PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Památce čtyřicátých narozenin Karla Havlíčka dne 30. října 1861.
by Václav Pok Poděbradský

Ejhle v zdobném rámci obraz čarokrásný,
jenž dojímá pozorovatelské oko!
Ejhle nebes blankyt, v úsměvu svém jasný,
jenž se klene nad zemí tou převysoko!
Tak se drahá Česká vlast nám objevuje,
neboť vše, co krásným, zdárným, mocným sluje,
v ní zas pučí znovu z starých kořenů
a zas jaré, silné konáry pne vzhůru;
národ zahání své síly Mořenu
a ubíjí dusící ho noční můru. –
Vstali jsme – buď Bohu dík vzdán! – z klamu ze sna,
procitli jsme k nové opět ku činnosti;
usmívá se žití národního vesna,
kynoucí nám zdarem lepší budoucnosti.
Rodní bratří, rodné sestry stojí k sobě,
jedním citem útroby jich naplněny,
jedna idea vše víže v nové době –
národností jsou všech prsa rozvlněny:
národností svatou, Bohem věčným danou,
národností mocnou, v dobru obětavou,
pro niž miliony co hrad z žuly stanou,
když si k cíli razit mají dráhu pravou.
Této naší Českoslávské národnosti
novověký obětník a hajitel,
naši slavné, blahodárné minulosti
křisitel a vlasti rezu hubitel
světlo světa spatřil přede lety čtyřiceti.
Co Čech zdárný vzrostl, květl, šířil
plody zralé velikého ducha svého,
kácel otroctví a chabá slabců předsevzetí
a v terč protivníků povždy trefně mířil,
hlásaje vždy pravdu z přesvědčení svého.
Ano známe, ctíme Havla Borovského,
víme, čím byl národu ten věrný vlasti syn;
hluboce želíme včasné ztráty jeho:
v němť jsme poznali, seč pevný, vlastenecký čin.
Při vznešeném ducha jeho oslavení
osiřelé Zdeňky jeho zpomínáme,
an v poklidném, svorném tomto besedění
s péčí se k ní co k národa dceři známe.
Tak se svůj ke svému vždy dle pravdy vine,
vždyť jen z poznání-se naše blaho plyne;
národ pak, jenžto svých velkých mužů ctí,
neoctne se nikdy v zhoubném bezcestí!

Meter: trochaic
PO LETECH.
by Karel Babánek

V kraj svého dětství jsem přišel,
abych se těšiti moh’,
za dnů těch mladosti dávných
čím kdysi těšil se hoch.
Stejné vše bylo, kraj stejný,
v paměti mé jak byl živ,
a přece jiné teď všecko,
jiné než bývalo dřív.
U cesty v stínu dvou stromů
ještě stál dřevěný kříž,
na kříži Kristus tam hlavu
jak by jen klonil teď níž.

Meter: dactylic
BALADA III
by Jiří Mahen

Pro tebe často píseň moje nezní,
neb mně se dechu někdy nedostává.
To hrdlo pevně štěstí naše vězní,
a hlava brání jeho tichá práva.
Nač by ti lhala píseň moje hravá,
když smutek náhlý nitro zalije?
Mně včera divná přišla zvenčí zpráva:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje.
Teď sedím, trpím. Snové přelíbezní
se rozprchli. Má duše není zdráva.
Tam venku vloček tanec graciésní
v mých prsou něhu temnou odpoutává.
Co chce ten výskot živlů, děs a vřava –
což srdce mé už ani nebije?
Nuž, uklidni se, vášni moje dravá:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje.
Pro tebe často píseň moje nezní.
Mne týrá příliš hlava tvoje plavá.
Rok dovedl jsem býti tady bez ní.
Leč nyní pro ni sníh mne zasypává.
Pták marně hrabe, marně křídly mává,
a náhle – klidný, skoro šťastný je –
a vzduchem chvěje píseň jara smavá:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje.
Proč na tvých rtech se náhle všechno vzdává?
Což mrzne také sněžná lilie?
O krásné zimě třeští moje hlava:
Pod sněhem pták se nejlíp ukryje!

Meter: iambic
Juk!
by Karel Sudimír Šnajdr

Ach, kdež jste, vy zlaté časy!
Když sem husy pásala,
Když sem na zelené louce
S hochy na juk hrávala.
Kterak jsem se umívala
Přechytře skovávati,
Tak že mě musyli často
Půl hodiny hledati.
Jen když Honzýček mě hledal
– Ach! což to byl hezký kluk! –
Tu jsem, an se ke mně blížil,
Z tichounka zašeptla – „Juk!“
Ač jsem dost se bránila,
Nepustil mne dřív, až jsem se
Hubičkou vyplatila.
Ach! kdež jste, vy zlaté časy!
Pryč, jak větry převějí!
A na juk již se mnou hoši
Hráti více nechtějí!
Y nu! dějž se vůle Boží!
Za to již andílků pluk
Na mne čeká, a když hoch ne,
Smrt ať na mne volá: – „Juk!“

Meter: trochaic
- 1424 - Libro III, ROSARDA
by Lope de Vega

La Esposa enferma, de su amor quejosa,
manzanas pide por remedio y flores,
y el alma con dulcísimos amores
en lo que ha de pedir está dudosa.
La enfermedad, no sólo peligrosa
de Eva, sino de tantos sucesores,
a las manzanas mira, y por mejores
juzga las flores que pidió la Esposa.
Dos Evas tuvo el mundo: la primera
pidió manzanas, flores la segunda
de la Vara que alzó del mundo el luto.
Virgen, en vuestro Fruto el alma espera:
Cristo es el fruto, y de esa Flor redunda:
sin Cristo no hay salud, sin flor no hay fruto.

Meter: iambic
POSLEDNÍ POZDRAV.
by Karel Mašek

Poslední chvíle až se ke mně schýlí,
ať šťastna je či ať je plna běd,
ať zmírám mlád, pln nadšení a síly
či omrzelý dlouhým vlekem let,
až uslyším své srdce volněj tlouci
a blízko uzřím Smrti chladný stín –
poslední pozdrav pošle z duše mroucí
jen Tobě, matko Praho, věrný syn!
Na klíně Tvém jsem narodil se k žití,
v něm zlaté štěstí dětské prožil jsem,
na srdci Tvém jsem počal myslit, sníti,
Tys probudila touhy v srdci mém,
z Tvých slavných stínů přišla Poesie
a léky lila duše do hlubin,
a proto každým dechem svojím žije
jen Tobě, matko Praho, věrný syn.
Vše sílu k činům, jichž si touha žádá,
a k bojům, jež se s žitím svádějí,
jen z Tebe ssála moje léta mladá,
jen z Tebe květ mi pučel nadějí;
za duše klid i každý zásvit blaha,
za plody práce, odvahu i čin
své zbožné vzdává díky Tobě, drahá,
jen Tobě, matko Praho, věrný syn.
A Tys mi byla láskyplnou matkou,
na jejíž ňadrech vždy jsem našel lék,
jež hojila mé žaly mluvou sladkou
a bludné duši přála útulek,
když opouštěl jsem marných tužeb scestí.
A k Tobě chýlil hlavu tíhou vin,
šel svěřit smutek svůj i svoje štěstí
jen Tobě, matko Praho, věrný syn.
Ó hrdým jsem, Ty srdce naší země,
že jsem Tvým synem, slavná pramáti,
a ona láska teprv zhyne ve mně,
až náruč smrti kdys mne zachvátí.
Kéž pak mi přáno za Tě padnout v boji –
tu složiv hlavu na Tvůj svatý klín,
by s požehnáním vydech duši svoji
jen Tobě, matko Praho, věrný syn!

Meter: iambic
Die Opferung.
by Johann Georg Scheffner

Du bist wie Paphia aus weißem Schaum gebohren,
Aus Muschelschalen stieg dein Leib so zart und fein,
Die Perle aber ward aus ihrem Schooß erkohren
Der jungfräuliche Stoff des feinen Geists zu seyn:
Du gleichst Cytheren, wenn der Grazien Hand sie schmückte,
Nur daß ihr Herz an Reiz lang nicht dem deinen gleicht;
Als ohne Gürtel sie dort Priams Sohn erblickte
Ward ihr der Schönheit Preiß im Apfel überreicht:
Doch Paris hätt' ihn Dir vor Venus hingegeben
Hätt er Dich gürtellos, verschämt, wie ich erblickt.
Ein Kuß nach zärtlichem unschuldgem Wiederstreben
Auf Höhn, die schwarz umdornt ein Rosenknospchen schmückt,
Ein Blick ins sanfte Thal das diese Hügel schaffen,
Und das an ein Gewölb von Atlasglätte grenzt,
Berauschten mich – ich fiel – da siegten Amors Waffen,
Die er, des Siegs gewiß, mit Myrthen schon umkränzt.
Da fieng er mich im Netz gewebt von jenen Bogen,
Der Stirn und Augen Schmuck, von lockigschwarzem Haar,
Das duftend, weich, bethaut den Wollust Thron umzogen,
Und führte mich erstaunt zum heiligsten Altar:
Den hatten Grazien mit seltnem Fleiß erbauet,
Und ihren Rosenmund beym Bau zum Riß geliehn.
Nach zarter Lippen Roth, mit Nektar überthauet,
Erschufen sie den Rand, den Altar zu umziehn;
Der Zunge, die der Witz beredsam dort beweget,
Glich hier ein Streif, der sich schmal und gefühlvoll bog:
Hier winkt ein Vorgebürg von Venus angeleget
Mit Mooß bedeckt, das sich kraus um den Altar zog.
Am Fuß lag unentweiht die wunderthätge Grotte,
Die vor unheil'gem Blick sorgfältig sich verschließt,
Vom Priester nur besucht der da dem Liebesgotte
Vertraut fruchtbringend Oehl in Opferschalen gießt.
Es rauscht ein Strohm aus ihr der oft die Gegend netztet
Und goldfarbklares Naß in seiner Urne hält,
Ein Purpurbach, dem Flut und Ebbe Luna setztet,
Und dann der Thau, der nur an Opfertagen fällt.
»hier« sprach der Gott zu mir, bist du bestimmt zu dienen,
Er sprachs, und stärkte mich zu seinem Priesterthum;
Ich pflickte von dem Mooß, ich sog es gleich den Bienen
Und roch den Balsamduft aus Amors Heiligthum,
Fieng an so Grottenwerk als Altar zu besehen,
Und kam ans feuchte Thor vor dem ein Vorhang hieng,
Der Wunsch das Heiligste des Tempels durchzuspähen,
Half mir beym ersten Schritt, der bis zum Vorhang gieng –
»verzagter Priester wie kannst du dich nicht entschließen,
Schmerzt dich des Opfers Tod? schrie Amor voller Wut –
Da scheut ich dann nichts mehr – der Vorhang ward zerrißen,
Und aus dem Heiligthum, o

Meter: iambic
ALEGORIE
by Jaroslav Vrchlický

Seděl mladý pastýř vedle šedé skály,
proti němu stařík – a oba v závod hráli,
syringy jich rty se stejně dotýkaly.
Ale jaký rozdíl, jaká různost zvuků!
Mladému vše hrálo jasném ve souzvuku,
že bys k polibku rty, k objetí vzpjal ruku,
takže v jeho písni, plné křepké síly,
hon kentaurů skalou, v řece víly,
hrdliček smích, ševel třtin se zrcadlily.
Zato v písni starce – jaká elegie,
tak jen vlna moře o břeh sirý bije,
tak jen zvadlý rákos v bahně lučin hnije,
tak jen vzdychá láska, poraněná v hloubi,
tak jen praská bolně, když se láme, choulí,
tak jen vetchý Tritón v zvětralý roh troubí.
Jedno slunce oba stejným žárem hladí,
píseň hocha žehá, píseň starce chladí.
Proč? Tu umění hrá, onu pouze mládí.

Meter: trochaic
Motto
by Moritz von Strachwitz

Der Schacher und das Memmentum,
Sie spreizen sich allwärts;
Wo spricht für Ehr' und Heldenruhm
Ein ritterliches Herz?
Doch, wen der junge Tatendrang
Zu kecker Wagnis zieht,
Der hört vielleicht zum Becherklang
Ein altes Heldenlied.
Mein Blut ist warm, mein Herz ist jung,
Gern läuft es fort mit mir,
Gern schwingt es der Begeisterung
Glutfarbiges Panier;
Es wühlt noch gern mit Kindessinn
Im alten Sagenwust:
Drum nehmt sie heut in Frieden hin,
Die bunte Märchenlust.

Meter: iambic
6. Daß Alles eitel sei
by Paul Fleming

Was, sprichst du, ist es wol, darauf du dich bemühst?
Kunst, Ehre, Reichtum, Lust, die Lüften gleich und Güssen
mit uns selbst schießen hin? Ich auch, Freund, bin geflissen
auf eben diesen Sinn, auf den du weislich siehst.
Ich weiß es mehr als wol, daß Alles eitel ist.
Wie aber kömmt es doch, daß wider unser Wissen
wir etwas, das nicht ist, doch schöne heißen müssen,
daß der ein Anders tut, ein Anders ihm erliest?
In Unvollkommenheit vollkommen werden wollen,
das machet unsern Sinn auf Neues so geschwollen,
erfüllet auf den Schein, am leichten Winde schwer,
an vollem Mangel reich. Wer kan von Herzen sagen:
Ich bin vergnügt in mir, weiß weder Lust noch Klagen.
Wie eitel Alles ist, der Mensch ist eitel mehr!

Meter: iambic
- CXCVIII -
by Lope de Vega

Faltaron con el tiempo riguroso
la torre a Faro, a Babilonia el muro,
a Grecia aquel milagro en mármol duro
de Júpiter Olímpico famoso;
A Caria aquel sarcófago amoroso
y a Menfis del Egipto mal seguro
las columnas que hoy cubre olvido escuro,
el templo a Efesia, a Rodas el coloso.
Pero cayendo con mayor ejemplo
la gran columna, que en virtudes y obras
las puso con plus ultra al fin del mundo,
torre, muro, coloso, estatuas, templo,
pierde, oh España; mas las mismas cobras
en el Tercero de tan gran Segundo.

Meter: iambic
Soneto
by Marcelino Menéndez Pelayo

Lágrimas rinden al varón robusto,
llanto derrama el ternezuelo infante,
lágrimas vierte el afligido amante,
llora el mendigo y el monarca augusto.
Porque es el llanto entre el placer y el gusto
recuerdo del dolor que va delante,
y en la copa del néctar espumante
mezclado con la dicha está el disgusto
En el pesar es dulce medicina,
que blanda cura las humanas llagas;
el llanto cava hasta la dura losa.
Rinda mi llanto, pues, madre Erycina,
cual suave filtro de hechiceras magas,
el pecho de Belisa desdeñosa.

Meter: polymetric
Julius Caesar, Act III, Scene II [Friends, Romans, countrymen, lend me your ears]
by William Shakespeare

Antony speaks at Caesar’s funeral

Friends, Romans, countrymen, lend me your ears.
I have come to bury Caesar, not to praise him.
The evil that men do lives after them;
The good is oft interrèd with their bones.
So let it be with Caesar. The noble Brutus
Hath told you Caesar was ambitious.
If it were so, it was a grievous fault,
And grievously hath Caesar answered it.
Here, under leave of Brutus and the rest
(For Brutus is an honorable man;
So are they all, all honorable men),
Come I to speak in Caesar’s funeral.
He was my friend, faithful and just to me,
But Brutus says he was ambitious,
And Brutus is an honorable man.
He hath brought many captives home to Rome,
Whose ransoms did the general coffers fill.
Did this in Caesar seem ambitious?
When that the poor have cried, Caesar hath wept;
Ambition should be made of sterner stuff.
Yet Brutus says he was ambitious,
And Brutus is an honorable man.
You all did see that on the Lupercal
I thrice presented him a kingly crown,
Which he did thrice refuse. Was this ambition?
Yet Brutus says he was ambitious,
And sure he is an honorable man.
I speak not to disprove what Brutus spoke,
But here I am to speak what I do know.
You all did love him once, not without cause.
What cause withholds you, then, to mourn for him?—
O judgment, thou art fled to brutish beasts,
And men have lost their reason!—Bear with me;
My heart is in the coffin there with Caesar,
And I must pause till it come back to me.

Meter: iambic
- LXVII -
by Argensola

Si aspiras al laurel, muelle poeta,
la docta antigüedad tienes escrita;
la de Virgilio y la de Horacio imita;
que el juglar del vocablo es triste seta.
Mas ni el heroico honor de la trompeta,
ni la lírica voz tu mente incita;
y como es tu caudal de hilo de pita,
tus versecillos son de cadeneta.
No muestres el envés de los vocablos,
ni los recalques en los labios tiernos;
que el diablo es bellacón, mas no ignorante.
Y pues te ha de llevar a los infiernos
ese ejercicio, indigno de un pedante,
no fuera malo granjear los diablos.

Meter: iambic
CREDO.
by František Sekanina

Jsem básník slunce, hvězdných konstelací,
květnatých lích a modrých dívčích zraků,
poeta štěstí, který za soumraku
do duší žen a leknínů se ztrácí,
jsem zlatá muška, která v květů vůni
nejliběj sní a nejraději trůní.
Jsem básník slunce... Celý svět mi hraje
paprsků snem a dovádivým svitem,
vše, co se tiše kmitne pod blankytem,
hranolem duše promítám v své háje,
kde v svatých ohních vznáší se mé Božství
nad oltáři a v bílých liljí množství.
Jsem básník nocí, kdy se hvězdy čistí,
srpnových nocí, plných mysterií,
k nim duše má jak v bibli chodí čísti
a jako červ se pod jich tichem svíjí –:
mně zdává se, vše tato bílá světla
že pro mne jen a pro mé dítě zkvetla.
Jsem básník studánek a tichých hladí,
kde jako tajemství se leknín chví,
kde bílé rusalky a fauni mladí
se honí v zášeří...
Kde jako anděl jásá nad potokem
má zlatá víla s azurovým okem.
Pojď, zlatá vílo, dej mi ručku v dlaň
a půjdem v kraj, kde bílé květy zrají,
kde božím slunkem stále jásá stráň
a v těžkých vůních mušky umírají –
pojď, měsíc vyšel, rybník počal zpívat –
budem se mlčky k svatým hvězdám dívat...

Meter: iambic
Soneto
by Diego Ramírez Pagan

Tras del arado y vacas a porfía,
la mano en el estaba refirmada
araba Filis una madrugada
orilla el Ebro al despuntar del día.
El viento los cabellos esparcía
de la cerviz de aljofar rodeada
tan blanca y es tan rubia y colorada
que el sol en su presencia no lucía.
Sus ovejas a caso repastaba
Vandalio, y al pasar vio la doncella,
y tanto de su vista se enamora
que dijo en voz que el monte resonaba:
nunca vide aldeana tanto bella,
ni bella jamás vi tan labradora.

Meter: iambic
PO LÉTECH.
by Ferdinand Tomek

Ach, jaké kraj náš podlehl to změně?!
Snad staly se tu divy,
že, kudy chodím, ptám se udiveně:
Jste vy to, rodné nivy?
Kam jen ty naše písně odletěly,
co pryč je od nás tlačí?
Dřív ozýval se jimi kraj náš celý, –
teď u nás mrtvo – k pláči – –
A přec-li někdy zpívat slyšíš v poli,
až v duši zamrazí tě:
z těch velkoměstských písní srdce bolí,
že zplakal bys jak dítě.

Meter: iambic
132. Laß los!
by Gerhard Tersteegen

Man mag sich üben, wie man will,
Will man nicht sich und alles lassen,
So wird das Herz nicht gründlich still;
Laß los, so kannst du Gott umfassen!

Meter: iambic
Al dolor – II
by José María de Aguirre

¡Ay dolor, ya me oprimes demasiado!
¡ay dolor, ya no puedo soportarte!
las fuerzas sin medir salí a esperarte
y mis fuerzas las tuyas han gastado.
Pensé luchar con ánimo menguado
frente a frente contigo y humillarte
¡temeraria ilusión! de parte a parte
tu garra el corazón me ha traspasado
Va desolada el alma, de vencida
huyendo temeraria el escarmiento
que victorioso tú con ella hicieras
Huye dolor o arráncame la vida;
mas en vano suplico y me lamento,
que si mataras tú dolor no fueras.

Meter: iambic
12. Noch ein Anders
by Paul Fleming

Es ist noch eben Zeit. Wir hätten bald versäumet
den lieben schönen Tag, weil uns zu süße träumet,
und wir was spat erwacht; es ist noch eben Zeit.
Gebt euch, geliebter Freund, gefangen, wie ihr seid!
Das Binden steht bei uns, gleichwie bei euch das Lösen.
Und gläubt: diß, was wir tun, geschicht aus keinem Bösen.
Viel kosten darf es nicht, nur daß man sagt noch heut':
ihr habt euch so gelöst, wie ihr gebunden seid.

Meter: iambic
Los padres y los hijos
by Ramón de Campoamor

Un enjambre de pájaros metidos
en jaula de metal guardó un cabrero
y a cuidarlos voló desde el otero
la pareja de padres afligidos
-Si aquí -dijo el pastor- vienen
                     unidos
sus hijos a cuidar con tanto esmero,
ver cómo cuidan a los padres quiero
los hijos por amor y agradecidos
Deja entre redes la pareja envuelta,
la puerta abre el pastor del duro alambre,
cierra a los padres y a los hijos suelta.
Huyó de los hijuelos el enjambre,
y como en vano se esperó su vuelta,
mató a los padres el dolor y el hambre.

Meter: iambic
SLZY.
by František Soldan

Tvoje horké slzy na zem dopadaly,
na zem dopadaly a tam vychladly.
Byl bych zlíbal oči, by se na mne smály,
ale na líbání byl Tvůj pohled zlý.
Nepřišla jsi líbat, přišla jsi jen plakat,
nepřišla’s jak jindy dát se milovat,
ani ve svou náruč nepřišlas mne lákat,
přišla jsi sem leda nad minulým lkát.
Smutná slova mělas na jazyku leda,
smutné pohledy jen jitřily můj žal,
oči pláčem rudé, líčka hořem bledá,
nutily mne skoro, bych i já plakal.
A když odešla jsi, čelo zachmuřeno,
když už i v Tvých očích zašel slzí sled,
po zemi jich bylo plno roztroušeno...
Ani zem nechtěla vypiti je hned.

Meter: trochaic
XxXII.
by August von Platen

Und fühlte mich fürder gezogen,
Die Gassen verließ ich, vom Wächter bewacht,
Durchwandelte sacht
In der Nacht, in der Nacht,
Das Thor mit dem gothischen Bogen.
Der Mühlbach rauschte durch felsigen Schacht,
Ich lehnte mich über die Brücke,
Tief unter mir nahm ich der Wogen in Acht
Die wallten so sacht
In der Nacht, in der Nacht,
Doch wallte nicht eine zurücke.
Es drehte sich oben, unzählig entfacht,
Melodischer Wandel der Sterne,
Mit ihnen der Mond in beruhigter Pracht,
Sie funkelten sacht
In der Nacht, in der Nacht,
Durch täuschend entlegene Ferne.
Ich blickte hinauf in der Nacht, in der Nacht,
Ich blickte hinunter auf's Neue:
O wehe, wie hast du die Tage verbracht,
Nun stille du sacht
In der Nacht, in der Nacht,
Im pochenden Herzen die Reue!

Meter: polymetric
Por tu musa
by Delmira Agustini

Cuando derrama en los hombros puros
de tu musa la túnica de nieve,
yo concentro mis pétalos oscuros
y soy el lirio de alabastro leve
Para tu musa en rosa, me abro en rosa;
mi corazón es miel, perfume y fuego,
y vivo y muero de una sed gloriosa:
tu sangre viva debe ser mi riego.
Cuando velada con un tul de luna
bebe calma y azur en la laguna,
yo soy el cisne que soñando vuela;
y si en luto magnífico la vistes
para vagar por los senderos tristes,
soy la luz o la sombra de una estela

Meter: polymetric
Nezvaní hosté.
by Václav Antonín Crha

Pán i čeleď tvrdě spali,
i ten prorok, kohout, spal,
když se přes sousední střechy
celý zástup koček bral.
Do předsíně panské přišly
ku zpěváckým závodům;
mohl by však z jejich zpěvu
člověk přijít o rozum.
Morous, co je Mourkův tatík,
dával takt až běda jak,
a z obou stran pomáhá mu
zpívat kotě nebožák.
A už tančí všecky kočky,
skáčou, dupčí ze všech sil,
kňučí, prskaj’, hrabou, škrabou,
až se sám pán probudil.
Chytne klacek, po tmě skočí
do vedlejší světnice,
mlátí klackem, zvrátí stolek
rozbije si sklenice.
Klopýtne přes vlastní nohy,
vyrazí si zuby dva,
hodiny si strhne ze zdi:
„Přenáhlenost škodívá.“

Meter: trochaic
Soneto
by Juan Bautista de Mesa

Cansado de sufrir mi sufrimiento,
muerta de sus desdenes mi esperanza,
cierto de que en mi mal no habrá mudanza,
y ronco de esparcir quejas al viento.
Llamé la muerte, de morir contento,
si tanto bien un desdichado alcanza,
que aun de morir no tiene confianza,
sólo por ser alivio a su tormento.
Mas de mi triste estado condolida,
llegó la muerte, y yo llegué a la muerte,
y estorbómela el gusto de morirme;
porque con este sustenté la vida
¡Oh nunca y vista desdichada suerte,
que lo que quiero venga yo a impedirme!

Meter: iambic
6.
by Adolf Friedrich von Schack

In deines Auges klare Quelle
Taucht sich mein Geist wie in ein Bad;
Die Welt strahlt ihm in reinrer Helle,
Wenn er in ihr vom Staub geklärt sich hat.
Er schwebt dahin mit lichter Schwinge,
Als ob erstanden aus dem Grab;
Durchsichtig werden ihm die Dinge;
Bis auf den tiefsten Grund schaut er hinab.
Was vor Jahrtausenden gewesen,
Wie was in Zukunft unser harrt,
Kann er in
Und alles doch ist holde Gegenwart!

Meter: iambic
1L: Fern in leisen, dumpfen Schlägen
by Emanuel Geibel

Fern in leisen, dumpfen Schlägen
Ist das Wetter ausgehallt,
Und ein goldner Strahlenregen
Flutet durch den feuchten Wald.
Wie am Grund die Blumen funkeln!
Wie die Quelle singt im Fall!
Silbern aus den tiefsten Dunkeln
Blitzt das Lied der Nachtigall.
Ach, und in dem süßen Schallen,
In dem Glanz durchs lichte Grün,
Herz, erkennst du in dem allen
Nicht dein eigen selig Blühn?
Laß dein Singen denn und Preisen
Und in Andacht lausche zu,
Wie der Frühling deine Weisen
Doch noch schöner spielt als du.

Meter: trochaic
MOTIVY Z LIBOSADU. (VIII.)
by Irma Geisslová

Ó jakých slastí heboučkých
dech vánku do mé hrudi svál!
keř jasmínový nade mnou,
a slavík tluče opodál.
I skřivan dosud šveholí
tam v červánkové výši,
kol mír, i šumot umlknul,
i topolové tiši.
Nuž, sladká země, dobrou noc!
šeř pluje hloubí vesmíra –
a večernice vychází –
jak když se nebe otvírá.

Meter: iambic
- CXXXVIII - A don Martín de Bolea y Castro
by Argensola

Aunque el bélico pecho y animoso
de tal manera a Orlando le ha ensalzado,
que está en suprema cumbre levantado,
pues en todo ha salido victorioso,
no menos por tu pluma fue dichoso,
Orlando en ser de ti tan celebrado,
que tanta fama y gloria has tú alcanzado,
cuanta él con ser en armas valeroso.
El postrimero límite y subjeto,
donde otros no pudieron allegarse,
desde allí comenzó tu vuelo altivo:
ha hallado don Martín tu gran conceto
entre furia y amor determinarse:
dio este corte y falló superlativo.

Meter: polymetric
3.
by Heinrich Heine

Während solcherlei Beschwerde
In der Unterwelt sich häuft,
Jammert Ceres auf der Erde.
Die verrückte Göttin läuft,
Ohne Haube, ohne Kragen,
Schlotterbusig durch das Land,
Deklamierend jene Klagen,
Die euch allen wohlbekannt:
»ist der holde Lenz erschienen?
Hat die Erde sich verjüngt?
Die besonnten Hügel grünen,
Und des Eises Rinde springt.
Aus der Ströme blauem Spiegel
Lacht der unbewölkte Zeus,
Milder wehen Zephirs Flügel,
Augen treibt das junge Reis.
In dem Hain erwachen Lieder,
Und die Oreade spricht:
›deine Blumen kehren wieder,
Deine Tochter kehret nicht.‹
Ach wie lang ist's, daß ich walle
Suchend durch der Erde Flur!
Titan, deine Strahlen alle
Sandt ich nach der teuren Spur!
Keiner hat mir noch verkündet
Von dem lieben Angesicht,
Und der Tag, der alles findet,
Die Verlorne fand er nicht.
Hast du, Zeus, sie mir entrissen?
Hat, von ihrem Reiz gerührt,
Zu des Orkus schwarzen Flüssen
Pluto sie hinabgeführt?
Wer wird nach dem düstern Strande
Meines Grames Bote sein?
Ewig stößt der Kahn vom Lande,
Doch nur Schatten nimmt er ein.
Jedem sel'gen Aug' verschlossen
Bleibt das nächtliche Gefild',
Und solang der Styx geflossen,
Trug er kein lebendig Bild.
Nieder führen tausend Steige,
Keiner führt zum Tag zurück;
Ihre Träne bringt kein Zeuge
Vor der bangen Mutter Blick.«

Meter: trochaic