PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXVIII - Hallándose un galán obligado...
by Luis de Ulloa y Pereira

Voz de Oráculo fue, que se entregara
de dos Ninfas al mar la que eligiera
amante, que forzado en la ribera
el destino cruel ejecutara.
El caso fue, que en una idolatrara,
y otra en el hielo de su amor ardiera,
fue de razón librarse la postrera,
y fue de amor que la razón faltara.
Premio fue, no castigo, que ofreciese
sepulcro un elemento a la fineza
de la que ya murió cuando vivía:
Y el desdén fue lisonja que se viese
suceso que animase la dureza,
ejemplo que templase la porfía.

Meter: polymetric
Lekce botanická.
by Jaroslav Vrchlický

Když znaví mne lidé, utýrá svět,
rád vždycky si najdu snět, list a květ;
tak prostě žijí, tak tiše!
Svůj mají rozpuk, svůj květ i svůj zmar,
svou tklivou vůni i barev svých žár,
ať sní, ať jásají v pýše!
Tu myslím, v kouzlu svých prostičkých vnad
ty z všeho tu žijí nejlépe snad,
příroda sama z nich dýše.
Co mají, rády všem podají v plen:
med včelám, motýlům, všem krásy sen
pít dají z azurné číše.
Jsou na polích, v mezích a podlesí,
ten mine je, druhý jich všimne si –
a svadnou, jak vzrostly, tiše.

Meter: dactylic
A mi cumpleaños
by Gabriel de la Concepción (Plácido) Valdés

No quiero que de púrpura y de nieve
vista de oriente en mi natal la aurora,
ni que Erato en su cítara sonora
mi nombre al Pindo generosa lleve
Ni que el Eterno mi canción eleve
al sacro Empíreo donde reina y mora,
ni que me brinde mi adorada Flora
que el dulce beso de sus labios pruebe
Ni que mueva mi voz los troncos rudos,
ni que alaben mis obras los discretos
Ni en la guerra ganar bandas y escudos.
Todos mis gozos quedarán completos,
con que se vuelvan ciegos, mancos, mudos,
cuantos piensen mandarme hacer sonetos.

Meter: polymetric
NE KAŽDÝ SPASITEL.
by František Eisler

Ne každý spasitel, kdo velevtipně vykládá
všech písem smysly záhadné, žaludek chátry baví
zpíváním bujným o ráji, jenž dříve opadá,
než demagogů rozmarné a autentické hlavy!
Co elektrických poserů a prázdných bajadér
se denně spouští s výsosti a kankán rozpoutává
po prknech lidské blbosti za lichotivé hudby sfér,
která se jako polyfon za halíř rozehrává!
A národ tleská zuřivě a tleská na kolenou,
nad bengály a cinkáním vytržen k blaženosti,
a necítí, že dušemi se mračna štěnic ženou
a všeobecnou otravou jak trouchnivějí kosti!

Meter: iambic
La palma
by Ramón Zambrana

Esbelta, sin rival, de estirpe indiana,
mece rico penacho la palmera
para que altiva ostente la pradera
lujo en la tarde, pompa en la mañana
pero en la enhiesta cumbre soberana
saluda el sol brillante la primera;
y con el oro de la luz postrera
sus primorosas pencas engalana.
De la virgen beldad enseña pura,
símbolo bello y santo del martirio;
emblema inmarcesible de victoria.
El alma se enajena en su hermosura
y amor y fe y honor en su delirio
en ceñirla inmortal cifran su gloria.

Meter: iambic
HLAVNÍ KAPITOLA.
by Antonín Koukl

O rcete, vy, kdož onu knihu čtete,
jež člověčenstva historií zvána,
zda také „tiskové“ v ní chyby naleznete –
jen trochu lidskosťli vám v prsa dána.
Ty „chyby tiskové“ jsou utrpení,
v nichž utiskován chuďas po staletí
zřel, ve prosbách že nikde spásy není
a zoufalý boj práva neposvětí...
A přiznejte se, kdyby o tom lidu,
jak o pánech jen mluvilo se z polou,
že jeho mozoly a tklivou bídu
by nazvali jste hlavní kapitolou!

Meter: iambic
Nutzen des Reisens
by Ludwig Thoma

Man soll vom Hause sich entfernen,
Um in der Fremde neu zu lernen.
Mit off'nen Augen, frischem Sinn
Schöpft jeder Reisende Gewinn.
Ist dir im Kleinen wie im Großen
Gar manches seltsam aufgestoßen,
Beacht es wohl! Veracht es nie!
Und suche das »Warum« und »Wie«!
Du gehst ins Land der Italiener.
Da siehst du bald, wie der und jener
Mit Lächeln an der Ecke steht
Und seine Notdurft hier begeht.
Nun also, diese Menschlichkeiten,
Die uns Beschwerden oft bereiten,
Der mühsam unterdrückte Drang
Vollzieht sich hierorts ohne Zwang.
Auch dieser Vorgang kann belehren
Und unsern Wissenskreis vermehren,
Wenn man das Typische daran
Mit Klugheit unterscheiden kann.
Zwar läßt sich die Behauptung wagen:
Die Art, das Wasser abzuschlagen,
Bleibt immer gleich, und nur das »Wo«
Ist unterschiedlich, so und so.
Jedoch man urteilt oberflächlich,
Erachtet man dies nebensächlich.
Der Denkende sieht die Kultur
In der Befolgung der Natur.
Ihm ist es auch kulturgeschichtlich;
Der Vorgang macht es ihm ersichtlich.
Er weiß jetzt und durchschaut es tief:
»das Volk des Südens ist naiv.«

Meter: iambic
NÁMLUVY. (3.)
by Otakar Červinka

Mladý Zdeněk domů jede.
počasí se pozměnilo.
Vystoupily mračen hrady:
Z nich se blesky jako biče
v hřívy mračen zatínaly.
Divocí je oři táhli,
větrů oři, přes krajinu.
Luh i les tu sténal, ječel,
časem ozvalo se hřmění,
bouře vozu v divé jízdě
širým nebem rachocení.
Začalo v tom hustě pršet
jako když se z konve leje,
jarní padala to vláha,
takže Zdeněk promok’ celý.
On však rád byl tomu dešti,
tomu srdce ochlazení,
které přivedlo ho k sobě.
Již se setkal se svým otcem.
„Nuže, jak se tobě vedlo?“
„Nemohu si, otče, vzíti
nikdy, nikdy – slečnu Bertu!“
„Dobře tedy,“ konečně děl,
„nemohu tě nutit více.
Věz však, na zítřek jsem pozval:
Bertu i jejího strýce.
Žádám tedy, abys zítra
uvítal je aspoň dvorně
zde na zámku Makotřasích.
Ba ty musíš: To má vůle;
pak se navrať do tábora,
milejší-li tobě Valdštýn,
blázne! Nech zde slečnu Bertu –
odejdi si třeba – k čertu!“
4.dohledat tu jedničku
Po bouři se vyjasnilo.
Přišlo jitro jasné, smavé,
jak by blankyt na nebesku
andílkové vysmějčili.
Jede k Makotřasům panstvo,
starý pán a mladá slečna.
Starý pán na černém koni,
slečna na překrásném broni.
Závoj hustý tvář jí cloní.
Makotřaský pán je vítá
na nádvoří se svým synem.
Zdeněk pozdravuje také
dvorné panstvo petrovické.
Slečnu Bertu podporuje,
pomáhá jí s sedla na zem.
„Odpusťte mi, ctěná dámo,
že jsem včera před vás vstoupil
za panoše přestrojený!“
Tu však cítí, že se chvěje
v náručí mu slečna Berta.
„Co vám, slečno,“ on se táže.
Odhrnula slečna závoj:
Vidí Zdeněk překvapený,
jak se slečna Berta směje:
„Tutéž myšlenku já měla,
pane Zdeňku, co vy, včera,
za Lisu se přestrojivši,
abych o vás vyzvěděla
od zbrojnoše zlé neb dobré.
Já však se vám neomlouvám:
K tomu ženy právo mají.
vyzvídati věci tajné!“
„Otče,“ zvolal Zdeněk nyní,
„tu chci, aneb žádnou v světě!“
,Zbláznil jsi se?“ Otec praví.
,Nerozumím tomu slova!“
„Také já ne,“ vece starý
stryjec*) Bertin, Petrovický.
„Co díš, Berto: Chceš ho také?“
„Chce-li on mne – chci ho také!“
„Požehnejte již svým dětem,
otče, strýče,“ vece Zdeněk.
„Chcete-li si blázna vzíti,
slečno Berto, zde mne máte!“
„K tomu hubinku?“ dí Berta
v bujném smíchu, jako zvonky
když se v zpěvu rozhovoří.
„Ano!“ A již na rty její
tiskne vřelé políbení.
Byla svatba, byly hody,
teklo vína jako vody.

Meter: trochaic
1L: Ein schmahler rauher Pfad schien sonst die Erde.
by Karoline von Günderode

Ein schmahler rauher Pfad schien sonst die Erde.
Und auf den Bergen glänzt der Himmel über ihr,
Ein Abgrund ihr zur Seite war die Hölle,
Und Pfade führten in den Himmel und zur Hölle.
Der Himmel ist gestürzt, der Abgrund ausgefüllt,
Und mit Vernunft bedeckt, und sehr bequem zum gehen.
Des Glaubens Höhen sind nun demolieret.
Und auf der flachen Erde schreitet der Verstand,
Und misset alles aus, nach Klafter und nach Schuen.

Meter: iambic
ViI .
  Hoheit und Liebe.
by Friedrich von Hagedorn

Monarch im Reiche stolzer Thoren,
Dich, hohes Glück, verehr ich nicht!
Mir ward in Phyllis mehr gebohren,
Als alles, was dein Tand verspricht.
Der Traum der Wachenden, die Ehre,
Der Sclaven-Stand der Eitelkeit,
Schliesst dein Gefolg an Höf’ und Heere,
Bis es der letzte Schlaf befreyt.
Das Recht, mein Herze zu entzücken
Und meiner Wünsche Ziel zu seyn,
Räum ich nur einer Phyllis Blicken,
Nur Jhrer seltnen Schönheit ein.
Wie stolz war ich, Sie zu gewinnen!
Auch dieser Ruhm verewigt sich.
Beneidet Sie, ihr Königinnen!
Und, Könige! beneidet mich.
O Phyllis, Seele meiner Lieder!
Mich reizt kein himmelhoher Flug.
Mich liebest Du, Dich lieb ich wieder.
Sind wir nicht beyde froh genug?
An treuer Brust, an treuer Seiten
Macht uns die Liebe groß und reich.
Ach sey, an wahren Zärtlichkeiten,
Unendlich jener Taube gleich!
Den Adler sah die Turteltaube,
Die in der Stille girrt und liebt,
Wie ihn Gewalt und Muth zum Raube
In königlichen Thaten übt.
Sie sah ihn Sieg und Ehre finden,
Dem Kranich stolz entgegen ziehn,
Sich heben, kämpfen, überwinden,
Und alle Vögel vor ihm fliehn.
Sie sprach: Ich will dich nicht beneiden:
Sey immer groß und fürchterlich.
Geprüfter Liebe süsse Freuden!
Nur ihr allein beglücket mich.
Mir will ich keinen Sieg erwerben,
Als den mein Gatte mir gewährt.
Mit ihm zu leben und zu sterben
Ist alles, was mein Wunsch begehrt.

Meter: iambic
KRÁSA.
by Jaroslav Vrchlický

Plné sály hostmi vřely,
jaký opojivý ruch!
Girandoly kol se stkvěly,
páni, dámy jako včely
tísnili se v úzký kruh,
kde stál schýlen k sličné ženě,
dívaje se v shon a šum,
Medicejský, spokojeně
plný pohár tiskna k rtům.
„Ano, páni, krásné dámy,
je to pravda, já to pěl,
městem popěvek můj známý
komnatami, arkadami
jako blesk se rozletěl.
„Mladost prchá neustále,
chytněte ji, dokud čas,
zazniž tedy k její chvále
satirů a faunů hlas!“
Mnohý se tu usmál pijan
a hloub v svoji patřil číš,
v tom Agnolo Polizian
z kruhů luzných dám, jak z lijan
výr by pozved hlavu výš,
zaskuhral: „Máš pravdu, pane,
mládí, velký bohů dar,
kéž jen krůpěj jeho skane
rozkoše nám ve pohár!
Mládí moc jest, ale Krása
bohyně je vedle ní!
Mládí zpívá, Krása jásá,
v rumy Mládí květy střásá,
Kráse přípitek můj zní!“
Smích tu zavzněl vyzývavý
a zněl tichem komnaty:
„Co to o Kráse zde praví
Polizian nosatý?“
„Právě, sám že beze krásy“
hrdě Agnolo dí všem,
„vítám v ní jen bránu spásy,
pro vše lidstvo, pro vše časy
její hlasatel tu jsem!
Divíte se, dámy luzné,
i vy, švarní rytíři?
Duch je krásný – tělo nuzné,
a duch k hvězdám zamíří!“
Kynul. – Rozstoup se kruh pánů,
nový ruch a nový šum,
hledělo vše v onu stranu,
mramorovém na stojanu,
v líci plno božských dum,
Venuše kde nahá stála,
jakby z pěny vstala teď,
v záři jak by od ní plála
každá váza, každá zeď.
„Kdo jsi idealu bližší,“
Polizian klidně děl,
„směleji svou zvedni číši,
ať ho Orkus, Nebe slyší,
Jehova, ďas, archanděl!
A kdos ošklivý, ty klidně
v zahanbení oči sklop,
zato hloub a stejně vlídně
fauní rty své v číši ztop!“

Meter: trochaic
- IV - Al gran prior de Castilla
by Diego Ximenez Ayllon

Igual a Evandro el hijo fue Palante
en el valor, y en armas, y en prudencia
así lo es, y será vuestra excelencia
siendo a su excelso padre semejante.
Los dos teniendo a Cristo de delante
usando de justicia y de clemencia
dominaréis las huestes y potencias
de Luteros rebeldes y el restante.
Que conseguir jamás podrán victoria
de aquel que de milicia es claro espejo
y de ellos tantas veces ha triunfado.
Mediante el valor vuestro y gran consejo
triunfar de estos podrá con mayor gloria
pues sois de su sin par virtud dorado.

Meter: iambic
82.
by Friedrich von Logau

Man soll dir die Nativität, Tenebrio, außrechen.
Zu rechnen, wer dein Vater sey, das wil den Kopff zerbrechen;
Wann, wo, auß wem du wordest jung, das kan man noch wol sprechen.

Meter: iambic
Cuatro sonetos traducidos de Vicenzo Monti – III
by Marcelino Menéndez Pelayo

Después que recobrado el alma
                        había
la carne y huesos que en la muerte arroja,
la gran sentencia apareció en la impía
frente, en arruga transparente y roja
A aquella vista, como débil hoja
la multitud infiel se estremecía:
cual en las plantas que el Cocito moja,
cual en el hondo lago se escondía.
Vergonzoso intentaba aquel precito
arañando su rostro con la mano
borrar la tersa marca del delito,
más y más la aclaraba su afán vano:
que Dios entre sus sienes la había escrito;
ni sílaba de Dios borra el humano.

Meter: polymetric
Blindes Menschenkind
by Ernst Moritz Arndt

O krankes, blindes Menschenkind,
Wie wehet dich des Tages Wind
Ein steuerloses Schiff im Meer
Auf wilden Wogen hin und her!
Vom bunten Schein, der immer log,
Verlockt, du wähnst dich himmelhoch
Und weißt mit aller Kunst und List
Doch nimmer, was und wo du bist.
O sei, o werde wieder dein!
Und gleich wird dir gesunder sein;
O kehre bei dir selbst doch ein!
Da leuchtet dir der rechte Schein.
Den Schlüssel nimm der linken Brust;
Da liegt dein Schatz von Mut und Lust,
Da schließt dein Glück sich auf und zu:
Das ist dein Selbst, ja das bist du.
Da tief geheim liegt der Magnet,
Der ewig unverrücklich steht,
Der Hauch, gehaucht vom höchsten Geist,
Der ewig hin zum Himmel weist.
Das ist dein Evangelienbuch,
Das spricht zu dir wie Gottes Spruch,
Dein Angeld auf Unsterblichkeit,
Anweisung auf die Ewigkeit.
Das ist der Gottesstrahl und Blitz,
Zermalmend Trug und Lügenblitz,
Der Freudenschein und Schreckenschein,
Der zündend schlägt durch Mark und Bein.
Wo diese heil'ge Flamme brennt,
Da brennt das Licht, das Gott erkennt,
Die Heldenkraft, die Männerkraft,
Die Welten denkt und Welten schafft.
Da bete an, da kniee hin,
Da stähle frisch dir Herz und Sinn
Und schau' und sieh, ob dein Magnet
Zu seinem Nordpol richtig steht.

Meter: iambic
ZA BOCHNÍČKEM TENOREM. (II.)
by František Serafínský Procházka

Skulil se k Pešti knedlíček
a nebyl knedlík – bochníček,
byl z vejražkové mouky sic,
než boží dárek bez kvasnic.
Teď k paprice si na něm, jaká sláva!
královská opera už pochutnává. –
Co čest, vy tenorům snad kázat chcete?!
No, to si vyprosíme, basamteremtete.

Meter: iambic
RESIGNACE.
by Karel Babánek

V mé duše komnaty stín smutku černý pad’
– a stmívá se – noc – přijdou duchové –
jdu resignace lampu rozsvítit.
Ba – příliš životu jsem okna otevřel,
chlad sklamání sem navál mrazivý –
jdu v resignace kamna zatopit.
... A zápach vzpomínek zde, cítím, ještě zbyl,
jich vůně těžká je... tak trpce zahořklá –
jdu resignace parfum nasypat...
Je půlnoc... komnat duše mé kdos’ okna vyrazil,
a v svitech měsíce se chechtá příšerných –
já resignace zapoměl jsem spustit záclony.

Meter: iambic
1L: Thrax, dem die Jahre schon das Haar mit Schnee bestreuen,
by Barthold Heinrich Brockes

Thrax, dem die Jahre schon das Haar mit Schnee bestreuen,
Baut Häuser, leget Gärten an;
Kauft, was er nur erdencken kann;
Kauft Haus-Raht, Spiegel, Schildereyen.
Was soll dieß alles ihm für Freude geben,
Da er bereits mit einem Fuss' im Grabe?
Nichts, als daß, beym Verlust von seinem Leben,
Er desto mehr nur zu verliehren habe.

Meter: iambic
- XXV - A Cristóbal Mosquera de Figueroa
by Fernando de Herrera

Cuando mi pecho ardió en su dulce fuego,
osé cantar, Mosquera, el mal que siento,
y diome al tierno canto ufano aliento
el sol en cuyo ardor estuve ciego.
Osé mostrar mi llanto en blando ruego
a quien amor desprecia y su tormento,
y el humilde quejar de mi lamento
me dio osadía y dio esperanza luego.
Ahora, que la luz yo pierdo ausente,
y crece mi dolor con su belleza,
notad el grande error de mi porfía.
Lloro el pasado bien y el mal presente,
y puesto en soledad de mi tristeza,
la esperanza me falta y la osadía.

Meter: iambic
- XLV -
by Juan de Arguijo

Este soberbio monte y levantada
cumbre, ciudad un tiempo, hoy sepultura
de la grandeza, cuya fama dura
contra la fuerza de la suerte airada.
Ejemplo cierto fue en la edad pasada,
y será fiel testigo a la futura,
del fin que ha de tener la más segura
pujanza, vanamente confiada.
Mas en tanta ruina nueva gloria
no os pudo fallecer, ¡oh celebrados
de la antigua Cartago ilustres muros!
Que mucho más creció vuestra memoria,
porque fuisteis del tiempo derribados,
que si permaneciérades seguros.

Meter: polymetric
- XCI -
by Fcode Borja

Si a Filis, por qué llora le pregunto;
que no es del alma su tristeza jura.
Mas yo por la inquietud de su hermosura
que son de amor las lágrimas barrunto.
Llorando niega, y a su penas junto
lo que ella siempre desmentir procura;
sin ver que encubre su infeliz cordura
en cuerpo alegre, corazón difunto.
¡Qué pasos da su engaño tan perdidos!
Qué mal se tuerce una costumbre larga;
pues no la vencen máquinas, ni ruegos.
Que poco debe amor a los sentidos,
si al tiempo que el secreto les encarga,
juran los ojos contra el alma ciegos.

Meter: iambic
- XXIV -
by Gutierre de Cetina

Al rebaño mayor de sus cuidados
que a la orilla del Po paciendo se iba,
dijo Vandalio con la mente esquiva,
los ojos de sus lágrimas bañados:
«Paced, mis ovejuelas, pues los hados,
la envidia ajena y la aspereza altiva
de la ribera de Pisuerga os priva
y de sus verdes y floridos prados.
Si en las hierbas halláis amargo el gusto,
si el agua es menos clara que solía,
si os muestra el cielo invierno a primavera,
no es fuera de razón, antes muy justo,
pues tan lejos estáis del alma mía,
que sea todo al revés lo que antes era.»

Meter: iambic
Fahnentreu
by Emanuel Geibel

Weil auf blut'gem Plane
Heut ihr Stern erblich,
Ließest du die Fahne
Deiner Wahl im Stich?
Deine Waffen ehrlos
Würfst du in den Sand
Und ergäbest wehrlos
Dich in Feindes Hand?
Nein! Und mag den Streichen,
Strauchelnd Schritt für Schritt,
Zahme Klugheit weichen:
Weiche du nicht mit!
Kannst du nimmer siegen,
Zeugen darfst du frei
Durch ein stolz Erliegen
Für dein Feldgeschrei.
Bis sie dich durchbohren,
Trutze drum und ficht;
Gib dich selbst verloren,
Nur dein Banner nicht.
Andre werden's schwingen,
Wenn man dich begräbt,
Und das Heil erringen,
Das dir vorgeschwebt.

Meter: trochaic
PARODI
by Rubén Darío

Dio luz a sus estrofas el cielo azul de Italia,
le atrajo con su inmenso fulgor el gran París;
ciñeron su cabeza los lauros de la Galia
y fueron sus hermanos los hijos de San Luis.
Las máscaras le dieron las Gracias de Tesalia;
cantó el valor, un astro; y la virtud, un lis.
Y luego dio a los vientos su rítmica faunalia,
y el cielo, antes rosado, tornóse cielo gris.
Los gritos de su carne son gritos de bacante,
las voces de su alma dan vida a la ilusión;
a la esperanza muerta, levántala radiante,
de su péctide helénica al desusado son;
y en medio de la Francia, magnífico y vibrante,
su espíritu está lleno de aurora y de visión.

Meter: anapestic
242. Die Lieb ists höchste Gutt.
by Angelus Silesius

Es ist vom höchsten Gutt viel redens und Geschrey:
Ich schwere daß diß Gutt allein die Liebe sey.

Meter: iambic
Hrady naše.
by Václav Antonín Crha

Hrdé zbytky hradů hrdých
třímající v výši smělé,
oj, což jste vy z časů slávy
myšlénky snad zkamenělé!
Myšlénky snad, jimiž ňadra
vlasti mé se někdy chvěla,
když se v mocné písni slavy
s národem svým rozepěla.
Myšlénky snad oněch písní,
jichžto ohlas vrahy kácel,
pro něž – jakoby svou víru –
mnohý – mnohý – dokrvácel!
Ano, písněmi jste byly
hradověnčené vy chlumy:
vždyť, když slávy zpěv nám zanik’,
také vy jste sklesly v rumy.
A ty rumy, kdykoli jim
takový zpěv lůnem šumí,
utajeně přizvukují – – –:
hrad svým zpěvům porozumí!
Stůjte dlouho, dlouho ještě,
o nynější plémě dbejte
a o slavných zašlých dobách
tichou zvěstí šepotejte.
By to plémě poznalo se,
že mu schází lásky smělé
k činům smělým, jak ty hrady,
ty myšlenky zkamenělé.

Meter: trochaic
Písně!
by Rudolf Pokorný

Písně, moje písně, nezabudky vonné,
při vás moje duše ve snu zlatém tone.
Dávno nezabudky, dávno jsme my známi:
s vámi vyrůstal jsem mezi pohádkami,
s vámi setkával se za každičkým krokem
za modrými vrchy v borku nad potokem.
A když bylo třeba srdci v městě líku,
pospíchal jsem k vám jen chutě do lesíku,
ostříhal vás znova, do večera hlídal
a své mladé tísně u vás vyzpovídal.
Což ta vaše očka tkvěla na mně sdílně –
tak jsme dlouho, dlouho žili nerozdílně!
Později jsem vámi posázel dvé hrobů
na památku otci, věrné matce v zdobu,
a na sklonku mládí přeju jenom sobě,
by vás jednou někdo na mém sázel hrobě,
jako já vás sázím v slavičí svou dobu.
Ó kéž píseň každá, již mi srdce utká,
není víc než sladká, drobná nezabudka!...

Meter: trochaic
Soneto
by Juan Antonio Garcés

¿Dónde Sansón está la fortaleza,
con qué heroico la fama te eterniza?
¿Dónde la ciencia, di, que te autoriza,
escoger Salomón a tu grandeza?
¿Dónde David oculta tu nobleza,
aquella santidad que te entroniza?
Si cuando más el bronce solemniza
os desdora el borrón de la Pureza
Mas si a Francisco bien he contemplado,
apagar el ardor que os ha vencido
con el bello coral que ha derramado.
Aun más triunfante cuanto más dormido,
en él para su gloria aventajado,
está lo fuerte, santo, y entendido.

Meter: iambic
Die Sterne.
by Ludwig Gotthard Kosegarten

Niedergeschlummert war die müde Sonne.
Feyerlich wallte der Nacht lasurner Mantel
Schön besäumt von schimmergelockter Sterne
Güldenem Stickwerk.
Unter dem blauen golddurchwirkten Teppich,
Halbverhüllt von des Dunkels trautem Schleyer
Standen und staunten wir, und schauten
liebend
Auf zu den Sternen.
Über der Holden vollgelockter Scheitel
Strahlte Cassiopega, blitzte Cepheus,
Funkelte Perseus Schwert, flog Andromedens
Glänzender Gürtel.
Tönenden Fittigs stieg empor der Adler,
Melodieen ergoss der Schwan des Himmels,
Wonnegesang entlispelte der Lyra
Bebenden Sayten.
Und von der Majestät der Nacht durchschaudert,
Jeder Blöde vergessend, jede Feigheit
Gross verschmähend umschlang ich die Geliebte
Feurigern Armes.
Und den Umschlingenden umschlang die Edle
Leisestöhnend, es stürmte Herz an Herzen,
Wange brannte an Wange. Trunken glühte
Lippe an Lippe — —
Und als ich auftaucht' aus der Wonnen Abgrund,
Siehe, da glänzten alle Sterne güldner.
Lodernder brannte Cassiopega. Funken
Sprühte Cepheus.
Tönendern Schwunges stieg empor der Adler.
Liebesgesang entquoll dem Schwan des Himmels,
Liebesgelispel girrte von der Lyra
Bebenden Sayten.
Selig erklangen alle Sphären. Alle
Glocken der Weltharmonika ertönten.
Feuriger pochten, Liebe klopften alle
Pulse des Weltalls.
Trunken noch immer ach des Nektarbechers,
Der mit Entzücken Sinn und Geist berauschte,
Wandl' ich dahin seitdem in süsser Liebe
Heiligem Wahnsinn.
Aber verklungen längst in Ihrem Herzen
Ist des süssen Momentes süsser Nachhall;
Mir vorüber, dem sie den Brand ins Herz warf,
Wandelt sie achtlos,
Würdiget ihn, der ach nach ihr verschmachtet,
Keines holderen Blicks, noch süssern Wortes,
Schwebet dahin mit leichtem Muth, wirft, Freude,
Dir in den Arm sich — —
Heilige Sterne, ahnen wahr die Weisen,
Ward geschrieben in euch der Menschen
Schicksal —
O wer öffnet den Sinn, wer liest mir eure
Güldenen Chiffern?
Frech zu erspähn der Zukunft Schauerdunkel,
Lüstet mich nicht; mich lüstet nur, das Eine
Zu ergründen — — nur — — Ida, deines
Herzens'
Dämmerndes Räthsel!

Meter: polymetric
15.  Der beste Lobgesang.
by Angelus Silesius

Singt singt jhr Engel singt: mit hũdert tausend Zungen
Wird dieses wehrte Kind nicht würdiglich besungen.
Ach möcht’ ich ohne Zung/ und ohne Stimme seyn!
Ich weiß ich säng’ jhm straks das liebste Liedelein.

Meter: iambic
DALEKÝ KRAJ.
by František Taufer

Jak stál bych tam, zřím: Srny vyšly píti,
po paloucích jdou k lesním brodům zticha...
Ó kdybych mohl mezi nimi jíti,
v jich doupata své touhy na vždy skrýti,
kam hořkou vůní lesní podrost dýchá!
Tam stromy mlčelivé usínají,
rukama větrů tajně kolébány.
Stříbrné vody tichou hudbou hrají,
nezřená ústa noci šepotají
a hory dálné klečí zadumány.
Dech snící trávy krajem poletuje,
uchvácen větrem v hlubinách se ztrácí
a v nekonečnu vůní omamuje.
Vrak hodin marných v zapomnění pluje
a nikdy víc’ se nazpět nenavrací.
Třpyt magický po lučních bahnech běží
a tančí, hasne, znova k tanci vstane.
Noc v prostoru svou tajemností leží
jak moře nesmírné a bez pobřeží,
v ní tisícero hvězdných očí plane.
Tu nebe zdá se náhle otevřené,
v něm noc se chvěje ještě tajemnější,
kde ve hlubině jasně ozářené
zřít’ kraje vyšším štěstím obdařené,
za nimi kraje nové, vzdálenější...
Kraj nejdálnější slavným ohněm hoří,
v něm uvítají přelahodná slova,
tam v lichotivé vlny vzdušných moří
se odevzdaně, odevzdaně vnoří
uštvaná moje duše tulákova.

Meter: iambic
Anrufung von Ferne
by Otto Julius Bierbaum

Du mit deinem goldenen Haare
Schönes Mädchen, Wunderbare:
Da du mir gewogen bist
Und mir deine Sonnen scheinen,
Darf ich, und ich will es, meinen,
Daß dies Leiden und mein Weinen
Nur ein Traum gewesen ist.
Nur ein Traum, und jetzt ist Leben,
Und ich darf es mir vergeben,
Daß so häßlich ich geträumt.
Alles wird im Lichte helle,
Das Verdrießlichste geht schnelle,
Trittst du über meine Schwelle,
Hat der Grimm das Feld geräumt.
Deine Schöne, deine Güte,
Daß sie lange mich behüte!
Weiter wünscht mein Herz nichts mehr.
Mir den Abend zu bereiten,
Mich durch tiefste Seligkeiten
Ins Vergessen zu begleiten,
Kamst du mir vom Himmel her.

Meter: trochaic