ZTRACENÉ VOLÁNÍ.
by Bohdan Kaminský

Ztracené volání se neslo šíří věků
a já je poslouchal a se mnou jenom bůh,
vše dávno mrtvo už, až v touze po člověku
se země zachvěla i široširá dál.
Kol hvězdy zhasnuly a ticho bylo mrtvé
v tom prázném prostoru, jímž náhle těžký ston
jak ze sna zachvěl se... zvuk slední ztichnul náhle,
jen věčnem beztvárným dál potácel se on.
A rostl víc a víc a etherem se valil
jak chorál báječný a jako pustý pláč,
v hruď dávno zemřelých že nový život nalil
a k žití vzbudil je, že z hrobů vstávali
a kosti chřestící že srůstaly zas v sebe,
zrak nový zaplanul z těch prázných očních jam,
sval každý ohnilý se k nové síle vzpružil
a v čele vzplálo cos jak zářný drahokam.
A divné postavy kol mihaly se náhle:
zde žebrák zkřivený, král v pýše otrlý,
tam oko zarudlé a rety mukou zpráhlé,
kdos v poušti zavátý s pohledem ztrhaným.
Kmet k zemi schýlený a dívka zneuctěna,
a otrok zmořený, na čele hanby znak
a žena ubohá a dělník utýraný
a prací schromený a vysílený tak.
A věštci nadšení, jimž dal jsi v čelo plamen
a víru v ideal ve posvěcenou hruď –
i ti, jimž do ruky jsi proti nim dal kámen
a slinu na ústa, by plvali jim v tvář.
Ret kletbou zkřivený a čelo v znoji mrazném,
tak všichni stáli tu, do ráje zlatých bran
jak bouře hřímali a do nich bili čelem
a krev jim stékala z ni nezhojených ran.
A všichni hřímali: „Ó ty, jenž nad hvězdami
a v mracích ukrytý jsi věky mučil nás,
nás k žití vyvolal, by pohrával jsi námi,
jak loutkou bezcennou hrá svévolný si hoch,
by rázem smetl vše a rozdrobil svou rukou,
jí hlavu rozdrtil, po údu lámal oud,
až všecko zdrcené a slité k nepoznání,
než novou nalezne, zahodil v prázdný kout.
Nám v hruď jsi velké dal a neobsáhlé touhy
po lásce, po štěstí – a vše jsi upřel nám,
za celý život náš tak smutný a tak dlouhý
ty’s s námi nemluvil, jak s dětmi otec má.
Nám dal jsi věčný žár, jenž vždy nás k slunci nutil,
však kdo chtěl vzletět výš, tvůj blesk jej srazil hned
a v bláto zadupal tu peruť ohromenou
a v bahno všednosti a v močál plný běd.
A když jsme hynuli, ty bouři našich skrání
a naší bolesti jen tiše jsi se smál,
a když jsme vzkřikli pak v tom těžkém odříkání,
ty’s hlas ten neslyšel a dítě od matky
a matku od dětí, od muže ženu rval jsi
a bratra od bratří – tvůj slepý hněv a vztek
ni mezí neznal už, ty’s neměl pro své děti
ni jedno usmání, ni jeden paprslek.
Ó slyš, ó slyš, ó slyš, my odpovědi chceme,
proč dal jsi život nám, ten bídný, hnusný dar,
jímž každý pohrdal, když v zoufalosti němé
se světem plahočil jak štvaná zvěř, ba míň.
Ta aspoň neznala hlod výčitky v svém čele –
však nás to pálilo, oh pálilo to v něm,
oh, nás to pálilo, jak pekla výheň žhavou
my vždycky cítili to pláti pod čelem.
V tom věčnu beztvárném nás mohl’s nechat spáti,
kdo řek’ ti o tělo, by mohl v život jít,
o tělo churavé, jež mor a nemoc chvátí,
kdo o cit řekl ti, by jím jen měřit moh’
svou bolest, bídu svou a muku neskonalou,
kdo o sluch řekl ti, by slyšel drahých sten
a pláč a kvílení – a kdo ti o zrak řekl,
by líp jen vidět moh’, jak sám je nešťasten?
My rostli bez konce jak moře hluchý příval
a ty jsi od věků nám slitování lhal
a našim před zrakem jsi za hvězdy se skrýval,
když vzplanul zoufalstvím či vzdorem výčitek...
Nuž, teď nám odpověz, než za to pohrdání
a za to zoufalství a žár a divý mráz
a léta strádání a muky neobsáhlé
trůn chabý ze zlata ti rozboříme v ráz.“ –
A náhle veřeje u brány povolily
a kdosi zářící a veliký v nich stál
a slunné paprsky se z očí jeho lily
a čelo zářilo tak svatě velebné.
A dlouho díval se svým krásným, velkým okem,
ni brvou nepohnul – – Vše svatý úžas jal,
kdy v tiché prostotě před těmi miliony
těch davů nesmírných své ruce rozepjal.
A všichni umlkli a náhle každý kácel
se kdesi pomalu do páry oblaků,
vše v mlhu splývalo, v níž zašlý pláč se ztrácel
a s tichou modlitbou i výkřik poslední.
Vše bylo pusto zas – jen kdosi zamyšlený
se v bráně opíral o mříže zlacené
a s klidným úsměvem jen poslouchal, jak v dáli
usíná pomalu volání ztracené.

Meter: polymetric