PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Das Hühnchen und der Diamant
by Friedrich von Hagedorn

Ein verhungert Hühnchen fand
Einen feinen Diamant,
Und verscharrt' ihn in den Sand.
Möchte doch, mich zu erfreun,
Sprach es, dieser schöne Stein
Nur ein Weizenkörnchen sein!
Unglückselger Ueberfluß,
Wo der nöthigste Genuß
Unsern Schätzen fehlen muß!

Meter: trochaic
A. D. 1729
by Vojtěch Martínek

Ne, toho jsi se, světče, jistě nenadál,
když na zemi tě hřálo hnízdo požehnané
a grošík ke grošíku když jsi ukládal,
co kdysi vše se stane!
To nenapadlo tobě jistě ani v snách,
že gloriola světce nad hlavou ti vzhoří,
že zbožné péro o tobě se v legendách
v dnech příštích rozhovoří!
To netušil’s, jak život tobě promění,
co všecko vědět bude hagiograf vzňatý,
jak výmluvný jsi byl i stálý v mlčení
a laskavý a svatý,
že odhalila záchvěvy své hlubiny
i králová ti sama v šeru zpovědnice
a k nohám tvým že kladla svoje proviny
královská kajicnice...
...Král Václav uslyšel to, hrozným hněvem vzplál,
červ temných domněnek mu v hříšné duši hlodal:
„Ha, kněže, královnin co ret se zpovídal,
chci, abys věrně podal!“
„Ne, nikdy!“ řekl’s ty. „Bůh jazyk zavázal.“
A v mučírně jsi zmíral pod katovou mocí.
Pak do Vltavy král tě hodit rozkázal
kdys za březnové noci.
Tak mluví legenda. I to, že hvězdný svit
ti hlavu ozářil a jazyk tvůj že živý
a bůh že tvoje muka ráčil oslavit
i zjevením a divy.
Ba, perně zasloužil jsi sobě ráje kout
– a než tvé prebendy snad lepším není ani –
a velká cena za něj: chladný řeky proud
a hořké umírání.
Byl’s věrným páně sluhou, konec tragický
tvá věrnost přinesla ti. Za pána jsi hynul.
A pro ten smutný konec, světče, na vždycky
jsi s naším jmenem splynul...
Ba, ani proto ne... Byl divný časů běh...
Tak byl bys zhas’, jak hasly milliony v skrytě,
a proto žiješ jenom, na potomstva břeh
že proudy vynesly tě...
To proudy nečisté... Než tichým dřímej snem
tam ve stříbrné rakvi v barokové kráse,
tvůj věnec nebeský je navždy zaplacen,
bouř nová nezdvihá se –
Jsi Teuton, Bohemus? Ah, z pozdních jsi ty dob...
Má naším patronem jen kosmopolit býti.
Dost, že tvou svatozáři český koupil rob,
ta zář mu ve tmy svítí,
zve každý rok jej do Prahy tvá oslava
a připomíná jemu příběh dojímavý,
že kdysi před věky hněv krále Václava
tě hodil do Vltavy...

Meter: iambic
Poema didáctico: definición del soneto
by Felipe Pérez y González

El soneto es poema bien sucinto,
de leyes rigidísimas, severas,
que en ficciones y cosas verdaderas
nunca debe salir de su recinto:
Terrible complicado laberinto,
nivel de burlas y compás de veras,
que suele remontarse a las esferas
mejorado de Apolo en tercio y quinto.
Sus parte han de ser todas perfectas,
derivadas de un solo pensamiento,
sin estribos, tacones, ni muletas;
en los fines está su encantamiento,
y es la piedra de toque de poetas
o el Caribdis y potro de tormento.

Meter: polymetric
Caput XXVII.
by Heinrich Heine

Dem wirklichen Aristophanes,
Dem ginge es schlecht, dem Armen;
Wir würden ihn bald begleitet sehn
Mit Chören von Gensd’armen.
Der Pöbel bekäm’ die Erlaubniß bald
Zu schimpfen statt zu wedeln;
Die Polizei erhielte Befehl
Zu fahnden auf den Edeln.
O König! Ich meine es gut mit dir,
Und will einen Rath dir geben:
Die todten Dichter, verehre sie nur,
Doch schone die da leben.
Beleid’ge lebendige Dichter nicht,
Sie haben Flammen und Waffen,
Die furchtbarer sind als Jovis Blitz,
Den ja der Poet erschaffen.

Meter: iambic
MŮJ ROV.
by Josef Václav Sládek

JEN trávu chtěl bych na svém hrobě mít,
jak v srpnu na slunečném svahu roste,
kde vůní borovic vzduch všechen syt
a doušky mateří. – A kvítí prosté
by rostlo tam jak jinde v podlesí:
stvol pomněnky a slzičky květ rudý,
trs vřesu, kručinky; co kvete všudy,
kde upomínka smrti neděsí.
A ten, kdo přijde sem k té vlně květné
velkého moře všeho zapomnění,
tu postůj; – v duši tak, jak s lesních stran
když neslyšně sem na květ motýl slétne
a perleťová křídla v slunci mění,
a kolem nepohne se ani van.

Meter: iambic
MÁ MLADOST.
by Jaroslav Vrchlický

Má mladost přišla ke mně v noci dnes,
ve vlasech barvínkový měla květ
a chtěla usmát se – však vzdech se nes
s rtů, z kterých jsem vždy jásot slyšel znět.
Co stalo se ti, mrtvá milko jen?
Ký tobě v hrobě nedá pokoj žel?
Já v hlase jejím truchlý slyšel sten:
Mně líto, že jsi na mne zapomněl,
tak zcela zapomněl!

Meter: iambic
521. Duch tvorstva kdyby svár chtěl mít a války:
by Adolf Heyduk

Duch tvorstva kdyby svár chtěl mít a války:
byl by nám topory hned v ruce dal
a v ňadra místo srdcí dubí špalky! –

Meter: iambic
Opatovická legenda. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Na prahu kláštera opat sám
s vlídnou jej uvítal tváří:
„Hoj, pane Koldo, vítejte k nám,
toť slavnost teprv se zdaří!
Co klášter založen, dnes je sto let,
uzříte obrazy, vše jeden květ,
oltáře v sta svíček záři!“
S herky své skočil Kolda hned,
rád byl, že přišel v čas pravý,
stisk’ ruku opatu, který jej ved’
chodbami skrz mnichů davy,
a pravil s úsměvem: „Než začnem pít,
slušno jest alespoň na mši jít,
teď právě hrubá se slaví.“
„Kdyby chtěl hrubou mši vzíti sám ďas!“
dí Kolda u sebe v taji,
„po čertech budu tam dlouhý mít čas,
těžká však cesta jest k ráji!“
Usmál se zdvořile a vešel v chrám.
Kytic a věnců a světel plá tam,
zvony zní, varhany hrají.
A byla velká mše, při sám bůh!
věčnost být nemůž’ tak dlouhá,
bez konce zpívání, tak parný vzduch,
a v Koldovi větší vždy touha!
Nejdříve zíval, a potom klel,
z andílků, co jich kol na sloupech zřel,
každý mu mrkvičku strouhá.
Konečně dopěno, dohráno juž,
mnichům se zjasnily tváře,
bubnů je provázel slavnostní tuš
do chládku refektáře.
Pan Kolda vesele k opatu sed’,
plnou číš rázem vyprázdnil hned,
vše viděl v růžové páře.
„Důstojný otče, slyšel jsem –
dík vaší stráži a péči –
máte prý ve sklepích – ďas mne vem,
dám-li co na lidské řeči –
máte prý zazděné poklady kdes,
z celého světa jež satan vám snes’
k boží cti a slávě větší.
Nežádám, otče můj, tajemství snad
abyste vyzradil v bludu,
ni prášek, který by za nehet pad’,
jen prosím, ač rdím se v studu,
poklad váš ukažte na chvilku jen,
vyplňte nejkrasší duše mé sen,
a vždy vám žehnati budu!
Opat se usmíval – vyprázdnil číš:
„To, pane, staré jsou báje!“
Potaji kynul, a v chvíli té již
nová číš před Koldou hraje.
Opat s ním ťukne si, a v jeden ráz
pohár byl vyprázdněn, a v chvíli zas
naplněn po samé kraje.
Koldovy oči v plamenech,
a tvář mu purpurem květe:
„Otče, já slyšel jsem v dětských juž dnech –
že přísaha? – nu jděte –
přísaha sem a přísaha tam,
chcete-li, budu též přísahat vám
mlčení na smrt – co chcete?“
Opat se usmíval – vyprázdnil číš:
„Nu, věřte mi, smyslu v tom není –
chudí jsme mniši jen, života tíž
trávíme v postech a bdění.“
Však pohár nový tu, a v jeden ráz
Kolda jej vyprázdnil, a plný zas
ve mžiku před ním se pění.
„Jednou vás navštívil Karel sám,
chtě vidět poklady vaše;
tři mniši s opatem vedli jej v chrám
před oltář bojácně, plaše,
oči mu vázali – nu, snad to lež –
chcete-li, zavažte oči mi též –
jen vidět chci poklady vaše!“
Opat se usmíval – vyprázdnil číš:
„To, pane, legenda stará;
čím starší klášter, tím bují výš,
jak houby po dešti z jara!“
Zas pohár nový tu, a v jeden ráz
Kolda jej vyprázdnil, a plný zas
zlatem svým před Koldou hárá.
Chvílemi začal zas a vypuk’ v smích,
zrak se mu pomalu kalil.
„Zavažte oči!“ Opat se zdvih’,
naposled Koldovi nalil.
Kolda zved’ pohár, k ústům jej nes’,
ten však z mdlé ruky ku zemi kles’,
a Kolda s židle se svalil.
Mniši dva ze zadu pozvedli jej,
dvakrát s ním ve smíchu padli;
v klášterní sklep šel divný ten rej,
před sudy na zem jej kladli,
šátek mu stočili přes tvář a zrak,
v hovoru stlumeném a v smíchu pak
po špičkách z dveří se kradli.

Meter: dactylic
Natur
by Joachim Ringelnatz

Wenn immer sie mich fragen,
Ob ich ein Freund sei der Natur,
Was soll ich ihnen nur
Dann sagen?
Ich kann eine Bohrmaschine,
Einen Hosenträger oder ein Kind
So lieben wie eine Biene
Oder wie Blumen oder Wind.
Ein Sofa ist entstanden,
So wie ein Flußbett entstand.
Wo immer Schiffe landen,
Finden sie immer nur Land.
Es mag ein holder Schauer
Nach einem Erlebnis in mir sein.
Ich streichle eine Mauer
Des Postamts. Glatte Mauer aus Stein.
Und keiner von den Steinen
Nickt mir zurück.
Und manche Leute weinen
Vor Glück.

Meter: iambic
- 71 -
by Lope de Vega

Vides y harpadas nueces a labores
un verde templo estaba componiendo,
cuando en ellas medroso ciervo huyendo
se libró de valientes cazadores.
Luego que los lebreles voladores
pasaron la campaña discurriendo,
como inútiles ya, quedó rompiendo,
pámpanos, lazos, hojas, fruto y flores.
Como se descubrió, viola un montero,
y tirando una flecha venenosa,
cayó diciendo: Justamente muero.
Pues ingrata rompí la selva hermosa,
que la vida me dio, que ya no espero,
así es la ingratitud al cielo odiosa.

Meter: polymetric
Stimme der Nacht
by Paul Heyse

Nur eine Wachtel schlug im Feld,
Da ich vorüberging,
Nur eine leise Glocke rief,
Die hoch im Turme hing.
Verhallt die wirre Menschenlust,
Der wunde Menschenschrei.
So still der Wald! Es rauscht der Fluß
Mit Murmelklang vorbei.
Ein lautlos feuchter Uferwind
Entfacht dein Blut mit Macht,
Und die verlorne Liebe ruft
Beweglich durch die Nacht.

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Figueroa

Déjame en paz, Amor: ya te di el fruto
de mis más verdes y floridos años;
y mis ojos ligeros a sus daños
pagaron bien su desigual tributo.
No quiero ahora yo con rostro enjuto,
sano y libre cantar más desengaños;
ni por alegres y agradables paños
trocar tu triste y congojoso luto.
En llanto y en dolor presto y cargado
de tus antiguos hierros, la jornada
quiero acabar de mi cansada vida;
mas no me des, Amor, nuevo cuidado,
ni pienses que podrá nueva herida
romper la fe que nunca fue doblada.

Meter: iambic
Leisure
by Amy Lowell

Leisure, thou goddess of a bygone age,
   When hours were long and days sufficed to hold
    Wide-eyed delights and pleasures uncontrolled
By shortening moments, when no gaunt presage
Of undone duties, modern heritage,
    Haunted our happy minds; must thou withhold
    Thy presence from this over-busy world,
And bearing silence with thee disengage
    Our twined fortunes? Deeps of unhewn woods
    Alone can cherish thee, alone possess
Thy quiet, teeming vigor. This our crime:
    Not to have worshipped, marred by alien moods
    That sole condition of all loveliness,
The dreaming lapse of slow, unmeasured time.

Meter: polymetric
[was ist der Lenz? Ein Commentar]
by Georg Friedrich Daumer

Was ist der Lenz? Ein Commentar;
Er machet deine Schöne klar;
Er legt, so weit es seinem Müh'n,
Dem freilich unzureichlichen,
Doch eifrigen, gelingen mag,
Die Fülle deiner Reize dar;
Denn nur von ihnen handeln
Licht, Blume, Duft allüberall
Wo meine Füße wandeln.

Meter: iambic
A un deseo vano
by Gaspar María de Nava Álvarez

Oh deseo insensato, tu osadía
¡cuán justamente queda castigada!
Caminaste con ala arrebatada
adonde el bien a tu ansia se ofrecía.
Hallaste en vez de fuego, nieve fría,
mármol en vez de fuego, y rodeada
de agudas puntas, de impiedad amada
la rosa, que tan dulce parecía.
No quiera imposibles No con vuelo
altivo al Cielo registrar presumas
ni el carro gobernar del Sol dorado.
Que destrozados yacen en el suelo
Ícaro, ya desnudo de sus plumas,
Faetón por el rayo ya abrasado.

Meter: iambic
1L: Bestreuet die Häupter mit Asche,
by Joseph Viktor von Scheffel

Bestreuet die Häupter mit Asche,
Verhaltet die Nasen euch bang,
Heut gibt's bei trübfließender Flasche
Einen bituminösen Gesang.
– Schwül strahlet die Sonne der Wüste,
Am Toten Meere macht's warm;
Ein Derwisch spaziert an der Küste,
Eine Maid aus Engeddi am Arm.
Nicht Luftzug noch Wellenschlag kräuselt
Den zähen, bleifarbigen See,
Nur Naphthageruch kommt gesäuselt
Und dunstig umflort sich die Höh'.
's ist eine versalzene Gegend
Und niemand ringsum ist gerecht;
Zu Lots Zeit hat's Schwefel geregnet
Und heut noch ist alles verpecht.
Keine Wäscherin naht mit dem Kübel,
Kein Durstiger naht mit dem Krug,
Und dem Durstigsten selber wird übel,
Wagt er aus der Flut einen Zug.
Zwei schwarzbraune Klumpen lagen
Am Ufer faulbrenzlig und schwer;
Drauf satzte mit stillem Behagen
Das Paar sich und liebte sich sehr.
Doch wehe! sie saßen auf Naphtha,
Und das läßt keinen mehr weg,
Wer harmlos sich dreinsetzt, der haft't da
Und steckt im gediegensten Pech.
Sie konnten sich nimmer erheben,
Sie jammerten: »Allah ist groß!
Wir kleben – wir kleben – wir kleben!
Wir kleben und kommen nicht los!«
Umsonst hat ihr Klagen und Weinen
Die schweigende Wüste durchhallt,
Sie mußten zu Mumien versteinen
Und wurden, ach, selbst zu Asphalt.
Ein Vögelein wollte um Hilfe
Hinüber zum Städtlein Zoar,
Betäubt fiel's herab ins Geschilfe,
Es stank, daß zu fliegen nicht war.
Und blaß, mit erschaudernden Seelen
Sah man einen Wallfahrtzug fliehn –
Den Pilgern sowie den Kamelen
War's benzoesauer zu Sinn.
So geht's, wenn ein Derwisch will minnen
Und hat das Terrain nicht erkannt ...
O Jüngling, fleuch eiligst von hinnen,
Wo Erdpech entquillet dem Land.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Jacinto de Torres y Guzmán

¿LOPE, cadáver, tú? ¡qué triste suerte!
perdió España su fénix peregrino,
su Apolo el orbe, aun el fatal
                     destino
llora piadoso ejecutando fuerte
Inviolable desdicha fue perderte,
pero próvido el cielo te previno,
que se mintiera eterno lo divino
con menos desempeño que tu muerte
Vana Cloto la espiga mejor siega,
cambiando aplausos en funesto incienso,
y en tierra inútil un diamante al tope.
Agosto agosta tan florida vega,
que es acto positivo de lo inmenso
poder hacer y deshacer un LOPE.

Meter: iambic
PÍSNĚ VEČERA. (IV.)
by Jan z Wojkowicz

Od dálných hvězd dnes dolů záře splývá
tak čarovně, že chví se celá zem!
V tu dálnou výš se duše moje dívá,
v té říší nesmírné tak bolně pookřívá...
Oh, je tak volně celým prostorem!
Tak v sobě oblohu si velkolepou sklenout
a na ní tisícerým hvězdám dáti zkvésti!
Tak na vše každodenní moci zapomenout,
tak navždy zapomenout –
oh, bože můj, jak nesmírné to štěstí!

Meter: iambic
III. Pláč Ixionův.
by Jaroslav Vrchlický

V kotouči žhoucích plápolů
připoután vírném na kolu
se stále v kruhu točím,
můj sluch div stačí očím,
co vidím jen, co slyším jen,
je boj a sten.
Na chvíli jsem-li na hoře,
po valném těkám obzoře,
zřím hvězdy putující,
mlh víry s vlasaticí,
zřím v moře věčných změn
a v boj a sten.
Sotva že dole jsem na chvíli,
bojiště zřím a mohyly
a města v ohni, kouři
zřím v odboj, rozvrat, bouři,
a v mužů kletby, v nářek žen,
vždy v boj a sten.
Tak jde to výš, tak jde to v hloub,
puká mi skráň a praští kloub,
víc nechci více zříti...
Co nazýváte žití
ať v sferách nebe, v hloubi mořských pěn,
je boj a sten.

Meter: iambic
Suum cuique
by Juan A. de Torre

No, no maldigas tu infelice suerte
porque al fin nos separen, alma mía;
merecido es el mal que Dios envía,
y yo sé que merezco el de perderte.
Buscando una razón a mal tan fuerte
así, loco de amor, yo discurría
y encontrar en mis culpas pretendía
la triste causa de mi triste suerte
Mas no le queda al mísero consuelo
de encontrar en las faltas del
                     pasado
una razón en su presente duelo
Yo seré con justicia condenado:
¿pero no sabe al fin, el justo cielo,
que tú sufres también y no has pecado?

Meter: polymetric
Soneto
by Gregorio Silvestre

Si mi vida pudiese defenderse
tanto de sus tormentos y sus
                     daños
que, por virtud de sus postreros años,
vea vuestra hermosura oscurecerse,
y los cabellos de oro plata hacerse,
y dejar la guirnalda y ricos paños,
las galas y los trajes -tan extraños
que hacen mi afición más extenderse-:
allí me dará amor atrevimiento
para poder decirrle mi cuidado,
los años, días, meses y el momento.
El tiempo contrario es a tal estado;
mas tanto no será, que mi contento
no llegue algún suspiro, aunque cansado

Meter: iambic
DNES CHTĚL BYCH LÍBAT...
by Josef Rosenzweig-Moir

Dnes chtěl bych líbat jedny žhavé rety
a v jedněch očí hledět hlubinu.
To proto jen, že život můj je kletý,
a že už brzy bídně zahynu.
Má touha je už hrozně rozžhavena
a možno je se o ni spáliti.
Je vlastně jejím ztělesněním žena,
a její podnět: smutek ze žití.
Takový smutek, který nezná hrází,
jenž rozlije se z dálek do dálí,
paprsky teskné po hladině hází,
radosti ničí, jež tu zůstaly.
A nebe je tak šedě popelavé,
v mé duši zánik zpívá písničky.
Dnes chtěl bych líbat jedny rety žhavé
a cítit věčnost, člověk maličký...

Meter: iambic
Saffo
by Josefa Ugarte Barrientos

Sobre alta roca, desceñido el manto,
los ojos fijos en el claro cielo,
rota la lira sobre el duro suelo,
doliente exhala su postrero canto.
Absortas de su voz por el encanto,
gimen las musas en amargo duelo;
y vierte Saffo con febril anhelo,
triste raudal de inspiración y llanto.
Llora de amor; el fuego que la
                     inflama
el piélago no apaga, que se extiende
sobre sus miembros e iracundo brama
Su noble acento, las edades hiende,
que es poco el mar para extinguir la llama
que genio nombran, y que Dios enciende.

Meter: iambic
203. Erwähle das beste Teil!
by Gerhard Tersteegen

Wie gut und viel man wirkt und treibt,
Wer nicht bei Gott inwendig bleibt,
Unnützlich Zeit und Kraft verdirbet;
Was nützt doch alles, wenn man stirbet?

Meter: iambic
Zámky.
by Karel Alois Vinařický

Mílo bývá podívání
na zámky a na dvory,
na jich pěkné spořádání,
na sady a obory.
V parku květnice se střídá
a rozlíčných stromů háj;
co jen oko rádo vídá,
poskýtá ten zemský ráj.
Nechť si krášlí svoje žití
zeman, boháč uměle,
má-li při něm živobytí,
chudý práce nežele.
Jen lichváře, jenžto pije
vyhublého lidu pot,
an sám v rozkoších jen tyje,
Boží odsuzuje soud.

Meter: trochaic
YO CANTO EN TUS FIESTAS... – I
by Zoilo J. Hilario

Yo alzo mi ánfora de plata en honor de tus honores
Y a tu salud bebo el vino que las sílfides morenas
Fabrican en noches blancas de lirismos y dulzores
Con sangre de los ensueños y perfume de azucenas.
Soy el siervo de las Musas a quien diste alas y alientos
¡Para verle hecho un Colón de nuevos mundos de rosas!
Soy el que armaste de brios en mis célicos momentos
¡Para que yo alce las liras que me brindaron las diosas!
Tres liras. Una muy tierna para el amor en mis tierras,
Otra dedicada al pueblo, cuyo lema en tu alma encierras,
Y con ser más fuerte la última, es para cantos de guerras.
Suena la primera cuando en niñas dulces y ardientes
Sueño. La segunda en horas de patriotismos fervientes
¡Y la última cuando Césares me dan sueños de serpientes!

Meter: polymetric
X. (JÁ CHTĚL TAK MÁLO!)
by Jaroslav Vrchlický

Jen srdce jedno pro souzvuk a vláhu,
já chtěl tak málo, Bože, ty to víš!
Jen oči jedny, hvězdy v žití dráhu,
já chtěl tak málo, Bože, ty to víš!
Jen trochu pochopení v moji snahu!
já chtěl tak málo, Bože, ty to víš!
To všecko málem zveš? Teď zprav si žáhu:
žes mnoho chtěl, zda, blázne, teď to víš?

Meter: iambic
V. Hoj, ten bystrý orel
by Adolf Heyduk

Hoj, ten bystrý orel
vylétl nad Tatry
jako-by myšlénka –
myslím-li na bratry.
Jen že on své zraky
v zlaté slunce noří,
ale mou myšlénku
slza mě vždy zmoří.

Meter: trochaic
Color de sueño
by Julio Herrera y Reissig

Anoche vino a mí de terciopelo
sangraba fuego de la herida abierta;
era su palidez de pobre muerta,
y sus náufragos ojos sin consuelo
Sobre una mustia frente descubierta,
languidecía un fúnebre asfodelo,
y un perro aullaba, en la amplitud de hielo,
al doble cuerpo de una luna incierta.
Yacía el índice en su labio, fijo
como por gracia de hechicero encanto,
y luego que movido por su llanto,
quién era al fin le interrogué, me dijo:
«Ya ni siquiera me conoces, hijo,
¡si soy tu alma que ha sufrido tanto!»

Meter: iambic
Ii.
  An Ihr Fürstliche Gnaden/
 Ihr Gn. Gemahlinn.
 Buchner.
by Martin Opitz

Solt ich das große lob/ den Königlichen schein/
Die thaten vndt verdienst/ so von dem werthen stande/
Der dich erzeuget hatt/ durch alle ferne lande
Am liechten tage sindt/ recht preisen können? nein;
Mir sey die faust dann stahl/ die feder demantstein/
Die tinte hergeholt von dem gelehrten strande
Der beym Parnaß entspringt: mein schiff bleibt an dem rande/
Vndt leßt sich kühnlich nicht in solche wellen ein.
Wann einer ferner auch die sitten/ den verstandt/
Die tugendt so du hast/ der edlen gaben pfandt
Die dir der himmel schenckt/ der gantzen welt wil zeigen/
Muß höher gehn als ich/ wiewol Apollo mir
Mitt milden handen reicht die leyer meine ziehr/
Muß/ heldinn/ überauß wol singen oder schweigen.

Meter: iambic
- XVIII -
by Juan de Almeida

Póngame Amor en medio del contento
que puede dar en esta humana vida;
déme de allí tan áspera caída
que al mismo infierno espante mi tormento.
Póngame en cielo, en tierra, en mar, en viento,
do quien que sumo bien o mal se anida,
que siempre seré tuyo, bella Alcida,
presente, ausente, en obra, en pensamiento.
Y aunque me ponga en parte mi destino
jamás vista, sabré de ti al instante,
que un corazón amante es adivino.
Y hasta llegar a tu valor divino,
por entre duras puntas de diamante
contra fortuna y tiempo haré camino.

Meter: iambic
Klíčení.
by Adolf Heyduk

Okřídleným diamantem v jase
v břízy vlasech světluška se mihla,
křepelice v polích ozvala se,
v buku snětích pěnkava se líhla.
Na skal čele polibek tkvěl Vesny,
vánek křídlem dotýkal se sosen,
buků poupatům byl obal těsný,
bystřeň duhou plála, luh byl zrosen.
Jitra šíp plál v Zory zlaté kuši,
slunce pozvedalo skvoucí brvy,
a semínko písně v snivé duši
zapustilo kořínek svůj prvý.

Meter: trochaic
233.  GOttes Nachgeklinge.
by Angelus Silesius

Mein Lieb und alle Ding’ ist GOttes nachgeklinge/
Wann Er mich höret schreyn/
le Dinge.

Meter: iambic
- II - Al sepulcro de Góngora
by Trillo y Figueroa

Yace, mas no fallece en la copiosa
que admiras urna, oh peregrino, el que antes
mármoles culto acentuó elegantes
que su lira se oyese espaciosa.
Tu admiración revoque ponderosa,
aquella que aún sus pórfidos sonantes,
bien que vano, morder con vigilantes
quiere duros aceros, lagrimosa.
La atención su holocausto sea debido,
la ceniza alumbrando en sus altares
cuanto el pórfido culto esplendor sella,
cuanto el mármol no puede enternecido,
aun desatando en lagrimosos mares,
dar a entender con sola una centella.

Meter: polymetric
ČERVNOVÝ VEČER
by Alfons Breska

Svítivý letní den se do hor tratí
a rudě zlatí
kvetoucí louku, spící v jase,
po které bílá cesta rozběhla se
k blízkému lesu, jehož smrky stojí
jak v černé zbroji
rytíři chmurně mlčící.
A po té stezce, k níž se tísní
třezalky žluté, modré šalvěje,
kopretin, rmenu bílé závěje,
večerem kráčí s tichou v duši písní
a trhá květy sluncem dýšící,
jak v tanci jde a cesta před ní svítí,
zář červánků jí šedé šaty nítí
a růží hoří v jejím vlase.
Leč tmavý stín již loukou rozrůstá se,
potichu plíží se až k stezce jasné,
zde chvíli váhá,
pak černou rukou po ní sahá,
a stezka zhasne.
Tu ona zpět se rychlým krokem vrací,
šat její temní, tvář se ztrácí
v tmě večera, jen bílou kytici,
v náruči její šerem svítící,
zřím blížiti se víc a víc –
tu všechny touhy mé a snění
jak noční motýli jí letí vstříc
a zapadají v květy kytice,
jež stkví se šerem září měsíce.

Meter: iambic
- II -
by Franciscode Aldana

Mil veces digo, entre los brazos puesto
de Galatea, que es más que el sol de hermosa.
Luego ella, en dulce vista desdeñosa,
me dice: «Tirsis mío, no digas esto»
Yo lo quiero jurar y ella, de presto,
tosa encendida de un color de rosa,
con un beso me impide y, presurosa,
busca atrapar mi boca con su gesto.
Hágole blanda fuerza por soltarme
y ella me aprieta más y dice luego:
«No lo jures, mi bien, que yo te creo».
Con esto, de tal fuerza a encadenarme
viene que Amor, presente al dulce juego,
hace suplir con obras mi deseo.

Meter: iambic
A don Jorge
by León de Arroyal

Cuando sólo tenías un empleo,
a cumplir tus encargos no bastabas,
y esto que con más fuerzas trabajabas,
no tomando un minuto de recreo.
Avariento, don Jorge, tu deseo,
has abrazado seis, y aún no acabas
de pedir; aunque el tiempo que
                     empleabas
en trabajar, lo huelgas según veo
Si allá en tu juventud, siendo robusto,
y apto para fatigas, no cumpliste
el desempeño de un empleo sólo:
¿Ahora en tu vejez débil y adusto
intentas disuadirme que pudiste
cumplir con siete aunque lo diga Apolo?

Meter: polymetric