PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
En el templo
by Heliodoro María Jalón

Allí está, en un rincón de la capilla;
sombrío se alza allí el confesionario;
al pie el libro devoto y el rosario,
tapando con el manto la rejilla.
Y con febril color en la mejilla
recuerda que su historia es un calvario
y que es su corazón un tenebrario
donde aún la luz de la esperanza brilla
Al confesor la enmienda le promete;
pero pronto quebranta su promesa,
y peca una vez más, y cinco y siete,
y lleva al confesor igual remesa,
y confiesa el pecado que comete,
y comete el pecado que confiesa.

Meter: iambic
Lecturas
by José Enrique Rodo

De la dichosa edad en los albores
amó a Perrault mi ingenua fantasía,
mago que en torno de mi sien tendía
gasas de luz y flecos de colores
Del sol de adolescencia en los ardores
fue Lamartine mi cariñoso guía
Jocelyn propició, bajo la umbría
fronda vernal, mis ocios soñadores
Luego el bronce hugoniano arma y escuda
al corazón, que austeridad entraña
Cuando avanza en mi heredad el frío,
amé a Cervantes Sensación más ruda
busqué luego en Balzac y hoy, ¡cosa extraña!
vuelvo a Perrault, me reconcentro, y río

Meter: polymetric
A Scevola
by Merced Valdés Mendoza

Tiende la mano Scévola, arrogante,
sobre el carbón en ascuas convertido,
y no exhala su boca ni un gemido,
ni oscurece una sombra su semblante.
Lleno de fuego el pecho palpitante,
a un combate glorioso, decidido,
es un volcán que brota enfurecido
la hirviente lava de su amor triunfante
Tiembla a su aspecto el mísero tirano,
y su futura suerte comprendiendo
cobarde rompe el cetro soberano;
y allí entre tanto, Scévola, sonriendo,
le muestra altivo su abrasada mano,
al monarca, y al mundo confundiendo.

Meter: iambic
Sivý den.
by Adolf Heyduk

Jde od východu sivý den
do zakrytého mlhou kraje,
a západního větru sten
si v stromů zvadlém listí hraje.
To smutný, úzkostný je vzdech
pro niv a luhu květné zdoby,
a s vláhou slznou na křídlech
duch na drahé se spouští hroby. –

Meter: iambic
Zeskromni, srdce mé,
by Marie Calma

Zeskromni, srdce mé,
vždyť nevíš ještě,
jak láska tvá vypadá
za větru a deště,
když země vychládá.
Nevíš, jak bude s tvými nadějemi,
až vítr zašumí si haluzemi
a listí opadá.
Tys věčné jaro v sobě uzavřelo,
i sníh když na horách,
však jeho srdce, zda dost lásky mělo,
by vystačit s ní mohlo v zimních tmách?
Dost slunečního tepla pro údolí,
kam láska s výšek hor se uchýlí,
když země nehřeje a nechlácholí
a zánik padne v květ
i v křídla motýlí?

Meter: iambic
6. Lied des gefangenen Asbiorn Prude
by Johann Gottfried Herder

Sagets meiner Mutter:
Sie wird den Sommer heurig
Ihr's Sohnes Haar nicht kämmen.
Svanhid' im schönen Dännmark,
Ich hatts ihr zugesaget,
Zu ihr bald heimzukommen, –
Nun seh' ich, wird das Schwert wohl
Die Seite mir durchboren.
Anders war's dort drüben!
Bier sassen wir trinken,
Fuhren mit Freuden
Die Furt nach Hordland,
Meeth wir tranken, schwazten;
Lachten viel beisammen. –
Nun lieg' ich beklommen
In der engen Riesenkluft hier.
Anders war's dort drüben!
Da wir all beisammen waren,
Fuhren prächtig, vorne
Storolfs Sohn vor allen,
Landte mit den langen
Schiffen im Oresunde. –
Nun muß ich hier schändlich
Die Riesenstätte schauen.
Anders war's dort drüben!
Orm, im Schlachtensturme,
Strömt den durstigen Raben
Manches reiche Mahl.
Manche wackre Männer
Gab er den gier'gen Wölfen,
Treflich an der Ifa
Traf er Todeshieb.
Anders war's dort drüben!
Da auch ich, mit scharfem Schwerte,
Warm von harten Hieben,
Männerhaufen mäht'.
's war am Elfers Eiland
Entgegen dem schwülen Mittag,
Orm hagelt herrlich
Pfeil' auf die Räuber,
Auf die er traf.
Anders war's dort drüben!
War'n alle noch bei'nander,
Gaut'r und Geiri,
Glum'r und Stari,
Sam'r und Seming'r,
Oddvarars Söhne,
Haukr und Hoki,
Hroko (lies: Hrokr) und Tocki.
Anders war's dort drüben!
Da wir oft zusammen schifften,
Hrani und Hogei (lies: Hogni),
Hialmr und Stafnir,
Grani und Gunnar,
Grimr und Sorkvir,
Tumi, Torfvi,
Teite (lies: Teitr) und Geitir.
Anders war's dort drüben!
Selten wirs ausschlugen
Uns zu schlagen; selten
Rieth ich's ab, mit Schwerte
Scharfes Schwert zu sprechen.
Doch Orm war immer
Unser der Erste.
Wüste Orm
Hier meine Qualen;
Die Stirne falten
Würd' er grimmig,
Dem gräulichen Riesen
Wie er's verdient –
Dreifach zahlen.
Ha, wenn ers könnt'!

Meter: polymetric
Bříza.
by Bohuslav Čermák

Bříza snivá na dvorečku,
svislé větve vlasy vdovy,
sedí pod ní má panenka –
oči její květ charpový.
Bříza snivá na dvorečku,
listím šemře větřík hravý,
v bledé líčko smutek padá,
k srdci padá tíseň z hlavy.
Oj! což bych rád kosti složil
v takovou já mohylečku,
nade hlavou zeleň svěží,
svou panenku na srdečku.
O což věčně chtěl rač spáti
sněžných ramen pod křídlama,
nežli bloudit se svým hořem
za horama – za horama.

Meter: trochaic
Panna Maria Zbraslavská.
by František Kyselý

Lidem vypráví kmet šedohlavý:
„Býval divem klášter na Zbraslavi,
jehož vetché trosky shlédáme.“
Minulosti kouzlem ovanuti
lidé soudí, že tu leckde v suti
poklady se kryjí neznámé.
„Aj, tam ptáče,“ křikne hošík v tlumu,
„zobáčkem cos vyklubává z rumu;
kéž tam poklad najdu zlatičký!“
Doběhne tam a již výská, skáče
radostí, že zaplašené ptáče
vyklubalo kousek tkaničky.
Tkanička, jež větříkem se míhá,
jako tajemný klíč v trosky vbíhá,
snad k těm pokladům až sahajíc;
chutě chlapec, kleče na kolenou,
hrabe hlínu, maltu rozdrobenou,
pomáhá mu pilných rukou víc.
Konce tkaničky se dohrabají
a tu vidí, že se v rumu tají
předmět prosvítavý jako kov;
ještě rum když kolem porozboří,
okázale šťastný nález noří
na den bílý nad zvětralý rov.
V rámci zlatém jaký obraz milý!
Lidé po pokladu roztoužilí
vidí na něm Bohorodici,
kteráž na lokti má jedináčka
držícího prostolibě ptáčka
jako hříčku v útlé pravici.
Nad nálezem zaplesá dav celý
a kmet šedohlavý vážně velí
přivolati klášterníků sbor;
záhy nedočkavým za opatem
bratří cisterští se blíží chvatem,
zvědavostí zbystřujíce zor.
Jenom opat a s ním přišlí bratří
obraz divně nalezený spatří,
tváří se jim radost rozlije;
opat zvolá: „Nález tento skvostný
nemůže leč obraz přemilostný
Zbraslavské být Panny Marie.
Václav král, jenž zřídil klášter zdejší
a měl za svůj úkol nejkrásnější
pěstit k Matce Boží lásky žár,
v průvodu prý bos a v rouše prostém
obraz tento, jenž byl jeho skvostem,
přines chrámu klášternímu v dar.
Když pak prvý klášter velkolepý
rozbíjely Korandovy cepy
a byl pusté sběři vydán v plen,
patrně se obraz před zlosyny
Božím řízením skryl v rozvaliny
a v nich dvě stě let byl utajen.
Budiž Bohu čest a chvála hojná,
že nám v čas, kdy Čechy samá vojna,
Pannu Zbraslavskou dal najíti,
aby našincové sesmutnělí
ke komu se utíkati měli,
když se na ně zloba rozlítí!“
Opat obraz béře v ruce chvělé,
hrdostně jej zdvíhá, líbá vřele,
něžně políbiti dává všem
a pak oplývaje v tichém plese
do svatyně klášterní jej nese,
lidem provázen i konventem.
Ve svatyni na oltář jej staví.
„Vlídně tady, Panno, sídli;“ praví,
„chloubou Zbraslavě buď jako dřív!“ –
Daleko teď po okolním kraji
lidé potěšení povídají,
jaký se stal na Zbraslavi div.
Kdo to slyší a kým trýzeň chvěje,
ke Zbraslavi staroslavné spěje
Panně milostné se poručit;
obraz její, české dílo cenné,
v české duši bolem otřesené
budí důvěru a blahý cit.
„Jaká dušejemná trpkost vane
z obličeje Panny zadumané!“
šeptají si zbožní poutníci.
„Totě s trampotou a bídou naší,
která pokoj žádoucí nám plaší,
něžný soucit matky truchlící.
A to Jezule s tím ptáčkem vizte,
kterak utěšeně k Matce čisté
pozdvihuje tvářku spanilou,
jako by ji chtělo vytrhnouti
ze všeho, co ztrpčuje a rmoutí
krásnou duši její unylou!“
Na obraz lid nadějně se dívá
a Máť Boží, kterou před ním vzývá,
k němu vlídně přikloňuje sluch;
k jejím prosbám usoužených davy
nebeskými dary na Zbraslavi
zahrnuje milosrdný Bůh.

Meter: trochaic
Pensamiento de Metastasio
by Lino Gutiérrez Alea

Si lleváramos todos en la frente
grabada la ambición que sustentamos:
¡cuántos, entre los muchos que envidiamos,
piedad inspirarían solamente!
Viéramos sin esfuerzo, de esa gente,
enemigos que apenas sospechamos:
ansiedades, pasiones que ignoramos
tras la faz que nos muestra sonriente.
Y entonces con asombro se sabría
leyendo cada afán, cada alegría,
escritos en las frentes de unos y otros,
que la ventura de los más consiste
en fingirnos la dicha -suerte triste-
¡en parecer felices a nosotros!

Meter: iambic
Mis pestañas
by Nicolás Arnao

Después de andar de burro en la
                     espesura
despeñado en deslindes, cual de antojos,
vengo a caer que me han faltado ojos
con que pasearme en la literatura
De letras descargado, a la ventura,
salgo al campo a batirme con despojos,
sin haber puesto sesos en
                  remojo
de grande erudición o de cultura
Y al ser un letricida, no es
                     extraño
que alguna vez o todas de un tropiezo;
pues me he pasado de la vida el año,
si aquí no caigo, allí no me enderezo,
pero he salvado tras las musarañas
quemar como los sabios mis pestañas

Meter: iambic
JE SMUTNÉ DOPOLEDNE...
by Otakar Theer

Je smutné dopoledne; den bez slunce a tmavý.
Je jedenáctého. To datum, bože, praví
mi řečí vzpomínek: „Je měsíc tomu celý,
co duši poprvé jejími pod pocely
bys málem vydechl.“ Ó ano, měsíc lásky
tak krásné, že bych znovu zaň život dal do sázky,
Tvých měsíc úsměvů! Ty dny Tvé přítomnosti!
Ten měsíc něhy Tvé! Ó nikdy, nikdy „dosti“
mně nebude lze říci tvým nyvým políbením,
těm sladkým dotekům, těm žhavým zanícením.
Tak dlouho mít tě rád a nikdy neosmělit
se doufat v lásku Tvou. Pak, jednou nocí, vtělit
sen v skutečnost, čím práh’ jsem, mít náhle vyplněno!
To v šílenství mé srdce uvrhlo, ó ženo!
Ó milenko! ó sestro! ó má přítelkyně!
(Neb vše, čím žena mohla promluvit kdy ve mně,
tvým jménem svedeno je v blahou resonanci.)
Jak říci štěstí své? Distichem nebo stancí?
Mám alexandrin vzít či blankvers? trochej pouhý?
Daktyl, řeč rozkoše? Jamb k vyjádření touhy?
Kdo ví? Však nejlepším mně zdá se rytmem býti
ten, kterým srdce naše bijí, žijí, cítí,
když v žáru lásky k sobě jsme se přiblížili...
Teď s bohem. Ale ne. Mně dopřej ještě chvíli,
bych s horoucností, něhou, vášnivě a prudce
ty královské moh’ zlíbat drobné drahé ruce,
jež nejdražším jsou pro mne šperkem v celém světě.

Meter: polymetric
14 Tré přání živím v srdci svém
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Tré přání živím v srdci svém
a rád bych, nežli zhasnu,
je vyplněna uviděl
ve skutečnosti jasnu.
To předně: aby osvěta
se v národu mém vznětla
a jeho čilý, křepký duch
by vzlétl k zdroji světla.
To druhé: aby svoboda,
jíž svit už zakmitává,
můj drahý národ zblažila,
a jí mu vzrostla sláva.
To třetí: aby jazyk náš,
ten libozvučný, sladký,
rozšířil se a rozléhal
dědictvím vlasti matky.
Kéž vyplní se přání to
než živobytí strastné! –
Pak bylo by mé zhasnutí
pokojné, sladké, šťastné.

Meter: iambic
- XXXIV -
by Francisco de La Torre

El ídolo purísimo que adoro,
deidad al mundo y en el cielo diosa,
ya condolida de la dolorosa
vida que paso, de continuo lloro;
el ébano, marfil, nieve, astro, oro,
la púrpura, coral, jacinto y rosa,
pasando por mi vida deseosa,
de envidia mata del Olimpo el coro.
Yo, que de la visión divina y rara,
cual nunca vieron ojos soberanos,
a no dudar de su deidad aprendo,
si yerro en adorar su lumbre clara
desengáñame amor, que con humanos
ojos por bien mi solo engaño atiendo.

Meter: iambic
- LXII - A don Luis de Ulloa y Pereira
by Gongora

Generoso esplendor, sino luciente
no sólo lo es de cuanto el Duero baña
Toro, mas del Zodíaco de España
y gloria vos de amurallada frente.
¿Quién, pues, región, os hizo diferente
prisión amante? Mal la fuga engaña,
mortal saeta, dura en la montaña
y en las ondas más duras de la fuente.
De venenosas plumas os lo diga
corcillo atravesado, restituya
sus trofeos al fin vuestra enemiga.
Tímida fiera, bella ninfa huya
espíritu gentil, no sólo siga
mas bese en el airón la mano suya.

Meter: iambic
A Rosario
by Manuel Acuña

Esta hoja arrebatada a una corona
que la fortuna colocó en mi frente
entre el aplauso fácil e indulgente
con el primer ensayo se perdona
Esta hoja de un laurel que aún me emociona
como en aquella noche, dulcemente
por más que mi razón comprende y
                     siente
que es un laurel que el mérito no abona
Tú la viste nacer, y dulce y buena
te estremeciste como yo al encanto
que produjo al rodar sobre la escena
Guárdala y de la ausencia en
                  el quebranto
que te recuerde de mis besos, llena,
al buen amigo que te quiere tanto

Meter: iambic
Der schönste Thau.
by Barthold Heinrich Brockes

Dies Tröpfgen, das so rein, so rund,
Und, wie ein Tröpfchen Thau, auf Bluhmen klar
und bunt;
Auch klar und bunt auf bunten Bluhmen lieget,
Ergetzt, erquicket und vergnüget
Mich recht auf eine neue Weise.
Ein süsses Hoffen schmeichelt mir,
Es gläntze dieses Naß, in seiner reinen Zier,
Dem grossen Schöpfer selbst zum Preise,
Und werde diese kleine Fluht,
(die aus der Creaturen Pracht,
Zu Ehren dem, der sie gemacht,
Durch eifriger Betrachtung Gluht,
Gezogen, erst sich sublimiret,
Und vom Gehirn den Sitz der Seelen distilliret,)
In ihrem rein und schön gefärbten Schein,
Vielleicht der Gottheit selbst gefällig seyn.
Ja, ja, wo etwas auf der Welt geschickt,
Dem Schöpfer Freude zu gewähren;
So ist es solch ein Thau, so sind es Freuden-Zähren,
Die Sein Geschöpf, zu Seinen Ehren,
Voll Lieb, aus Danckbarkeit, uns aus den Augen drückt.

Meter: iambic
3. Aus dem FF.
by Ludwig Eichrodt

Steigt aus euren blut'gen Grüften,
Die ihr trugt ein Heldenherz,
Denn ich wittr' es in den Lüften,
Wie da gährt ein neuer März.
Aus dem Rauschen dieser Stürme
Hör' ich zu der Menschheit Heile
Einen Zug von Guillotinen
Und das Schwirren heil'ger Beile.
Nur im Blute wohnt die neue
Freiheit, nur im rothen Blut!
Kommen wird der Tag der Reue,
Wenn der Stahl noch länger ruht;
Wenn nicht bald an jedem Baume
Uns ein Volksverräther baumelt,
Wenn nicht bald von jeder Klinge
Uns ein Schergenhaupt enttaumelt.
Wie der Scheich aus Mädchenarmen
Reißet euch vom Mitleid los,
Wie die Rothhaut stürzt auf Farmen
Stürzt euch in der Mordlust Schooß!
Schrecket so die Camarilla,
Wie das Wigwam wird geschrecket,
Wenn den Leu von Madagaskar
Frevelnd der Malaie necket!
Seht! wie sie die Zähne fletschen,
Die von dem Hyänenbund,
Mit den eigenen Kartätschen
Stopfet ihren heischern Schlund!
Nur wenn jedes Herz muß zittern
Vor dem Schwurgericht der Rache,
Wird das Volk der Freiheit inne,
Triumphirt die gute Sache.
Nicht allein die Fürstenthrone,
Und die Pfaffenstühle nur,
Lodern auf im Flammenhohne,
Fallen dem Vernichtungsschwur –
Nein, es sorgt der Hahn, der rothe,
Daß er
Der nicht unter sich beherbergt
Eine Proletarierseele.
Nur wenn
Ueber alle Welt gestreut,
Wird dereinst auch wiederkehren
Die verheiß'ne gold'ne Zeit.
Wo kein Würger mehr zu schauen,
Kein Aristokratentiger,
Kein Verräther und kein Sclave,
Schurke nicht und nicht Betrüger.
D'rum wohlauf, ihr rothen Brüder,
Geht an euer Tagewerk!
Deine Lenze tagen wieder
Edle Männerschaft vom Berg.
Knirschet
Kein Erbarmen und kein Schonen –
So zertritt das Volk die Hyder
Aller künft'gen Reactionen.

Meter: trochaic
- LVI - A la muerte de Miguel de Guzmán, hijo del Duque de Medina Sidionia a Júpiter
by Gongora

Tonante monseñor, ¿de cuándo acá
fulminas jovenetes? Yo no sé
cuánta pluma ensillaste para el que
sirviéndote la copa aun hoy está.
El garzón frigio, a quien de bello da
tanto la antigüedad, besara el pie
al que mucho de España esplendor fue,
y poca, mas fatal, ceniza es ya.
Ministro, no grifaño, duro sí,
que en Líparis Estérope forjó
(piedra digo behazar de otro Pirú)
las hojas inflamó de un alhelí.
y los Acroceraunios monte no.
¡Oh Júpiter, oh, tú, mil veces tú!

Meter: iambic
9. S fotografií.
by Josef Uhlíř

Že se spolu rádi máme,
to si často povídáme;
proto rád bych k Tvému svátku
něco dal Ti na památku.
Nuže přijmi za Tvou lásku
Pepouška zde na obrázku.

Meter: trochaic
Vorwurf.
by Barthold Heinrich Brockes

Ists möglich, daß deinem verblendeten Geist
Die Wirkung der Gottheit, die Welt, nicht gefällt?
Daß er, in Geschöpfen, den Schöpfer nicht preist,
Du Schänder der Schöpfung, Verächter der Welt?

Meter: amphibrachic
1L: Als ihn befreite Bürger priesen
by Luise Hensel

Als ihn befreite Bürger priesen
Mit Thränen, Segnungen und Flehn,
Ihn dankend ihren Retter hießen,
Wie war in stiller Größ' er schön!
Denn wie im Kampf dem wilden Krieger
Der Muth den höchsten Schmuck verleiht,
Schmückt Menschlichkeit den starken Sieger
Und liebliche Bescheidenheit.

Meter: iambic
Jeptiška. (II. U matky boží v kapli.)
by Alois Vojtěch Šmilovský

Maria, matko milosti,
sem k tobě jdu v té úzkosti
své srdce tobě otvírám,
v němž dávno bolest zavírám,
bys ruku svou v ně vložila,
bys jeho žalost zmenšila –
o Maria!
Měla jsem, měla milého
jak beránka tak dobrého;
co matka svému dítku je,
co jarní slunko kvítku je,
to milý srdci mému byl,
s nímž v milosti se zasnoubil –
o Maria!
Leč první lásky vonný květ
hned v poupěti mně zničil svět,
a bolest vešla v ňadra má,
až k smrti milým raněná,
a jenom víry svatý svit
noc duše mohl osvítit,
o Maria!
Můj milý v světě dalekém –
ó matko, kryj ho v plášti svém!
Já strast chci tiše snášeti –
jen jeho nenech trpěti,
buď při něm, až mne nebude,
až usne srdce mé chudé –
o Maria!

Meter: iambic
VYHLÁŠKA.
by Leo Karmín

Obecenstvu v Mladé Boleslavi
ve známost se slušně uvádí,
aby šetřilo si svého zdraví
a nelilo špínu na ulice,
neb již tak dost tuberkule dáví naše plíce.
A kdo nechtěl by dbát hygieny,
bude vsazen ihned do vězení.
Hleďme, mají strach o naše plíce,
aby nežraly je zrádné bacily,
co však jsme jich s choboteckou vypili,
na to páni nemyslí as více.
A dost možná, že nám řeknou za chvíli:
hlupáci, vždyť je to šaratice.

Meter: trochaic
I
by José Santos Chocano

Añoro yo aquel tiempo del miriñaque inflado,
de los bucles en torno de la ovalada frente,
de los largos zarcillos de plata reluciente
y del impertinente que hoy ha resucitado.
En un daguerrotipo, que un fiel enamorado
guarda, he visto una dama de aquel tiempo; y mi mente
se ha sentido confusa, porque en nuestro presente
ya no hay aquella gracia que hubo en nuestro pasado
¡Oh tiempo aquel de gentes que, al mirarlas de lejos,
aparecen rodeadas de una luz misteriosa,
cual si las reflejasen desconchados espejos!
Tibio rincón de encanto donde el amor chispea,
mientras que en el ambiente perfumado de rosa,
flota el rumor de un ósculo entre una melopea.

Meter: polymetric
A la muerte de don Pío de Tristán
by Clemente Althaus

Padre segundo de mi madre y mío,
que la cumbre ocupaste del Estado,
luego a lo eterno y santo consagrado,
viviste de la tierra en el desvío:
tu fin, temprano al mundo, a ti tardío,
lamenta el pobre a quien contigo
                  el hado
quitó amparo y sustento y padre amado,
¡Oh en la virtud, como en el nombre, Pío!
Tu familia a quien fuiste muro fuerte,
y que eterna anhelara tu existencia,
su gozo en llanto perennal convierte;
y a mayor duelo el hada me sentencia,
pues dos años y dos tu acerba muerte
para mí sólo adelantó la ausencia

Meter: iambic
33 Je těžko mi, jak bych se navrátila
by Tereza Dubrovská

Je těžko mi, jak bych se navrátila
dnes domů z pohřbu. Předvečer je svátků,
noc s tichem chrámů gotických se slila,
kol všude smutek Velikého pátku.
Mé duši zdá se, v krásném snu že žila,
ta chvíle všechno odplavila v zmatku,
vše, po čem prahla, v sladkých dumách snila –
dnes pozbyla svých nejcennějších statků.
Jsou Velkonoce, zvony teskně mlčí,
chrám zahalen je fialovým flÓrem,
a nad oltářem bílé palmy trčí.
Je otevřen hrob Kristův – zhasly svíce
a zpěvy ztichly. Nad zastřeným chÓrem
se vznáší v šeru bílá holubice.

Meter: iambic
CO NESMRTELNO.
by Josef Václav Sládek

CO nesmrtelno, Bůh to ví,
jenž vztyčí stéblo trávy
na troskách měst, jež největší
té země králů staví.
Co nesmrtelno, Bůh to ví,
jenž ve skřivánčím hlasu
dnes dá znít tolik vřelosti,
jak na počátku časů.
Co nesmrtelno, Bůh to ví,
jenž v prostém lidském citu
upevnil drama lidskosti
jak hvězdy na blankytu.

Meter: iambic
Vom Genius
by Emanuel Geibel

Kommt wohl, daß ein berühmter Mann
Hat seinen Fehler dann und wann,
Daß er aufs Geld sich nicht versteht,
Die Wirtschaft gehn läßt, wie sie geht,
Beim Weine Zeit und Maß vergißt
Und sonst tut, was nicht sauber ist.
Das alles wird nun nimmer fein,
Doch mag man's solchem Mann verzeihn,
Wiewohl er ohne das auf Ehr'
Einem noch zehnmal lieber wär'.
Doch nun meint manch ein Hasenfuß,
Im Dreck da sitzt der Genius,
Und Unordnung und loses Wesen
Das ist so recht vom Geist erlesen;
Versucht's auch lustig hinterdrein,
Auf solche Art genial zu sein,
Verdirbt bei Dirnen sich das Blut,
Schlampampt, vertut sein Hab und Gut;
Und weil ihm das denn baß gelingt,
Er's bald zu Rausch und Schulden bringt,
So bläst mein Narr die Nüstern auf,
Als wär' die Welt bei ihm zu Kauf,
Und sieht jedweden Ehrenmann
Für einen Lumpenhund nur an.
Doch zehnfach arg wird's und verkehrt,
Wenn in ein Weib
Gleich ist ihr zu gemein das Leben,
Muß immer in den Wolken schweben,
Kriegt die Vapeurs und hat das Maul
Voll Redensarten von Jean Paul,
Studiert den Hegel zum Zeitvertreib
Und trägt kein reines Hemd am Leib.
Am Feu'r der Braten brennt zu Aschen,
Die Kinder laufen ungewaschen,
Und kommst du erst zu ihr ins Haus:
So sieht's in keinem Saustall aus.
Und muß ich solche Unbild sehn
Dem armen Genius geschehn,
Wie frech in seine schlechtsten Lappen
Die eitlen Affen sich verkappen,
Die doch – zu reden gar gelind –
Mißratene Philister sind,
Da seufzt mein Herz voll Ingrimm auf:
O Simson, Simson, steig herauf
Und fahre mit dem Eselsbacken
Dem Volk allmächtig in den Nacken,
Bis ihm die Genialität
Für heut und immerdar vergeht!

Meter: iambic
Elegiac Stanzas Suggested by a Picture of Peele Castle in a Storm, Painted by Sir George Beaumont
by William Wordsworth

I was thy neighbour once, thou rugged Pile!
Four summer weeks I dwelt in sight of thee:
I saw thee every day; and all the while
Thy Form was sleeping on a glassy sea.

So pure the sky, so quiet was the air!
So like, so very like, was day to day!
Whene'er I looked, thy Image still was there;
It trembled, but it never passed away.

How perfect was the calm! it seemed no sleep;
No mood, which season takes away, or brings:
I could have fancied that the mighty Deep
Was even the gentlest of all gentle things.

Ah!  then , if mine had been the Painter's hand,
To express what then I saw; and add the gleam,
The light that never was, on sea or land,
The consecration, and the Poet's dream;

I would have planted thee, thou hoary Pile
Amid a world how different from this!
Beside a sea that could not cease to smile;
On tranquil land, beneath a sky of bliss.

Thou shouldst have seemed a treasure-house divine
Of peaceful years; a chronicle of heaven;—
Of all the sunbeams that did ever shine
The very sweetest had to thee been given.

A Picture had it been of lasting ease,
Elysian quiet, without toil or strife;
No motion but the moving tide, a breeze,
Or merely silent Nature's breathing life.

Such, in the fond illusion of my heart,
Such Picture would I at that time have made:
And seen the soul of truth in every part,
A steadfast peace that might not be betrayed.

So once it would have been,—'tis so no more;
I have submitted to a new control:
A power is gone, which nothing can restore;
A deep distress hath humanised my Soul.

Not for a moment could I now behold
A smiling sea, and be what I have been:
The feeling of my loss will ne'er be old;
This, which I know, I speak with mind serene.

Then, Beaumont, Friend! who would have been the Friend,
If he had lived, of Him whom I deplore,
This work of thine I blame not, but commend;
This sea in anger, and that dismal shore.

O 'tis a passionate Work!—yet wise and well,
Well chosen is the spirit that is here;
That Hulk which labours in the deadly swell,
This rueful sky, this pageantry of fear!

And this huge Castle, standing here sublime,
I love to see the look with which it braves,
Cased in the unfeeling armour of old time,
The lightning, the fierce wind, the trampling waves.

Farewell, farewell the heart that lives alone,
Housed in a dream, at distance from the Kind!
Such happiness, wherever it be known,
Is to be pitied; for 'tis surely blind.

But welcome fortitude, and patient cheer,
And frequent sights of what is to be borne!
Such sights, or worse, as are before me here.—
Not without hope we suffer and we mourn.

Meter: iambic