PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La resolución
by Vicenta Maturana de Gutiérrez

Funesta palidez cubrió mi frente
y mis ojos sin brillo y conturbados,
al cielo fueron con dolor tornados
cuando tu vil traición miré patente.
Un hielo se esparció rápidamente
por mis miembros sin fuerza y embargados
naciendo mis suspiros contristados,
ecos de amor, del corazón doliente
Pero del alma la tenaz fatiga
sentirla pude, pero no expresarla,
que no se dará voz que tanto diga.
Saberla no quisiera, ni ignorarla,
que es su misma grandeza quien me obliga
a la sublime empresa de olvidarla.

Meter: iambic
MRTVÉ BRUGGY
by Emanuel Lešehrad

Shluk chmurně zamyšlených stavení...
Chrám... palác... klášter s šerou zvonicí.
V svých černých rouchách skromné bekyně
jdou poustevnicky němou ulicí.
Sní siré sady, můstky, průplavy,
na nichž se zjeví labuť unylá,
jak přízrak bloudíc vodou ospalou,
jež hřívou řas je místy porostlá.
Je ticho zde jak v ráji prokletém...
Slyš! – Kdesi zvon... pak druhý... zvonů sněm
štká lítostivě Zdrávas Maria...
Pak klid zas rozpne křídla nad městem.

Meter: iambic
1L: Das Glücke muß vorwahr mich als sein Schooskind lieben
by Johann Christian Günther

Das Glücke muß vorwahr mich als sein Schooskind lieben
Und das Verhängnüß mich zu quälen müde seyn,
Weil du, getreues Kind, mir nach so mancher Pein
Dein unverfälschtes Herz zum Eigenthum verschrieben.
Mein Schif, das Wind und Meer an manchen Fels getrieben,
Lauft den Vergnügungsport mit vollen Seegeln ein,
Und meine Hofnung kan sich schon im Geiste freun,
Nachdem dein freyes Ja den Zweifel aufgerieben.
Versiegle nun den Bund durch einen feuchten Kuß,
Bis dich des Priesters Hand mir völlig überreiche,
Und glaube, daß mich selbst der Himmel strafen muß,
Wofern mein Wanckelmuth dein Bild in mir verstreiche.
Drum liebe nur getrost; denn die Beständigkeit
Würckt mir den Hochzeitrock und auch das Leichenkleid.

Meter: iambic
1.
by Emanuel Geibel

Laß dich nicht irren von Kritikastern
Und wie du bist, so gib dich ganz.
Trägst du nicht Rosen, so trägst du Astern,
Sie finden wohl auch ihre Stell' im Kranz.

Meter: polymetric
David
by Gottfried Keller

Der Ölbaum wuchs in dichten Hainen,
An klaren Bächen wucherte die Rose,
Allwo die Wiege stand des Kleinen,
Gleich einem Taubennest im grünen Moose.
Er spielte noch im bunten Knabenkleide
Und füllte dienend seiner Brüder Krug,
Als er zu seines Stammes Freude
Schon meisterlich die Harfe schlug.
Mit Wein und Brot kam er gegangen,
Sein Auge strahlt' in kindlichem Vergnügen;
Er fand sein Volk mit Spieß und Stangen,
Doch zag und ratlos vor dem Feinde liegen.
Der große Hans Narr warf dort Bein und Arme
Mit tollem Prahlen in die Luft empor,
Daß rasch dem Heldenkind das warme
Zornrosenblut im Herzen gor.
Des Königs Waffenlast verschmähend,
Trat er hervor, mit Gott allein im Bunde,
Und einen weißen Stein erspähend
Aus eines Bächleins hellem Silbergrunde,
Tat er den Wurf; des Riesen Stirne klaffte,
Es war aus blauer Luft des Blitzes Schlag!
Wie lacht' er schön, als der Erschlaffte
Hauptlos zu seinen Füßen lag!
Der Dank, den David hat empfangen,
Steht in den alten Schwarten aufgeschrieben;
Nach seinem Tod ein schwarz Verlangen,
In Not und Irrsal wurd er umgetrieben.
Das Angesicht zum Herren aufgewendet,
Sang er des Grames Lied ohn Unterlaß;
Doch hat das Spiel noch gut geendet,
Als auf dem Thron der Feldhirt saß.

Meter: iambic
EL MONUMENTO
by José Santos Chocano

Mil lámparas alumbran la agonía
del buen Jesús. En el rasgado velo,
palpita, así como con sacro anhelo,
el germen áureo del Eterno Día.
Allá, al fondo, en la bóveda sombría,
rueda la bruma con pausado vuelo:
cada rincón obscuro se hace un cielo;
cada mundo de pena, una alegría...
¡Impiedad es la luz! Por eso luego
la Iglesia, con la sombra en que se enluta,
va enjugando sus lágrimas de fuego;
y al fin un solo cirio se estremece,
ante la cruz cuya silueta enjuta
adelgázase más cuanto más crece...

Meter: iambic
from The Princess: Tears, Idle Tears
by Lord Tennyson Alfred

Tears, idle tears, I know not what they mean,
Tears from the depth of some divine despair
Rise in the heart, and gather to the eyes,
In looking on the happy Autumn-fields,
And thinking of the days that are no more.

         Fresh as the first beam glittering on a sail,
That brings our friends up from the underworld,
Sad as the last which reddens over one
That sinks with all we love below the verge;
So sad, so fresh, the days that are no more.

         Ah, sad and strange as in dark summer dawns
The earliest pipe of half-awaken'd birds
To dying ears, when unto dying eyes
The casement slowly grows a glimmering square;
So sad, so strange, the days that are no more.

         Dear as remember'd kisses after death,
And sweet as those by hopeless fancy feign'd
On lips that are for others; deep as love,
Deep as first love, and wild with all regret;
O Death in Life, the days that are no more!

Meter: iambic
An  Amarillis.
by Johann Georg Gressel

Amarillis deine Pracht
Hat mich verliebt gemacht.
Ich schwinde! ich vergeh/
Ich werde halb erblaßt
Wenn ich dich bey mir seh/
Ich weiß du liebst mich auch/
Ob gleich dein Angesichte
Die Liebe macht zu nichte/
So liebet doch mein Hertz/
Das frey von allen Schertz
In heissen Flammen steht.
Denn liest die Liebe man nicht an der Stirne/
So ist sie doch im Hertzen und Gehirne.

Meter: iambic
543
by Josef Vlastimil Kamarýt

Dobře šetř jazyka svého,
jest on pramen mnoha zlého;
ať nesplodí utrhání,
falše, lži a oklamání,
tobě – hořké naříkání.

Meter: trochaic
V. Láska.
by František Serafínský Procházka

Láska, kvítek v poli,
kdo ho minul jednou,
toho srdce bolí.
Roste na rozcestí
na leto i zimu,
málo komu k štěstí.
Zůstane tam v suše,
pod kořínky jeho
zvadne i tvá duše.
Po druhé – být nechej,
s okem přimhouřeným
tiše mimo spěchej.

Meter: trochaic
Golondrina de otoño
by Vicente Wenceslao Querolt

Del norte huyendo las glaciales brumas,
de África busca el prolongado estío,
y rauda pasa, las azules plumas
rozando leve en el cristal del río.
Si atrás pudiera yo, corazón mío,
dejar así el dolor con que me abrumas,
el nido huyendo de mi hogar vacío,
surcara, oh mar, tus pérfidas espumas.
Pero ella ve el turbión que se avecina
y va a otros climas de apacible calma,
porque remonta hasta el cenit su vuelo.
Yo imitaré a esa pobre golondrina
y hallaré la perdida paz del alma
subiendo en alas de la fe hasta el cielo.

Meter: iambic
- 99 -
by Lope de Vega

¡Qué bien se echa de ver, divino Diego,
que en Alcalá estudiaste Teología,
pues tan divina Cátedra se os fía,
desde a donde enseñáis lenguas de fuego!
¿Mas cómo sois tan sabio, si sois lego,
pues dos maestros disputando un día,
de tantos argumentos la porfía
controvertida resolviste luego?
Teólogo saliste admirable
de un libro, cuyas hojas milagrosas
hacen que un alma en todas ciencias hable.
Y entre las que sabéis maravillosas,
mirad si sois Filósofo notable,
pues hacéis entender, que el pan es rosas.

Meter: iambic
- CXXXVIII - En nombre de una dama por la muerte de su esposo
by Juan de Tassis y Peralta

Mal inclinado pájaro de Averno
que los otros benévolos infama,
de tu estambre vital cortó la trama,
de tronco ya glorioso ramo tierno.
Caíste en flor y anticipado invierno,
las luces usurpando de tu fama,
en años breves extinguió la llama
que tu nombre en dos vidas hace eterno.
En tiempo no, en prudencia, Antonio, cano,
al pisar los umbrales de la vida,
Atropos dividió tu vital hilo,
en dulce acento suspirando en vano,
de la que, prenda tuya esclarecida,
siempre te llama en doloroso estilo.

Meter: polymetric
SOUD
by Antonín Klášterský

Tak bylo to, jak už jsem řek,
co víc říc, nevím ani,
mě osten vašich otázek
do hloubi srdce raní.
Ve vašem městě vzrost jsem, žil,
a k čemu slova šperku,
já nade vše si oblíbil
tu kožišníka dcerku.
Tak byla čistá jako sníh
a tichá, nehovorná
a oživla jen v loktech mých
má milá panna Dorna.
Však bránili nám, lačný, žel,
byl grošů otec její,
a já jen prázdný míšek měl
a hynul beznadějí.
Tu císař náhle vojnu zved
a táhl proti Turku –
aj, lákal mne ten širý svět,
když hryz jsem tu jen kůrku.
Snad s kořistí se navrátím,
a Dorna jistě počká,
já bázeň rozfouk jí jak dým,
jí slzy utřel s očka.
„Za rok neb dva tu budu zas!“
jsem šeptal v její muku,
a Dorna chvíc se jako klas,
mi věrně tiskla ruku.
Dva roky jsem se světem bil
a v psotách sloužil těžce
a žold a kořist hromadil
si do starého měšce.
A stříbro v něm a na prsou
sled po zcelených ranách,
jsem – dva dni tomu teprv jsou –
se ocit v města branách.
Já spěchal, letěl jako pták,
jak vítr, který hučí,
bych pannu Dornu prudce tak
stisk zase do náruči.
Tu v městě ruch, tu v městě ryk,
vše křičí, k rynku běží,
já běžím též, neb už jsem zvyk
být při mele a řeži.
Shon dětí, mužů, bab i žen
se vlní kol a víří,
a na rtech smích a kletby jen,
se tlačí ku pranýři.
Vše pochopil jsem, prohlédnul
blíž trochu jen – ó, běda!
Tam na pranýři nahá půl
má Dorna stála bledá!
V tom okamžiku všech svých ran
jsem bolest cítil znovu,
vši psotu, již jsem poznal, štván
od domovského krovu.
Vši touhu, mít jen sám a sám
to krásné, čisté tělo,
jež v slzách oči, v líci plam,
se před všemi teď chvělo.
To všecko bylo pouze mžik,
žár trávil mě, led mrazil –
já „Ženko běhlá!“ hlasně vzkřik
a meč svůj v hruď jí vrazil...
Tak bylo to – dím poznovu,
bez mučidel – co brání,
bych pod sekyru katovu
byl odsouzen, ctní páni?

Meter: iambic
- XLIX -
by Juan de Arguijo

No temas, ¡oh bellísimo troyano!,
viendo que, arrebatado en nuevo vuelo,
con corvas uñas te levanta al cielo
la feroz ave por el aire vano.
¿Nunca has oído el nombre soberano
del alto Olimpo, la piedad y el celo
de Júpiter, que da la pluvia al suelo
y arma con rayos la tonante mano,
a cuyas sacras aras humillado
gruesos toros ofrece el teucro en Ida,
implorando remedio a sus querellas?
El mismo soy. No al águila eres dado
en despojo; mi amor te trae, olvida
tu amada Troya y sube a mis estrellas.

Meter: iambic
VÝTEČNÍK
by Josef Svatopluk Machar

Postavou i vousem podoben jsa muži
zdobou vlasti jesti.
Přesvědčení mění častěj než had kůži,
jenže bez bolesti.

Meter: trochaic
Soneto
by Cayetano Fernández

¿Sabes dar al caballo la pujanza?
¿Y qué, al relincho, encorve el ancho cuello?
¿Qué salte cual langosta? Aterroriza
el resoplar de su fogoso aliento..
Hiere la tierra con robusto callo,
encabrítase audaz, corre al
                  encuentro
de la enemiga hueste en la llanura.
No conoce el temor, no cede al hierro.
Oyese encima golpear la aljaba;
siente el vibrar del asta y del acero.
Ni refrena el ardor, ni aguarda,
                  ansioso
de sorberse la tierra, el clarín bélico.
Resuena al cabo, y ¡sus! de
                  lejos huele
la matanza, el rumor, y el clamoreo.

Meter: polymetric
29. Doppelte Drehung
by Wilhelm Müller

Wie die Welt um ihre Achse, dreht der Mensch sich um sein Ich.
Jene kreist auch um die Sonne: Mensch, die Sonne kreist um dich!

Meter: trochaic
51.
by Friedrich von Logau

Man schreibet grossen Herren die Bücher zu um Schutz;
Mich dünckt, um etwas anders, gemeinlich um den Nutz.

Meter: iambic
The Cloud Confines
by Dante Gabriel Rossetti

The day is dark and the night
         To him that would search their heart;
         No lips of cloud that will part
Nor morning song in the light:
         Only, gazing alone,
         To him wild shadows are shown,
         Deep under deep unknown
And height above unknown height.
                Still we say as we go,i
                        "Strange to think by the way,
                Whatever there is to know,
                        That shall we know one day."

The Past is over and fled;
         Nam'd new, we name it the old;
         Thereof some tale hath been told,
But no word comes from the dead;
         Whether at all they be,
         Or whether as bond or free,
         Or whether they too were we,
Or by what spell they have sped.
                Still we say as we go,i
                        "Strange to think by the way,
                Whatever there is to know,
                        That shall we know one day."

What of the heart of hate
         That beats in thy breast, O Time?i
         Red strife from the furthest prime,
And anguish of fierce debate;
         War that shatters her slain,
         And peace that grinds them as grain,
         And eyes fix'd ever in vain
On the pitiless eyes of Fate.
                Still we say as we go,i
                        "Strange to think by the way,
                Whatever there is to know,
                        That shall we know one day."

What of the heart of love
         That bleeds in thy breast, O Man?i
         Thy kisses snatch'd 'neath the ban
Of fangs that mock them above;
         Thy bells prolong'd unto knells,
         Thy hope that a breath dispels,
         Thy bitter forlorn farewells
And the empty echoes thereof?
                Still we say as we go,i
                        "Strange to think by the way,
                Whatever there is to know,
                        That shall we know one day."

The sky leans dumb on the sea,
         Aweary with all its wings;
         And oh! the song the sea sings
Is dark everlastingly.
         Our past is clean forgot,
         Our present is and is not,
         Our future's a seal'd seedplot,
And what betwixt them are we?i
                We who say as we go,i
                        "Strange to think by the way,
                Whatever there is to know,
                           That shall we know one day."

Meter: polymetric
Paesano vedle chatky
by H. Uden

Paesano vedle chatky
nemá lesů, luk a polí;
jisté že ho nerozbolí
hlava pro pozemské statky.
Králík skáče mezi vrátky,
réva krov obtáčí holý,
oslík zvyklý na cokoli
vyživí se na pohmátky.
Něco stromů citrýnových,
něco kmenů olivových –
ostatek již, mio caro,
také se a lecjaks poddá:
něco velké moře dodá,
nejvíce dá věčné jaro.

Meter: trochaic
697
by Josef Vlastimil Kamarýt

Cizí chvála tuť přináší tobě čest,
když ten, kdo tě chválí, chvály hoden jest.

Meter: trochaic
V LIPÁCH JIČÍNSKÝCH.
by Irma Geisslová

Lip koruny tak snivou věstí šumí,
že z okouzlených ňader vane vzdech,
ba, že duch, smířen se života rumy,
se blahem chví jak rosa v lupenech.
Ó listí, vánku, ptáci šveholící,
zdaž dobrem to anebo zkáza je,
když uchvácen duch illusí se skvící?
zdaž nezbudí se zničen, zoufaje? –
Den pozdrav ještě zemi odesýlá
v tom bledězlatém čistém růměnci
tam na obzoru, kde se rozestýlá
skal Prachovských lem polou u věnci.
Jak luzný večer! zrovna dýše touhou –
tak nevýslovný, božský – do slova! –
Ó jak mi bude, až tak zimou dlouhou
skal obrys skryjou mračna sněhová!
Ční z lesa Bradlec vábný, přemalebný,
a v modrém plášti Kumburk nejblíže,
toť večerní dvě tiché modlitebny,
kdež zbožněji mi nežli u kříže.
I vznáším nad ně k výším touhu vroucí,
ať v píseň mou svit krás těch ukane,
ať jediný jen lístek nevadnoucí
kol ovinu, než noc má nastane!

Meter: iambic
54. Siehe zu, wie liebest du!
by Gerhard Tersteegen

Des Herzens Lieb' sei Gott verschrieben,
Dein innrer Grund in Ewigkeit;
Was du sonst liebst, mußt du nur lieben
In höchster Abgeschiedenheit.

Meter: iambic
Čtu v knize dějů Tvých...
by František Jaroslav Rypáček

Má duše vnořila se v listy dějů Tvých,
má vlasti jediná, a smutek v ní se zved’...
Což byl jen jinačí proud časů zhynulých,
když volně rozplesal se písní český ret,
a Lumír zbožněný svým bohům spásám pěl,
až svatý Vyšehrad se tichým blahem chvěl,
a Záboj rekovný když rubal francký roj –!
Což bylo jináče, když chrabrý Břetislav
jak druhý Achilles rozrážel saský dav
a k prahům Vavelským ved’ statný český voj,
kdy „Svatý Vácslave!“ Milánem zaznělo,
a robstvo tatarské pryč prchnouť muselo,
když orel Jaroslav Ti setřás’ bolu tíž,
by spasil národ svůj a vztýčil svatý kříž,
když velký Otakar až k Baltu směle sáh’
a zlobu Maďarů pil stříbropěnný Váh. –
Což bylo jináče, když hvězda Karlova
Ti sluncem zářila jak láska otcova –!
Zřím černou hranici, kde chtěli upálit
vzlet ducha českého – však živtě ještě Bůh! –
a jako fénix vzňal se starý český duch,
by proti úskokům uhájil pravdě štít:
před písní Husitů prchala cizota
z Tvých hájů velebných, když Jiří Poděbrad,
Tvůj kalich na trůně, loď Tvého života
svou moudrou radou ved’. – – Než věnec slávy zvad’,
a za vavříny Tvé jen trní zůstalo,
když bejlí nesváru Tvou půdu zajalo,
a po ní rozložil se Bílé Hory sníh – –
Však zima přestala, když láska Jungmannů
Tvé sněhy roztála, když pěvec taterský
svou písní oslavil Tvůj hlahol materský,
a na Tvůj bledý ret se vrátil opět smích,
a blaho zlíbalo zas Tvoji dvoranu...
Čtu v knize dějů Tvých – dál bílé listy jsou –
Co asi budoucí ti dnové přinesou?
Zda bolem ztrýzněna zaúpíš naposled,
či jako meteor osvítíš celý svět?
Ba po dnech bouřlivých se slunce zastkvívá,
a po dnech bolestných se štěstí usmívá –
Ó doufej, vlasti má, jeť Sláva Tvoje máť!
Zřím hvězdu slávy Tvé zas novým leskem pláť,
zas noví Karlové Tvůj krášlí diadém,
zas nové vavříny Tvé čelo líbají,
zas plesá národ Tvůj na zmladlém srdci Tvém,
a nové naděje mu v duši svítají...
Zřím oltář svornosti, a na něm lásky žár,
had záští oněměl, a zmírá hněvný svár:
jen jedno heslo zřím, jen jeden slyším hlas:
„Ó svorni buďte, vlasť vás potřebuje všech,
a kletba tomu, kdo se stane Milotou,
by proti matce své se spojil s cizotou
a navždy zhanobil své hrdé jméno Čech!“ –
Čtu v knize dějů Tvých, v mou duši vchází jas...
Buď vítán budoucích Tvých dějů světlý tok,
Tvůj nový zlatý věk, Tvůj velký nový rok!!

Meter: polymetric
- 28 -
by Lope de Vega

Pasos de mi primera edad que fuiste
por el camino fácil de la muerte,
hasta llegarme al tránsito más fuerte,
que por la senda de mi error pudieses.
¿Qué basilisco entre las flores vistes
que de su engaño a la razón advierte?
volved atrás, porque el temor concierte
las breves horas de mis años tristes.
¡O pasos esparcidos vanamente,
qué furia os incitó, que habéis seguido
la senda vil de la ignorante gente!
Mas ya que es hecho, que volváis os pido,
que quien de lo perdido se arrepiente,
aun no puede decir que lo ha perdido.

Meter: iambic
Gruß an Lichtenthal
by Justinus Kerner

Hier bin ich wieder! sei gegrüßet
Zum zweitenmal, mein lichtes Tal,
Sieh! deine Klarheit, deinen Frieden
Verglich ich einst dem Mondenstrahl.
Wo aus der Waldnacht rauscht die Quelle
Blitzend und kühl das Tal entlang,
Hell niedertönt ins Quellenrauschen
Aus Lüften blau der Vögel Sang.
Warst mir doch lieber als die Sonne,
Dein Baden, schön wohl anzusehn,
Wenn dort Britannias schlanke Töchter
Durchsichtig weiß wie Lilien gehn.
Mein Tal! es lag ein harter Winter
Indessen schwer auf mir und dir.
Der Lenz hat ihn von dir genommen,
Doch ach! er nahm ihn nicht von mir.
Ich sink', o Tal! in deinem Frieden
Ans Herze der Natur und fleh':
Nimm mir vom Aug' den trüben Schleier!
Nimm mir vom müden Haupt den Schnee!
Gib Helle mir wie deinen Quellen,
Wie deinen Vögeln mir ein Lied!
Laß neu mich blühen, neu mich singen,
Hier, wo es ringsum singt und blüht.
Soll's nimmer sein, so flöß mir Ruhe
Ins Herz, zu tragen still mein Los!
Die Lerche, hat sie ausgesungen,
Senkt sich zur Erde klagelos.

Meter: iambic
ROSAS
by Jesús Balmori

Te acuerdas tú de aquella noche que en el Estudio
De la Estación de Radio, nimbada de esplendor,
Un puñado de rosas que te di fué el preludio
De esta nuestra encantada opereta de amor ?
Tus manos se llenaban con los pétalos rojos
Y las verdes espinas de mi amante oblación;
Y reías, reías con tu boca y tus ojos,
Sin saber que en las rosas iba mi corazón.
Han pasado los días como pasa la brisa
Deshojando las rosas. Ya no escucho tu risa,
Porque Amor, más que a risa, nos empuja a llorar,
Y tú aguardando vives, dulce y enamorada,
Que otra noche cualquiera, la menos esperada.
Mi amor, como a una rosa, te vaya a deshojar.

Meter: anapestic
EL GRITO
by Jesús Balmori

Estalló en ira santa la nacional congoja
Y las Islas te dieron su fé, ole polo a polo,
Cuando se alzó la llama de tu bandera roja
Sobre el enhiesto mástil de tu desnudo bolo
Bajo el tendal indígena de nuestras verdes palmas,
En divino holocausto de lágrimas y heridas.
Si Rizal fué el martirio que encendió nuestras almas,
Tu fuiste el heroísmo que salvó nuestras vidas.
¿ Quién eres ? murmuraron los hogares desiertos;
¿Quién eres? musitaron las sombras de los muertos;
¿ Quién eres ? preguntó la España vencedora;
Y de la patria esclava bajo la noche umbría
Se oyó tu grito santo, inmenso, que decía: \
¡ Yo soy el Katipunan, la libertad, la aurora! !

Meter: polymetric
Der Bach
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Wie Blandusiens Quell rausche der Afterwelt
Deine Lispel, o Bach, tanze der Enkelin
Silberblinkend vorüber,
Grünt, ihr Erlen des Ufers, ihr!
Dieses Rieselgeräusch, welches dem Quell enttönt,
Dieses Zittern des Laubs, flüstert mein Herz in Ruh,
Gießt ein lindes Erbeben
Durch die Saiten der Seele mir.
Lieblich wirbelst du hier, Zauberin Nachtigall!
Deinem Abendgesang lauschet dein Freund hier oft,
Und dem Wellengeplätscher,
Und dem Säuseln des Uferschilfs.
Dann durchhüpf ich, als Kind, wieder die Frühlingsflur,
Trage Blumen im Hut, tummle mein Steckenroß,
Oder schaffe mir Welten,
Und bin König und Herr darin.
Ein balsamischer Hayn säuselt um mich empor,
Eine Hütte darin winket dem Schaffenden,
Und ein freundliches Mädchen
Hüpft im Garten, und lächelt mir.
Von des fliehenden Tags Golde beflimmert, rauscht
Sie durchs Rosengebüsch, giebt mir den ersten Kuß,
Fleucht, und lächelt, und birgt sich
Wieder hinter den Blüthenbusch.
Weil', ich fliege dir nach! Warum entflohest du?
Plözlich lispelt der Strauch, Himmel! sie schlüpft hervor,
Und es schüttelt der Strauch ihr
Einen Regen von Blüthen nach.
Wie Blandusiens Quell, rausche der Afterwelt
Deine Lispel, o Bach, tanze der Enkelin
Silberblinkend vorüber,
Grünt, ihr Erlen des Ufers, ihr!

Meter: polymetric
A un rico
by José María Gabriel y Galán

¿Quién te ha dado tu hacienda o tu dinero?
O son el fruto del trabajo honrado,
o el haber que tu padre te ha legado,
o el botín de un ladrón o un usurero.
Si el dinero que das al pordiosero
te lo dio tu sudor, te has sublimado;
si es herencia, ¡cuán bien lo has empleado!
si es un robo, ¿qué das, mal caballero?
Yo he visto a un lobo que, de carne ahíto,
dejó comer los restos de un cabrito
a un perro ruin que presenció su robo.
Deja, ¡oh rico!, comer lo que te sobre,
porque algo más que un perro será un pobre
y tú no querrás ser menos que un lobo.

Meter: polymetric
Am Sonntage nach Weihnachten
by Annette von Droste-Hülshoff

An Jahren reif und an Geschicke
Blieb ich ein Kind vor Gottes Augen,
Ein schlimmes Kind, voll schwacher Tücke,
Die selber mir zu schaden taugen.
Nicht hat Erfahrung mich bereichert;
Wüst ist mein Kopf, der Busen leer;
Ach! keine Frucht hab' ich gespeichert
Und schau auch keine Saaten mehr!
Ging so die teure Zeit verloren,
Die über Hoffen zugegeben
Dem Wesen, was noch kaum geboren
Schon schmerzlich kämpfte um sein Leben!
Ich, die den Tod seit Jahren fühle
Sich langsam nagend bis ans Herz,
Weh mir! ich treibe Kinderspiele,
Als sei der Sarg ein Mummenscherz.
In siechen Kindes Haupte dämmert
Das unverstandne Mißbehagen;
So wenn der Grabwurm lauter hämmert
Fühl' bänger ich die Pulse schlagen.
Dann bricht hervor das matte Stöhnen,
Der kranke, schmerzgedämpfte Schrei;
Ich lange mit des Wurmes Dehnen
Sehnsüchtig nach der Arzenei.
Doch wenn ein frischer Hauch die welke
Todsieche Nessel hat berühret:
Dann hält sie sich wie Ros' und Nelke
Und meint sich königlich gezieret.
O Leichtsinn, Leichtsinn sondergleichen
Als ob kein Seufzer ihn gestört!
Und doch muß ich vor Gram erbleichen,
Durch meine Seele ging ein Schwert.
Wer mußt' so vieles Leid erfahren
An Körpernot und Seelenleiden
Und dennoch in so langen Jahren
Sich von der Welt nicht mochte scheiden?
Ob er als Frevler sich dem Rade,
Als Tor geselle sich dem Spott:
O sei barmherzig ew'ge Gnade,
Richt' ihn als Toren milder Gott!
Du hast sein siedend Hirn gebildet,
Der Nerven rastlos flatternd Spielen
Nicht von gesundem Blut geschildet;
Weißt seine dumpfe Angst zu fühlen,
Wenn er sich windet unter Schlingen,
Zu mächtig ihm, und doch verhaßt,
Er gern ein Opfer möchte bringen,
Wenn es nur seine Hand erfaßt.
Was Sünde war, du wirst es richten,
Und meine Strafe muß ich tragen;
Und was Verwirrung wirst du schlichten
Weit gnäd'ger, als ich dürfte sagen.
Wenn klar das Haupt, die Fäden löser,
Was dann mein Teil, ich weiß es nicht;
Jetzt kann ich stammeln nur: Erlöser!
Ich gebe mich in dein Gericht!

Meter: iambic