PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 922 - Jornada III, PRÍNCIPE De El negro del mejor amo
by Lope de Vega

El cielo está cansado de sufrirme,
y yo de ir contra él no estoy cansado;
mi padre, reino y Celia me han dejado,
y yo no puedo de ellos eximirme.
Mi pensamiento veo perseguirme,
y siempre estoy en él más engolfado;
de la causa del daño me han echado,
y yo no veo camino por dónde irme.
Estame el bien llamando, y yo huyendo,
y huye de mi alma quien yo sigo,
pues me aborrece Celia, a quien yo amo.
Quiero acabar con mi dolor muriendo,
y por darme la muerte cruel castigo
no me quiere matar, porque la llamo.

Meter: polymetric
Sonetos – - I -
by Fabio

Alegre, rico, venturoso lecho,
cuán desigual que va vuestro partido,
habiendo yo tu gloria merecido
por amor, por razón y por derecho;
que yo traigo continuo dentro el pecho
la que esta noche sobre ti a dormido;
tú estás desecho porque la has tenido,
yo porque no la tengo estoy desecho
Concertémonos pues, dame tu gloria,
o yo te prestaré mi sentimiento
para que el bien te goce, como es justo;
mas no quieras, que sólo la memoria
de no haber conocido tal contento
te bastará a dar muerte a tanto gusto

Meter: iambic
1L: Stumm lag die Straße, unter schwarzem Laken.
by Bruno Wille

Stumm lag die Straße, unter schwarzem Laken.
Verschlafen blinzten die Laternenflammen;
Die öden Pflastersteine schraken
Vor meinem Schritt zusammen.
Doch mir im Haupte brandete das Blut,
Und üppig blitzten die Gedanken/
Des Hochgespräches kühne Brut,
Bei dessen wild erhabener Glut
Ich mit den Freunden saß, in feierlicher Nacht ...
Und staunend schaut ich die Gedankenpracht
Und fühlte staunend meines Herzens Weihe;
Und meine Seele wuchs zu hehren Sternen
Wie Rauchschwall wirbelnd sich gen Himmel breitet.
Und wie ich schlafen sah die dunkle Häuserreihe,
Bedünkt ich mich ein Heiland,
Der liebewach sein schlummernd Volk durchschreitet.
Doch als ich öffnete des Hauses Tor,
Da gähnte schwarz das Haus wie eine Gruft.
Und als die finstern Treppen ich empor
Getastet bis zum Stockwerk unterm Dach,
Da hauchte mir das enge Schlafgemach
Entgegen drückend schwüle Luft.
Beklommen streckt ich mich zu Bett
Und suchte Schlaf. Doch heiß war meine Stirn,
Und rastlos grübelte das müde Hirn.
Dann aus der dunkeln Ecke kam geschlichen
Die Angst und kroch mit ekler Gier empor
Und drückte meine Brust und würgte mich;
Und meine Glieder waren totenstarr.
Und eine Stimme raunte mir ins Ohr:
»ohnmächtiger Narr!
Der du ein Held,
Ein Heiland dich bedünkt,
Da liegst du nun gefällt,
Von meiner Faust gefaßt/
Wie all dein kummerbleiches Volk,
Das hingestürzt von Tageslast
Rings unter dumpfen Dächern modert ...«
Und wie es zischelnd höhnte,
Und wie, bedrückt vom Alb,
Ich röchelte und stöhnte,
Da brach mein Herz,
Da sank' mit hohlem Dröhnen
Mein Sarg in schwarze Erde ...
Der Deckel preßte meine dumpfe Stirn,
Und die Gedanken wurden starr im Hirn.
Was zwitschert heimlich in der Ferne
So süß und morgenfrisch?
Was spür ich wie ein Liebchen schleichen
Vom Fenster durch das lauschig stille Zimmer?
Bist du es, Frühlicht? Ja, du bist es, Liebchen!
Schon grüßen mich mit geisterhaftem Schimmer
Der Tisch, das Polster und die Uhr ... Ihr bleichen,
Aus Nacht erstandnen Freunde! Ja, es tagt!
Wie wonnig meine nachtgequälten Augen
Des Lichtes zarte Rieselquelle saugen!
Und wie in lichtgetränkten Wolkenräumen
Die Lerche trunken taumelt!
O laß mich lauschen, laß mich träumen,
Zärtlicher Vogel ...
Die bange Nacht
Verschlief dein Köpfchen, flügelgeborgen,
In dunkler Ackerfurche der Vorstadt.
Doch als mit hauchendem Kusse der Morgen
Dein Flaumkleid rührte, bist du erwacht
Und sehnsuchtsvoll auf schlafgestärkten Flügeln
Emporgeschwirrt zu frischen Lüften/
Wo zwischen grauen Wolkenhügeln
Aus rotbesäumten Schlüften
Des Tages Goldflut bricht.
Und auf zum jungen Licht
Mit nie versiegender Liebeslust
Jubelt die schwärmende Sängerbrust:
»wie bist du süß! Wie bist du süß!«
O Lerchenlied, du Labequell!
Laß Trillerperlen funkelhell
Auf dürre Seelenauen
Mir niedertauen!
Du Flatterpunkt im Blauen
Bist stärker als mein Flügelschwung,
Der rückwärts sank in Nacht und Grauen.
Vom glutverklärten Fenster lauscht
Mein trostverschmachtet Ohr
Erquickt zu dir empor.
Nun trage durch das Morgentor
Den Hingegebnen, hilflos Matten
Von bangen Straßenschatten
Empor, empor/
Du lieber kleiner Heiland/
Zu seligem Ruhe-Eiland.

Meter: iambic
2.
by Rainer Maria Rilke

In den Tagen – (nein, es waren keine),
da die Flut sein unterstes Verlies
ihm bestritt, als wär es nicht das seine,
und ihn, steigend, an die Steine
der daran gewöhnten Wölbung stieß,
fiel ihm plötzlich einer von den Namen
wieder ein, die er vor Zeiten trug.
Und er wußte wieder: Leben kamen,
wenn er lockte; wie im Flug
kamen sie: noch warme Leben Toter,
die er, ungeduldiger, bedrohter,
weiterlebte mitten drin;
oder die nicht ausgelebten Leben,
und er wußte sie hinaufzuheben,
und sie hatten wieder Sinn.
Oft war keine Stelle an ihm sicher,
und er zitterte: Ich bin – – –
doch im nächsten Augenblicke glich er
dem Geliebten einer Königin.
Immer wieder war ein Sein zu haben:
die Geschicke angefangner Knaben,
die, als hätte man sie nicht gewagt,
abgebrochen waren, abgesagt,
nahm er auf und riß sie in sich hin;
denn er mußte einmal nur die Gruft
solcher Aufgegebener durchschreiten,
und die Düfte ihrer Möglichkeiten
lagen wieder in der Luft.

Meter: trochaic
Soneto
by Juan Nicasio Gallego

Cuando no hallaba ni aun en
                  sueño vano
de mi triste prisión fácil salida,
por generoso impulso dirigida
tú me tendiste protectora mano
Por ti recobro, ilustre Soberano
cuanto me puede hacer grata la vida
Familia tierna, libertad perdida,
el sol de España, el suelo carpetano
Que admiras hoy benévolo confío,
de mi tosco buril escaso fruto,
estos humildes rasgos que te envío,
mientras exento ya de pena y luto
por tanto alto favor el pecho mío
te da en su gratitud mejor tributo.

Meter: iambic
U duchovního pastýře.
by Martin Alexander Přibil

Proude citů vděčných! jev se v plesu,
Nebť jsi dávno bažil zjeven být!
Mocným křídlem leť, duchu! k hvězd kresu,
Bys tam mohl pocty věnec vít:
Pro starečka mileného,
Činy svými důstojného.
Však nám nelze, drahý! co ti přáti,
Když již hojně Tobě žehnal Bůh;
Hřiven pět On Tobě ráčil dáti,
Ty pak Jemu vždy jsi věrný sluh;
Jenom teď ať setrvání
Přeje svému požehnání.
Aj, tak ží přemnohá leta vlasti,
Hleď jí slovem, skutky prospívat;
By jsi mohl boluprázdné slasti
Za tvé snahy u nás požívat;
Bys moh’ trudu slze stírat;
Pro věčnost si zásluh sbírat.
Povždy budeš v našich srdcích žíti,
Která láskou soběs podrobil;
Synovsky Tě touží každý ctíti,
Horlí, jakby Tebe ozdobil.
Na důkaz vem, otče milý!
Věnec, jejž tví věrní vili.

Meter: trochaic
Soneto
by Bernardo López García

Se alzó la cruz; su rayo soberano
rompió el altar del paganismo impuro;
el alto Partenón antes seguro,
templó su orgullo ante el dolor pagano
Desde el leño divino el sol cristiano
postró la niebla destrozando el muro,
y cayeron de horror en antro oscuro
Júpiter y Plutón, Saturno y Jano
Veinte siglos pasaron; el madero
que Palestina alzó, tiende triunfales
sus santas ramas sobre el mundo artero,
y anuncia el estandarte a los mortales,
que ha de dormir el universo entero,
al rumor de sus hojas celestiales.

Meter: iambic
PACHOLÁTKO.
by Josef Václav Sládek

Pacholátko
boubelaté,
očka modrá,
vlásky zlaté.
Ústka jako
máky plané,
celé jako
malované.
Po dolíčku
v každém líčku
a čilejší
nad rybičku.
Pacholátko
boubelaté
směje se jak
slunko zlaté.
To jsme rádi,
že je máme,
nikomu je
neprodáme!

Meter: trochaic
IX.
by Xaver Dvořák

Ta rána vždy se jitří znova, znova,
ta bolest sladká touhou krvácí,
můj krok se k Tvému stánku navrací,
a vroucně vzývají Tě moje slova.
Mne okouzluje bělost liliová,
s níž každý stín se z duše vytrácí,
a citů vroucích sladkou vibrací
mé srdce jato v pouta démantová.
Tvůj! chtěl bych láskou Tebe obsáhnouti,
své ruce v ekstasi kol Tebe pnouti
a v Tobě sebe navždy pochovat.
Být řekou, která ústí ve Tvé moře,
být květem, který u Tvých nohou hoře,
by zvednut na Tvém srdci zdlouha vad’.

Meter: iambic
- XCIV - A Marco Bruto
by Fernando de Herrera

Al fin yaces ¡oh del valor latino
última gloria! por tu fuerte mano,
tentado habiendo reducir en vano
la libertad al orbe, de ella indino.
Tu virtud te guió, perdió el destino;
pero pudo tu esfuerzo soberano
mostrar que fuiste capitán romano,
y sólo sucesor de Bruto dino.
¡Oh si ajena ambición no te moviera
a desnudar el hierro, o ya desnudo,
siguiera tu hazaña la ventura!
Que ninguno tu igual en Roma hubiera;
mas trájote en desprecio el hado crudo
del grave yeso y la virtud segura.

Meter: iambic
Las mujeres en berlina – La mujer elegante
by Jacinto Labaila

Bien te guarde de caer bajo
                     el influjo
de la mujer que es pobre y elegante,
de la que tiene por pasión constante
sacrificarse en aras del dios lujo
De la que en el gran mundo se introdujo
con el objeto poco edificante
de llamar la atención a cada instante,
y en ese mundo sensación produjo:
No siente ella el cariño de la esposa,
ella en el lujo ya se ha empedernido;
no esperes que se enmienda ni corrija:
es para ella la casa fastidiosa
y prefiere al amor de su marido,
un sombrero, un abrigo, una sortija.

Meter: polymetric
LIV Vše jako dřív a přec, jak prázdno je tu,
by Tereza Dubrovská

Vše jako dřív a přec, jak prázdno je tu,
a v duši mojí jaká teskná tíha!
Vše na svém místě, kytka zvadlých květů,
a na ní paprsk sluneční se mihá.
Vše kolem jakby odumřelo světu,
na psacím stole pero, kniha milá –
zřím jako ve snu zatrženou větu,
list v ruce chvěje se a lehce zdvihá.
Můj celý pokoj potopen jest v zlatě –
na římse okna podobizna drahá
a verše Tvé – má ruka po nich sahá...
Vše mne tu kolem upomíná na Tě,
a přece vše, co žilo ještě včera,
dnes leží tiše v pozdním tichu šera.

Meter: iambic
- 11 - Soneto
by Pedro Espinosa

Con planta incierta y paso peregrino,
Lesbia, muerta la luz de tus centellas,
llegaste a la ciudad de tus querellas,
sin dejar ni aun señal de tu camino.
Ya el día, primavera y sol divino
de tus ojos, tu labio y trenzas bellas,
dieron al agua, al campo, a las estrellas
luz clara, flores bellas, oro fino.
Ya de la edad tocaste tristemente
la meta, y pinta tu victoria ingrata
con pálida color el tiempo airado.
Ya oscurece, da al viento, vuelve en plata
de los ojos, del labio, de la frente
el resplandor, las flores, el brocado.

Meter: polymetric
Tvé polibky mne stále pálí
by Tereza Dubrovská

Tvé polibky mne stále pálí
na šíji...
To motýli se kolébali –
mou duši žhavá píseň z dáli
opíjí...
Je poledne, a klasy voní,
a koroptve se v reji honí
v obilí...
a na stromech už plody zrají,
a kolem nich se kolébají
motýli...
Ó, smutku touhy neskonalý!
Tvé polibky mne stále pálí
na šíji! –

Meter: iambic
Druhý Chvalozpěv
by Jakub Jan Ryba

Plésej nebe,
Vydej z sebe
Píseň vítězoslavnou!
Zazni hlučně
Radost zvučně
Jevit tobě popřánou!
Cherubyni,
Seraffyni,
Všickni nebes duchové,
Pějte slavně
Chvály valně
Slavozpěvní kůrové!
Oznamůjte,
Ohlašůjte
Hvězdám, sluncy, měsýcy!
Že již Anně
Vůle Páně
Vštípila plod blažícý.
Skloň se nebe,
Hlásej z sebe
Arcyotcům, Prorokům
Potěšení,
Utěšení
Proti Ďábla outokům!
Země plésej,
Radost hejsej,
S všemi tvory svými hni!
Slavohlučně
Spoluzvučně
K nebi s svými chvály pni!
Neb již jasnost,
Nebes krásnost
V Anně počíná se stkvít;
Ozdobením,
Osvícením
Má plod Annin světu být.
Sláva Tobě
V každé době
Anno – Matko – Marye!
Z tě se krásná
Libořásná
Rájská růže rozvíje.
Šťastné matky,
Které statky
V dítkách sobě skládají;
Plodu svého
Z lůže ctného
V bázni Boží chovají.
Vězte matky,
Vaše statky
Jsou jen dítky nábožné;
Těch pak dojít,
Třebať spojit
Srdce s ctností pobožné.
Vychvalůjme,
Zvelebůjme
Nebes Panny početí!
Tať nám srdce
Ještě více
K věrné lásce posvětí.

Meter: trochaic
VI. Přilétlo jaro rozmilé,
by Herma Pilbauerová

Přilétlo jaro rozmilé,
všude s ním radost kráčí,
vždyť jim tu cestu přírodou
písně a květy značí.
Jako to jaro širý svět,
dnešní den ret náš vítá,
chceme Vám z duše povědět,
květů co v srdci zkvítá.
Květy – toť vroucí láska k Vám,
vůně jich – vděčnost naše,
kytici z nich dnes k jmeninám
skládáme v ruce Vaše.
Pod Vaší něžnou ochranou
vzešlo to lásky kvítí,
nezničí je ni žár, ni mráz
po celé naše žití.

Meter: dactylic
¡Amor!
by Gaspar Núñez de Arce

¡Oh eterno amor, que, en tu
                  inmortal carrera
das a los seres vida y movimiento,
con que entusiasta admiración te siento,
aunque invisible, palpitar doquiera!
Esclava tuya la creación entera,
se estremece y anima con tu aliento,
y es tu grandeza tal, que el pensamiento
te proclamara Dios, si Dios no hubiera
Los impalpables átomos combinas
con tu soplo magnético y fecundo;
tú creas, tú transformas, tú iluminas,
y en el cielo infinito, en el profundo
mar, en la tierra atónita dominas,
Amor, eterno Amor, alma del mundo

Meter: iambic
De Las suertes trucadas y torneo venturoso
by Francisco Agustín Talega

Amor acobardado y sin firmeza,
pesado en tus engaños, alevoso,
de enredos fabricante y marañoso,
denotas y demuestras tu bajeza.
Tu vil infame trato
                  nunca cesa
de dar al triste pena y mal dañoso;
rapaz, mudable, ciego, mentiroso,
pues causan tus traiciones gran flaqueza
¿Qué procuras? Responde, fementido
¿Qué ordenas contra mí y qué vas trazando?
¿Despierto a mi dolor y me condenas?
Cual loco sin sosiego y atrevido
mis gustos y contentos vas borrando,
y mudas lo que quise, en duras penas

Meter: iambic
- CLXXXIV -
by Lope de Vega

Lágrimas que partiendo de mi cielo
los rayos de su sol oscurecistes,
bañando el rostro mío, en que imprimiste
cristal, aljófar, llanto, fuego y hielo;
dulce seguridad de mi recelo
en quien mil firmes de lealtad me distes,
de tanta ausencia y soledades tristes
vosotras sois el último consuelo.
En fin bebí vuestro licor suave,
con cuya lluvia, como firme palma,
nació en el alma la esperanza mía.
Que no es posible que sin causa grave
se viera el cielo entonces todo en calma,
llorara el sol y se turbara el día.

Meter: iambic
1L: Weil dir der starke Glaub / das Allmacht-Mark aussaugen /
by Catharina Regina von Greiffenberg

Weil dir der starke Glaub / das Allmacht-Mark aussaugen /
Mein Herrscher / so gefiel / daß Mosen du gestrafft /
als zweiflend' er gewankt an jenes Felsen Safft.
Wird / mein' Erz-zuversicht in deine güt / was taugen.
Er hat / was hartes zwar / doch gleichwol was / vor Augen.
Ich häng' entgegen ganz an unsichtbarer krafft:
und ist mir (was noch mehr) gar dunkelhafft geschafft /
das ich es mir oft selbst in meinem Sinn ablaugen:
doch nur aus Gottes forcht / nicht auß unglaubigheit.
Mein höchster Gott / du weist / wie sehr ich dir die Ehre
der Allmacht gieb' / und glaub' ein eusserst hohe sach.
Es fliegt in dein' allhöch der Glaube nie zu weit.
Dein unerdenklichs Lob durch dieses wunder mehre.
Mein Glaubens-Felse werd' ein klarer freudenbach.

Meter: iambic
- 63 -
by Lope de Vega

Tú que Epitafios a los vivos haces,
y en tu imaginación muertos los tienes,
¿qué exequias para ti, qué honras previenes?
pero si no las tienes no las traces.
Todos yacen por ti, ¿tú por quién yaces?
¿qué funesto ciprés das a tus sienes?
¿qué mal dirás de ti? porque los bienes
vendrán aun a ti mismo pertinaces.
No es bien que vivos como muertos trates,
y aun muertos con libelos descubiertos,
no es tanta tu virtud que lo presuma.
Pues que no los heredas, no los mates,
que abrir las sepulturas a los muertos
más es del azadón que de la pluma.

Meter: polymetric
Auff ihre kaltsinnige veränderung.
 C. E.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Melinde/ geht dein feur so zeitig schon zu end?
Wie geht diß immer zu? kein funcke soll sich rühren/
Du wilt nur schnee und eiß in deinen adern führen/
Ists möglich/ hat das blat so plötzlich sich gewendt?
Doch was verwundr’ ich mich? wenn man die flam̃en treñt/
So muß nothwendig sich derselben krafft verliehren/
Und kan man dieses nicht an deinem hertzen spüren/
Das in zertheilter gunst vor mich und jeden brennt?
Noch gleichwohl soll ich dich als eine göttin ehren/
Und meine liebes-glut fast täglich neu vermehren/
Vergeß ich einen blick/ so ists nicht recht gethan.
Wie aber reimt sichs wohl: mein gantzes hertz begehren/
Und von dem deinen kaum den kleinsten theil gewähren?
O nein! Melinde/ nein! so geht der tausch nicht an!

Meter: iambic
- 60 - Acto II, ELENA De La divina vencedora
by Lope de Vega

No sé que tiene Albano, que estos días
mira mis ojos con suspiros tales,
que, de oculto dolor dando señales,
tiene por blanco las entrañas mías.
El alma, que congoja fantasías
por no dar a la lengua los mortales
avisos tristes de secretos males,
despacha indicios por diversas vías.
Unos llegan cansados y otros mudos;
otros dicen la pena y no la causa;
dan fuego al alma y a la lengua nudos.
Y, entre las ansias que la muerte causa,
mejor es que los filos sean agudos,
que el dolor de morir está en la pausa.

Meter: iambic
- XLV -
by Juan de Tassis y Peralta

Como la simple mariposa vuela,
que tornos y peligros multiplica,
hasta que alas y vida sacrifica
en lo piramidal de la candela.
Así del tiempo advierte la cautela
una pasión de desengaños rica,
y su inadvertimiento califica
las injurias que busca y no recela.
De semejante impulso que el alado,
cándido, aunque lascivo pensamiento,
a morir me conduce mi cuidado,
y me voy por mis pasos al tormento
sin que se deba el mal solicitado
los umbrales pisar del escarmiento.

Meter: polymetric
Heraklit.
by Jaroslav Vrchlický

„Ba vše jest v proudu, vše jest v stálém toku,
to pochopíš-li, pochopíš mou sloku,
jak jedna druhé v hbitých kroků reji
si ruku dají, pouť mou provázejí,
a jako ony z urny duše tekou,
tak všecky zjevy žití valnou řekou
se potkávají, splývají a mizí.
Na stavu Nekonečna v jedné přízi
z tmy v světlo jdou a skanou v jícen tmavý
a jejich pouť se nikdy nezastaví,
neb mroucí podá sotva zrozenému
nit života a s ní klíč k taji všemu.
Však tento rovněž tu nit nedopřede,
taj neotevře, ať si jak chce vede,
zas vlnou splyne v celém vlnobití,
tká život všech, když myslil, na svém žití
že pracoval v tom ustavičném vření,
v tom porodu a přechodu a mření.
Taj bytí všeho dole na dně leží,
jak děcka úsměv záhadný a svěží,
že sama sfinga Smrti jistě trne,
zříc, v jakou propast se to všecko hrne,
na života proud divoký a dravý,
jejž černou dlaní svojí nezastaví...“

Meter: iambic
Poznání Duší.
by Josef Müldner

Přede mnou dvanáct princezen. Já jednu volit měl;
ač po třetí jsem přešel je, já přece neuhád’...
Neb motýl, jejž jsem čekal, nesletěl
a na jich bílý šat list růže neupad’.
A velké mlčení se rdělo v květinách,
když s hlavou sklopenou jsem před jich řadou stanul.
Dech světel růžových mým zmatkem tiše táh’,
co záhon květů nezřených tušením Duše planul.
A jak bych upadal v něhu Tvých vzpomínek,
v důvěrném objetí jsem cítil polibek
a křídla průhledná se v modru ozvala.
A když již chvějivě se snesla do zahrad,
tu oči zdvihl jsem – a Tys mne poznala!
To z růží Duše mé květ na tvář Tvoji pad’.

Meter: iambic
La poeta don Narciso Campillo
by José Lamarque de Novoa

Cual águila real que en arduo vuelo
a la etérea región se alza atrevida,
por olvidar, en su extensión perdida,
la triste cárcel del mezquino suelo;
Así tu alma, con ferviente anhelo,
de noble aspiración, de ardor henchida,
nueva lumbre buscando, eterna vida,
alzose audaz hasta llegar al cielo.
Un vivo lampo de la luz fulgente
emanación de Dios, que al sol empaña,
entonces vino a iluminar tu frente:
Y con voz firme, a la maldad extraña,
cantaste lleno de entusiasmo ardiente,
y vate insigne te saluda España.

Meter: iambic
1L: Floja wär ein schönes Weib, wann sie sich nur künte schämen!
by Friedrich von Logau

Floja wär ein schönes Weib, wann sie sich nur künte schämen!
Dann da künte sie von Scham eine schöne Röthe nemen.

Meter: polymetric
Juž dávno zvyk' jsem...
by František Serafínský Procházka

Juž dávno zvyk' jsem bez závisti,
jak padá, vidět svadlé listí
mých snův a zlatých nadějí,
jež podzim vždycky jako maní
s haluzí trhá mraznou dlaní
a pohřbí sněhu závějí.
Juž dávno zvyk' jsem štěstí v záři
u jiných hledat s klidnou tváří
a třeba Ódu na ně psát.
Než, vidím-li, jak za svým pluhem
jde oráč klidně v znoji tuhém,
tu k práci svojí sednu rád.
A semeno, jež hustě padá
z mozolné ruky v dlouhá lada,
i mých je tužeb semenem,
a klidně čekám, zda se zvedne
klas aspoň z černé hroudy jedné
ušetřen ledu čeřenem.
Kolikrát sníh jej stiskne v zimě,
kolikrát parna mdlící břímě
vzrůst jeho zcela popálí:
sít budu znova, znova věřit,
že z východu se počne šeřit
přec jiskřivými opály.
Ať ve práci té mezi zpěvy
sníh ve vlasech se maní zjeví
života pěvci v podletě,
tu chvilku k hrobu ještě může
dál doufat v plné, rudé růže,
jichž neutrhl na světě.
Dál doufat může, myslit, hledat,
se těšiti a ruce zvedat,
smích na rtech, o štěstí jen pět:
však naděj v kvítí, jež chtěl míti,
z mohyly jeho přece svítí;
z ní, z jeho srdce vzroste květ.

Meter: iambic
44.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Als Cynthia ihr Thier im goldnen Kettlein hielt,
Das unser Deutsche nennt vom Horn und von der Eichen,
Nahm es ihr Buhler ihr, und wolt es freundlich streichen,
Und nennt es schön und werth von ihrer Huld erfüllt.
Als er sich bückt und küst aus Demuth ihre Schuh,
Fährt ihm der Käffer auff, wie fest er zugeschlossen,
Drein springt der kleine Narr, und reist ihm diesen Possen,
Was schämstu dich [?] dis Thier spricht seinem Bruder zu.

Meter: iambic
316. Heilige Kriegslist
by Gerhard Tersteegen

Gott führet immer Streit
Mit Sünd' und Eigenheit;
Wirst du in deiner Seelen
Nun Gottes Seite wählen,
So steht der Feind allein
Und wird bald Friede sein.

Meter: iambic
El jefe negro
by Julio Herrera y Reissig

Temerario y agudo y diestro entre los diestros,
el jefe negro empuña su indómita mesnada;
y en pos de bendiciones o al son de padrenuestros,
desata las guerrillas y asorda la emboscada.
Comulgan en alforjas con los
                  bandos siniestros
el cáliz, y con chumbos la Custodia Sagrada
Cantan misas en medio de los bosques ancestros,
y del santo respondo pasa a la cuchillada
Espeluznan en su neutra virilidad de eunuco
el rosario enroscado y un enorme trabuco
¡Oh, buen león! Apenas bate el hierro inhumano,
para orar por el alma del vencido se vuelve:
el enemigo pronto se convierte en hermano,
¡y la mano que mata es la mano que absuelve!

Meter: anapestic
- XIX - A un lienzo que le dio su dama
by Juan de Almeida

Queda mi rostro de temor turbado,
tan blanco como el lienzo que me diste,
y del lugar adonde amor consiste
la sangre a más andar se ha retirado.
¿Sabes por qué al amor se ha anticipado
el miedo?, porque ayer no me creíste;
mas gran remedio fue de un hombre triste
verse también de ti remunerado.
Que ya que mayor bien no les quedasen
a mis suspiros, y a quien la presencia
desamor y desdén, me son presentes,
diste a lo menos con que se enjugasen
los ojos, que el olvido y cruda ausencia
los tiene cada hora hechos fuentes.

Meter: polymetric
En el aniversario de la muerte de Moratín
by Luciano Pérez de Acebedo

No envidie el pobre y lento Manzanares
perder su curso en apartada zona,
ni en su puro cristal la hinchada lona
reflejar de bajeles a millares.
Ni del Ebro el caudal, ni con los mares
su imperio dividir, ni la corona
que entreteje la próvida Pomona
al rey de los viñedos y olivares
Ni llore en honda pena y desconsuelo
al arrastrarse por la muerta arena
murmurando su afrenta y su desdoro.
De envidia y de dolor prorrumpa en duelo
al ver que guarda su rival el Sena
de Inarco el preciadísimo tesoro

Meter: polymetric
Modern Love: XXVI
by George Meredith

Love ere he bleeds, an eagle in high skies,
Has earth beneath his wings: from reddened eve
He views the rosy dawn. In vain they weave
The fatal web below while far he flies.
But when the arrow strikes him, there’s a change.
He moves but in the track of his spent pain,
Whose red drops are the links of a harsh chain,
Binding him to the ground, with narrow range.
A subtle serpent then has Love become.
I had the eagle in my bosom erst:
Henceforward with the serpent I am cursed.
I can interpret where the mouth is dumb.
Speak, and I see the side-lie of a truth.
Perchance my heart may pardon you this deed:
But be no coward:—you that made Love bleed,
You must bear all the venom of his tooth!

Meter: iambic