca y hermosa.
by Quevedo

Si a una parte miraran solamente
vuestros ojos, ¿cuál parte no abrasaran?
Y si a diversas partes no miraran,
se helaran el ocaso o el Oriente.
El mirar zambo y zurdo es delincuente;
vuestras luces izquierdas lo declaran,
pues con mira engañosa nos disparan
facinerosa luz, dulce y ardiente.
Lo que no miran ven, y son despojos
suyos cuantos los ven, y su conquista
da a la alma tantos premios como enojos.
¿Qué ley, pues, mover pudo al mal jurista
a que, siendo monarcas los dos ojos,
los llamase vizcondes de la vista?

Meter: polymetric
KLETBA INDIVIDUACE.
by Jan z Wojkowicz

Ó kdybych věděl, ó kdybych jen věděl,
jak sen svůj ukojit provždy – ó lásko!
Ó kdybych věděl, oh, kdybych jen věděl,
jak že se spokojit v tobě – ó lásko!
Než vím, ach vím – je v těle Ďábel,
ten jmenuje se Ďábel Zmnožení,
odvěčné rozdělení Boha
na nekonečno individuí...
Z těch každé chce zas jenom Ono býti,
jež bylo před zmnožením – celé, jediné,
to, že jím není, jako lásku cítí
a touží nekonečno, nekonečno míti,
to nekonečno nekonečně mnohé,
a nekonečně od něj vzdálené.
Co nemá v sobě, v druhých sobě hledá
a chce si pro vždy přivlastnit;
než druhé, to se přivlastniti nedá,
to samo druhé v sobě mít chce – běda,
tak nelze nikdy druhé v sebe vzít!
Ó kdybych věděl, ó kdybych jen věděl,
jak sen svůj ukojit provždy – ó lásko!
Ó kdybych věděl, oh, kdybych jen věděl,
jak že se spokojit v tobě – ó lásko!
Než vím, ach vím – je v těle Ďábel,
ten jmenuje se Ďábel Zmnožení,
odvěčné rozdělení Boha
na nekonečno individuí...

Meter: iambic
1L: Ignatius bei stiller Nacht,
by Friedrich Schlegel

Ignatius bei stiller Nacht,
Wann er zum Himmel schauet,
Die schöne Stadt bei sich betracht,
Die Gott den Seinen bauet.
Sein Angesicht voll Zähren floß,
Mit Freud' er ward umfangen,
Sein Herz von Seufzern überfloß,
Und sprach mit groß Verlangen:
Jerusalem, du schöne Stadt,
Wann ich zu dir gedenke,
Zur Stund' im heißen Zährenbad
Mein' Augen tief versenke.
Ach Sonnenlicht, mehr scheine nicht,
Lösch aus den Strahlenschimmer;
All Glanz und Schein, all Flammen dein,
Erfreuen kann mich's nimmer.
Mein schönes Licht ist Gott allein,
So leucht' im Himmel droben.
Sonn', Mond und Stern, mit ihrem Schein,
Sind da nur ihn zu loben.
Sind gegen Gott wie Schatten nur,
Nicht mögen ihn erreichen;
Verdunkelt ganz scheint all ihr Glanz,
Und endlich müssen weichen.
Nichts mag doch sein, als Gott allein,
Er wird beständig scheinen;
All' andre Ding, sie sind gering,
O Gott soll ich nicht weinen!
Ach wann wird's sein, daß ich erschein',
In deinen Freuden droben?
Ach wann werd' ich erschauen dich
Auf deinen Thron erhoben?
Der durst'ge Hirsch nie schneller sprang,
Verschmacht' in heißer Sonnen,
Wann er vernahm den Wasserklang
Vom Fall der kühlen Bronnen,
Als ich nach dir tracht' mit Begier,
O Gottes Stadt so schone,
Ich Tag und Nacht nach dir verschmacht,
Nach dir, o Gottes Wohne.

Meter: iambic
A Lope de Vega
by Baltasar Luzón y Bobadilla

Decir, Lope, que el oro es como el oro,
y que es clara del sol la ardiente llama,
es llamaros famoso: sois la Fama;
¿qué os puede añadir gloria o dar decoro?
Vistió naturaleza al tigre, al
                     toro
de piel, de pluma al ave, al pez de escama,
a vos de un vivo ingenio que derrama
por fértil vena celestial tesoro
Al palio de esta edad nadie ha corrido
con tal velocidad, aunque delante
la envidia ponga el pie, que os ha seguido:
ya la fama con pluma de diamante
vuestro nombre escribió contra
                  el olvido
desde la blanca Aurora al negro Atlante

Meter: iambic
251.  An den Sonderling.
by Angelus Silesius

Die Meinungen seind Sand/ ein Narr der bauet drein/
Du baust auf Meinungen/ wie kanstu weise sein?

Meter: iambic
So oft I invoke thee for my Muse (Sonnet 78)
by William Shakespeare

So oft I invoke thee for my Muse
And found such fair assistance in my verse
As every alien pen hath got my use
And under thee their posey disperse.
Thine eyes that taught the dumb on high to sing
And heavy ignorance aloft to fly
Have added feathers to the learned’s wing
And given grace a double majesty.
Yet be most proud of that which I compile,
Whose influence is thine and born of thee:
In others’ works thou dost but mend the style,
And arts with thy sweet graces graced be;
    But thou art all my art and dost advance
    As high as learning my rude ignorance.

Meter: iambic
[von der Decke bis zur Diele]
by Friederike Kempner

Von der Decke bis zur Diele
Muß der Schweiß herunter rinnen,
Willst gelangen Du zum Ziele,
Wohlverdienten Preis gewinnen.

Meter: trochaic
Safo
by Francisco «Delio» Iturrondo

De su pérfido amante abandonada,
mísera Safo a Léucas se dirige;
allí la prueba aterradora elige
que su pasión sofoque desdichada
Ya mueve el paso hacia la roca alzada:
el crimen de Faón su pecho aflige:
a Némesis perdón por él exige,
y al abismo se arroja despechada
¡Infeliz! ¡ay! de Tétis en el seno
desapareció por siempre con su lira,
dulce embeleso de la griega gente:
Por siempre enmudeció su plecto ameno,
¡Feliz quien junto a ti por ti suspira!
Clamó, y hundióse al piélago rugiente.

Meter: polymetric
MNICHOVA PÍSEŇ.
by Josef Holý

Těžko mě matička vychovala
a z ruky do ruky překládala.
Ještě mě v kolébce kolébala
a už mně o tobě povídala.
– Můj zlatý synečku, pán Bůh s námi,
ty máš svou děvečku nad hvězdami.
Hvězdy jsem obešel, vstal jsem z hrobu,
než jsem tě vyprosil pánu Bohu.
Hvězdičky, hvězdičky šíro šíře,
sviťte mi okýnkem do brevíře.
Kam jsi se poděla, nedozvím se,
vrátím se do hrobu, pomodlím se.
Nebyla panenka, byl ten s rohem,
ďáblovo mámení, spánembohem!

Meter: polymetric
Kdo může oko zarositi bolem,
by Jan Neruda

Kdo může oko zarositi bolem,
když úsměv, květ a blaho všude kolem?
Kdož může násilně si vzbudit tíseň,
když duší táhne jarní zase píseň?
Kdož může zazlít, že jsem, jarem zmámen,
vyšlehnout nechal živé lásky plamen?

Meter: iambic
Denn freilich sind's dergleichen Kiel und Pfeile ...
by Johann Wolfgang Goethe

Denn freilich sind's dergleichen Kiel und Pfeile,
Die, hin und wider fliegend, würkend zischen,
Gehetzt in Eile, bogenhaft in Weile
In tausendfält'gem Wollen sich vermischen.
Man weiß nicht: soll man? oder soll's verschieben?
Nur wer sich kennt, der hat das Recht zu lieben.

Meter: iambic
DONĚ INEZ. (I.)
by Josef Václav Sládek

DOŇO Inez, doňo Inez,
chystám se už psát vám dlouho,
ale nevím, co to bývá,
že mi péro padá z ruky.
A na ruku hlava padá
a na hlavu jako mraky,
a já nechám mraky táhnout
a já raděj myslím na vás.
Doňo Inez, jak se máte
tam ve staré Valencii?
Sedíte teď na balkonu,
hledíte, jak v noc se smráká.
Kolem háje oranžové
dýchají k vám snivou vůni,
na nebi se jiskří hvězdy
a pod vámi šumí moře.
A jak dole moře šumí,
od severu větřík táhne,
rosí květy oranžové,
či vám také oko vláhne?
Na severu bledý rytíř
hledí ven, jak v noc se smráká,
pod ním větrem podzimkovým
žluté, zvadlé šustí listí.
Neslyší on šustot listí,
neslyší, jak vítr táhne,
ale jest mu, jak by v prsou
dunělo mu velké moře.
A ty vlny v hruď mu bijou,
jako bijou v boky lodě,
když je plavec v polosnění –
a on jenom ruce spíná.
S nebe hvězda utrhla se,
vlny za ní kvílí: běda!
vrátí ji? – Ó, nenavrátí!
marně po ní ruce spíná.
Doňo Inez, doňo Inez,
až to moře uslyšíte,
neptejte se, usmějte se –
Je to všechno hračka prázdná!

Meter: trochaic
Soneto
by Sebastián Padrón Acosta

La vi acercarse triste y lentamente,
envuelta en negra y vaporoso manto
En sus ojos, bañados por el llanto,
brillaba una mirada refulgente.
Llegó hasta mí, me atrajo dulcemente;
y mientras yo me estremecí de espanto
un beso puro, cariñoso y santo
imprimieron sus labios en mi frente
«Soy el dolor, me dijo, ya eres mío
Sufre y bendice el lazo que te oprime
Que si el placer acaba en el hastío,
yo soy del cielo creación sublime;
y te brindo lo amargo lo sombrío ,
lo que conforta el alma y la redime»

Meter: iambic
- XLII -
by Francisco de La Torre

Claro y sagrado Sol, que con la viva
lumbre del alto Júpiter serenas
las turbias nubes, las tinieblas llenas
de espanto, ¿viste Ninfa más altiva?
Luna, gloria y honor de la cautiva
gente del llanto, cuyas altas penas
alivias cuando tu beldad ajenas
del cielo, ¿viste Ninfa más esquiva?
Santa madre de Amor, lumbreras bellas,
fieles amigas del silencio eterna,
¿contemplasteis belleza más divina?
Claro Sol, Venus bella, Luna, Estrellas,
¿oísteis nunca mi lamento tierno
que no os mueve pasión ni agravio indina?

Meter: polymetric
KDYBY TO NAŠE SLUNCE...
by Stanislav Kostka Neumann

Kdyby to naše drahé slunce žhavé
dnes ještě bylo starým Héliem,
tím bohem, k němuž lidé modlili se
stojíce zpříma, okouzleni dnem;
kdyby to bůh byl zářící a žhnoucí,
jenž hore kráčí s krásnou slávou svou –
já bych ho prosil, uprosil ho jistě
modlitbou vroucí, čistou, pohanskou,
aby jen ještě jednu krůpěj světla,
jímž jinde tolik již se naplýtval,
do nitra vložil tobě, sladká ženo,
jíž osud za milence blázna dal,
básníka, blázna, paškvil živitele,
jenž za krásou se honí chiméří,
básníka, slunce milovníka v době,
jež básníkům ni slunci nevěří.
Nikoli však, bys více milovala
ten jeho nikdy nekotvící vrak:
já myslím, že s tou trochou slunce v duši
bys líp ho aspoň pochopila pak.

Meter: iambic
SLOKY
by Antonín Sova

Zdechlinou cítíš věk už překonaný.
Leh’ mezi skutečno a vysněné dnů hlad.
Tam u vysněné zítřka zlaté brány
bys lidi nových duší zřel již rád
a třeba deštěm střel jak v zpěvu ptáků,
by rajských blížili se ku zázraku.
Než... dnešek o zítřek však bojující
je krutý ve své vášní tvořivé.
Jen pravdou je: Že ruce pracující
si prostřou vlastní, prosté stoly své,
že družnost množství jako husté loubí
dá rukám sílu, hnízdo když si sroubí.
Však nemysli, že z vřavy každodenní
pláč uslyšíš už plakat poslední.
Zas budou kořistníci nově narození,
šlapané, smutné duše námezdní,
a mezi skutečnem a vysněným zas hoře
vylévat musíš,... moře, moře, moře...

Meter: iambic
Die Schule des Silen.
by Conrad Ferdinand Meyer

In der schattendunkeln Laube gab Silen, der weise, Stunde,
Der ihm weich ans Knie geschmiegte Bacchus hing an seinem Munde,
Lieblich lauschend.
Unter seinem krausen Barte lachte freundlich der Ergraute,
Da er in das milde Feuer junger Götteraugen schaute,
Dann begann er:
„kind, betrachte dieses Antlitz, die gedankenschweren Lider!
Kind, in jedem greisen Zecher ehre du die Züge wieder
Deines Lehrers.
Oft, wo die Veliten wankten, jene prahlerischen Knaben,
Sind es die Triarier, Liebling, die das Feld behauptet haben
Unerschüttert!
Wenn auf Chios mit dem Mädchen theilt den Becher der Ephebe,
Laß sie nippen, laß sie kosen — mit der vollsten Schale schwebe
Du vorüber.
Lenke deine götterleichten Schritte zu Homer dem alten,
Netze seine heil'gen Lippen, glätte seiner Stirne Falten,
Wunderthäter!
Lös ihm jeder Erdenschwere Fessel mit der Hand, der milden,
Fülle du des Blinden Auge mit unsterblichen Gebilden,
Ewig schönen!“

Meter: trochaic
42. Ač malý jsem,
by Eduard Just

Ač malý jsem,
přec tolik vím,
že se Ti dnes
dost zavděčím,
když k roku novému
Ti budu přáti,
by otec nebeský
Ti ráčil dáti,
co srdce Tvé by blažilo.
Bůh laskav je,
slyší můj hlas,
jímž prosím jej
v ten krásný čas,
by dobrou matinku
mi choval v zdraví,
a dal jí štěstí moc
i pokoj duše pravý,
by všecko ji jen těšilo.

Meter: iambic
Lust ist die höchste Not von allen Nöten
by Max Dauthendey

Und der Akazienduft macht zwei, umarmt im Tanze, schwül erröten,
Kommt schwindelnd und betäubend dicht herbei
Und spricht: Lust ist die höchste Not von allen Nöten.
Akazienblüten an die Brust sich einstmals meine Liebste wählte,
Als sie bei keinem Abendtanz im Mai noch fehlte,
Und jähe Unruh', wie der Duft der Dolde, sie beständig quälte.
Heut nennt sie die Akazienblüt' beim Wiedersehen: Tänzerin!
Und deutet mit der Hand versonnen winkend zu ihr hin,
Als läge in dem einen Wort aller Genüsse Sinn.

Meter: iambic
Společný vzlet.
by Adolf Heyduk

Slovači, má sestro zlatá,
kdo ti bude stráží?
jedovatá cizotina
hroty v prs ti vráží,
všecko všude tobě béře,
salaše i stánky,
krásnou mluvu, pohádečky,
zkazky i zpěvánky!
Perutečky u ramének,
smavou něhu v očku,
šveholení družných ptáčat
v lipách při obločku,
libý zádech zkvetlých sadů,
šumný hovor lesa,
horských květnic vonné léky
i přítoky plesa.
Ach, my tvoji rodní brati
rovně tobě hynem,
hlavy rubať necháváme
Němcem, Tatařínem;
i nám chtějí jazyk rváti –
nuž při vhodné době
spojme srdce v jeden plamen,
v sílu ruce obě!
K jedné hvězdě pozírejme
bratr bratru těchou –
a štěstí si hnízdo zrobí
zas pod rodnou střechou;
pak, až mysli v novém máji
zkvetou a se prodní,
vzletnou v jednom srdce naše –
sokolíci rodní.-

Meter: trochaic