PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Hab ich nicht heut mein Liebchen gesehn,
by Ludwig Eichrodt

Hab ich nicht heut mein Liebchen gesehn,
Mit den hellen schönen Blicken?
Ich kann die Augen nicht mehr verstehn,
Mich in ihr Wesen nicht schicken.
Mir zieht es heute durch die Brust
So kalt wie Hauch des Verdrusses,
Es ist nicht mehr die alte Lust
Des Anschauns und des Genusses.
Ich weiß nicht, welche fremde Macht
Sich zwischen ihr Herz und meines
Geschlichen plötzlich über Nacht,
Wie ein Hohnlied Heinrich Heines.
Es war an sie mein Denken all,
Mein ganzes Sinnen und Fühlen
So rein wie des Vogels süßer Schall
Im Walde dem morgenkühlen.
Es war als wie ein schönes Lied,
Das lauter Liebe geklungen,
Das ein begeistert heiß Gemüth
Bis nah zum Ende gesungen.
Da kommt michs an, als wollten nicht mehr
Die Saiten zusammenklingen,
Als könnt ich das schöne Lied nicht mehr
Zum guten Ende bringen.
Da wandelt michs an so fremd, als wärs
Vorbei mit unserm Lieben,
Als hätt ich mit Recht den letzten Vers
Gleichgiltig hingeschrieben.

Meter: iambic
SONET APOSTROFA
by Viktor Dyk

Tak bude, poeto; kterási duše řídká,
jichž dosud něco po vlasti,
učiní nález: tvoje čtyřicítka,
jíž nelze propásti.
Pak přijde vše, po čem se lidé fantí,
ty trety tolik blažící;
přípisy, přednášky, studie, gratulanti.
A běháš ulicí.
A život jde zas v starých variacích.
Rád cosi zřel bych, poeto, v tvých zracích.
Ulicí běháš – dokonce i rád?
Sen zřel bych rád, jejž míval jsem v dny šera:
Nad trpaslíky postať Gullivera,
jenž spoután, ale nezajat.

Meter: iambic
- 962 - Acto II, EL REY
by Lope de Vega

Con justa causa agradecido al cielo
miro mi reino dilatarse tanto,
que causa el nombre portugués espanto
del clima que arde hasta el que baña el hielo.
El mar de Taprobana, el indio suelo,
de las Quinas respeta el blasón santo,
sin que pueda impedir sireno canto
las naves que arma tan divino celo.
El remoto Ceilán, el chino, el persa,
bárbaro y moro sus laureles bajen,
y la nación más última y diversa.
Ya no es posible que mi curso atajen,
porque no hay para el Rey fortuna adversa,
si imita a Dios, porque es de Dios imagen.

Meter: iambic
Paedagogický.
by Ladislav Quis

Proč tak mnohý příkře zavrhuje,
že teď u nás vše se illustruje?
Obrázky přec, Komenský již jistí,
nejlépe se učí děti čísti.

Meter: trochaic
Fog
by Louise Imogen Guiney

Like bodiless water passing in a sigh,
Thro’ palsied streets the fatal shadows flow,
And in their sharp disastrous undertow
Suck in the morning sun, and all the sky.
The towery vista sinks upon the eye,
As if it heard the Hebrew bugles blow,
Black and dissolved; nor could the founders know
How what was built so bright should daily die.

Thy mood with man’s is broken and blent in,
City of Stains! And ache of thought doth drown
The primitive light in which thy life began;
Great as thy dole is, smirchèd with his sin,
Greater and elder yet the love of man
Full in thy look, tho’ the dark visor’s down.

Meter: polymetric
ROZLOUČENÍ
by František Zavřel

Buď s bohem, velký Korsikáne,
já miloval lesk orlů tvých,
můj zrak se tmí a slza kane
jak milenku opouštěl bych.
Je nutno jíti! Svět je jiný
než zdálo se ti, Císaři,
hnus, malost, zrada, propast špíny,
kde žádná hvězda nezáří.
Co byli platni orli tvoji
nad umravněnou Evropou,
co platen genius tvůj v boji
s hlupců a lotrů potopou,
co platni vítězství tvých posli,
tvých ňader strašný ekrasit,
jenž stále explodoval – osly
nedovedl jsi porazit.
Nedovedl jsi, neboť tito
jsou vladaři až na věčnost,
ti blbci, kterých je ti líto,
ti řekli tvému letu: Dost!
Ujařmili tě, věnec trní
položili ti ke skráni,
ti lotři, kteří tady chrní
od paty k hlavě ve zbrani.
Je směšné proti nim se hnáti,
bíti se s nimi marné jest,
ti dobře zaplacení kati
jsou věčnější než požár hvězd.
Jediná zbraň: pohrdat jimi
a smát se ve tvář zlosyna.
Kam tady s perutěmi tvými.
Buď s bohem, lásko jediná!

Meter: iambic
I Abide and Abide and Better Abide
by Sir Thomas Wyatt

I abide and abide and better abide,
And after the old proverb, the happy day;
And ever my lady to me doth say,
"Let me alone and I will provide."
I abide and abide and tarry the tide,
And with abiding speed well ye may.
Thus do I abide I wot alway,
Nother obtaining nor yet denied.
Ay me! this long abiding
Seemeth to me, as who sayeth,
A prolonging of a dying death,
Or a refusing of a desir'd thing.
Much were it better for to be plain
Than to say "abide" and yet shall not obtain.

Meter: polymetric
Das blinde Werkzeug
by Friedrich Schiller

Wie beklag ich es tief, wenn eine herrliche Seele,
Wert, mit zum Zwecke zu gehn, mich nur als Mittel begreift.

Meter: polymetric
Poklad. (IV.)
by Karel Jaromír Erben

A slyš! s hůry mezi buky,
z kostelíčka s věží nízkou,
rachotící slyšet zvuky
hájem a sousední vískou;
a hle! zhůru k boží slávě
běží s vísky zástup hojný,
veský lid to bohabojný –
a dnes velký pátek právě.
Jemně jarní větřík věje,
větrem pak slyšeti pění:
v kostele se zase pěje
Krista pána umučení.
A tou strání ku potoku
žena od lesa se blíží.
Co zdržuje dnes ji v kroku?
Ach, památka dne a roku
hořem kroky její tíží!
Blíží, blíží se znenáhla,
a již skály té dosáhla.
A hle! co se jeví oku?
Tu, kde z divokého klestu,
od kostela tři sta kroků,
veliký čněl kámen v cestu –
vchodem vršek otevřený,
kámen v cestu postavený,
kámen i ta celá skála,
jak by tak od věků stála.
A žena se toho leká,
hrůzou se jí vlasy ježí,
celou tíží na ní leží
zármutek a vina její.
I děsí se – však nečeká
a ve strachu a v naději
skokem síní známou běží,
síní jdoucí pode skálu.
A hle! dvéře otevřeny
do nejskvělejšího sálu;
zlatem jen se svítí stěny,
strop rubíny vyložený,
pod ním sloupy ze křišťálu.
A s obojí strany dveří
na podlaze mramorové
plápolají dva ohňové:
nade stříbrem po levici
lunou oheň zhůru plane,
nade zlatem po pravici
sluncem pláti nepřestane.
A žena se s hrůzou blíží,
a ve strachu a v naději
tu po jizbě se ohlíží.
Snad ji vábí stříbro, zlato? –
Ach, již ona nedbá na to! –
„Haha, mama! haha, mama!“
Ejhle dítě, dítě její,
po celý rok oplakané,
potleskuje ručinkama!
Ale v ženě není dechu
a hrůzou se celá třese,
a ve zufanlivém spěchu
chopíc dítě do náručí
dlouhou síní odtud nese.
A třesk, třesk! huhu! to hučí
jí v patách ve vrchu klíně;
praskot hrozný, vichr skučí,
zem se třese, hluk a lomoz –
jí v patách se boří síně!
„Ach rodičko boží, pomoz!“
v úzkosti tu volá žena,
zpět pohlédnouc poděšena.
A hle, jaká zase změna!
Ticho všecko, a tu z klestu
veliký ční kámen v cestu;
vše jak jindy spořádáno,
po vchodu památky není:
právěť nyní dozpíváno
Krista Pána umučení.
Ale v ženě není dechu
a hrůzou se celá třese
a ve zufanlivém spěchu
dítě svoje odtud nese,
nese a na ňádra tlačí,
jako by se o ně bála;
běží, sotva dech jí stačí,
ač daleko za ní skála;
běží, aniž se ohlíží,
tam tou strání blíže lesu,
a ve strachu a ve plesu
stane v chudé lesní chýži.
Ó jaké tu vzdává vroucí
bohu svému žena díky!
vizte slzy ty kanoucí!
jak to dítě k sobě vine,
líbá čelo, ručky, rtíky,
a zas k ňadrám je přitiská,
jak celá v rozkoši plyne!
A hle! co se v klínku blýská?
co to znělo? – Ryzí zlato!
to zlato, jež loni byla,
aby dítě si pohrálo,
jemu v klínek položila.
Avšak ženu vábí málo,
co ji tolik hoře stálo,
stáloť ji, ach! slzí mnoho:
leč děkujíc bohu za to,
touže drahé tiskne děcko.
Hořceť zakusila toho:
že-tě velmi málo zlato,
avšak dítě nade všecko!

Meter: trochaic
¿Quién oye?
by Julio Flores Roa

De noche, bajo el cielo desolado,
pienso en tu amor y pienso en tu abandono,
y miro, en mi interior,
                  deshecho el trono
que te alcé como a un ídolo sagrado
Al ver mi porvenir despedazado
por tu infidelidad, crece mi encono;
mas, como sé que sufres, te perdono
¡Oh! ¡Tú, jamás me hubieras perdonado!
Mis lágrimas, en trémulo derroche,
ruedan al fin y al punto, en inaudito
arranque, a Dios elevo mi reproche
Pero se pierde, entre el negror mi grito
y sólo escucho, en medio de la noche,
del silencio el monólogo infinito.

Meter: iambic
17.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wo es prächtig gehet zu/ kan man melner nicht entbehren:
Fürsten machen mir oft platz/ jeder pflegt mich zu begehren.
Feuer/ das ist meine seele/ frist den leib mir aber auf/
Und mit heissen thränen-flüssen endigt sich mein lebens-lauff.

Meter: trochaic
Das Lager
by Anastasius Grün

Fürwahr, ein friedlich Städtchen das schöne Saint Omar!
Hier junges Grün der Wiesen, dort Flüsse silberklar,
Ein Spiegelsee nicht ferne, und schwimmende Inseln drin,
Drauf schiffen läutende Heerden sanft mit den Fluthen hin.
Sankt Audomar's Abteie in blankem Marmorgewand
Sieht wie des Friedens Schutzgeist aufs segenreiche Land.
Das Wörtlein Krieg war wenig bekannt auf Omars Flur,
Und in des Klosters Chronik stand's halb verwittert nur.
Zufriedenheit und Friede schien hier zu ruhn seit lang',
Und hörte Erz man tönen, war's nur der Glocken Klang,
Und rief um Hülfe Jemand, war's höchstens ein irres Schäflein,
Und ärgerte sich Einer, war's auf der Kanzel das Pfäfflein.
Doch jetzt! Ein weites Lager vom See bis zur Abtei,
Die Glocken übertäubet der Krieger Feldgeschrei,
Die Fluthen überglänzet der Zelte weißes Linnen,
Ein Geist der Rache blicket der Dom mit seinen Zinnen!
Da seht ihr Maxens Lager, dicht Zelt am Zelte stehn,
Und drüber in den Lüften die bunten Banner wehn,
Hoch über allen flattert der deutsche Kaiseraar
Und sammelt unter die Flügel der Kriegsgenossen Schaar.
Geschwader aus allen Landen, so weit man flämisch spricht,
Auch Albions tapfre Streiter
Und Mancher, um den am Ister ein deutsches Mädchen weint;
Verschiedne Banner und Zungen –
Doch, traun, ein seltsam Lager! der Schlachten Wiege nicht!
Kein mürrisch, unwirsch Antlitz, rings freundlich jedes Gesicht;
Ist's Wunderkraft des Bodens, dem Frieden sonst geweiht?
Kann sich das Herz nicht entwöhnen verfloss'ner schöner Zeit? –
Wenn die Drommete rufet, klingt's fast wie Tanzmelodei;
Und manchen Ritters Auge, deß Herz sonst froh und frei,
Beinah' wird's feucht, erblickt er am Helm den welken Strauß,
Und will er ein Kriegslied brummen, flugs wird ein Brautlied draus!
Max selber, wenn er sinnend durchs Lager einsam wallt,
Blickt seitwärts oft, als zöge mit ihm noch eine Gestalt;
Oft schwebt' ihm Red' im Munde, wenn er allein sich fand,
Und einmal rief er: Geliebte! als der Narr daneben stand.
Des Nachts, wenn er gewappnet im stillen Zelte ruht,
Und meint den Traum zu träumen von Schlachten, Brand und Blut,
Naht ein verklärtes Wesen – längst däucht es ihm bekannt –
Und neigt des Friedens Palme auf ihn mit weißer Hand.

Meter: iambic
PÝCHA
by Adolf Černý

Pýcha s hlavou nad vše pozdviženou rozhodla se
nebetyčnou věži sobě zbudovat –
zvuky trub již, kotlů znějí mnohohlasé,
sluhy svolávají v udýchaný chvat.
Pýcha velí – a již, ku pomoci zradu,
stráně jiným drahých hor i temena,
skály žulové, vše bráno do základů,
aby na nich vzrostla věže vznešená.
Vsi a dědiny i městečka a města
zdivem, cihlami jsou Pýchy zedníku –
Jehovy již pro ni není, nepotrestá
stavitele pomatením jazyků.
Výše stavba roste, přepevně ji ztmelí
půda jiným drahá s krví, slzami,
jež v ní tekou proudy po čas stavby celý,
provázeny vzdechy k Bohu nad námi.
Vzdechy, jejich svoboda že, jejich práva
v poutech, pošlapány dole v sklepeních,
křivdami co roste mocné věže sláva,
ve výši co Pýchy rozléhá se smích.
Nové hrůzy stále výš a výš se vrší,
málem oblaků již dotýká se věž –
ještě výše však, až tam, kde hvězdy prší,
chce ji vznésti Pýchy násilí a lež...
Vichřice však velké vanou ve vysoku –
až Bůh pokořených rozkáže jim vstát,
na věž Pýchy vrhnouti se v bouře skoku,
navršené hrůzy bude hrozný pád!

Meter: trochaic
KRÁSNÝ DEN V PODJESENI.
by Jaroslav Vrchlický

Proč v podjeseni krásný den mne bolí?
Že sotva takých druhů bude mít!
Že za ním přijde větrů štkaní v poli
a zimní mlhy vlhký na pažit.
Že snad již posledním jest rozloučením
a s bohem barvám, tónům, svitům všem;
vím, nevděk to, že málo tak jej cením,
tím vinno tušení, že sledním dnem.
Ó, dívko, jež mi nastavuješ ústa,
čí vina, že je líbám s trpkostí?
Vím, spadne jiným prška růží hustá,
nic tomu, kdo dal sbohem mladosti.

Meter: iambic
Paní Heleně Modrzejewské.
by Jaroslav Vrchlický

Bůh viděl Polsku poníženou, zdranou,
na skráni s věncem hloží, v boku s ranou,
v snu těžkém dlela, jejž jak orlů tlumy
jen věštců jejich strhávaly dumy
a výkřiky... Jak viděl ji tak sníti,
tu rázem chtěl jí všecko nahraditi,
co trpěla, i nachýlil se s výše,
na bledé čelo, jež se v bolu chvělo,
a v agonii políbil ji tiše.
V tom polibku na Polsky svaté čelo,
vřel tvůrčí duch, vzlet, něha, krása, síla,
v tom polibku, Ty’s nám se narodila.
Žal trpících i vítězících sláva,
zpěv naděje i velkých vznětů láva,
smích hrdliček ve hnízdě plném rosy,
čím člověk úpí, chvěje se a prosí,
čím jásá, roven bohům ve své síle,
čím trne, na konec když dospěl cíle,
čím stoupá za hrob až ku žití zdroji:
v Tvém umění se v jedno prisma pojí,
jímž teprv kmitá velký člověk celý,
půl athleta a zpola básník vřelý.
V Tvém umění on vítá úsměv rána.
Ó kněžko krásy, budiž požehnána!

Meter: iambic
A mi propio retrato
by Álvaro Cubillo de Aragón

Agradece al pincel ¡oh sombra vana!
tanto esplendor, que a breve lienzo fía,
exento a la cobarde valentía
de aquel que huyendo mi verdor profana
Hoy me parezco a ti, mas no mañana
¡Dichoso tú que naces cada día
y el tiempo no podrá con su porfía
poner en ti una arruga ni una cana!
Dichoso tú que el curso fugitivo
de su veloz carrera, despreciando,
siglos apuestas a vivir no vivo
Y sin ventura yo, que siempre dando
cada paso a la muerte, soy cautivo
que sé no vivo, y muero no sé cuando

Meter: iambic
Chcete, bych vám písně zpíval...
by Ferdinand Pěčka Místecký

Chcete, bych vám písně zpíval
do smíchu a do skoku...
míval jsem jich na sta, míval,
v nitra bajném hluboku.
Míval jsem jich na sta, míval,
v slzách na ně vzpomínám,
ciziny vln prudký příval
spláchnul všechny, já zbyl sám.
Sám jak višně v podjeseni
bez ptáků a bez listí,
jenom vítr v rozechvění
teskně kolem zasvistí.

Meter: trochaic
- CXXXVII - A unas cañas, sepulcro de Siringa
by Juan de Tassis y Peralta

Este frondoso honor, esta esculpida
lámina verde en mármol animada,
sepulcro es, piedad acreditada,
que a pastor infeliz prestó acogida.
Siringa, ninfa un tiempo, suspendida
hoy fístula de tronco que, animada,
mudo es trofeo, pompa venerada
del que ya muerto logra mejor vida.
Sobre la urna está compadecido
coro de ninfas, de la ninfa fiera
el rigor en sus plectros repartido.
Y porque muerte ya su voz no muera,
ultimado su acento dolorido,
Eco le lleva a toda la ribera.

Meter: polymetric
Nač myslit...
by Bohdan Kaminský

Nač myslit v této chvíli,
když podvečerem nade mnou
se známá lípa chýlí
s tou listí hudbou tajemnou? –
Když vše tady tak známé
z té doby, na níž ze dnů všech
si rádi vzpomínáme
a vzpomeneme po letech.
Když jako teď se kloní
ta lípa v drahý, zašlý sen,
tak na té lávce loni
jsem s milou seděl zamyšlen.
Je touha srdcí vůně,
jež smírně vane u hlavy –
ta vzpomínkou-li stůně,
snad vzpomínkou se uzdraví.
A i když hlava šílí
a hyne v těžké závrati, – –
nač myslit v této chvíli
než na to, co se nevrátí? –

Meter: iambic
VII. Měsíc, ten tulák na nebi,
by Karel Babánek

Měsíc, ten tulák na nebi,
s úsměvem hledí dolů,
tuláci dva my nocí jdem
a bavíme se spolu.
O starém kašlavém mlynáři,
a hezké jeho dceři,
ta o lásce zpívá, věrnosti,
když krajem už se šeří.
A měsíc jde a vypráví:
nad mlýnem stál jsem včera,
do noci dlouho toužívá
tam mlynářova dcera.

Meter: iambic
Lv.  Auff den Sontag deß Herren vnd Sohns
 Davids/ oder  XIIX.  Sontag nach dem Fest
 der H. Dreyeinigkeit. Matth. 12.
by Andreas Gryphius

O Du grosser Himmels Fürst! IESu! König aller ding/
IeSu! Davids Sohn vnd HErr! dessen Macht doch Sieg
vnd Feld
So im mittel grimmer Feind’: alß gespitzter list erhält:
Vnd vnendlich herrschen wird/ nim an/ was ich vor dich
bring:
Nimm mein Hertz/ vmb das dein Hertz an des Creutzes
Galgen hing
Nimm die Seel an vmb die du deine Seel in todt gestellt/
Nimm die krafft für welche dir alle krafft O krafft der Welt/
Da du an dem Holtz verschmacht in verfluchter Angst
entging.
Liebster nimm an mein Geschenck.
Die in dieser frembden Welt deine Braut auffbringen kan/
Hilff daß ich doch gleich alß mich/ Gott vnd meinen Nächsten
liebe:
Daß ich/ was mich jetzund kränckt/ der ergrimmten Feinde
Schar
Welche dich vnd mich verletzt (wie dir alles offen bar/)
Vnter deiner

Meter: polymetric
Hero
by Friedrich Hölderlin

Lange schlummern ruhig all die Meinen,
Stille atmet durch die Mitternacht;
Auf dann! Hero! auf und laß das Weinen!
Dank euch, Götter! Heros Mut erwacht.
Fort ans Meer! ans Meer! es schäume die Welle,
Brause der Sturm mir immer ins Angesicht!
Fort ans Meer! ohn ihn ist alles Hölle –
Liebe ängstet mich Arme – Sturm und Welle nicht.
Ruhig will ich da hinüberlauschen,
Wo sein Hüttchen über Felsen hängt,
Rufen will ichs in der Woge Rauschen,
Wie sein Zaudern seine Hero kränkt.
Ha! da wird er sich mutig von seinem Gestade
Stürzen, Posidaons Kraft ihm Liebe verleihn,
Lieb ihn leiten des Meeres furchtbare Pfade,
Götter! wie wird – wie wird uns wieder sein?

Meter: trochaic
OPILÁ DUŠE
by Marie Calma

Veselou písničku, rozpustilou,
večer když na zemi kluše,
zpívá si opilá duše.
Na trhu byly dnes dvě kopy na sto
draženy city.
Ženy šly tržištěm zpity.
Na rozích byly dnes umrlčí hlavy
v ošatkách k růžím přidány.
Šli muži milencům do rány.
V schodištích domů čekaly na ně
zákeřné dlaně.
Kvičivé hlasy k průjezdům stékaly,
stíny je hltaly.
Do noci vlahé
postavy zavlály nahé,
bez síly, bezmoci na pospas,
dávno si vášně už nekladou hráz.
Z jasmínu opojná vůně se chrlila,
lavičky polila,
milenců úkryty.
Čekaly rozvity
rty na své polibky,
čekaly na city
mladičké milenky.
Do noci červnové
šel jeden hlas:
Projde mou duší,
opilou jarem,
jediný z vás?
Nebo jen očima
na mne se zadívá,
duše má bude proň neživá?
Do kupek sena
bosýma nohama vůni jdou pošlapat
muži a žena.
Žena a jeden muž,
vždy jeden k jednomu,
pohádka v přelomu.
Zastav se, ohlédni,
nebudeš poslední.
Opilá duše jde do noci v závrati,
stíny se klikatí.
Těžko je láskou být jist –
Ruce se zvedají,
volají,
nocí zní hvizd.
Na lásku nikdo tak nevolá.
Tělo se kymácí,
duše je opilá.

Meter: dactylic
DŮM VÍRY
by Viktor Dyk

To není onen dům, kde slavné svoje Credo
modlílek před oltářem odříká.
Jestliže zmlkneš jednou, napovědo,
malounkou bude víra veliká.
To není onen dům, kde všechno všem je jisto,
výš klenby nad hlavou a kámen pod nohou,
bůh jistý, jistý ráj a v ráji jisté místo.
V tom domě zápasí, dřív’ nežli přemohou.
Co chvíli raněný a věčně neochablý,
den celý, celou noc rve věřící se s ďábly,
den celý, celou noc jich překonává škleb.
A půdu nejistou a klenbu kolísavou
postojem udrží a unese svou hlavou.
Dům víry – zápasů dům, ne dům modliteb.

Meter: iambic
Seguidilly k Tobě
by Jan Neruda

Nediv se, že ret můj Tobě
jenom kratičké tak písně pěje!
Vždyť se celá mocná země,
když jí přijde lásky jaro,
v drobné jenom květy rozechvěje!
Již nedivím se hudcově
té mysli roztoužené,
jež, když se písně světem rozletí,
též hudce za písněmi ve svět šírý žene.
Vždyť když jsem někdy o Tobě
zde složil píseň sobě,
a píseň k Tobě letěla,
hned chtěl jsem za ní k Tobě!
Když jsi chtěla květinou nejkrasší
obdařiti mne, o moje nebe,
proč jsi místo krásné ovšem růže
neutrhla ráděj samu sebe?
Víš-li, k čemu je vše kvítí,
na něž slunce v lásce svítí,
k čemu nejkrásnější květ,
jaký posud stvořil svět –
víš-li, k čemu je Tvůj ret?
Na Tvém rtíku sto je růží,
ve Tvém oku sto je fial,
na Tvém čele skví se lilje máje –
jaké asi na dnu Tvojí duše
kvetou krásné, požehnané ráje!
Místo aby proudem
šířila se světem,
smí má láska se jen
perlit jako rosa;
jak ta smutná rosa,
která má jen síly,
pokud na ni nezří
zrádný den ten bílý.
Dny Tvoje letí po cestách
jak lehké, zpěvné ptáče,
jež po horách a dolinách
tak volně, volně skáče.
Já přeju volnost každému,
jen Tobě ne, – ne Tobě!
Tvé dny, ta blahá ptáčata,
bych věčně poutal k sobě!
Nemám spaní, nemám snění,
moje noc je palné bdění,
a když někdy sen přiskočí,
vzbudí mne jen křídlem svojím
a zas v bdělou dál odskočí.
Tolik blaha v jedné je vzpomínce,
tolik rájů v lásky vzpomínání,
že by samém ve zapomenutí
bylo nejhrůznější potrestání.
Mně zdá se, že nás v dálce Tvá
spojuje bílá ruka,
jež v dlouhých nocích bezsenných
přikrývá srdce muka.
Ta ruka je tak průhledna,
že vidím srdce Tvoje,
a srdce je tak průhledné,
že zřím v něm žití svoje.
Divno, že za doby plné mužné síly
ztratil jsem tak náhle všechnu dávnou píli,
zadumání že má pro mne božskou vnadu;
do páchnoucí trávy v samotě se kladu,
do zlatého slunka blaženě se dívám
a slunéčku svému krátké písně zpívám.

Meter: polymetric
Weihnachten
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Zwar ist das Jahr an Festen reich,
Doch ist kein Fest dem Feste gleich,
Worauf wir Kinder Jahr aus Jahr ein
Stets harren in süßer Lust und Pein.
O schöne, herrliche Weihnachtszeit,
Was bringst du Lust und Fröhlichkeit!
Wenn der heilige Christ in jedem Haus
Theilt seine lieben Gaben aus.
Und ist das Häuschen noch so klein,
So kommt der heilige Christ hinein,
Und Alle sind ihm lieb wie die Seinen,
Die Armen und Reichen, die Großen und Kleinen.
Der heilige Christ an Alle denkt,
Ein Jedes wird von ihm beschenkt.
Drum laßt uns freu'n und dankbar sein!
Er denkt auch unser, mein und dein.

Meter: iambic
Vlysses vnd Si-
 rene.
by Georg Rodolf Weckherlin

Schöne Nymf/ wan man durch wollust
Ein großen namen kont erlangen/
So wolt ich deinen mund vnd brust
(so schön) gern küssen vnd vmb fangen:
Aber die müh vnd nicht die ruh
Kan recht eines mans leben zieren;
Keinem wehrten man steht es zu
Die zeit üppiglich zuverlieren.

Meter: iambic
Weltflüchtig
by Clara Müller-Jahnke

Das Mondlicht überfloß den Strand
mit sanftem, süßem Schein;
wir gingen beid im Dünensand
weltflüchtig und allein.
Kein Menschenauge hat gesehn,
wie du herab dich bogst
und liebesicher lächelnd mich
in deine Arme zogst.
Ich weiß nicht, war's ein Liebeswort,
das flüsternd zu mir drang,
war's träumerischer Nixenruf,
der aus den Wassern klang?!

Meter: iambic
Flußfahrt im Frühling
by Otto Julius Bierbaum

Welch ein Ziehen! Welch ein Gleiten!
Zwischen Schilf und alten Weiden,
Die sich beugen, die sich neigen,
Fahren wir, – wohin? ... wohin?
Laßt das Fragen! Laßt uns schweigen!
Welle mag den Weg uns zeigen,
Führerin und Trägerin.
Wie im Leben, hingetrieben,
Schwankend, schwebend fortgezogen,
Wollen wir des Flusses Bogen
Träumend folgen und ihn lieben,
Der uns so ins Weite trägt.
– Wird es helle sein am Ziele?
Dunkel? – Wehe dem, der frägt!
Fragen gibt es allzuviele,
Antwort eine nur. – Es regt
Hohl sich unter unserm Kiele.
Laßt um unsere heißen Hände
Diese kühlen Fluten streichen.
Nixenseelchen, nehmts als Zeichen
Unserer stillen Liebe an!
– Ach, wen eure Liebe fände:
Tiefstes wüßte wohl der Mann ...
Doch er schwiege bis ans Ende.
Aber wir ... nein! –: Laßt uns sagen,
Was durch unsre Seele geht!
Wind und Wasser sollens tragen,
Daß es durch den Frühling weht:
Frisches, fröhliches Behagen,
Lust am Nachten und am Tagen,
Leben, das in Blüten steht.

Meter: trochaic
- CCXLVIII - A un lacayo muerto debajo de un carro en el cual iba Lucía Hariela
by Gutierre de Cetina

Si puede honrar una famosa muerte
la más infame y deshonrada vida,
si la muerte con honra recibida
en gloria del que muere se convierte,
venturoso lacayo, a quien la suerte
concedió tanto bien, tal homicida,
duélate que haya sido en su venida,
presurosa al pasar, pero no fuerte.
¡Morir debajo un peso tan hermoso,
que hace feo al que sostuvo Atlante!
¿Cuál vida debe ser tan estimada?
¡Ójala fuera yo tan venturoso!
Tan dulce muerte en un mísero amante
fuera con más razón bien empleada.

Meter: polymetric
El elogio del quetzal
by José Santos Chocano

Es un pájaro mudo, pero hermoso; una alhaja
que ha salido volando de un arcón reluciente
En el hueco de un tronco, fino estuche trabaja,
donde finge un penacho de monárquica frente
Nunca en vil cautiverio sus prestigios rebaja;
y antes goza el orgullo de morir libremente:
si se quiebran las plumas en su estuche se encaja
y principia a morirse de la pena que siente.
Tal orgullo es su orgullo que es un símbolo alado,
por su gesto de raza, por su instinto de gloria:
él jamás vivió en rejas, ni jamás se ha manchado.
Con nobleza de artista y altivez de guerrero,
¡merecía la suerte de haber sido en la Historia
un blasón con la frase de Francisco primero!

Meter: polymetric