PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
O PRÁZDNINÁCH
by Eduard Albert

Co v žití za ruce se vedou,
z těch jsou dva oni poslední.
Co rok se o prázdninách sjedou
a tráví spolu něco dní.
Tu kradmo sebe pozorují
a kradmo soudí druha druh:
„Nu, Václav ještě jako z chvůjí!“ –
„Jan ještě drží – ale sluch...“
A večer, při pivě když kouří,
se na ledacos vzpomene.
Tu Václav oči pozamhouří:
„Nu, Jene, ještě jednu! Ne?“
V obou se mysli povynoří
ten starý student veselý;
s ním dávní jejich profesoři
i druhové, již v hrobech tlí.
Venkovských prázdnin steré chvíle,
těch při koupání sluncí pal,
v zahrádkách veských růže bílé,
těch hudeb jásot, zpěvů žal.
A když se zase rozcházejí,
jen ruce sobě tisknou již;
a staví se jaks veseleji
a krátce řeknou: „Brzo piš!“
Však srdce obě cítí muku,
jak dětí dvé, jež pozdní tmou
držíce pevně v ruce ruku,
by sebe neztratily, jdou.

Meter: iambic
24. Die Donau und der Leuta-Bach
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Die stolze Donau ging, mit ihrem stolzen Gange,
Das stolze Wien vorbei.
Der kleine Leuta-Bach
Ging ihrem stolzen Gange nach.
Die stolze Donau sprach:
Ist dein Geschick, du kleiner Schäker, nicht
Ein herrliches Geschick?
In der Gesellschaft meiner, welch ein Glück!
Die kleine Leuta spricht:
Durch das Gefilde, welches mich
Den kleinen Silberbach einst nannte,
Floß ich so glücklich zwischen Blumen, ich,
Eh' ich dich kannte!
Kaum aber kenn' ich dich, so werd' ich fortgerissen,
Und muß, was alle Sklaven müssen,
In deinem Strudel fort, nicht meiner mächtig, ach!
Man läuft den großen Herrn an ihre Höfe nach,
Und seufzt dann oft, wie du, o kleiner Leuta-Bach!

Meter: iambic
Con motivo de la inauguración de un nuevo teatro en la villa de Peñaranda de Bracamonte
by Cándido Pinilla Bartolomé

¡Salve, pueblo inmortal! en tu presencia
yo me inclino a tu nombre proclamando
hoy, que otro templo al arte consagrando,
haces grata a la gloria tu existencia
Sobre este altar, que alzó tu persistencia,
los Genios de la escena irán pasando:
y al pasar, como el sol, irán sembrando
la luz y la verdad en tu conciencia
¡Salve, pueblo inmortal, que la
                     cultura
tienes por norte y por constante guía!
Tu próspera grandeza está segura
¡Ah! si otros pueblos con igual
                     porfía
imitasen tu ejemplo y tu cordura
pronto España feliz nos renaciera.

Meter: polymetric
8
by Adelbert von Chamisso

Ich muß den Zweig, den bösen Rosenzweig
Verklagen.
Er bat so sanft, wie sollt ich den ihm gleich
Versagen?
Doch war's, daß ich ihn selbst zum Strauch geführt,
Nicht weise,
Wo seine Hand die meinige berührt,
So leise.
Und als er zögernd aus dem Garten war
Gegangen,
Stand zitternd ich, als hätt ich Böses gar
Begangen.
O hätt ich seiner holden Rede nicht
Gelauschet!
Mich nicht an seines Auges klarem Licht
Berauschet!
Nun trag ich unablässig, schreckhaft, bang,
Mit Schmerzen,
Das Licht des Auges und der Stimme Klang
Im Herzen.

Meter: polymetric
92.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Alles volck ist unter mir/ hohe/ niedre/ männer/ frauen/
Allen bin ich gleich bedienet/ in des arm und reichen hauß.
Manche schönheit seh ich bloß/ die sonst keiner kan beschauen/
Offters wird in meinem beyseyn liebes-glut geleschet aus.

Meter: trochaic
XI. Již je půlnoc: všecko vůkol
by Josef Uhlíř

Již je půlnoc: všecko vůkol
Odpočívá v jemném tiše;
Čarotajným listu šumem
Příroda v svém spánku dýše.
Jenom já tu v šeru luny
Kráčím s pozdním noci duchem,
Slavné ticho mrtvé doby
Ruše pádným kroku buchem.
Jak daleko zraky stačí,
Nikde ani živé duše:
Tak jen poutník nocí němou
Bez soucitu dále kluše!
Předce ne: tam pode skalou,
V hlubokého dolce klínu,
Ozývá se touže dobou
Jednotvárný rachot mlýnu.
A v ty mlejna mnohobdělce
Drobnodobé, rychlé ťuky
Divnou shodou přizvukují
Kroků buch a srdce tluky.
A jak tamo pod kolami
Vlnošumných do peřejí,
Tak do proudu slzí mých se
Smírné lesky luny lejí. –
Nuže srdce, nemluv více
Pozdní pouti o nehodě;
A ty noho s chutí kráčej
Dále noční ve přírodě!

Meter: trochaic
LA DEA
by Rubén Darío

Alberto, en el propileo del templo soberano
donde Renán rezaba, Verlaine cantado hubiera.
Primavera una rosa de amor tiene en la mano
y cerca de la joven y dulce Primavera.
Término su sonrisa de piedra brinda en vano
a la desnuda náyade y a la ninfa hechicera
que viene a la soberbia fiesta de la pradera
y del boscaje, en busca del lírico Sylvano.
Sobre su altar de oro se levanta la Dea,
-tal en su aspecto icónico la virgen bizantina
toda belleza humana ante su luz es fea;
toda visión humana, a su luz es divina:
y ésa es la virtud sacra de la divina Idea
cuya alma es una sombra que todo lo ilumina.

Meter: polymetric
Zákeřná jeseň.
by Milan Fučík

Již je tu Jeseň, plna kras.
Hle, tábor krajem rozbila,
svých barev střela měkký jas.
A v duši – smutků nalila.
Jdeš v sad, do tiché pohody,
kde listí hýří barvami:
máš v duši pocit lahody,
dokud je slunce nad námi.
Však sotva zajde za hory
a kalné mlhy nad nimi
své složí šedé fábory –
pak alejemi smutnými
jde na lup úklad Jeseně.
Do duše vejde teskný cit
a chápeš v náhlé přeměně,
že v tobě též cos začlo mřít,
jak květy, nejdřív uvadlé,
pak sžloutlé listí, kterým jdeš...
Tak zříš, jak vše je sechřadlé
a tobě zdá se, že ty též
se blížíš chvíli západu,
kdy dojdeš slepou na cestu,
a tušíš Velkou Záhadu
a chvíš se, bys již nekles’ tu...
Tak Jeseň vždy tě otráví.
Lichotně klame v poledne,
však na večer tě zadáví,
a duše v smutcích zabředne,
v jich bahnech víru utopí,
že dojdeš k metě vítězné.
A divý strach tě uchopí
jak chodce v noci bezhvězdné.
Taková, pane, Jeseň je.
Chvíli nás vábí, koketa,
pak jizlivě se zasměje
a iluse nám rozmetá.
Jed ničivý má v dechu svém,
kdo sláb, jest její obětí,
poslední víra zajde v něm
i možnost nových vzepětí...
Však silný klidný, na rtu smích,
jdu cestou listím posetou,
pupence sčítám na větvích,
jež s novým jarem rozkvetou.

Meter: iambic
Unsolved
by John McCrae

Amid my books I lived the hurrying years,
   Disdaining kinship with my fellow man;
Alike to me were human smiles and tears,
   I cared not whither Earth's great life-stream ran,
Till as I knelt before my mouldered shrine,
   God made me look into a woman's eyes;
And I, who thought all earthly wisdom mine,
   Knew in a moment that the eternal skies
Were measured but in inches, to the quest
   That lay before me in that mystic gaze.
“Surely I have been errant; it is best
   That I should tread, with men their human ways.”
God took the teacher, ere the task was learned,
And to my lonely books again I turned.

Meter: iambic
223. Gott soll der Seelen bekandt sein.
by Angelus Silesius

Ein Herr in seinem Hauß/ ein Fürst in seinem Land:
In jhrem Erbtheil Gott sol seyn die Seel bekandt.

Meter: polymetric
3.
by Heinrich Heine

Herr Olaf, es ist Mitternacht,
Dein Leben ist verflossen!
Du hattest eines Fürstenkinds
In freier Lust genossen.
Die Mönche murmeln das Totengebet,
Der Mann im roten Rocke,
Er steht mit seinem blanken Beil
Schon vor dem schwarzen Blocke.
Herr Olaf steigt in den Hof hinab,
Da blinken viel Schwerter und Lichter.
Es lächelt des Ritters roter Mund,
Mit lächelndem Munde spricht er:
»ich segne die Sonne, ich segne den Mond,
Und die Stern', die am Himmel schweifen.
Ich segne auch die Vögelein,
Die in den Lüften pfeifen.
Ich segne das Meer, ich segne das Land,
Und die Blumen auf der Aue.
Ich segne die Veilchen, sie sind so sanft
Wie die Augen meiner Fraue.
Ihr Veilchenaugen meiner Frau,
Durch euch verlier ich mein Leben!
Ich segne auch den Holunderbaum,
Wo du dich mir ergeben.«

Meter: iambic
¡Venganza!
by J. F. Sanmartín Aguirre

Amargó mi existencia tu desvío,
y el verte padecer ahora me mata,
pues tu dolor, hermosa, le arrebata
el último suspiro al pecho mío
No pudo tu desdén punzante y frío
apagar mi pasión ciega insensata
como al volcán que hirviente se
                     desata
no apaga su furor el mar bravío
Tan grande fue mi amor, que el
                     sufrimiento
no arrancó de mi alma el fuego santo,
que encendió para amar el sentimiento
¡La muerte la acaricio sin espanto!
¡Con tal que sea feliz muero contento!
así me vengo aunque me heriste tanto.

Meter: iambic
Am heiligen Osterabend
by Max von Schenkendorf

O heil'ges Grab!
Hier ist mein Ziel erreichet;
Der matte Pilger, der die Welt durchstreichet,
Pflanzt hier mit Freuden seinen Stab.
O heil'ges Grab!
Hier werd' ich Ruhe finden;
Hier werf' ich Welt und Glück, und Lust und Sünden,
Und Furcht und Kleinmuth ewig ab.
O heil'ges Grab!
Wo tausend Leben keimen!
Dich grüß' ich, das der Väter frommen Träumen
Der Wahrheit ew'ges Siegel gab.

Meter: iambic
Entschuldigung des Persönlichen
by Friedrich Rückert

Warum ich Weib und Kinder nenne
So oft in meinen Liedern?
Weil ich sie im Gefühl nicht trenne
Von meinen eignen Gliedern.
Und wie man spricht von seinem Leibe,
Von seinem Aug' und Herzen,
So sprech' ich auch von Kind und Weibe
In Freuden und in Schmerzen.

Meter: iambic
Die Eule
by Wilhelm Müller

Vogel der
Ward ich genannt;
Ich saß auf Minervens Altare,
Ihr heiliges Feuer hütend.
Nun liegt er in Trümmern,
Der Tempel der Göttin
Auf Cecrops Burg,
Erloschen und verweht
Von ihrem Hochaltare
Die letzten Opferfunken.
Da hab' ich der
Und schlafe den langen Tag;
Und wann die Menschen träumen,
Dann schau' ich mit blitzenden Augen
Über die dunkle Erde
Und schreie Wehe! Wehe!
Über die
Aber die Menschen verstehn mich nicht;
Sie zittern, wenn sie mich hören,
Nennen mich Weheverkünderin,
Und ich verkünde doch Wahrheit nur.
Über Hellas flog ich hin
Um Mitternacht;
Am Himmel war kein Stern zu sehn,
Und blutigroth in Nebelwolken
Schwamm des Mondes Sichel hin.
Aber von flammenden Städten,
Aber von rauchenden Hütten,
Aber von glühenden Scheiterhaufen
War es weit und breit so hell,
Hell wie der Tag,
Und ich rief Wehe! Wehe!
Über den Schimmer des hellen Tages.
Ich hörte blutende Säuglinge winseln
An gemordeter Mütter Brüsten,
Sah aus den Klausen heilige Jungfraun
Schleifen zur Schlachtbank rasender Lust,
Sahe die Tempel des Kreuzes
Niedergerissen in Trümmern liegen,
Und die zerstückten Gebeine
Ihrer Priester dazwischen
Über die Steine gestreut.
Da drückt' ich die blitzenden Augen zu
Und unter mir hört' ich noch lange
Ein Heulen, ein Jammern, ein Wimmern,
Ein Jauchzen, ein Fluchen, ein Knirschen –
Dann ward es still.
Und ich schlug die blitzenden Augen auf,
Da standen an eines Flusses Ufer
Heere des Kreuzes zu Roß und zu Fuß;
Ich konnte sie nicht absehen,
So hoch ich mich mochte schwingen.
Und Waffen trugen sie in den Händen,
Und ihre Blicke glühten,
Wie ihre Lanzenspitzen,
Nach Blut.
Da rief ich Wehe! Wehe!
Da rief ich Rache! Rache!
Da rief ich Hülfe! Hülfe!
Und lange hätt' ich noch geschrien,
Da ward's im Morgen helle,
Und in die Augen flimmerte
Verblendend mir das Tageslicht.
Und ein Schwarm von höhnischem Luftgesindel
Flog schnarrend und pfeifend mir um das Haupt,
Mein Schreien übertäubend.
Da rief ich Wehe! Wehe!
Über die Thorheit des hellen Tages!

Meter: iambic
LISTÍ V JESENI.
by Jaroslav Vrchlický

Svadlé listí není ještě mrtvým listím, příteli,
ještě v skonu dýchá vůni podél cest i v jeteli,
noha tvá jen jeho tkne se, však co budí dotek ten?
Nesmrtelnou třeba báseň. Víš to? – Kdo ví? – Básník jen!

Meter: trochaic
274. Grabschrift einer Tochter des Hrn. Hofrath Gatterer
by Abraham Gotthelf Kästner

Statt unschuldsvoller Jugendfreuden,
War nur ihr Loos: Geduld im Leiden;
Und statt der Unruh spätrer Zeit:
Früh Uebergang zur Seligkeit.

Meter: iambic
HUČÍN
by Petr Bezruč

Odru jsem přešel. A na Střebovice,
na Děhylovo a Dobroslavice.
Žultý lán řepky mi zalehl cestu,
skřivánčích písní jsem počítal ke stu,
buď zdráva, má země! Tiše svou dýcháme řečí,
sekyru v ruce Prus za stromem klečí,
na Modré straně je Hučín.
Viď, moje země, my měli se rádi?!
Na rtech a v očích mi smálo se mládí,
daleko, daleko za hory přešlo.
Zvadlých co květů a listů co vešlo
v podjeseň žití. Ticho a teskno je ve mně
jak večer pod Beskydem. Viď, moje země?
Na Modré straně je Hučín.
Tam nad Těšínem, kde Lučina šumí,
děvucha rostla, co rozbila v rumy
kterýsi život, jej sklíčila tísní:
Já měl jen srdce a trochu těch písní,
on dům ve Frydku a prsteny zlaté...
Koho si vzala? A co se mne ptáte!?
Na Modré straně je Hučín.
Kam to šlo všecko, kam se to dělo?
V cizině žiju. V dál uletělo
do nevrátima mé mládí, má láska,
v popelu sivém juž poslední praská
jiskra vzpomínky. Daleko jsou Střebovice,
v dáli Děhylovo, Dobroslavice,
na Modré straně je Hučín.

Meter: dactylic
EVA. (III.)
by Antonie Menčlová

Mé rozšířené zřítelnice světlo pijí.
Ó světlo Poznání! Ó Života ty strome!
Mé sametově hebké paže prudce
kmen stromu objaly – a slyším jeho srdce!
Sem hledí slunce zář, jež hasne v oblacích,
a cítím, horkým rtům jak ovoce se blíží!
Proč větve stromu strhly v náruč svou
mé tělo rozkvetlé a zpívající touhou?
Ó strome tajemný, tvou mízu vypíjím,
a vášnivý můj vlas se s listy tvými snoubí.
Jsem první žena! První, která směle
za srdce hlasem jde a hledá světlo.
Mne zahal stínem svým, ó strome Života:
chci vědět vše, chci duši všeho vzíti!
A neptám se, kdo podá mi tu číši,
v níž Tajemství – zda bůh to, nebo Démon!

Meter: iambic
Betrachtung des Schlafs,
 als
 eine Göttliche Wohlthat,
 bey dem 1728sten Jahres-Wechsel.
by Barthold Heinrich Brockes

Jedoch, mich leitet dies vielleicht zu weit
Von meinem ersten Zweck, und aus den Schrancken,
Die ich mir vorgesetzt zu dieser Wechsel-Zeit.

Meter: iambic
1.
by Philipp von Zesen

Weißheit sage/ wo du bist/ wo dein reicher quell aufsteiget/
und sich zeiget/
träncke mich mit deiner fluth/
höchstes Guth/
laß mich deinen Most durch süßen/
und genießen
deinen zuckersüßen Wein/
laß mich jmmer bey dier seyn/
daß mein Mund mit Weißheit blühe
und in Tugend sich bemühe.
O du fürstin aller kunst/ die mich kann mit Liebes-blücken
so entzücken/
ach wie herrlich ist dein glantz
und der krantz
der den güldnen helm ümbringet
und mich zwinget/
der auf deinem Häupte steht/
da der Sonnen blitz ausgeht/
da die gülden Engels-flammen
sich entzünden allzusammen.
Deine Brust mit Perlen gantz ümb und ümb geschmücket
mich entzücket:
ja der hellen Augen zier
funckeln dier
wie des Adlers hohe straalen/
wenn sie pralen:
Deine wangen wachsen dier/
wie der Tausendschönen zier/
von dem tau die Lippen nassen/
der entspringt auf Hermons gassen.
Du
und entführet/
deine zucker-süße wort
seyn mein port/
ja das hertze will mir brechen/
kann nichts sprechen/
wenn dein Mund sich reget nur;
Ich muß laß
und mich zu denselben enden/
da du redest/ willig wenden.
Du solt meine Liebste seyn/ meine freude/ meine Sonne/
Lust und wonne;
wann mich ja die tunckle nacht
irrig macht/
soll der Augen helles blicken
mich erquicken;
Meine Schöne/ meine Braut/
die der Himmel mier vertraut/
Du machst/ daß mich Lieben werden
die Gewaltigen auf Erden.
Du solt meines Rahmens Lob in die hohen wolcken bauen/
stets zuschauen/
mein gedächtnüs wird bestehn/
wo die Sterne gehn/
und unsterblich auch verbleiben
und bekleiben/
nur dier/ Neid/ zu trotz und hohn:
wohl dem/ der denselben Lohn/
der da trotzt die hohen Sinnen/
kann mit Ruhm und Ehr gewinnen!

Meter: trochaic
- C - Díjole que la viese, que tenía que pedirle
by Pedro Soto de Rojas

¿Pedirme quieres poderosa ingrata,
qué me podrás pedir, que en tu belleza
no haga ostentación de más riqueza,
que usurpa el mar, a quien sus ondas trata?
Mira tu rostro si quisieres plata,
peina si quieres oro tu cabeza,
toca si los diamantes, tu dureza,
y si perlas quieres tu boca grata.
Quieres las flores pompa del verano
goza de tus mejillas: si alegría
el sol se muestra con la tuya ufano.
¿Qué pides pues, que en ti el actor no cría?
¿Si pides (que no tienes) pecho humano?
¿Si ardiente amor? ¿Si la firmeza mía?

Meter: polymetric
Políbení.
by Emanuel Čenkov

Den dýchal sychravě, byl zachmuřený,
a vítr suché listí do kotoučů vál,
když horský kraj v par vlnách ponořený...
jsem opouštěl a k odjezdu se chystal v dál.
Já necítil v své hrudi trpkou muku
a dívku žádnou nelíbal jsem v hebkou tvář,
mně žádný přítel netisk’ mužně ruku,
jak žil jsem, tak jsem odcházel – já samotář.
Řad vzpomínek na mrtvé blaho chvílí
mou chladnou duši nenaladil do bolu,
bez lítosti jsem opouštěl dům bílý
se skromným sadem, u silnice v údolu,
snil volně juž o městě za horami,
o vřavě, ruchu podzimního večera,
kdy dlouhé třídy planou svítilnami,
až oslní zrak mdlý té záře nádhera,
a dumal jsem – tu lehce drobným krokem,
jak šumělo by chvění křídel motýlka,
děvčátko známé přišlo, modrým okem
svým zřelo na mne – snivý obraz andílka.
Pak měkkou ručku v mou dlaň vlhkou dalo
a ku polibku našpulilo malý ret
a šeptem mušky jemně zašeptalo
na smutnou cestu teskné „s bohem“ naposled...
Ó, na chvíli jsem cítil nitrem chvíti
spícího jara ještě utajený dech,
kdy listí, opojivě vonné kvítí,
se skrývá, nerozvito, jenom v pupenech,
a blaho těch, jimž zmařených snů hroby
a zkaleného žití šeré hlubiny
svým vděkem dojemným před smrtí zdobí
ach, aspoň jediný květ – dětské neviny!

Meter: iambic
Předlička.
by Vojtěch Nejedlý

Hodně přeďte,
Práce hleďte
Milé sestřičky!
Každý řekne:
Toť jsou pěkné,
Pilné dívčičky.
Jestli sedí,
Práce hledí,
Zysk má dívečka,
Pracý k sobě
V každé době
Skloní srdéčka.
Jak je milo,
Jdeli dílo,
Sobě poskočit;
Zpívat česky,
K prácy hezky
Zas se přitočit.
Čas nám mine,
Jako plyne
Tichá vodička;
Jak jen svitá,
Pracovitá
Sedí dívčička.
Honem přede,
Nitky vede,
Jakby krájel med;
Kolo bručí,
Dívka zvučí,
Jakby obě sved.
Tu se dívá,
Radost mívá
Dobrá matinka,
Tys má zlatá
Boubelatá,
Praví, dívčinka.

Meter: trochaic
ŽLUTÝMI ALEJEMI.
by Karel Červinka

Vyjel jsem z rána alejemi,
– den už se probudil zpola –
spadalých listů závějemi
svistila zlehýnka kola.
Slunce už vstalo nad mlhami,
z plástve jak zlata by skuté,
viselo tiše nad nivami,
v koruny zablýsklo žluté.
Žlutými, žlutými alejemi,
povadlých listů závějemi
svistila zlehýnka kola.
Něco tu ve mně umíralo,
vroucně mi duši objímalo,
šeptalo, kalně se usmívalo – – –

Meter: polymetric
Individualität
by Wilhelm Busch

Es ist mal so, daß ich so bin.
Weiß selber nicht warum.
Hier ist die Schenke. Ich bin drin
Und denke mir: Dideldum!
Daß das so ist, das tut mir leid.
Mein Individuum
Hat aber mal die Eigenheit,
Drum denk ich mir: Dideldum!
Und schaut die Jungfer Kellnerin
Sich auch nach mir nicht um;
Ich weiß ja doch, wie schön ich bin,
Und denke mir: Dideldum!
Und säße einer da abseit
Mit Knurren und Gebrumm
Und meint, ich wäre nicht gescheit,
So denk ich mir: Dideldum!
Doch kommt mir wer daher und spricht,
Ich wäre gar nicht frumm
Und hätte keine Tugend nicht,
Das nehm ich krumm. – Dideldum!

Meter: iambic
Am Pfingstmontag
by Max von Schenkendorf

Der auf Taubenflügeln schwebend,
Als die Welt ihr Sein empfing,
Allbefruchtend, allbelebend
Ueber den Gewässern hing –
Liebend sinkst du jetzt hernieder
Auf die bräutlich schöne Flur;
Deinem Hauche schlagen wieder
Alle Pulse der Natur.
Wogend durch der Schöpfung Räume,
Warm durchdringend Stein und Erz,
Weckend alle Lebenskeime
Senkst du dich ins Menschenherz.
Walle, walle, Geist der Liebe,
Unaufhaltsam, froh und frei,
Daß ein jeder unsrer Triebe,
Strahlend, wie sein Urquell, sei.

Meter: trochaic
1L: Vergänglichkeit! muß denn in allem Schönen,
by Ludwig Tieck

Vergänglichkeit! muß denn in allem Schönen,
Das uns erfreut, dein Spott uns auch begrüßen?
Kaum hören wir der Nachtgall Lied ertönen,
Kaum sehen wir die Frühlingsblumen sprießen,
So müssen wir uns schon der Lust entwöhnen,
Ja diese kurze Lust mit Trauer büßen,
Ein Liebesgeist reicht kosend uns die Hand,
Wir schaun ihn an, indem er schon entschwand.
Es tritt ein lieber Mensch in unsre Kreise,
Und nah und näher fühlt man sich verbunden,
Die holde Freundschaft wirkt nach alter Weise,
Es spricht das Herz, Vertraun hat sich gefunden,
Und wie man scherzt und lacht ist lieblich leise
Ein zartes Band und Geist und Herz gewunden,
Schon unentbehrlich ist, eh' wir es wissen,
Der Freund, und sieh! da wird er uns entrissen.
Nun wirkt Erinnerung, Schmerz und will uns sagen,
Daß wir wie Kinder nur die Zeit verspielt,
Wir sehn zurück nach den verlohrnen Tagen,
Wo Frohsinn uns und Ernst zusammenhielt;
Dir Trennung, dünkt uns, sey nicht zu ertragen,
Die Stunde, die sich nah und näher stiehlt,
Man fragt sich: kannten wir uns schon seit Jahren?
Jetzt möchten wir mit Wochen, Tagen sparen.
Dann fällt die Angst auf alle unsre Sinne,
Wie wir so leicht das Theuerste verschwenden,
Wir sammeln nur die kleinlichen Gewinne,
Und streuen Schätze aus mit vollen Händen;
Daß nicht ein kleiner Augenblick zerrinne,
Daß uns Minuten Scherz, Zerstreuung senden,
Wird gern der höchste Schatz, das ganze Leben
So unbedacht und schnell dahin gegeben.
Doch nichts verschwindet ganz, was einst gewesen,
Erinnerung hält in Armen und bewahrt
Die Kleinod' unsrer Seele, läßt uns lesen
Mit süßem Schmerz, was sie uns aufgespart,
Oft dünkt uns dann, als seyen wir genesen,
Vergangenheit wird liebe Gegenwart,
Und zärtlich mischt sich mit sehnsücht'gem Leide
Im rührenden Erinnern heitre Freude.
So lebt mit uns durch Denkmal, Schrift und Zeichen
Die alte längst entschwundne Herrlichkeit,
Wir sehn in Bildern, welche nie erbleichen,
In Poesie die alte schöne Zeit,
Den breiten Strom zu uns herüber reichen,
Ton, Blume, Glanz, und trotz des Todes Neid
Lebt alles Große in der Welt Geschichten,
Schmilzt jedes Herz den ewigen Gedichten.
So schenkt der Freund dem Freunde, wenn er scheidet,
Des Haupthaars Locke oder Blumensterne,
Die Rose lächelt welk noch, wie er leidet
Kann sie ihn trösten in der weiten Ferne,
Und wie er sich am Angedenken weidet
Verliert er auch das kleinste Blatt nicht gerne,
Nennt es die Vorzeit doch mit stillem Schimmer:
Was wir im Herzen halten welkt uns nimmer.
Dein Angedenken wird uns nie verschwinden,
Vergönne diesem Blatt, am fernen Ort,
Durch seinen Laut dich uns noch zu verbinden,
Willst du uns einst vergessen, mag dies Wort
Dein sinnend Aug' nicht ungern wieder finden,
Doch lieber führe dich recht bald von dort
Ein freundlich Schicksal unserm Wunsch zurücke:
Beglückt sei stets, und unser denk' im Glücke.

Meter: iambic
Útěcha.
by Anna Vlastimila Růžičková

Na rozcestí lípa stojí,
Pod ní malá lavička,
Na té každý večer sedá
Mlynářova Hanička.
Zraky svoje v tajném žalu
Brzy k zemi upírá,
Brzy k nebesům pohlédne
A slzu si utírá.
Obrázek tu matky boží
Na lípě se krásně skví,
K tomu děva ve svém žalu
Důvěrně a toužně zří.
Luna z oblak vystupuje,
Vůkol plane hvězdná zář,
Svatým mírem osvěcuje
Smutné děvy bledou tvář.
Nyní v dlaň hlavinku kloní,
Vzpomíná na blahý čas,
Když tu jako harfy znění
Zníval jí miláčka hlas.
Tady pode lípou svatou
Povždy on s ní sedíval,
A měsíček milosladce
Dolů na ně hledíval.
Žádný neslyšel jich sliby,
Jen ten malý slavíček,
Když si pod večer usednul
Do zelených větviček.
Žádný neznal jejich lásku,
Jen ty malé hvězdičky,
Jen ty stříbrolesklé vlnky
Kol plynoucí vodičky.
Nyní tady sama sedí,
Miláček ach ten tam již;
Pod zeleným rovem dřímá,
U hlavy má bílý kříž.
Proto dívka stále pláče
A ve hvězdný patří blesk,
Jako by tam zříti chtěla
Očí jeho zářný lesk.
Proto tiše vždy naslouchá
Písni ptáčka malého;
Jest jí, jak by naslouchala
Hlasu hocha drahého.
Jenom lípa mír jí dává,
Jinde nic ji netěší,
Neboť ji tu vždy obrázek
Matky boží potěší.

Meter: trochaic