PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LÍTOST.
by Emanuel Lešehrad

Je teskno. Vánky šumějí
ve stromech. Ticho v aleji.
Má pohádková nálada
se dívá oknem na lada.
Ve tmách se pasou jeleni
ve smaragdové zeleni...
Za šedým vrškem zazněly
dva ironické vystřely.
Jeleni v lese zmizeli,
jen laňka zbyla v jeteli,
jež hlavu teskně obrací
stranou, kde stojí pytláci.

Meter: iambic
LÉTO V ZLATĚ
by Otakar Theer

Mladé rusé přástevnice
zlato sypou v slunečnice,
zahrady jsou zlata plny;
mladé rusé přástevnice
pavučiny zlaté vlny
předou, předou zpívajíce.

Meter: trochaic
Ii.
by Charles Baudelaire

Wir ahmen Kreisel nach und Ball in ihrem Schwirren
Und ihrem blinden Tanz; denn selbst im Schlummer nagt
Die Neugier uns das Herz und läßt uns weiter irren,
Grausamem Engel gleich, der Sonnen peitscht und jagt.
O sonderbares Glück, das stets verschiebt die Ziele,
Das, weil es nirgends ist, uns überall erscheint!
So daß der Mensch, der nie satt wird am tollen Spiele,
In ruhelosem Lauf Ruhm zu erjagen meint!
Ein Fahrzeug ist der Geist, das dreigemastet steuert
Zum Lande seines Glücks. – Schau auf! tönt's längs dem Schiff;
Vom Mastkorb hallt ein Ruf, von Wahnsinn angefeuert:
Glück ... Liebe ... Ruhm! O Fluch! Er ist ein Felsenriff.
Ein jedes Eiland, das der Mann auf Wache kündet,
Erscheint ein Eden uns, das das Geschick verhieß,
Und unsre Phantasie schaut dort ihr Reich begründet,
Bis eine Klippe nur im Morgengraun sich wies.
Ihn, dessen Wünsche nur erträumten Landen gelten,
Sprecht, soll man fesseln ihn, ihn werfen in die See?
Den trunknen Seemann, den Entdecker neuer Welten,
Die spiegelnd in der Flut verschärfen unser Weh?
Gleichwie ein Vagabund durch Schmutz und Dunkel hinkend,
Die Nase in der Luft, sich Paradiese malt;
Sein Blick schaut überall ein Capua, wo blinkend
Ein ärmlich Talglicht aus zerfallner Hütte strahlt.

Meter: iambic
394. Okoslepný oblak, jenž ji slonil,
by Jan Kollár

Okoslepný oblak, jenž ji slonil,
Odchvěl anjel vůdce ohebně,
Pak zde nechal mne a služebně
Při odchodu koleno své sklonil;
Můj zrak selzy tiché slasti ronil,
Ona shlédne na mne tužebně,
An hlas přívětivý velebně
Z mateřských ust jejích takto zvonil:
Vítej dcerko, v království mém vítej!
Poď a dříve každou ulici,
Louku i háj nebe toho slítej;
A co uzříš, přátelům svým maluj,
Potom pak se na mou pravici
Posaď zde a spolu se mnou kraluj.

Meter: trochaic
- 17 - Pregonase el poeta porque no se halla a sí mismo
by Lope de Vega

Quien supiere, señores, de un pasante
que de Juana a esta parte anda perdido,
duro de cama y roto de vestido,
que en lo demás es blando como un guante;
de cejas mal poblado, y de elefante
de teta la nariz, de ojos dormido,
despejado de boca y mal ceñido,
Nerón de sí, de su fortuna Atlante;
el que del dicho Bártulo supiere
por las señas extrínsecas que digo,
vuélvale al dueño, y el hallazgo espere;
mas ¿qué sirven las señas que prosigo,
si no le quiere el dueño, ni él se quiere?
Tan bien está con él, tan mal consigo.

Meter: polymetric
- LVI -
by Fernando de Herrera

Salen mil pensamientos al encuentro
cuando estoy más ajeno, y pueden tanto
que a pena de mis males me levanto
y ya me hallo en el peligro dentro.
Sin recelo mi afrenta sigo y entro
osando, o ciego error, para más llanto,
y aunque me esfuerzo, al fin no puedo cuanto
debo en tantas mudanzas con que encuentro.
No es la tristeza ni el dolor quien hace
la guerra que padezco de mi daño,
que el mal no espanta a quien lo tiene en uso.
El bien que temo y dudo me deshace,
que yo sé bien por el ausente engaño
juzgar de este presente el fin confuso.

Meter: iambic
14.
by Friedrich von Logau

Was aussen heisset Schutz,
Das heist von innen Nutz.
Diß lehrten uns drey Jahr,
Es sey gar eigen wahr.
Drum lerne, Landsmann, lern,
Ob Schale sey der Kern.

Meter: iambic
Chvilka snění.
by Jaroslav Vrchlický

Kde splítá síť se tratí tramwaye
a elektrická dráha projíždí,
kde věčný ruch a šum a lidu sběh,
já nedávno se, chodec zpozdilý,
– byl večer mlžný, matné světlo lamp
se na chodnících třáslo míhavě, –
na jednom právě místě zastavil,
o třicet let mne zpátky unesla
má upomínka. Zde byl konec Prahy.
Ta ulice i v pravé poledne
vždy tichá byla; skoro bez dlažby,
kol tísnily se domy přihrblé
s barokní kružbou černých lomenic
a úzké průjezdy a nízká okna,
a za jedním z těch – čtyřpatrový činžák,
kde ve falešné renaissanci dnes
v své pýše vévodí – já bydlil, hoch.
Zde někde as to okno bývalo,
zde bába poloslepá na výstupku
vždy sedala a věčně pletla dál.
Ruch města z daleka sem nedoleh’,
pár kroků jen a byl jsi u řeky,
ta nebyla v svor spjata nábřeží,
jen ohrady zde čněly k obloze
a voněly vždy zvláště po dešti
pozdravem sladkým lesů šumavských.
Na řece vory, mostu nebylo,
jen primitivní přívoz na Smíchov,
zřím výběrčího budku posavad,
zde hlučno v neděli jen, k výletům
kdy scházel se tu pestrý lidu dav.
Sem často uprchl jsem po škole,
zde boby do jamky jsme házeli
a hrůzo! špačka tloukli vesele.
Sem zbloudil pouze voják s kuchařkou
neb tajná láska, jistě nešťastná!
Leč kdo se o ty staral, hráno dál.
Tak snil jsem – V sluch mi padl drsný hlas
a signal tramwaye – jen prudký skok
mne spasil na chodník. Můj prchl sen.

Meter: iambic
Přemýšlení o přírodě. (I.)
by Antonín Koukl

To jistě hříchem není,
že přírodě jsem nevzplál písní jásavou,
bych ve svém prostém snění
víc nebyl nadšen lidstva oslavou.
Já povždy budu žíti
v takovém s přírodou a lidstvem poměru,
že v oné obdiv uzřím,
však v lidstvu štěstí, naděj, důvěru.
A jest-li sklamán budu,
té viny tíž přírody klesne na váhu:
proč ona tedy lidstvu
takovou uštědřila povahu?

Meter: iambic
III  Je krásný les ve hnědé, žluté, rudé,
by Stanislav Kostka Neumann

Je krásný les ve hnědé, žluté, rudé,
má slunce ještě vůli zahřívat,
nu, a já hřeji tělíčko své chudé
na cestě doubím, které mám tak rád.
Života štěstí, slyším zpívat štěstí
ve větru, jímž mne podzim celuje
a jenž si lesem volnou cestu klestí,
že listí směje se a tancuje.
A myslím na všechno, co ještě snesu,
na rány, polibky a naděje...
Až zemru, zaneste mě v náruč lesu,
tam ztuhlé srdce znova okřeje.

Meter: iambic
Co jsme rádi měli...
by Jaroslav Vrchlický

Co jsme rádi měli – věčné jest,
kvítí barvu má i světlo hvězd.
Co jsme rádi měli – u všech cest
čeká na nás, zůstane vždy, s námi jest.
Co jsme rádi měli – nechť náš trest,
vždy je sladké, vždy je s námi, věčné jest!

Meter: trochaic
A ROMAN JOVEN
by José Hernández Gavira

Se secarán las rosas del tributo
Postumo en homenaje al cuerpo inerte;
Y luego, el tiempo borraría el luto
Conque boy encubre el corazón la muerta
Poco a poco, la humana pleitesía
Te hundirá en el abismo del olvido,
Y en brazos del dolor la poesía
En lo infinito elevará su nido.
Mas, siguiendo la ley de nuestra vida
Que en el caos renace florecida,
Como un bello poema de Beethoven
En la página de oro de la historia
Se escribirá tu bella ejecutoria
Consagrada por tu alma noble y joven.

Meter: polymetric
by Johann Wolfgang von Goethe

Bulbuls Nachtlied, durch die Schauer,
Drang zu Allahs lichtem Throne,
Und dem Wohlgesang zu Lohne
Sperrt er sie in goldnen Bauer.
Dieser sind des Menschen Glieder.
Zwar sie fühlet sich beschränket;
Doch wenn sie es recht bedenket,
Singt das Seelchen immer wieder.

Meter: trochaic
Dnes tak divně zpíváš, lese,
by Adolf Heyduk

Dnes tak divně zpíváš, lese,
a přece tu píseň znám,
hovor, list co vede suchý,
nese mysl do předtuchy
i k pradávným hodinám.
Listí padá, lidstvo padá –
ach ty, lide můj, o věř,
by tě bouře neurvala,
při právu stůj jako skála,
štít a meč a šišák beř!
Budiž obrem velikánem,
a tvůj ukalený hrot,
odvaha buď s pevnou vůlí,
tím pak odhodlaně půli
hada rozkacených rot!
A vy, rytířové písní,
opásejte zvučnou hruď,
každé zlovo svitni mečem,
a to pouto, které vlečem,
padni v prach a pluhem buď!

Meter: trochaic
1L: Blume, du stehst verpflanzet, wo du blühest,
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Blume, du stehst verpflanzet, wo du blühest,
Werth, in dieser Beschattung nicht zu wachsen,
Werth, schnell wegzublühen, der Blumen Edens
Bessre Gespielin!
Lüfte, wie diese, so die Erd' umathmen,
Sind, die leiseren selbst, dir rauhe Weste.
Doch ein Sturmwind wird (o er kömt! entflieh du,
Eh er daherrauscht,)
Grausam, indem du nun am hellsten glänzest,
Dich hinstürzen! allein, auch hingestürzet,
Wirst du schön seyn, werden wir dich bewundern,
Aber durch Thränen!
Reizend noch stets, noch immer liebenswürdig,
Lag Clarissa, da sie uns weggeblüht war,
Und noch stille Röthe die hingesunkne
Wange bedeckte.
Freudiger war entronnen ihre Seele,
War zu Seelen gekommen, welch' ihr glichen,
Schönen, ihr verwandten, geliebten Seelen,
Die sie empfingen,
Dass in dem Himmel sanft die liedervollen,
Frohen Hügel umher zugleich ertönten:
Ruhe dir, und Kronen des Siegs, o Seele,
Weil du so schön warst!
So triumphirten, die es würdig waren.
Kom, und lass wie ein Fest die Stund' uns, Cidli,
Da sie fliehend uns ihr erhabnes Bild liess,
Einsamer feyren!
Samle Zipressen, dass des Trauerlaubes
Kränz' ich winde, du dann auf diese Kränze
Mitgeweinte Thränen zur ernsten Feyer
Schwesterlich weinest!

Meter: polymetric
325. Na nevšímavého sobka.
by Matěj Josef Sychra

Pokusým se, jestli z srdce tvého ledu
Několik předc jisker lásky nevyvedu.
Dotud hodlám všemi smysly křesati,
Až se zastydíš tím ledem zůstati.

Meter: trochaic
15. An die Einsamkeit
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Einsamkeit, sanfter Trauer Labsal! Amme
Jedes tiefen Gefühls! In deinem Schoße
Ruh' ich, wie in buschiger Bucht der stille
Friedliche Nachen.
Hier, wo der schaumumwölkte Bach vom Felsen
Schmilzt, dann perlend zerspritzt und Kühlung dampfet,
Daß die Weidenstauden umher im Taustaub
Schwankend erschauern,
Hier will ich weilen! Hier ist's traut und heimlich;
Friede sänftigt des vollen Busens Wallung;
Jede Sorg' entschlummert zu süßen Träumen;
Hier will ich weilen!
Aber was schimmert durch die regen Blätter?
Ist's ein Schleier? – Sie ist's! Ich folg', ich folge!
Zürne mir nicht, Einsamkeit, du Vertraute!
Kannst uns begleiten!

Meter: polymetric
Já nechci nikdy pivo pít,
by Jan Neruda

Já nechci nikdy pivo pít,
chci červené jen víno,
po pivě bývá v myšlénkách
mých skoro strašně líno.
Pro pivo v českém pokroku
jde vše až hrůza líno,
a chcem-li pomoct lidstvu dál,
nuž víno – víno – víno!

Meter: iambic
Still!
by Cäsar Flaischlen

Tiefstiller dunkler Schlaf
sinkt über meinen Tag,
daß ich nichts hoffen mehr,
nichts fürchten mag!
Das ganze Leben ...
ich entsinne mich kaum,
war es froh, war es traurig?!
Alles wird Traum ...
Es ist eine Wiege,
von heimlicher Hand
leise geschaukelt
an Grabesrand!
Still! ... Still!

Meter: iambic
JOSEFOVI M.
by Josef Václav Frič

Pepíku! když jsme se spolu procházeli
po mohyle otců, po té hoře bílé,
těšíce tam písní duchy nám tak milé,
když jsme na tu zpoustu smutně pohlíželi –
Tu jsme malý pomník z rumu naházeli;
na srdce mi tam jsi padnul roztoužilé,
o spojené pak se umluvivše síle
v utěšenější jsme kraj se provázeli.
Jak ta kamenitá. půda v sobě chová
nejvzácnější krev a slzy nejvřelejší,
tak i to tvé srdce na pohled nevábné –
Nehalí se v purpur a kmenty hedvábné,
aniž hledáš sladká uhlazená slova,
a přece jsi zůstal brat mi nejvěrnější!

Meter: trochaic
Persepolis.
by Jaroslav Vrchlický

Zeď obrovská na pláni písčité,
zem pod ní dlaždicemi pokrytá,
jež skobami jsou spjaty – pro věčnost,
a mezi těmi v dlouhých trhlinách
se chytlo bodláčí neb aloe,
a v stínu jeho, samy plaché stíny,
se honí ještěrky. Noc kolem jde
a hvězdy v tůň se noří ethernou
jak světla vločky s šatu andělů,
jenž lítali kdys tudy před časy
k anachoretů tichým chatrčím,
by zachytly se v mlze večerní.
Zdi středem vystupuje schodiště,
je šíré, prostranné a nádherné,
sta stupňův tmí se, takže v oblacích
zdá tratit se, ty stupně obrovské
jsou sešlapány, vydrobeny; teď
jen chodí přes ně stíny oblaků.
Však druhdy! – jenom přimhuř oko své –
a uzříš dlouhé táhnout průvody:
všech barev lidi v pestré směsici,
sta velbloudů, sta slonů, antilop
sta vějířů protkaných perlemi,
sta satrapů, jenž sklánějí svou šíj
před králem, v palankinu jako bůh
jenž trůní zakryt dýmem kadidla,
lvi spoutaní po stranách jeho jdou
a tisíc jícnů vyzlacených trub
se zvedá proti slunci – jeden žár!
A s hlavou nakloněnou naposled
jdou nahé ženy, cizí královny
od břehů Indu, květy Iranu;
a prachu zářný sloup vše zakrývá,
vše přeletí – a tichá jest zas noc.
Na příkré zdi se trosky zvedají.
Byl palác to – teď pustá ruina
a stranou sloupy v dálku tratí se,
jak ve bahnitých často krajinách
na jedné noze stojí čápů řad.
Sloup jeden stojí sám jak velekněz;
kus římsy na něm zůstal s obou stran,
jak ruce kněz by proti slunci vztáh’.
Ó náhodo, v té trosce zbyli lvi
jen z kamene a večer při hvězdách,
když lvové živí chodí ke zdrojům
a scházejí po stupních zbortěných
a řvou, tu zdá se, jak lvi kamenní
by s nimi začli řváti o závod,
sta hromů chraptivých v tom hlase zní.
Nic – spousta zdí a ticho zase kol,
a v dálce jitro ospalé se zvedá.
Kdes daleko jest ještě slunce zář
a cítíš, jak juž pálí – jako dny
jdou beze stopy věky okolo,
ty trosky spějí a ta poušť jen zívá.

Meter: iambic
- XXX -
by Franciscode Aldana

Otro aquí no se ve que, frente a frente,
animoso escuadrón moverse guerra,
sangriento humor teñir la verde tierra
y, tras honroso fin, correr la gente;
éste es el dulce son que acá se siente:
«¡España, Santiago, cierra, cierra!»,
y por suave olor, que el aire aterra,
humo de azufre dar con llama ardiente;
el gusto envuelto va tras corrompida
agua y el tacto sólo palpa y halla
duro trofeo de acero ensangrentado,
hueso en astilla, en él carne molida,
despedazado arnés, rasgada malla...:
¡oh, sólo de hombres digno y noble estado!

Meter: iambic
Eva
by Antonio Ros de Olano

Era, el Edén: la Creación, naciente,
tipos aislados del Autor divino,
y el Arte vislumbraba su destino
en la forma inicial de la serpiente.
Abrió la rosa al margen de la fuente:
mujer desnuda, en plácido camino,
llegó a mirarse el rostro peregrino
al limpio espejo de agua transparente.
Entonces fue la femenil flaqueza;
primera envidia, en donde el Arte cupo
enmendar la infantil naturaleza.
Eva la flor en su cabello supo
prender, y fueron de la ideal belleza
la mujer y al rosa el primer grupo

Meter: iambic
62. Über Chrysoglossen
by Paul Fleming

Es sei! Ich habe Trost von ihrer Gunst gehabt,
der süßen Lieblichkeit mit halber Lust genoßen;
wer aber denkt auch das, was drunter war verschloßen;
wie bald ihr, Schmerzen, doch die Freuden untergrabt,
und wie ihr, wenn ihr kompt, so langsam wieder trabt?
Wer mißt die Tränen auch, die ich um sie vergoßen,
die zweien Strömen gleich von beiden Augen floßen,
wie manchen Herzensstoß, ihr Seufzer, ihr mir gabt?
Itzt seh' ich, daß es sind Kupidos alte Possen.
Der Pfeile hat er viel von anfangs her verschoßen,
die er ihm schneidet selbst, selbst fiedert, selbsten schabt.
Er gehe nun auch hin und sage
was mich vor so erfreut, macht itzt mich so verdroßen,
sie kränket mich so sehr, als sehr sie mich gelabt.

Meter: iambic
[wie lieblich ist der Sonne Schein]
by Friedrich Rückert

Wie lieblich ist der Sonne Schein,
Wie lau der Lüfte Flut!
Wie könnt' ein Herz nun fröhlich sein,
Das hätte Freudenmuth.
Mein Herz, und hätt' es Freudenmuth,
So sollt' es fröhlich sein;
Es dringt der Sonne Liebesglut
So schmeichelnd auf mich ein.
Du dringst auf mich vergebens ein
Mit deiner Liebesglut;
Ich soll und darf nicht fröhlich sein,
So leid es auch mir thut.
Ich kann, so leid es auch mir thut,
Und mag nicht fröhlich sein;
O Sonne, wenn du's meinest gut,
So lade mich nicht ein!
O Sonne, lade mich nicht ein,
Du meinest es so gut,
Allein du weckest nur die Pein,
Die mir im Herzen ruht.
Die Pein, die mir im Herzen ruht,
Erweckst du diese Pein,
So wird kein andres frohes Blut
An dir heut' fröhlich sein.
Doch laß mit dir heut fröhlich sein
Nur jedes frohe Blut,
Und mich im Dunkeln laß allein
Ausbrüten diese Brut.
Ausbrüten diese Schmerzensbrut
In Schmerzen ganz allein,
Mir hilft dazu nicht laue Flut
Von Luft und Sonnenschein.

Meter: iambic
17.
by Andreas Gryphius

Des strengen richters buch/ das buch so voll von sünden
Voll vbermachter schuld in dem viel tausend pfund
Ein jeder seele hatt/ mitt welcher alle stund
Der hochergrimbte Gott/ sich rechtlich ab will finden/
Das buch für welchem mir mus Geist vnd leben schwinden
Für dessen anblick nur sinckt alle krafft zu grundt
Herr Bruder weist vns hier ewr wolberedter mundt;
Mitt diesem der vns kan von dieser noth entbinden.
O woll dem/ der bey zeit nimbt seine sach in acht/
Der eh wird citirt/ ihm den zum freunde macht/
Der diese schwartze schrifft kan durch sein blut cassiren.
Woll euch der ihr vns itzt so trewlich warnt vnd weist.
Ihr Gottes trewer knecht/ den sein Genaden Geist
Entfreyt von aller schuld zum leben wird einführen.

Meter: iambic
1L: Die Mutter plagte ein Gedanke.
by Wilhelm Busch

Die Mutter plagte ein Gedanke.
Sie kramt im alten Kleiderschranke,
Wo kurz und lang, obschon gedrängt,
Doch friedlich beieinander hängt.
Auf einmal ruft sie: Ei, sieh da,
Der Schwalbenschwanz, da ist er ja!
Den blauen, längst nicht mehr benützten,
Den hinten zwiefach zugespitzten,
Mit blanken Knöpfen schön geschmückt,
Der einst so manches Herz berückt,
Ihn trägt sie klug und überlegt
Dahin, wo sie zu schneidern pflegt
Und trennt und wendet, näht und mißt,
Bis daß das Werk vollendet ist.
Auf die Art aus des Vaters Fracke
Kriegt Fritzchen eine neue Jacke.
Grad so behilft sich der Poet.
Du liebe Zeit, was soll er machen?
Gebraucht sind die Gedankensachen
Schon alle, seit die Welt besteht.

Meter: iambic
1L: O strömt herein, ihr milden Frühlingslüfte,
by Betty Paoli

O strömt herein, ihr milden Frühlingslüfte,
Und tröstet mich in meiner Krankenzelle!
Herein, o West! du flüchtiger Geselle!
Herein ihr Strahlen und ihr Blumendüfte.
Sonst sucht' ich euch im Berg- und Felsgeklüfte,
Im Thalesgrund und an dem Waldesquelle,
Jetzt aber fleh' ich: Kommt zu meiner Schwelle
Und scheucht hinweg den dumpfen Hauch der Grüfte
Soll mir des ernsten Engels Ruf erschallen,
So laßt, eh' ich dem Todesstreich erlegen,
Noch eure holden Schimmer auf mich fallen!
Wenn nicht, so laßt es tief ins Herz mich prägen,
Wie es doch schön und herrlich hinzuwallen
Auf einer Welt voll Frühlingsglanz und Segen!

Meter: iambic
Sonnet VII
by Hartley Coleridge

Is love a fancy, or a feeling? No.
It is immortal as immaculate Truth,
'Tis not a blossom shed as soon as youth,
Drops from the stem of life—for it will grow,
In barren regions, where no waters flow,
Nor rays of promise cheats the pensive gloom.
A darkling fire, faint hovering o'er a tomb,
That but itself and darkness nought doth show,
It is my love's being yet it cannot die,
Nor will it change, though all be changed beside;
Though fairest beauty be no longer fair,
Though vows be false, and faith itself deny,
Though sharp enjoyment be a suicide,
And hope a spectre in a ruin bare.

Meter: iambic
32.
by Hermann von Lingg

Gleichgültig seh' ich's jetzt, wie von der Linde
Das welke Laub weht, auch die Dämmerstunden,
Die sonst ich ohne Wehmut nie empfunden,
Sind mir gleichgültig jetzt wie Schnee und Winde.
Ob eine Zeit, ob dies ob das entschwinde,
Mir gilt es gleich, ich habe
Mein Tag bist
So lang' ich
War's nicht im Herbst, in einer jener langen
Spätdämmrungen? Ich hatte dich begleitet,
Und durch die Heide kamen wir gegangen;
Sieh, jener Stern, der durch die Nebel gleitet,
Glomm dort wie heut' von Wolkendunst umfangen,
Doch all sein Glanz schien nur um dich gebreitet.

Meter: iambic
Ii.  An Gott den heiligen Geist.
by Andreas Gryphius

Bjsher hab ich die alte kalte Welt/
Bisher hab
Bisher hat mich der harte sturm betrübet.
Mich der ich falschem gutte nachgestelt.
Kom reiner Geist/ entzünde meine kält.
Zureis das band das meine Seel’ vmbgiebet
Vergib was ich für missethat verübet/
Vnd tröste wenn mein Hertz in schmertz verfelt.
O Helles licht/ erleuchte meine Nacht
Die Nacht voll angst/ vol wehmut/ ach vnd zagen
Erquicke mich eh' als mein Geist verschmacht.
O wahre lust wie daß ich trawrig bin?
Weil du nicht hier/ muß ich so hefftig klagen.
Dein beysein nimm't all' angst vñ trawren hin.

Meter: iambic
Von der verblümten Schreibart. Ist die Fertsetzung der Abhandl. von dem Sinnr.
 und Scharssinn, aus der Ankl. des verd. Geschmacks.
by Johann Jacob Bodmer

Sonst aber war die Wand so dicke,
Daß, wann die Augen oftermahl
Von Blat auf Blat in Schatten-reichen
Verwirret hin und wieder liefen,
Sie keine Thür zu finden wußten,
Und, angenehm beschämt, zurücke kehren mußten.

Meter: iambic
Soneto
by Fray Álvaro de Hinojosa y Carvajal

No sois vos, Virgen santa y escogida,
un Dios que rige el estrellado velo,
ni sois tampoco vos el mismo cielo,
no luna, sol, o estrella conocida.
Ni sois tampoco vos la misma vida,
no ángel de ligero y presto vuelo,
ni como cosa alguna acá del suelo,
por más bella que sea, y más lucida.
Digo lo que no sois, porque deciros
lo que sois, imposible me parece;
a Dios es reservado tal tesoro
Sólo el que sólo pudo produciros,
a quien toda esta máquina obedece,
podrá decir de vos bocados de oro.

Meter: iambic
En el segundo centenario de D. Pedro Calderón de la Barca – V
by Numa Pompilio Llona

Yo vi, también, undosa catarata
que desde cumbre de eminencia
                        suma
precipitaba, entre fragor y espuma,
sus lienzos de cristal, de luz y plata;
y mientras que el peñón do
                     se desata
coronan hielo y misteriosa bruma,
el trópico, en el fondo, la
                        perfuma
con floreciente primavera grata
Tequendama de fúlgida armonía,
así tu majestuosa poesía
desciende desde místicas regiones;
y, al caer de la tierra en la llanura,
de flores bordan su corriente pura
la esperanza, el amor, las ilusiones.

Meter: iambic
TAK DROBNÁ...
by Otakar Theer

Tak drobná, jímavá v své radosti i žalu!
Tak přítulná svých chorých očí leskem!
Tak tklivá v smíchu. Rozmilá svým steskem!
Tak čista ve všem okolním tom kalu!
Tak malou Hedviku’s tak živě zkouzlila mi,
že maně v ní na Isu zapomínám.
Za ruku chci Tě vzít (již často líbám)
a jako malé děcko uspat pohádkami.

Meter: iambic
Zrak.
by Karel Alois Vinařický

Na cestách nás vodí zrak:
Slepci stíní smutný mrak.
Zrak nám, i kde nebyli sme známi,
Ukazuje propasti a jámy.
Oko měří věci všeliké:
Drobné, hrubé – malé, veliké.
Hrob je nízký – hora vysoká,
Řeka mělká – studna hluboká,
Stezka úzká – cesta široká,
Proutky tenké – stromy tlusté,
Větve řídké – listí husté.
Blízko do vsi – daleko do města,
Přímá kratší – křivá delší cesta.
Pole činí táhlou rovinu,
Tiché pole lehlou hladinu.
Skála kolmo strmí, ční
U hluboké propasti.

Meter: trochaic
DVĚ CESTY
by Adolf Černý

Řím a žoldnéř na cizí nás cestu svedli,
kolem hrdla provaz konopný nám spředli,
na něj pověsili škapulíř,
k noze kouli, na ruce nám dali pouto –
a my vlečeme se věky s tíží touto
suchopárem v dál i v šíř.
V dálce na obzoru zříme cestu jinou,
dub a lípa s ní se snoubí v alej stinnou,
kterou v dávných dobách kráčel děd
v středu dětí svojich, po boku své ženy,
kam mu ukazoval Mistr upálený:
za sluncem a volný vpřed.
Noha s koulí šine se, kde cizí cesta,
ruka v poutech při ní staví vsi a města,
hrdlo v tísni pěje cizí zpěv,
dál se valíme, kam proud, jenž strh’ nás, proudí –
ale srdce občas k cestě v dálce bloudí,
kam ji vábí dávna zjev.
Husitské tam v těsných řadách táhnou vozy,
nepřátelům země rachotem svým hrozí:
v předu Žižka bílém na oři,
hejtmané kol něho vážných, přísných zraků,
dál lid různých zbraní, cepů, sudlic, praků,
Táboritky, Táboři.
Líto lest nám staré cesty, opuštěné,
ale proud nás dál a dále od ní žene,
že se bojíme mu opříti;
nechce se nám opustiti nové chaty,
ba i na kouli a pouta, provaz klatý
zvykli pozdní husiti.
Tak se stále s cesty k cestě potácíme:
jednou s břemenem se denně plahočíme,
k druhé srdcem zpátky toužíme,
v jedné cítíme se raby bezmocnými,
na té druhé víme, že jsme byli svými –
ale k ní jak, nevíme...
Ba i když nám radí kdo, ať odvrhneme
škapulíř a pouto – my jej okřikneme:
Nač ty pošetilé útoky?
Co čas vzal, jest nenávratně, dávno vzato,
svorným i z té nové dráhy kyne zlato – –
A jsme dále otroky...

Meter: trochaic
Řemesla a obchody. (Krejčí.)
by Beneš Metod Kulda

Mistr krejčí dovedný
postaví šat úhledný;
vezdy dobré látky mívá,
horké jehly neužívá;
známá chvála odvěká:
„Krejčí dělá člověka!“

Meter: trochaic