PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Er zürnet mit sich/ daß er so wanckelmütig.
by Johann Georg Gressel

Wo denckt ihr hin/ ihr flüchtigen Gedancken?
Welch Unbestand nimmt euch/ ihr Sinnen/ ein?
Heist dieses wol treu und beständig seyn?
Bald hie/ und denn bald dort hinaus zu wancken.
Was nützet euch die falsche Heucheley?
Wie! wenn ihr lieben wolt/ so liebet treu.
So liebet treu/ mein Glück ist noch verhanden/
Das Wetter/ so ihr Antlitz überzieht
Wird nicht beständig seyn/ ihr Zorn entflieht
So schleunig als er bey dir ist entstanden/
Geduldet euch nur eine kleine Zeit/
So wird zum Ende seyn euer hartes Leid.
Eur hartes Leid wird sich in Lust verkehren
Bey Rosen lassen sich die Dornen sehn
So kan man auch nicht stets auf Sammet gehn
Die Liebe will nicht immer Lust verehren/
Zuweilen sie auch scharffe Salsen giebt/
Und prüfet uns/ ob man beständig lieb’t
Beständig liebt ein recht verliebtes Hertze/
Es wancket nicht ob schon ein Sturm entsteht/
Wenn alles neben ihm zu Grunde geht.
So brennet doch in ihm die Liebes-Kertze
Die keine Noht/ wie groß sie ist ausbläßt/
Bis daß den matten Leib der Geist verläst.
Der Geist verläst/ offt eh des Leibes-Höle
Als daß er seine treue Liebe bricht
Wohin man einst den steiffen Sinn gericht
Dahin verlanget immerfort die Seele
Ich fühle auch das angenehme Strick
Das nach
Nun zieht zurück/ bleibt immer fort beständig
Der Sieger wird erst nach der Schlacht gekröhnt
Wer sich recht nach dem Sieges-Krantze sehnt
Den machet nichts von seinem Zweck abwendig.
Weil ich nun auch ein
So flieht die Meuterey/ wo denckt ihr hin?

Meter: iambic
II.  Jsem omrzelý, bledý
by Julius Brabec

Jsem omrzelý, bledý
a opuštěný hoch,
jen přeji si mít místo,
kde klidně spát bych moh’.
U zdi, jež hřbitov vroubí,
snad ho přec najdete,
kde žádných růží není,
jen tam mne pohřběte!
K otázce: opuštěný –
kdo Bohu dlí zde blíž,
ubohý, rcete, básník,
jejž nezná nikdo již.
Snad cituplné dítě,
na blízku zdobíc hrob,
též mne vzpomene růží
za květných jara dob!

Meter: iambic
- CXXXIII -
by Fernando de Herrera

Si tiene a do reináis, mi pura Estrella,
lugar la fe, en la pena que consiento
mostrad algún pequeño sentimiento,
y el premio vendrá a ser que espero de ella;
pero si vos queréis que pierda en ella
este bien, acabad con mi tormento;
que a quien daña el valor del pensamiento
no es justo permitáis vivir con ella.
Y si estas obras, de afición ausente,
en vuestra voluntad tal vez la gloria
gozan que se concede al venturoso,
aquí do estoy diré que estoy presente,
y que más vale el mal de mi memoria
que el bien que causa ajeno amor dichoso.

Meter: iambic
4.
by Betty Paoli

Schon ist es Abend. Schwermutvoll
Denkt Dugald an das nahe Scheiden,
Doch mutig, wie der Mann es soll,
Verhehlt entschlossen er sein Leiden.
Er birgt sein Weh, mag's auch in's Mark,
In's tiefste, ihm des Lebens gehen.
Sieht er die Mutter doch so stark,
Die er vorerst so schwach gesehen!
Im Hause schafft sie rüstig, frisch,
Wie's ihre altgewohnte Weise.
Dann rückt zum Herde sie den Tisch
Gar wohl besetzt mit Trank und Speise.
»sag, Dugald! weißt du denn noch, was
Der Brauch erheischt in unserm Lande?«
Und mit des Whiskys Feuernaß
Füllt seinen Becher sie zum Rande.
Und rasch, mit einem Zuge leert
Er die ihm dargebotne Schale.
Was ist's, das plötzlich ihn durchfährt?
Wie wird ihm nur mit einem Male?
Ihm ist, als hätte flüss'ge Glut
Aus jenem Becher er getrunken,
Als sprühten, statt der roten Flut,
Durch seine Adern lohe Funken.
Ein Nebelflor sein Aug' umhüllt,
Es schwinden Sinn ihm und Gedanke.
Und wieder seinen Becher füllt
Die Mutter ihm mit jenem Tranke.
Abwehrend weist er ihn zurück.
»ich muß Euch den Bescheid versagen.«
»o trink' auf unser künft'ges Glück,
Auf Wiedersehn in bessern Tagen!«
»gilt's dies, dann sei es, wie Ihr wollt!
Ich trink' Euch zu von ganzer Seele!«
Betäubend, überwältigend rollt
Der Feuertrank ihm durch die Kehle.
Sein Zustand wüster Traum ihm dünkt,
Ein Zittern fliegt durch seine Glieder,
Erheben will er sich und sinkt
Auf seinen Sitz bewußtlos nieder.
Das ist nicht Schlaf, der lind und sacht
Auf Ruhbedürft'ge niedergleitet!
Betäubung ist's, wie sie die Macht
Des stärksten Opiats bereitet.
Sein Antlitz bleich und unbelebt,
Von kaltem Schweiß feucht seine Locken!
Wie ängstlich seine Brust sich hebt,
Wie seine Pulse zögernd stocken! –
Zu ihres Sohnes Häupten kniet
Meg Nora nieder auf den Boden,
Sie küßt sein dunkles Augenlid,
Sie lauschet seines Mundes Odem.
Auf ihren Schoß stützt sie gelind
Sein schönes Haupt, das ohnmachtschwache,
Und hält bei ihrem lieben Kind
Getreu und unverdrossen Wache.

Meter: iambic
A Rossini
by Jacinto Labaila

El que llenó la tierra de armonía,
alción divino, que con raudo vuelo
desde las hondas simas de este suelo
hasta el cielo las alas extendía;
el que a la Europa culta embebecía
con alto numen, que aspiro en el cielo,
hoy es cadáver, que con torpe anhelo,
oculta el polvo de la tumba fría
No es un mortal el que la losa encubre;
es un genio, y el genio no perece,
del mundo vive siempre en la memoria:
Sobre la tierra que a Rossini cubre,
con luminar eterno resplandece
el sol inapagable de su gloria

Meter: iambic
ŘEČ OSUDU (IV)
by Rudolf Medek

Moře a hory – obojí je zrádné.
Tam srdce na dno světa,
zde na dno nebe padne.
Padne a zalká – pak jak mrtvo leží.
Však mrtvo nezůstává,
je vlastní hoře střeží.
U lože sedá mu a usnouti mu nedá
a čím je hůře mu,
tím vtíravěj’ tu sedá.
Za noci hovoří to těžké srdce ze sna:
Kam tě dám, ty mé hoře,
až nová přijde vesna?
Přijde-li, přijde jen? A jak se bude dívat
do síní mých a komor?
Naříkat bude? Zpívat?

Meter: iambic
Víc nechci doufat. Jsem tak unavena,
by Tereza Dubrovská

Víc nechci doufat. Jsem tak unavena,
má hlava těžká je a bolí tak!
A noha má je chůzí zkrvavená,
a světlem slunce oslepen můj zrak.
Již nechci doufat! Sudbou předurčená
loď ztroskotala. Zůstal pouhý vrak –
jej vyplavila na břeh mořská pěna,
v tmě leží tam – a nad ním krouží pták.
Jak osud křičí. A má duše stojí
nad nadějemi, které na dně sní,
a bázní chví se, vydechnout se bojí.
Vjezd Jitřenka již upravuje ránu,
den svítá v záři slunce – bolest v ní
zda chystá mi, a dá mi novou ránu?

Meter: iambic
CARPE DIEM.
by Karel Dostál-Lutinov

Co posud žil jsem, to nebylo žití:
Čas dětství – škol – už vichry po něm vanou –
Mně zdá se pořád: Stojím přede branou,
jež v život má se teprv otevříti.
„Otevř se bráno! Já chci život zříti!
Chci vidět ráj ten, žíti jeho manou!
Chci skočit v řeku práce rozpoutanou,
chci zápasit a věnce vydobyti!“
Kdy svitne den, kdy otevře se brána?
Mé srdce tluče na ni – k ráně rána –
a zatím dnové prchají jak chrti. – –
Já tuším cos, a ruka má už chví se:
Kdys budu tlouc’ a brána rozkočí se
a místo života, říš uzřím smrti. –

Meter: iambic
Hidalgos y morelos – II
by Eduardo Peralta

Son Hidalgo y Morelos como el gran Don Quijote
constante enamorado de sin par Dulcinea;
son firmes paladines de una sublime idea;
llevan en sus escudos el más altivo mote.
Tienen sangre impetuosa;
                     son un soberbio brote
de la estirpe de libres, de la noble ralea
que acción y ensueño juntan; de los que en la pelea
mueren mas no hay empuje que si ideal derrote
Casta de los que dejan a
                     su paso una llama
que prende inextinguible y
                     a su paso derrama
devorador incendio sobre la tierra impura
Quien caer los contempla,
                     los ojos a los cielos
levanta en el instante Son Hidalgo y Morelos
eterna para el alma, una visión de altura

Meter: polymetric
Hidalgo
by Manuel Acuña

Sonaron las campanas de Dolores,
voz de alarma que el cielo estremecía,
y en medio de la noche surgió el
                     día
de augusta libertad con los fulgores
Temblaron de pavor los opresores
e Hidalgo audaz al porvenir veía,
y la patria, la patria que gemía,
vió sus espinas convertirse en flores
¡Benditos los recuerdos venerados
de aquellos que cifraron sus desvelos
en morir por sellar la independencia;
aquellos que vencidos, no humillados,
encontraron el paso hasta los cielos
teniendo por camino su conciencia!

Meter: polymetric
Můj štít.
by Xaver Dvořák

Vonná míza v starý peň se vrací,
žár mládí v písně schnoucí kmen,
bol, jenž zapředl mne v resignaci,
v něm se hroutí v popel utracen.
Těžké bělmo náhle s oka padá,
zase jasným okem patřím v dál,
kam má duše snivá touží ráda,
kde můj cíl jest, kde můj ideál.
Kříži Kristův stokrát potupený,
který šlapal posměch pohany,
oslavený nejsladčími jmeny,
tisíckráte vroucně slíbaný!
Tys můj cíl, jen Tys mým ideálem!
byť bych Tebe třímal sám a sám,
Tys mým štítem v boji neustálém,
výš Tě nad hlavu svou pozvedám.
Vytrvat mám síly – lásky dosti,
o polednách slunce shasne spíš;
klesnu-li jak Spartan v statečnosti,
tož jen mrtev na štít – na ten kříž.

Meter: trochaic
127.
by Friedrich von Logau

Welche Buler gar zu sehr wil mustern,
Die bleibt sitzen, taug kaum endlich Schustern.

Meter: trochaic
HELADA
by Isidro Marfori

La noche es de oro y plata. En el silencio augusto
en que flota el aroma de las brisas inquietas,
hay románticas notas de armonías secretas
que portan la nostalgia de un ensuefto venusto...
¡Mágica está la noche de los brunos poetas!
...Pero ésta noche llora mi espíritu infausto
y entre los mudos nichos de mi pateón adusto
me parezco al macabro fantasma de sus grietas...
Junto al frío cadáver de una virgen ya inmoble,
de la hija postrimera que perdió mi Esperanza,
velo en un antro fúnebre en que la Muerte danza..,
...Poco á poco paréceme que alza su busto noble
la muerta del ataúd; ¡vive la amortajada!
La palpo y ¡oh delirio! ¡Mi ilusión está helada!

Meter: polymetric
NECTAVSKĚ ÚDOLÍ.
by Stanislav Popelka

Je ráj to věru! Horské údolíčko milé,
jímž podél běží potok čtveračivý
zde onde houštím kryt, kde v roztoužilé
se písně šerem hrouží slavík snivý
a hlučném plesu ptactva motýl hravý
o závod s včelkou oblétá květ smavý.
Je ráj to věru! Nad kyprými břehy,
v nich bujné trsy pomněnek se smějí
a k nebi točí očka plná něhy,
se topoly a snivé olši chvějí
a v listu jejich tiché šelestění
se mísí bzukot včelek a ptáků pění.
Je ráj to věru! Sem i z boží říše
byl jasnolící anděl seslán k zemi;
kam dýchne ten, vše rajským blahem dýše,
kam vkročí, zem se zaskví květy všemi;
kam pohlédne, vše zjasní v září skvělé,
ba v očích těch je hvězdné nebe celé.
Je ráj to věru! V prostřed údolíčka
se říčka na mlýn žene jarým krokem,
mlýn zvučně klape, kol pak vlaštovička
si kořist lapá bystrým nad potokem
a sem i tam se vznáší v chvatném spěchu,
by nepřilétla prázdna pode střechu.
Vítej mi, Ty milý, tichý kraji!
Vítej mi, Ty něžný anděle!
Novým žitím zem jak kypí v máji
pestrý květ, kdy luhy postele,
teplým slunkem vše když okřívá
i mé srdce vámi okřívá.
Rád k vám zajdu. Zde jak zašeptají
nad hlavou mi stromky omšelé,
modré zvonky jak mne uvítají
s libou vůní doušky zardělé,
zřím-li jak ta voda pěnivá
šumíc kvapí tam, kde přebývá
nevinný ten anděl sladkých bájí,
na sta hned mi srdce prochvívá
a jak mušky světlo oblétají
proud snů zlatých nitro oblévá.

Meter: polymetric
- LXIII -
by Gongora

Poco después, que su cristal dilata
orla el Darro las márgenes de un Soto,
cuyas plantas Genil besa devoto;
Genil que de las nieves se desata.
Y corrientes por el cada cual trata,
las escuche el Antípoda remoto,
y el culto seno de sus minas roto
oro al Darro le presta, al Genil plata.
El pues de Rojas flores coronado,
nobles en nuestra España, por ser Rojas,
como bellas al mundo por ser flores.
Con rayos dulces mil, de Sol templado,
al Mirto penas, y al Laurel las hojas,
Monte de Musas ya, jardín de amores.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Antonio de Medina y Fonseca

Salve, hospicio seguro, que atesoras
del sol más grande las cenizas frías,
ya te verán los repetidos días
de eclipses tantos producir auroras
Voces eran las suyas vividoras
a pesar de mortíferas Arpías,
que no desmienten, no, sus armonías
golpe que ha de temerse a todas horas
¡O cómo aun desde el centro pavoroso
nos hiere dulce con suave lira
su blando estilo, grave y numeroso!
Y así agradece, estima, piensa, admira,
que a ser pira vendrás de un sol glorioso,
que te pase a ser cielo desde pira.

Meter: iambic
Cimabue
by Wilhelm Waiblinger

Einer begann, es erschien der Sinn und die Kraft, doch es fehlten
Noch die Mittel, und so fehlt die vollendete Kunst.

Meter: polymetric
Puerto desconocido...
by Tomás Morales

Puerto desconocido, desde donde partimos
esta noche, llevándonos el corazón opreso;
cuando estamos a bordo, y en
                  el alma sentimos
brotar la melancólica ternura del regreso
Silencio; tras los mástiles la luna, pensativa,
en las inquietas ondas su plenitud dilata;
y en el cielo invadido por la pereza estiva,
las estrellas fulguran como clavos de plata
¡Oh, sentirnos tan solos esta noche infinita,
cuando, acaso, un suspiro de
                  nuestra fe marchita
va a unirse al encantado rumor del oleaje!
Y emprender, agobiados, la penosa partida
sin que un blanco pañuelo nos de la despedida
ni haya una voz amiga que nos grite: ¡Buen viaje!

Meter: anapestic
VIII. PES.
by Jaroslav Vrchlický

My měli psa. Tak deset let žil s námi,
a věru měl nás rád i naše děti,
ty s ním si hrály a tak odrůstaly.
Teď začal churavět jak starý člověk,
byl zimomřivý, nežral, často skučel,
a jen ty jeho věrné, velké oči
to povídaly, kterak rád byl s námi.
Však musil jíti cestou všeho tvorstva,
jak též my jednou půjdem. – Tyto konce
jsou vždycky stejné a vždy stejně kruté.
Co píšu tyto řádky, jeho duše
kde bloudí teď? Kde jednou bude moje
i dětí mých, které s ním odrůstaly,
i všech nás pozděj. Slovo básníkovo
jsem nikdy necítil tak v hloubi srdce,
jak dnes je cítím. „Kam jde pes, kam duše?“

Meter: iambic
Tak nehleď na mne, zraky vábivé
by Marie Calma

Tak nehleď na mne, zraky vábivé
jak mužů hledí, spoutat chtějíce
pro letmou chvíli ženy líbivé,
jež o ně zachytí se smějíce,
než klesnou v kaluž temné ulice.
Když polibkem mne poutáš ke rtům svým,
chci cítit v doteku tvých drahých úst,
že mimo smysly, světem tajemným
jsem s tebou spiata, že mé duše vzrůst
je tebou podmíněn. Když přiblíží
se ke mně vášnivě tvůj lačný cit,
tu je mi, že kdos velký přihlíží,
by zvěděl, umíme-li pochopit,
že duše též se v naši nicotnost
neb v krásu naši smysly pohříží.
A Tajemný mi šeptá: všedna dech
ať lásky tvé se netkne, ve svých snech
i v životě buď čista, vyrůst nech
květ smyslů svorně s květem duše své
a zdob se jimi ve svátečních dnech.
Je láska sochařem a z krásy vzor
si tvoří z vosku, smysly nejprve,
a hotova-li, duchem teprve
tu podobu si vtesá ve mramor.
To velký Tajemný tak hovoří.
Já věřím! Voskovou jsem nádobou
v tvých rukou, s kyticí, v níž zahoří
nach máků vedle růže úbělu.
Mne nejkrásnější obdař podobou,
bych vázou byla, která k údělu
je vyvolena, vláhy zásobou
být květům, jež v ni láska ponoří.

Meter: iambic
PRAVDA. (XX.)
by Svatopluk Čech

Však ptáte se, co konal pěvec sirý?
On, oplakav uletlou nebes děvu,
spjal opět rohy porouchané lýry
a struny napjal k nadšenému zpěvu.
Leč, běda! Jaké divosměšné zvuky
z nich skříply, zařinčely tknutím ruky?
To znělo pitvorná jak tonů fraška,
jak chřestot rolniček na kukli šaška,
smích trpký, puklic rozpustilý třaskot
a jako vzduchem pádných důtek praskot.
Ach! marně rovná oblouk, sponu krátí
a struny ladí – nikdy nenavrátí
tu božskou hudbu minulého času,
ten souzvuk velebných a libých hlasů!
Pln hoře básník dlouho těkal v dáli,
na lidi zanevřev, šum borů hledal,
vzdech marný opáčely pusté skály,
když toužně náruč ku blankytu zvedal.
Však po čase v ruch života se vrátil
a když se rozhlédl v tom pustém reji,
ve smíchu hořkém divnou lýru schvátil:
„V ten mumraj příhodně tvé struny znějí!“
I vytepal z nich hudbu drsných hlasů
jak roje šotků pitvorných a ďasů,
jež rozletly se s divým skřekem, smíchem,
dav obsypaly deštěm ran a štilců,
líc nalíčenou drhly ostrým víchem
a rvaly masky s tváře potměšilců,
lež na všech stranách kopřivami žehly
a mnohdy v maso skorpionem šlehly.
Hle, jakýs blázen! Volají tu mnozí
a jiní poutem zpěvákovi hrozí,
a smíšky baví písně fraškovité;
však vlastenecký čilý nakladatel
ty verše nové získal za pakatel
a přidav spousty kreseb, čistě ryté
(neb u čtenářů našich každý brkne,
kdo chce je krmit pouhou péra prací
a literatura se záhy scvrkne
na bledý rámec skvostných illustrací),
spis doporučil ve prospektu chlubném,
po vlastech zarachotil reklam bubnem
a na dračku šla, z ruky v ruku letla
ta perná satirická na lež metla,
nad ranní kávou hltali ji lháři
a slzy smíchu splývaly jim s tváří...

Meter: iambic
KONEC SRPNA.
by Adolf Černý

Přehršli klasů v kadeřích,
za pasem kytici vřesu.
Léto jde v záři srpnové
poli a tišinou lesů.
Ještě plá sluncem vábný zrak,
časem to zahoří v oku,
ňadra se ještě kypře dmou,
svůdná zve linie boků –
ale již někdy se zahledí,
jako by v minulost létlo,
jak by se vzpomínkou vracelo
v čas, kdy vše růžemi kvetlo.
Při tom se lehce usmívá
na lid, jenž ze žní se vrací –
zdá se však, jak by ten úsměv hrál
tichounkou resignací...

Meter: dactylic
1L: Mit roten Feldmohnblüten
by Hermann Löns

Mit roten Feldmohnblüten
Hatt' ich dein Haar geschmückt,
Die roten Blumenblätter
Die sind nun alle zerdrückt.
Du bist zu mir gekommen
Beim Abendsonnenschein,
Und als die Nacht hereinbrach,
Da ließest du mich allein.
Ich höre die Stille rauschen
Und sehe die Dunkelheit sprühn,
Vor meinen träumenden Augen
Purpurne Mohnblumen blühn.

Meter: iambic
De La Galatea, Libro V, Damon
by Cervantes

Si el áspero furor del mar airado
por largo tiempo en su furor durase,
mal se podría hallar quien entregase
su flaca nave al piélago alterado.
No permanece siempre en un estado
el bien y el mal, que el uno y el otro vase;
porque si huyese el bien, y el mal quedase,
ya sería el mundo a confusión tornado.
La noche al día, y el calor al frío,
la flor al fruto van en seguimiento,
formado de contrarios igual tela.
La sujeción se cambia en señorío,
en placer el pesar, la gloria en viento,
«che per tal variar natura è bella».

Meter: iambic
- LIII -
by Lope de Zarate

Copia del Babilónico tumulto
irracional en las informes voces
tan legas que tú sólo las conoces
a ciegas docto, y tan certero a bulto.
Varón dificultoso por lo inculto
tus desalmados versos tan atroces
son, que sin pie sus números dan coces
que en esto eres el Arcade más culto.
Tú, tú, retú, que turbas la sincera
verdad, riscoso haciendo el fácil verso,
que produce la Vega de Pactolo.
Si por tu estilo todo se rigiera
redujérase a Caos el universo
fuera sombra la luz y ciego Apolo.

Meter: iambic
La gloria del proceso
by José Santos Chocano

Don Miguel de Cervantes me prestará su pluma,
para escribir mi nombre debajo del proceso
Quien me enseñó su idioma, me enseñará a estar preso:
también quiso abrumarlo la pena que hoy me abruma.
Insinuará él razones de sutileza suma
y aguzará ironías contra el destino avieso;
así, sobre las olas de mi iracundo acceso,
se mecerá su risa como una flor de espuma.
Maestro de los siglos, me ayudará a ser fuerte:
el día que los hombres quieran pesar mi suerte,
vendrá a mí esa figura caballerosa y alta;
y cuando el fiel severo del tribunal se exceda,
me tenderá Cervantes la mano que le queda
o arrojará a un platillo la mano que le falta.

Meter: anapestic
3. (U hrobu mladého kněze neb jinocha.)
by Jan Květoslav Klumpar

Již růži v Božím sadě,
Jež vnadou zkvítala,
Ach! v hrobovém smrť chladě
Tak časně ustlala.
Můj otče, drahá máti!
Setřete slzy své,
Ustaňte syna lkáti,
Jejž Bůh dřív k sobě zve;
Neb nezkvětlé růže květ,
Již smrť jest sklonila,
Tam dopěstí blažší svět,
By věčně pak žila.
Až nás pak nebe spojí
Tam v říši slunečné,
Tu smrť nás nerozdvojí
V slávě nekonečné,
Ve radosti věčné!

Meter: iambic
- C - Consuela el poeta la esperanza de su amor
by Joseph de Litala y Castelvi

Gime el Cielo, furioso el Ponto brama,
a los silbos del Borcas y del Noto,
y en la gavia el intrépido Piloto,
a los dioses del Mar humilde llama,
clama la chusma, y la ribera clama,
multiplicando en ansias, grande voto,
y en aquel de cristales alboroto,
la perla se concibe entre Ova, y Lama.
Clori, si en el furor de una tormenta,
cuando salpica blanca espuma el Cielo,
tan precioso tesoro se fomenta.
De hoy más gustoso vivirá el desvelo,
pues corriendo borrasca tan violenta
mi Amor, tendrá esperanza de consuelo.

Meter: polymetric
Duma při odletu ptáků.
by Adolf Heyduk

Zahalují sivé mraky
unavený sluncem svět,
květy mizí, ptáci tichnou,
v jižní kraje letí zpět.
Vrátí-li se? Kdož ti poví?
Jeť pták ptáku podoben,
jak rov rovu na hřbitově,
jak strom stromu, jak dni den.
Co ty ptáky v dálku vodí,
života je věčný ruch,
nikdo posud nepřekročil
čarodějný tvorstva kruh.

Meter: trochaic
A la injusticia
by Manuel de Zequeira y Arango

Al tribunal de la injusticia un día,
El mérito llego desconsolado,
A la deidad rogándole postrado
Lo que por sus hazañas merecía:
Treinta años de servicios exponía,
Diez batallas, herido, acreditado,
Volvió el rostro la diosa al desdichado
Y dijo: no ha lugar, con voz impía.
Mostró luego el poder sus pretensiones,
Y la ingrata a obsequiarlo se decide,
Aunque oye impertinentes peticiones;
Y cuando injusta al mérito despide,
Al poder por razón de sus doblones,
La deidad decretó: como lo pide.

Meter: polymetric
Von denen Sinnlichkeiten
 insgemein.
by Barthold Heinrich Brockes

Es mögen immerhin die Thier-Patronen dencken
Ob seh’ ein Frosch im Sumpf, wie wir, den Himmel lencken:
Ob wär’ ihm nichts als Anmuth und als Lust
Auf frischem Gras, im schwancken Rohr bewust:
Des Regens Uberfluß, des heitern Tages Schein
Ergösse sich und strahl’ üm und für ihm allein.

Meter: iambic
- CXXXVI - A don Felipe el Piadoso
by Argensola

En esa candidez, ilesa y pura,
que lisonjera en néctar se desata,
cuando sencilla y fácil, de la plata
a los labios traslada su dulzura.
La más gallarda edad, estar segura
no piense, que tal vez la muerte ingrata,
en la leche se mezcla y arrebata
juntas, edad, salud, vida y ventura.
Por cuán estrecho paso recibimos,
y damos el aliento alternamente,
pues queda como un átomo impedido.
¡Oh, vida!, ¡frágil bien! ¿Por qué vivimos
dudosos por instante, si pendiente
estás de un pelo en el licor caído?

Meter: iambic
Der Reitersmann
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Zu Rosse geschwind!
Jetzt reit' ich von hier.
Geschwind wie der Wind!
Wer reitet mit mir?
Frisch auf in das Feld!
Ich reite hopp hopp!
Einen Ritt um die Welt,
Hopp hopp hopp! im Galopp.
Mein Roß ist voll Muth
Und frißt doch kein Korn;
Ich bin ihm so gut;
Es geht ohne Sporn.
Mein Roß lieb' ich sehr:
Es thut was ich will.
Mag ich reiten nicht mehr,
Brr brr brr! steht es still.

Meter: iambic
Svobodo, ach, svobodo,
by Jan Neruda

Svobodo, ach, svobodo,
nevěsto ty moje,
ach jak krásné, spanilé
jsou ty líce tvoje!
Posetá vždy růžemi
vede cesta k tobě,
v zimě v letě vykvítají,
stejně v každé době.
Jakž by růže nebyly
povždy jako v ráji,
když nebohým milencům
z prsou vyrůstají.
Nebude-li dáno mně
si tě vydobýti,
dej mně aspoň, drahá má,
v cestu pohrobiti.
Dej, by růže prsou mých
nikdy nevybledla,
by co věčné znamení
jiné k tobě vedla!

Meter: trochaic
Kettenlied gesungen am Geburtstage des Hochwürdigen Großmeisters v. B*n
by Aloys Blumauer

Auf Brüder, und reicht euch die Hände!
Ein Räthsel ist Anfang und Ende
An unserer Kette dem Blick;
Von Osten aus gehen die Glieder,
Und kehren im Kreise dann wieder
Von Westen nach Osten zurück.
Doch hängen wir alle im Kreise
An Einem, der liebend und weise
Uns Brüder versammelt umher:
Und wenn wir die Kette dann schlingen,
So seh'n wir nach Osten, und singen:
Ihr Anfang und Ende ist – Er!

Meter: polymetric