PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ZPĚVÁK
by František Šimeček

Nech již, starče, zpěvu toho,
přervi žalnou píseň svou,
nevyzískáš věru mnoho,
darmo se ti vysmějou.
Píseň tvá – ba, je jí škoda!
Zda jí šťastný rozumí? –
Bláhový, co tebe hlodá,
každý cítit neumí.
Nech již toho, škoda času,
pohov starým údům svým;
vždyť v odměnu svého hlasu
sotva vezmeš po „novým“.

Meter: trochaic
An Louise Nast
by Friedrich Hölderlin

Laß sie drohen, die Stürme, die Leiden
Laß trennen – der Trennung Jahre,
Sie trennen uns nicht!
Sie trennen uns nicht!
Denn mein bist du! Und über das Grab hinaus
Soll sie dauren, die unzertrennbare Liebe.
O! wenns einst da ist,
Das große selige Jenseits,
Wo die Krone dem leidenden Pilger,
Die Palme dem Sieger blinkt,
Dann, Freundin – lohnet auch Freundschaft –
Auch Freundschaft – der Ewige.

Meter: iambic
ViII.
  An das Pferd/.
 Das Jhre May:
 Vor Nördlinger Schlacht gerieten.
by Daniel von Czepko

Pferd/ voller Hertz vnd Muth! Obgleich die Erd erschrickt/
Wann du die Schenckel hebst/ doch wiltu tewrer bieten/
Als bald dich/
Dann schaw du fühlest auch die
Ist je der Feind so keck/ daß er jetzt dürffte stehn/
So trag den
Dann bleibt ER vnverletzt/ so müssen wir erkennen/
Daß es vns noch einmahl wird wol auff Erden gehn.

Meter: iambic
Na děťátko při rakvi.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Umřela matička,
zůstalo děťátko,
tleskalo ručkama
ubohé holátko.
Tleskalo ručkama...
ovšemtě neznalo,
co mu vše matičkou
na věky skonalo.
Netleskej, netleskej,
malinké děvčátko,
neboť až vyrosteš – –
Ubohé holátko!

Meter: polymetric
II
by Salvador Bermúdez de Castro

Crecen dos palmas su ramaje alzando
en orillas opuestas de un torrente,
sin juntar nunca su follaje ardiente,
sin unirse jamás, mas siempre amando.
Crecen, sus frentes tristes inclinando,
hasta que airado el ábrego inclemente
las sepulta a la par en la corriente,
juntos sus troncos a la mar llevando
Así también tu suerte de mi suerte,
separa, ¡oh Julia! piélago enemigo,
y muero solo, y mísero sin verte.
En vano en mi delirio te persigo,
que en las espesas sombras de la
                     muerte
la tumba sola me unirá contigo

Meter: iambic
HÉROES OCULTOS
by José Santos Chocano

Al otro lado del cequión, vecinas
a una choza infeliz, tienden sus brazos
dos cruces, en que cuelgan a pedazos
dos coronas que hoy sólo son de espinas.
¿Quiénes duermen ahí? Leyes divinas
juntan quizás, en póstumos regazos,
a dos héroes que ayer, rotos los lazos,
combatieron rodando por las ruinas.
¡Ah! Yo sé que en incógnito heroísmo
si, entre los choques de la lucha acerba,
muerde el polvo el intrépido soldado,
tendrá su tumba en ese polvo mismo,
y en esa tumba crecerá la yerba,
y en esa yerba pastará el ganado...

Meter: iambic
Das
  Verlohrne Paradies.
  Neunter Gesang.
by John Milton

Nicht mehr Gespräche, wie sonst, da mit dem Menschen vertraulich
Gott noch, oder ein englischer Gast, wie ein Freund mit dem Freunde,
Umgang pflog, und bey ihm saß, und mit ihm gefällig
Eine ländliche Mahlzeit hielt, wobey ihm vergönnt war,
Diese Töne nunmehr verändern. Von Seiten des Menschen
Zeigt sich schnöder Verrath, und Treubruch, Empörung und Mistraun;
Und von Seiten des Himmels, der ihn verlassen, Entfernung,
Zorn, und wohlverdienter Verweis, und das Urtheil des Todes,
Jhren Schatten, den Tod, und das Elend, des Todes Begleiter.
Ein zwar trauriges Werk, doch nicht minder, ja mehr noch heroisch
Als der Zorn des harten
Seinen fliehenden Feind um
Jhm geraubte Verlobte,
Vom
Und der
Wenn nur meinen Gesang durch wahren erhabenen Ausdruck
Mich von selbst zu besuchen des Nachts; und die mir im Schlummer
Meine Gedanken begeistert, und, ohne daß ich drauf sinne,
Selbst den fließenden Vers in meiner Entzückung mir vorsagt,
Seitdem, da mir zuerst zu einem heroischen Liede
Und spät anhub; indem von Natur mein Geist nicht geneigt ist,
Blutige Schlachten und Kriege zu singen, den einzigen Stoff nur,
Den man bisher für heroisch erklärt; wenn etwan sich künstlich
Mit verdrüßlichen langen Gefechten die Ritter der Fabel
Jene höhere Stärke der edlern Geduld, und die Thaten
Tapfrer Märtyrer nicht befang, und vorzog, Turniere
Zu beschreiben, und Ritterspiel’, und Rüstungen, schimmernd
Von geschlagenem Gold; und blasonnierete Schilde,
Und von Golddrath gewirkte Schabracken und prächtige Ritter,
Die mit Lanzen und Schwerdt in offener Rennbahn sich zeigten;
Dann ein prächtiges Mahl im Rittersaale gehalten,
Wo sie Marschall und Truchseß, und Seneschallen bedienten.
Weder dem Manne, noch auch dem Gedicht, den Namen heroisch
Mitzutheilen vermocht. Hierinnen wenig geübet,
Ist mir ein höherer Stoff zurückegeblieben, der hinreicht,
Durch sich selber dieß Lied zum Heldenliede zu heben;
Oder die Last der Jahre die aufwärtsgerichteten Schwingen
Niedergedrückt; sie könnten es wohl, käm’ alles von mir her,
Und nicht von ihr, die des Nachts zu meinen Ohren es bringet.

Meter: polymetric
A una viuda
by Clemente Althaus

En su gruta la fiera, y en su nido
reposa el ave; yace el mar sin olas;
vierte el Sueño doquier sus amapolas
y de los males el sabroso olvido
Pero, por más que asalte tu sentido,
cerrar no logra tus pupilas solas;
tú solamente su precepto violas,
dando al trabajo lo que suyo ha sido.
Mas de ti vanamente se querella;
con tan crecida prole, sin esposo,
es bien que veles sin cesar por ella;
y el insomnio prefieras al reposo
con que, viéndote aún joven y bella,
te convida opulento voluptuoso.

Meter: polymetric
The Night Patrol
by Arthur Graeme West

France, March 1916.

Over the top! The wire’s thin here, unbarbed
Plain rusty coils, not staked, and low enough:
Full of old tins, though—“When you’re through, all three,
Aim quarter left for fifty yards or so,
Then straight for that new piece of German wire;
See if it’s thick, and listen for a while
For sounds of working; don’t run any risks;
About an hour; now, over!”
                                                    And we placed
Our hands on the topmost sand-bags, leapt, and stood
A second with curved backs, then crept to the wire,
Wormed ourselves tinkling through, glanced back, and dropped.
The sodden ground was splashed with shallow pools,
And tufts of crackling cornstalks, two years old,
No man had reaped, and patches of spring grass.
Half-seen, as rose and sank the flares, were strewn
The wrecks of our attack: the bandoliers,
Packs, rifles, bayonets, belts, and haversacks,
Shell fragments, and the huge whole forms of shells
Shot fruitlessly—and everywhere the dead.
Only the dead were always present—present
As a vile sickly smell of rottenness;
The rustling stubble and the early grass,
The slimy pools — the dead men stank through all,
Pungent and sharp; as bodies loomed before,
And as we passed, they stank: then dulled away
To that vague fœtor, all encompassing,
Infecting earth and air. They lay, all clothed,
Each in some new and piteous attitude
That we well marked to guide us back: as he,
Outside our wire, that lay on his back and crossed
His legs Crusader-wise: I smiled at that,
And thought on Elia and his Temple Church.
From him, at quarter left, lay a small corpse,
Down in a hollow, huddled as in a bed,
That one of us put his hand on unawares.
Next was a bunch of half a dozen men
All blown to bits, an archipelago
Of corrupt fragments, vexing to us three,
Who had no light to see by, save the flares.
On such a trail, so light, for ninety yards
We crawled on belly and elbows, till we saw,
Instead of lumpish dead before our eyes,
The stakes and crosslines of the German wire.
We lay in shelter of the last dead man,
Ourselves as dead, and heard their shovels ring
Turning the earth, then talk and cough at times.
A sentry fired and a machine-gun spat;
They shot a glare above us, when it fell
And spluttered out in the pools of No Man’s Land,
We turned and crawled past the remembered dead:
Past him and him, and them and him, until,
For he lay some way apart, we caught the scent
Of the Crusader and slide past his legs,
And through the wire and home, and got our rum.

Meter: iambic
NOTTURNO.
by František Kvapil

Pojď, duše moje plesá,
zde na pokraji lesa
si v měkký sedni mech!
Máj květy nasel v trávu,
dej na můj klín si hlavu
a ústa líbat nech.
Hleď, jak se skrze houští
k nám zlatý motýl spouští
nad růže vodních řas.
Než s ním se západ setkal,
on perlu rosy vetkal
v tvůj hebký, černý vlas.
Tak spanilá jsi, dítě –
tvých očí sladké sítě
mne chytly v objetí:
dnes v nich sen štěstí vidím
a hvězdám nezávidím
a jásám v poupěti!
Když se snětí pak jívy
zpěv černohlávka snivý
se v trilkách níží k nám,
v mé duši píseň jiná
svá křídla rozepíná,
a znám ji pouze sám.
Mně zdá se o anděli,
květ růže s medem včely
jenž sepjal na rtech svých –
tak podoben tvé líci!
tak vnadný, laškující
jest sladký jeho smích!
Má důlek v levé tváři
a z očí láska září
jak zraku tvého svit.
I toužím: tys to celá,
ó pojď, má uzardělá,
v stín lesa večer snít!
Již stříbrem hoří stráně
a z mlází vyšly laně
se v luzných koupat snech.
Máj květy nasel v trávu,
dej na můj klín si hlavu
a ústa líbat nech!

Meter: iambic
A Santa Cruz
by Antonio Zerolo Herrera

Celebra tu glorioso aniversario,
y admire el mundo la inmortal hazaña,
en que su lealtad y amor a España
selló con sangre el corazón canario
Penetra reverente en el santuario
donde están las banderas de Bretaña,
hoy, que a los golpes de enemiga saña,
subes cual nuevo Cristo a tu Calvario
De allí acuden recuerdos a millares
a confortar tu espíritu; devora
en altivo silencio tus pesares
Lucha y calla; el derecho no se implora
¿Si has vencido al coloso de los mares,
¡ira de Dios! no has de vencer ahora?

Meter: polymetric
En mayo
by Manuel Reina

¡Ven al prado de lirios y claveles,
mi bello y dulce bien! El campo
                     llena
de perfumes la atmósfera serena
y el mes de mayo irradia en los vergeles
¡Ven! Entre los rosales y laureles
flauta invisible melodiosa suena
¡Ven! Que en la orilla del Genil
                     amena
el amor es panal de ricas mieles
¡Ven, mi alma! Las auras su frescura
nos ofrecen; las aves su armonía
y recóndito nido la espesura
¡Mas no, no vengas, adorada mía;
que el inmenso raudal de mi amargura
tu corazón feliz destruiría!

Meter: anapestic
Salomo sprich Recht .
by Clemens Brentano

Es waren einmal zwei Gespielen,
Sie giengen ins Feld spazieren.
Die eine die war so munter und wohl auf,
Die andre trauret sehre, ja sehre.
Wir beide haben einen Knaben so lieb,
Den können wir nicht theilen, ja theilen.
Ach Gespielin liebe meine,
Laß mir den Knaben alleine.
Ich will dir meinen Bruder geben,
Meines Vaters Gut zum Theile, ja Theile.
Ei deinen Bruder mag ich nicht,
Deines Vaters Gut veracht ich nicht.
Ich wollt nicht nehmen Silber und Gold,
Daß ich den Knaben lassen sollt, ja lassen sollt.

Meter: iambic
1. Was wir bringen
by Wilhelm Müller

Rosen pflückten einst die Weisen in der Musen Gartenflur,
Spötter kamen hinter ihnen, und sie brachen Dornen nur.
Als sie Dornen nicht mehr fanden, suchten Disteln sie zum Stich:
Dornenlose Rosen bring' ich. Lieber Leser, willst du mich?

Meter: trochaic
87. Spalas dlouho slovenská ty země!
by František Sušil

Spalas dlouho slovenská ty země!
Vzlétný orel statné duše tvé
Zesnul v skálách o nemoci zlé,
Cizinec ti deptal prápor chlemě.
Procitnulo nyní tvoje plémě,
Nechce znáť však sester svojich dvé
Jdoucích v pomoc duši tvojí mdlé,
A se vzpírá díl bráť v jejich sněmě.
O slyš sestry tebe vlídně volať!
Jejich oruž jen můž brániť tebe,
Sama padneš, bys zbraň měla s nebe.
Spojená jen síla může zdolať.
K sestrám spoj se, abys nezalekla,
Sama padneš, by’s voj měla z pekla.

Meter: trochaic
Die schönen aber gefährlichen Früchte.
by Hans Assmann von Abschatz

Zwey Aepffel sind die Brüst/ Erdbeeren ihre Höhen:
Hier muß der Schnee verschwarzt/ erblast die Rose stehen.
Wie jene Frucht bald fault/ so müssen die vergehen:
Das Naschen bringt Gefahr: drum laß die Früchte stehen!

Meter: iambic
Zlaté tele.
by Adolf Heyduk

Děli židé k Aronovi:
„Mojžíš nevrací se nám,
na zázrak kdes myslí nový,
neví z pouště kudy kam!
Bez něho zde měsíc dlouhý
také Jahve nechce dlít,
my po vůdci plni touhy
aspoň boha chceme mít!“
„Mojžíš navrátí se záhy,
brzy propustí jej Pán,
směr až vyzpytují dráhy
v slíbený vám Kanaán!“
„Nevrátí se, zrazen zhola,
Jahvův opuštěn je lid;
Memfis měla bohem vola,
my chcem aspoň tele mít!
Nač nám v poušti strádat déle,
nač ten bludný v písku rej?
Chceme bohem aspoň tele;
kněz jsi, boha udělej!..“
Chvěl se Aron, velkněz židů,
zrakem plál, leč tváří bled':
„Zrobím boha,“ pravil k lidu,
„však své zlato snes mi hned!
Zlaté číše, zlaté mísy,
zlatých lamp a svícnů pych,
vše, cos loupežně vzal kdysi
v rance z domů egyptských!“
Snesli; Aron slil jim junce,
oltář k podstavci mu dal;
a lid jásal, když jak slunce
tele skvít se uhlídal.
Křičel národ, Aron v čele:
„Náš jsi vůdce, naše stráž,
zlaté tele, zlaté tele,
israelský bože náš!“
Rukou družky druh se chytá,
oči planou, hoří krev,
pás se volní, sukně lítá,
trouby víří, hlučí zpěv,
Křik a jásot z úst zní mnoha:
„Spi, Mojžíši, k čemu spěch?
Nového už máme boha,
sám starého sobě nech!“
A zas vše se v tanci míhá,
hruď se zdouvá, hoří zrak,
noha sotva nohu stíhá...
nad Sinajem vstává mrak!

Meter: trochaic
1L: Winter, Winter, harter Winter,
by Sándor Petöfi

Winter, Winter, harter Winter,
Bitter kalt,
Draußen braust es, draußen wettert's
Daß es knallt!
Mag es brausen, mag es wettern,
Zeit ist's just,
Lassen wir dem guten Winter
Seine Lust!
Uns kann er ja nicht zu Leibe,
Dieser Wicht,
Uns friert in der warmen Stube
Sicher nicht, –
Wo es im gefüllten Ofen
Tüchtig brennt,
Und die Flaschen glucksen, hat die
Not ein End'.
Und dazu von roten Lippen
Kuß auf Kuß,
Solche Glut ist unsereinem
Hochgenuß!
Mag es draußen wettern, hier wird
Froh gezecht,
Und wir pfeifen auf den Winter, –
So ist's recht!

Meter: trochaic
POHÁDKA Z ROKU 1895.
by Antonín Klášterský

Povstal čacký národ, povstal tiše ze sna,
protáh’ sobě údy, cítil novou sílu,
od hor k horám létla píseň jeho plesná,
měl se zase k žití, ku práci a dílu.
„Vida, to jsem zaspal!“ řekl, mna si oči –
„nu, teď rychle k předu!“ A již pílí, pílí...
Kde jiný sto kroků, on najednou skočí,
za druhy se octne zrovna jako v chvíli.
Čím však víc se blíží, tím odvahy ztrácí,
nesměle se staví s nimi v jednu řadu,
myslí si, jsem roven silou jim i v práci,
ale přece cítí kolem tolik chladu;
druzi si ho měří zhrdavými zraky,
jak tu s nimi v řadě jednou cestou kluše.
„Což vám nejsem roven, nejsem národ taky?“
– Nejsi, nejsi, nejsi! Nemáš svojí duše!
„Nemám svojí duše!“ Jak by, teď se zbudiv,
teprv hanbu viděl, národ oči klopí,
teprv nyní chápe pohrdu i údiv,
když sledoval směle druhů svojich stopy.
„Nemám svojí duše!“ smutně praví k sobě,
ale tu již k němu soused dobrotivý:
„Duše má je velká, stačí také tobě,
oba, milý brachu, budeme z ní živi!“
Ale milý národ jenom hlavou vrtí.
„Nechci tvojí duše, chci mít duši svoji.“
Je mu toho líto, smutno mu až k smrti,
za druhy už dále jít se skorem bojí;
na mez sobě sedne, pláče a se rmoutí,
nedbá, že bol jeho k smíchu cizí chase,
náhle však se zvedá: „K nové dám se pouti,
duši, již jsem ztratil, musím najít zase!“
Toulá se a bloudí mnohá, mnohá léta,
v městech, hradech volá: „Duše moje, kde jsi?“
Až tu jednou cestu do vísky si splétá,
do chudičké vísky, skryté mezi lesy.
Dřevěný tu kostel s divnou černou věží,
došky střech a štíty chalup v slunci svítí.
Tichý úsměv chodci kolem úst již běží:
„Kde by mohla tady duše moje býti?!“
A tu náhle děvče švarné před ním stane,
sukničky má krátké, holubinku bílou,
zástěrku má s květy, tváře malované.
Je to děvče z vísky? Je to děvče vilou?
Národ jako zmámen sluní se v té kráse.
„Kdo jsi, děvče, pověz! Neznám tě dle kroje.“
Ale děvče stojí, jenom usmívá se.
„Kdo jsi, děvče, pověz!“ – „Já jsem duše tvoje!
– Já jsem duše tvoje, ale já jsem všude,
kam tvůj sluch se skloní, kam tvůj zrak jen sletí,
v lomenici chalup, v jejich jizbě chudé,
ve modlitbách starců i v pohádce dětí;
v svatbě mladých dívčic, v pohřbu šedých stařen,
ve všem, co jen tady tlačí se a tísní,
ve všem, čím lid prostý od přírody dařen,
v jeho bolu, plesu, tanci, zvyku, písni!“
Chytí národ děvče, chytí kolem pasu.
„Duše moje drahá!“ ozvěnou zní v lese.
Lesy přizvukují jásavému hlasu,
jak si duši svoji národ s sebou nese;
nese si ji domů, paláce jí staví:
„Teprv tebou, duše, národem jsem věru!“
Z blízka jako z dáli hrnou se již davy,
tak jako když v báji král provdává dceru.
Přišel dudák mnohý, přišli muzikáři,
všecko jeden fábor, vína jako vody,
každá noha v tanci, každé líce v záři,
koláče se pekou na veliké hody,
i stařenky nízké slzy mají v zraku,
stařečkům se bílým mezi vráskou jasní.
Ejchuch, ejchuch! zní to plesně do oblaku,
národ v duši lidu našel duši vlastní!

Meter: trochaic
Du Son.
by Barthold Heinrich Brockes

Daß das, so wir gesagt von Cörpern, sicherlich
Und in der That gegründet sey.
Durch diesen stetigen Geruch kan man ja fassen,
Daß der geringste Theil vom Cörper sich,
Bis ins Unendliche noch könne theilen lassen.

Meter: iambic
Meine Augen
by Maria Luise Weissmann

Wenn Du kommst
Müssen meine Augen
Ins Dunkel kehren
Wie in den Tod.
Seit sie Dich einließen:
Verräterinnen –
Nun leben sie immer
Unterm Beil.

Meter: polymetric
- XXIII -
by Lope de Vega

Pruebo a engañar mi loco pensamiento
con la esperanza de mi bien perdido,
mostrándole en mil nubes escondido
un átomo no más de algún contento.
Mas él que sabe bien que cuanto intento
es apariencia de placer fingido,
se espanta de que estando al alma asido,
le engañe con fingir lo que no siento.
Le voy llevando de uno en mil engaños,
como si yo sin él tratase dellos,
siendo el mayor testigo de mis daños.
Pero siendo forzoso padecellos,
¡oh quién nunca pensase en desengaños,
o se desengañase de tenellos!

Meter: polymetric
Die verachtete und erzürnte Liebe.
by Christian Gotthold Spindler

Ungetreu und falsche Seele! ehemahls gelieb-
ter Schatz!
Gabst du meiner frohen Regung nicht in deinem
Hertzen Platz,
Als ich es zum ersten mahl so mit Furcht als Zit-
tern wagte,
Als die fromme Redligkeit dir von meiner Treue
sagte?
Dencke nur an unser Bündniß, dencke an den er-
sten Kuß,
Der dich deiner grossen Boßheit stündlich über-
zeugen muß.
Sinne etwas besser nach; war ich nicht dein Hertz
und Leben?
Hat nicht die verlogne Brust meiner Liebe Raum
gegeben?
Siehe! bin ich gleich verlassen, nimmt sich nie-
mand meiner an,
Ey so glaube, daß der Himmel deine Falschheit
rächen kan.
Glaube, wenn nicht meinen Geist Furcht, Angst,
Raserey und Liebe
Wenn nicht selbsten deine Untreu meinen Kiel zun
Dichten triebe,
Warlich, Kind! ich wolte schweigen; aber da
mein Auge thränt,
Da man dich mir nur zur Schande, und zur
Pein und Schmach erwehnt,
O! so ist mein Schmertz gerecht; lache nur bey
meinen Schmertzen,
Banne mich aus deiner Brust, banne mich aus
deinem Hertzen;
In mir glüht und brennt die Rache. Dein ver-
haßter Ubermuth
Bauet mir den Sarg zum sterben, wo die from-
me Liebe ruht.
Auch selbst meine bange Grufft soll dein falsches
Hertze schrecken;
Mein verfaultes todten Bein soll dir Grauß
und Angst erwecken.
Ja, dir soll, zu deiner Kränckung, der gesetzte Lei-
chenstein
Mit der Inschrifft voller Rache, deines Ehstands
Hölle seyn.
Gehe! thue was du wilt! laß dich etwas bessers
küssen,
Meine Marter soll der Tod, meine Pein die
Grufft versüssen.
Wie ein Pilgrim hier in Kedar schüchtern und
verlassen irrt,
Wie er halb verzweiffelnde stöhnet, seuffzet, klagt
und girrt,
Eben so ists auch mit mir; Himmel! höre doch
mein Bitten!
Reiße mich, so bald du wilt, aus den falschen
Mesechs Hütten!
Brich den schwachen Bau des Cörpers! brich
ihn heute noch entzwey!
Laß es heute noch geschehen, alles gilt mir einer-
ley.
Nun ich sterbe. Wenn ich einst aus dem Stau-
be auch erwache,
O! so ruff ich über dir! Meineids-volle Rache!
Rache!

Meter: trochaic
El hablador
by Clemente Althaus

Llega, y con tono magistral y grave
de la palabra al punto se apodera,
y empieza a disertar sobre cualquiera
materia, porque todas se las sabe
No habla más largo ni seguido
                  el ave
que nuestro idioma imite vocinglera;
y aunque su voz apague la ronquera,
ni remota esperanza hay de que acabe
Crece en tanto el fastidio, el tiempo pasa,
a despedirse empieza ya la gente,
y a tanta reunión la antes escasa
sala se desocupa, y solamente
con la infeliz señora de la casa
se queda el hablador impertinente.

Meter: iambic
Před oblékáním.
by Karel Alois Vinařický

Jaké šaty mám,
V ně se oblékám:
Dar jsou od mého tatínka,
Dala mi je má maminka.
Kdo pak ale ošacuje
Beránky a ptáčata?
Kdo na jaře ozdobuje
Luka kvítím posetá?
Nevidím jej, neb jest pouhý duch:
Ale vím, že jest on můj Pán Bůh.

Meter: trochaic
SLOKY.
by František Kvapil

Ty zvadlé květy, zříceniny –
a srdce pro ně nezapláče,
a mysl odlétne zas v dáli,
jak v domov nový siré ptáče.
Ty upomínky, tužby, vzdechy –
a srdce se ni nezarmoutí,
a duše již jen touží v dáli,
v ty kraje cizí odeplouti...

Meter: iambic
Ze vsi.
by Emanuel Miřiovský

Důvěrný poklid po světnici dýše:
se stěny šedé v stejném rozměru
stařičkých hodin tiká cvakot tiše
v to dlouhé pásmo zimních večerů.
V koutečku chůva do kolébky děcka
posýlá hojně zkazek čarovných;
však u kamen se sešla chasa všecka
a hlučný žert a hovor tu a smích.
Dnes prohlásili ve vsi párek mladý,
to s kazatelny, jak se přisluší;
ať pomodlí se vroucně kde kdo všady –
byť otčenáškem obou za duši.
Jeť nevěsta jak první růže květy
a ženich stařec s jíním na hlavě;
tam kvapí život lesklý, rychloletý,
zde k hrobu spěje, ač jen váhavě.
A pichlavá jsou zimních táček slova
a v žert a posměch časem zabočí;
však jinak tomu, žel kdo v prsou chová
a nevěstě té hloub zřel do očí.
Hle, stranou mladík svěžích bujných lící
se s ostatními směje do chuti,
než hrdlo šíleně se chechtající
mlčeti ruka smrti přinutí.
Teď právě dosmál se a na kus slámy
jej nese chasa prosta veselí,
a v koutku děcko mezi pohádkami
se do peřinek tlačí v posteli.
Oj tobě ráno, hochu po vsi milý,
pohřební průvod bude vystrojen,
však ty, mé děcko, v první slunce chvíli
běloučkým zoubkem usměješ se v den!

Meter: iambic
“Hope” is the thing with feathers
by Emily Dickinson

“Hope” is the thing with feathers -
That perches in the soul -
And sings the tune without the words -
And never stops - at all -

And sweetest - in the Gale - is heard -
And sore must be the storm -
That could abash the little Bird
That kept so many warm -

I’ve heard it in the chillest land -
And on the strangest Sea -
Yet - never - in Extremity,
It asked a crumb - of me.

Meter: iambic
-- LXXVII -
by Argensola

De los dos sabios son estos retratos,
Nuño, que con igual filosofía
lloraba el uno, el otro se reía
del vano error del mundo y de sus tratos.
Mirando el cuadro, pienso algunos ratos,
si hubiese de dejar mi medianía,
a cuál de los extremos seguiría
de estos dos celebrados mentecatos.
Tú, que de gravedad eres amigo,
juzgarás que es mejor juntarse al coro,
que a lágrimas provoca, en la tragedia;
pero yo, como sé que nunca el lloro
nos restituye el bien ni el bien remedia,
con tu licencia el de la risa sigo.

Meter: iambic
1L: So geht es in Schnützelputzfingen,
by Adolf Glaßbrenner

So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen:
Da ist der Esel Minister geworden,
Da grasen auf der Wiese Heerden von Orden,
Da speist man gebratene Titel.
So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen:
Da geht der Marder als Pfaffe herum,
Und macht die Gänse und Hühner dumm,
Das Kameel ist da Deputirter.
So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen:
Da ist den Vögeln das Singen verboten,
Der Esel, der liefert ihnen die Noten,
Und darnach dürfen sie piepen.
So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen;
Da hat der Löwe alleine Verstand
Die Lerchen, die sind aus dem Reich' verbannt,
Die Faulthiere sitzen im Staatsrath.
So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen:
Da hungern die Schafe und laßen sich scheeren,
Und erzeigen ihren Hütern viel Ehren,
Den Wölfen und den Hyänen.
So geht es in Schnützelputzfingen,
Wo die Schnecken Bücher verschlingen,
Wo die Ochsen die Hymne singen!
Ich wüßte der Dinge noch viele zu sagen,
Die zu sich in Schnützelputzfingen getragen,
Gar lächerlich über die Maaßen.

Meter: polymetric