PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Já zírám...
by Albína Dvořáková-Mráčková

Já zírám v světlo kahance
tak liknavé, tak kmitavé,
a před mým zrakem vznáší se
obrazy divné, mlhavé.
Zřím to své dětství: svěží luh –
mladistvá zeleň kypí v něm,
ta hlava mladá plna tuh –
divů jí plna šírá zem.
Volnou se myslí nese v dál,
jak skřivanův ples nade kraj,
zas na rodný se tulí práh –
a směle věří v každou báj.
Zřím to své mládí; jarý duch
svých křídel zkouší pružný let,
již nevěří, i bádá sám,
a sám svůj chce si tvořit svět.
Však v neustálém zápasu
jen v pochybnostech kolotá,
ku pravdy slunci zrak mní nést –
věčná jej jímá – slepota.
A zřím se nyní; zlomenou
tu vleku peruť v kalu běd,
a kol vítězný luzy smích
a kol úšklebků hnusný jed.
Však jiskra, již bůh v srdce mi
co chranné kouzlo vložil sám,
ta neshasla, ta žije v něm,
jak v chrámě Vesty věčný plam.
Jak perli v moře hlubině,
jak démant v lůně černých hor
tajím ji v srdce úkrytu,
k útěše sobě – oněm vzdor.
Ji znesvětil by hrubý hled,
jí čistý, svěží lesk by svad’ –
zírám v to světlo kahance
a kol mne pusto – kol mne chlad.
Vichr burácí do oken,
stříbrné květy kreslí mráz –
ten lampy knot tak tichounce
jak nepoznané žití zhas’.

Meter: iambic
XV. Resignace.
by Jaroslav Vrchlický

Asyle znavených duchů, v kobkách tvých sladce se sní,
škoda jen, v každém zde kroku trappistů „memento!“ zní.

Meter: polymetric
246.  Die Tingierung.
by Angelus Silesius

Der heilge Geist der schmeltzt/ der Vater der verzehrt/
Der Sohn ist die

Meter: iambic
III. ARTEMIS
by Josef Svatopluk Machar

Z těch postav chladných, mramorových,
lež vykouzlil věk dětský lidstva,
mě vždycky nejvíc zajímala
Artemis.
Ve školní škamně z nudy věčné
mě hudbou vzrušilo to jmeno,
když profesor děl drsným hlasem:
„Artemis...“
Hned zapomněl jsem přísných zraků
i Homerových hexametrů,
jen ji jsem viděl velkou, vážnou
Artemis.
Šla měkou travou Erymanthu,
na bosých nohou třpytnou rosu
a bílé feny vedla tiše
Artemis.
Šat sněžný kryl jí štíhlé boky
a panenská jí halil ňadra,
toul plný měla na rameni
Artemis.
Šla s půlměsícem v tmavých vlasech
a s přísností ve tmavých zracích,
jak letní noc tak chladná, vábná
Artemis.
Vím, dnes ti bozi jsou jen bajkou
i drobným štěpům gymnasia,
a šedou bajkou jest i moje
Artemis.
Však jednu chvíli uvěřil jsem,
že vidím živoucím svým zrakem
ji velkou, velebnou a krásnou
Artemis.
To bylo jednou v červnu v lese,
kdy spatřil jsem ji v módním kroji.
– Dnes podlehla by jistě modě
Artemis. –
Na bílém koni jela štíhlá
a v černém, těsně spjatém šatě
a klobouček na tmavých vlasech,
Artemis.
Líc její byla bledá, vážná
a tmavé oči zřely přísně,
na prsou měla konvalinky
Artemis.
A v malé, bílé ručce bičík,
tak jela klusem klenbou stromů,
jak letní noc, tak chladná, vábná
Artemis.
A v chvíli té za úsměv jeden,
za objetí těch štíhlých boků
byl bych vzal osud Aktaionův,
Artemis!

Meter: iambic
- XVII -
by Juan de Timoneda

La corteza de un olmo contemplaba
Selvagia con dolores demasiado,
do vio su nombre escrito y entallado
por manos de su Albanio cuando amaba.
Mas como la pastora se acordaba
de cuando fue por ella desechado,
viéndose así mudada, y el trocado
de aqueste modo y arte se quejaba.
«¡Hay triste!, ¿cómo es esto que más dura
mi nombre en la corteza sin sentido
que no en el corazón do fui sellada?
La culpa mía fue, pues mi locura
del alma me borró do escrita ha sido,
también quiero del árbol ser borrada.»

Meter: iambic
Cupid laid by his brand, and fell asleep: (Sonnet 153)
by William Shakespeare

Cupid laid by his brand, and fell asleep:
A maid of Dian’s this advantage found,
And his love-kindling fire did quickly steep
In a cold valley-fountain of that ground;
Which borrow’d from this holy fire of Love
A dateless lively heat, still to endure,
And grew a seething bath, which yet men prove
Against strange maladies a sovereign cure.
But at my mistress’ eye Love’s brand new-fired,
The boy for trial needs would touch my breast;
I, sick withal, the help of bath desired,
And thither hied, a sad distemper’d guest,
    But found no cure: the bath for my help lies
    Where Cupid got new fire—my mistress’ eyes.

Meter: iambic
Soneto
by Amos de Escalante

Con ruda saña el padecer se encona
en el doliente pecho que fallece,
y mi lozana juventud parece,
marchita y deshojada su corona.
En vano altivo el corazón blasona
de ilusorio valor, su angustia crece
y el porvenir incierto se oscurece
y la esperanza amiga me abandona
Si el alma mía decretaba el cielo
que en prematura ancianidad perdiera
su ardiente fuego y generoso brío,
que como planta de infecundo suelo
su triste amor sin florecer muriera,
¡por qué me hiciste amar, por qué, Dios mío!

Meter: iambic
4.
by Andreas Gryphius

Vor Blut-Schuld fordert Recht nichts als nur Blut vergiesen/
Die Liebe brennt in Blut/ und wird durch Blut bewährt/
Ein blutig Opffer ist/ das Gottes Grimm begehrt;
Mein Jesus lebt/ und kommt/ vor Schuld und Grimm zubüssen.
Er lebt/ drum wil Er uns/ und vor uns blutig grüssen/
Und zwar so bald er uns zu unserm Heil beschert.
Bekräfftigt er den Bund/ und lescht/ was uns verzehrt.
Durch erstes Blut/ das wir schaun reichlichst von Ihm fliessen.
Diß unbefleckte Kind stellt sich zu solcher Pein/
Vor die/ die es nicht werth/ in dieses Elend ein.
Und zeigt auch zeitlich an/ wie es erlösen wolle.
Diß Blut schreibt dir O Mensch die schuldigste Gebühr
Und traute Pflicht-Schuld vor. Schau Seel es zeiget dir
Was wer erlöst/ vor Gott und Jesum wagen solle.

Meter: iambic
1L: Es stritten sich im Todesthal
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Es stritten sich im Todesthal
Ithuriel und Belial
Um einen angekommnen Schatten.
Es war ein armer Inquisit,
Den wilde Priester in Madrid
Zu Gottes Preis gebraten hatten.
Der Dämon sprach: Er starb im Bann;
Die Kirche selbst gab ihn der Hölle.
Der Seraph: Redlich war der Mann:
Im Paradies ist seine Stelle. –
Sie kämpften lang, wie Michael
Und Lucifer. Doch würklich neigte
Der Sieg sich zum Ithuriel,
Als sich der Inquisitor zeigte.
Er hob den Hals wie ein Kameel
Und schwang ein Kreuz. Der Schatten bebet
Und schmiegt sich an den Seraph an,
Wie im zertrümmernden Orkan
Der Scheiterer am Felsen klebet.
»was! rief der Mönch mit stolzem Trutz,
Dem Frevler, den mein Arm geschlachtet,
Weil er den Rosenkranz verachtet,
Gewährt ein Engel seinen Schutz?
Ein Engel! Nein! mich zu verführen,
Hüllt Satan sich in falsches Licht.«
Itzt fieng er an, den Bösewicht
Nach Würden zu exorzisieren;
Allein des Seraphs Flammenblick
Lähmt ihm die ausgestreckte Rechte.
Hilf! heilger Vater Dominik!
Rief er, hilf deinem treuen Knechte!
Der Vater Dominik erschien;
Allein nicht mit dem Fluch im Munde,
Nicht mit den Augen, die, dem Schlunde
Der Hölle gleich, Verderben sprühn.
An ihren Wimpern glänzten Thränen,
Geweint um eine schwere Schuld
Beym Allerbarmer auszusöhnen,
»mein Sohn! sprach er mit sanfter Huld:
Nicht um den falschen Wahn zu nähren,
Den du von mir geerbet hast,
Nein, um die Täuschung zu zerstören,
Um Schaam und Reue dich zu lehren,
Erschein ich dir.« Der Mönch erblaßt
Und sinkt dem Vater vor die Füße.
»o Sohn! wie viele Finsternisse,
Fuhr dieser seufzend fort, zerstreut
Der große Tag der Ewigkeit.
Vernimm, daß Gott die Sektenstifter,
Die Kirchenräuber, die Vergifter,
Selbst die Erobrer minder straft,
Als die Tyrannen der Gewissen,
Um meine blinde Wuth zu büßen,
Die Myriaden hingerafft,
Muß ich schon seit fünfhundert Jahren
Die bleichen Schatten der Barbaren
Von meiner Zunft dem ernsten Ort
Der Reinigung entgegenführen:
Und eher schließt das Allmachtswort
Der Gnade mir des Himmels Thüren
Nicht auf, als bis zum Heil der Welt,
Dein Richterstuhl in Staub zerfällt.«
Er schweigt und öfnet ihm die Höhle
Der Buße. Stumme Traurigkeit
Begleitet ihn. Zu gleicher Zeit
Trägt der Olympier die Seele
Des Märtyrers ins Paradies.
Ha! rief der Dämon, der die Zähne
Mit stillem Grimm zusammenbiß:
Ein Glück ists, daß die Erdensöhne
Des Muckers Rede nicht gehört,
Dann wüßten erst die Hierarchen,
Inquisitoren und Monarchen,
Was den Verfolgern widerfährt;
Sie steckten bald des Würgens müde,
Das orthodoxe Rachschwerdt ein:
Und macht einmal die Kirche Friede,
Wer möchte da noch Teufel seyn?

Meter: iambic
Sonet o obzoru.
by Jaroslav Vrchlický

Jak děl to Faust: Ty musíš, byť to stálo
tvé živobytí! Neb rci sám, proč k zjevu
jsi lákal ducha písní, když v svém hněvu
tě zdrtit můž’ a poví ti tak málo.
Ty musíš, dnes by utopií zdálo
se vše, co rozchvělo kdys nerv i cevu,
jak oře bodej ho a nuť jej k zpěvu,
řka: Otevři se! Vydej poklad, skálo!
Buš, srdce! Zraku, plaň! Myšlenko, vzleť!
Vy, oči, vryjte se ve kosmu divy! –
On písní duch dát musí odpověď!
Ať mozek třeští, v křeči chví se čivy,
co platno? Obzor tvůj se sklání, hleď,
rci: Utlouci se oň, jsi trpělivý?

Meter: iambic
LVII. Já chtěl milce své dáť malý dárek,
by Duchoslav Panýrek

Já chtěl milce své dáť malý dárek,
i vyňal jsem srdce ze své hrudi;
srdce mladé to se rozplakalo,
že je rozum můj už z domu pudí.
„Nech jen, nech jen, nedělej si výloh,“
řeklo ale děvče cvičené.
Nyní nevím, proč je nepřijalo –
či snad chtělo srdce pečené?!...

Meter: trochaic
La tumba de Napoleón
by Guillermo Belmonte Muller

Asomado a la cripta misteriosa
miro el rojo sepulcro de granito
como un círculo abierto en lo infinito,
donde el que tanto batalló reposa
Los tributos de ayer, junto a su
                     losa
el Arte, lleno de emoción ha escrito,
y por si oyese de la guerra el
                     grito
la Muerte allí lo vela silenciosa
Del templo que le sirve de morada,
la gigantesca cúpula dorada
en su corona mística y suprema;
y el sol, prendido en los adornos bellos
arrancándole fulgidos destellos
brilla como un diamante en la diadema.

Meter: iambic
- XII - Dice, que como el Nilo guarda su origen, encubrió también el de su amor la causa y crece así también su llanto con el fuego que le abrasa
by Quevedo

Dichoso tú, que naces sin testigo
y de progenitores ignorados,
¡oh Nilo!, y nube y río, al campo y prados,
ya fertilizas troncos y ya trigo.
El humor que, sediento y enemigo,
bebe el rabioso Can a lo sagrados
ríos, le añade pródigo a tus vados,
siendo Aquario el León para contigo.
No de otra suerte, Lisis, acontece
a las undosas urnas de mis ojos,
cuyo ignorado origen se enmudece.
Pues cuando el Sirio de tus lazos rojos
arde en bochornos de oro fresco, crece
más su raudal, tu hielo y mis enojos.

Meter: polymetric
URNA VOTIVA
by Rubén Darío

Sobre el caro despojo esta urna cincelo:
un amable frescor de inmortal siempreviva
que decore la greca de la urna votiva
en la copa que guarda rocío del cielo;
una alondra fugaz sorprendida en su vuelo
cuando fuese a cantar en la rama de oliva,
una estatua de Diana en la selva nativa
que la Musa Armonía envolviera en su velo.
Tal si fuese escultor con amor cincelara
en el mármol divino que me brinda Carrara,
coronando la obra una lira, una cruz;
y sería mi sueño, al nacer de la aurora,
contemplar en la faz de una niña que llora
una lágrima llena de amor y de luz.

Meter: polymetric
1L: Über Felsen, windumflattert,
by Bruno Wille

Über Felsen, windumflattert,
Klimm ich hoch hinan zum Freien;
Droben will ich mich entladen
Dieser Qual, im Sturme baden,
Neugeboren meine Seele weihen.
Berg, vor deinem Riesenantlitz
Kann mein Kleinmut nicht bestehen.
Sturm, im Brausen deiner Kraft,
Die den Forst zusammenrafft,
Muß mein Seufzer wie ein Staub verwehen.

Meter: trochaic
En honor de Juan de Castellanos
by Lázaro Luis Iranzo

No debe tanto a Homero el griego bando
porque cantó sus hechos soberanos,
como a Juan Castellanos, castellanos
que los va en las estrellas colocando
Virgilio esté a sus frigios alabando,
y el docto Tito Livio a sus romanos:
que nuestro historiador con
                  propias manos
obró con Marte lo que va cantando
Fueron igual en él pluma y espada,
en vencer y en cantar de las regiones
del español pisadas y rendidas
Y destas sus historias y blasones
la muerte quedará tan ensalzada,
que ya los vivos no estimen las vidas.

Meter: iambic
Scenerie
by Vojtěch Martínek

S vlnami jezera si vánky hrají,
prastarou báseň tobě šepotají,
hra jasů, stínů v kolébání vod
je věčné umírání, věčný zrod,
a nad tesem, jenž spadá do hlubin,
krvavé růže rozhořel se stín.
Na vody světelný se pablesk střel
a rozbíjí se v tisíc zrcadel,
než v černou noc se hlava uklání,
chyť do očí to světlé blýskání,
melancholický rytmus vod a sten
i větrů pocel, jímž jsi omámen.
S vlnami jezera si vánky hrají,
marnosti píseň věčnou zazpívají,
bolestný slyšíš od staletí zpěv...
a přec ta růže... je v ní žár a krev
a je v ní hrůza, která slastně mámí:
slast závrati, jež dýchá hlubinami.

Meter: iambic
- XXI -
by Bernardino de Rebolledo

Esta máquina excelsa, esta eminente
pira, que al Sol a luces desafía
y el Orbe contener en sí debía
para ser pompa a tal Héroe decente.
Ara es donde uno y otro afecto ardiente
religiosa piedad al Cielo envía,
y el constante dolor renueva y fía
del común desconsuelo eternamente.
Con cien voces aclama, con cien ojos,
llora la Fama, en bélicos progresos,
trágicos fines, lúgubre victoria.
Al que Triunfantes mereciendo excesos
o el mismo Triunfo vino a ser despojos
y en poca tierra eclipsa tanta gloria.

Meter: polymetric
34 Mnohé srdce milovalo,
by Jan Neruda

Mnohé srdce milovalo,
láskou blaze květlo, –
jenže z jara dchnutí mrazu
bílý zvonek zhnětlo.
Hrůzné nemilosrdenství
srdce v poušť vyvrhlo,
a když v bolu churavělo,
smích si z něho strhlo.

Meter: trochaic
Slzy Vyšehradu. (IV.)
by Jaroslav Vrchlický

V tom těžkém, dlouhém boji odvěkém,
v němž stále zápasit náš musí lid,
jen proto, že chce svým být člověkem,
svou hájit myšlenku i vlastní cit,
v tom boji, vsled jejž Evropa by celá,
jen kdyby chtěla, pochopiti měla,
jen krátký najít asyl, krátký klid!
Žel, sveřepost svou tyčí tuří šíj
a neuznává nejsvětějších práv.
K nám mocný, vnitřní volá hlas: Dál žij!
Máš vlastní svět i život, vlastní mrav!
Jak těžko chápat, těžko rozeznávat
je tomu, kdo zvyk žezlem moci mávat
a haliti se ve přesily háv.
Však vznesme srdce! Nad ten boj a shon
buď prapor pravdy, prapor síly vzpjat.
Ves nesouzvuk pak splyne v jeden tón,
jenž učí lidstvo v boji vytrvat!
Ať soudí čas, ať soudí práce ducha!
Co po tom, celá Evropa že hluchá,
když chce se Slovan o své právo rvát.
My všichni v nové doby zaplání
to cítíme, co nelze urvat nám.
My stále nevěříme v klekání,
leč v jitra žalm, jenž čeliti má tmám.
Náš základ pevný sluje lidskost ryzí
a komu pojem svobody je cizí,
ať zmlkne – Čech si zvyk’ vždy býti sám.

Meter: iambic
OMÁMENÍ.
by František Soldan

Zůstal mi ještě parfum tvého těla
omamný strašně, že by usmrtil.
Z hluboka dýchám. Tak’s mne míti chtěla?
Být na vzdálenost dosud ještě tvým?
Tělo se zrovna v křečích ještě láme,
ničil bych všecko, co je pod rukou,
myšlénky mé jsou sešílené samé
a sarkasticky před zrakem mi jdou.
Celé mé tělo tvojí vůní voní,
celý vzduch kolem tebou nasáknul,
slova tvá v mysli divoce se honí,
jsem ve tvé moci, bytosti tvé půl...

Meter: iambic
HLAS PRAMENE
by Vojtěch Martínek

Ty nebe ocelové, netvore ty dravý,
co krutými rty život vypíjíš,
tvůj den se chýlí, vražedný a žhavý,
a soudu hodina ti bije již!
Již večer stmívá se, čas hrozné slávy,
v oblacích rudý rozhořel se kříž –
a v řevu bouře příval popelavý
se na zprahlou zem sklání níž a níž –
Ó zavolejte, trubači vy mrační,
ať nebe chvěje se i širá zem,
ó bouřná hudbo, velkou píseň začni!
Bij, lijavče, i v lány rozpraskané,
ať novým zachvějí se životem,
co v smrti umdlelo, ať znova vstane!

Meter: iambic
42. An einen gewissen Pritschmeister
by Christian Wernicke

Umsonst dass jederman, dieweil du manches Blatt
Mit
Dich darum einen
Der kan kein

Meter: polymetric
Čím vším již ve svých snech jsem byla ti!
by Marie Calma

Čím vším již ve svých snech jsem byla ti!
I milenkou, jež lože ozlatí,
i ženou, která střehla krbu žeh,
i služkou, která dbala, abys leh'
v podušky hebké. Sestrou byla jsem,
jež za tvých cílů zdar se modlila,
i matkou, která všila v každý steh
dar požehnání. Stínem kroků tvých
jsem byla ti i útěchou tvých snů,
královnou hrdou v sadech růžových
i odměnou za hořkost těžkých dnů.
I písní, která z dálky tiše zní,
když myšlenky se sunou vlákny lnu,
i žhavou touhou tvojí polední.

Meter: iambic
- XXXII - A la muerte de don Alfonso Enríquez, almirante de Castilla
by Trillo y Figueroa

Ya no los rayos del purpúreo oriente
rompan las sombras de la aurora fría,
taciturno silencio asombre el día,
siendo al llanto aun al mar poca corriente.
Ya el pálido lamento en son doliente
confunda de los orbes la armonía,
vuelva el caos a su indómita porfía,
estremeciendo el frío el polo ardiente.
Del grande Enríquez la inmortal memoria
honoren todos, tristemente haciendo
luto a la paz, obsequias a la guerra.
Siendo el papel diáfano a su historia
volumen poco, y a su diestra siendo
leve el materno peso de la tierra.

Meter: polymetric
A Lope de Vega Carpio
by Agustín Tejada Páez

Si cuando Roma templos, chapiteles,
triunfantes de las nubes vio cargados
de divinas memorias, y adornados
de palmas, de trofeos, de laureles;
y si cuando el pincel daba de Apeles,
vida a las tablas, contra el tiempo y hados,
y en estatuas de mármoles dorados
admiraban Lisipo y Praxiteles;
si cuando Atenas vio sus aulas
                     llenas
de ingenios, fuera el vuestro ¡oh Peregrino!
no os hiciera la patria aqueste agravio
Por natural a ingenio tan divino
quisiera Roma invicta y docta Atenas,
pues todo el mundo es patria al hombre sabio.

Meter: iambic
Lo único eterno
by Guillermo Blest Gana

Las verdades de ayer son hoy mentira,
las e hoy acaso lo serán mañana;
la incorregible vanidad humana
siempre creyendo razonar, delira
Como Nerón, cantando ante la pira
en que convierte a la ciudad romana,
ciega destruye o cínica profana
lo que, poco antes, ensalzó la lira
Y así, a través de todas las edades,
siempre abrasada por un fuego interno,
buscó la Humanidad nuevas verdades.
Y halló que en todo tiempo -joven, tierno-,
en aldeas, en campos y ciudades,
sólo el amor es en la tierra eterno.

Meter: iambic
ZLOUPENÍ CHRÁMU
by Josef Svatopluk Machar

To nebyl zlosyn bojící se světla,
jenž zloupil bohatý náš bremský kostel,
– ó bolesti, ó slepoto ty hříšná! –
tvůj pastýř, strážce tvůj, náš arcibiskup
jak pohan řádil v svaté boží síni
a kradl, kde měl před zloději chránit.
Když hrabě Bernhard zabil Godefalka,
jenž v držení měl hrabství Emisgoe,
náš arcibiskup nabíd panu králi
za léno jeho tisíc liber stříbra.
I dal mu pan král hrabství uprázdněné,
a že mu tehdy peněz třeba bylo
v podnicích polních, které zdvihnout hodlal
na jaře proti panu papežovi,
na zaplacení sumy velmi tlačil.
A tehdy zloupil chrám náš arcibiskup.
Vzal kříže, oltáře a dary cené,
vzal vínky světcům, ba i berlu svoji,
hůl svoji pastýřskou vzal arcibiskup.
A slyše pláč a vida smutek lidu
jenž k nezvyklému divadlu se sběhl,
že záhy, chlubil se jim takto těše,
dá místo stříbra chrámu samé zlato.
Ó loupeže té! Kříže dva tu byly
ze stříbra celé zlatem vykládané
a drahokamy hojně posázené,
pak hlavní oltář plný sošek, věží
z čistého stříbra, dar královny Emmy,
dál kalich slavnostních mší, velký, těžký,
z rudého zlata, plný velkých perel
– ten kalich dala Agnes císařovna
při narození nynějšího krále
z radosti velké chrámu na památku –
a vše to vzal a ještě mnohé jiné...
Muž zlatník, který tavil ony věci,
přísahal každému, kdo slyšet toužil,
že z přinucení jenom provést musil
přeměnu lupu kostelního na kov.
A v taji svěřil lidem několika,
že bylo mu, když kladivem bil v kovy,
jakoby slabý dětský nářek slyšel...
Však od té doby dlí náš arcibiskup
na hrabstvích svých jsa odán jízdě, honbám
a zábavám, jež zvykem pánů světských,
a nevkročil v chrám bremský od těch časů
snad že mu nelze rozhlednout se kolem
a vidět věci, jichž tu dávno není...

Meter: iambic
KROTITELKO...
by Josef Müldner

Ano! Jenom tys mohla být mojí milenkou,
ty dovádivá krotitelko lvů,
jež s usměvavou tváří, plnou vlastní krve,
přisedla jsi ke mně po představení,
když dávno dozněl tleskot drážděného davu,
touž pochvalou jenž odměňuje šaška, –
ty s hnědou pletí, s dětským pohledem,
bez líčidel a bez nádhery scény.
Jen tebe! Tebe jen bych mohl milovat!
Jak rád bych pak tě pustil z objetí
a z polibků svých do té těsné klece
k tvým pravým milencům, o tolik moudřejším,
o kolik chybělo mi do jich síly
tě připravenou zemřít ve lvích tlapách,
s úsměvem doznávající, že podléháš,
za finale španělského tance,
za potlesku bouřícího davu,
vstříc největšímu činu tvého Umění.

Meter: iambic
- C -
by Argensola

Julio, aunque estoy de imperfecciones lleno,
y al fortuna con benigna frente
recoge a los indigno, yo obediente,
ni mi exclusión ni su rigor condeno.
Pues si persigue al ánimo sereno,
entre inicuos ejemplos inocente,
que opuesto con valor a la corriente,
en tiempos malos se atrevió a ser bueno.
Rayo es que arrasa al tronco más robusto,
y recogiendo en sí la fatal llama,
perdona a las encinas inferiores.
Y así, le debo más si me desama,
pues mereciendo tanto sus favores,
quiere tratarme como trata al justo.

Meter: iambic
En un calabozo
by Manuel del Palacio

¡Cuán triste debe ser y cuán amargo
vivir en este sucio asilo estrecho,
sintiendo sin cesar dentro del
                     pecho
de la airada conciencia el justo cargo!
¡Cuántas horas de angustia y de
                     letargo
ofrecerá al culpable el duro lecho,
y cuántas, ¡ay! en lágrimas deshecho
de su existencia el fin hallará largo!
Pero a mí ¿qué me importa tu tristeza?
como en almohada de caliente pluma
reclino en tu tarima mi cabeza
La culpa, no el castigo, es lo que abruma,
y rompe mi virtud toda vileza,
lo mismo que el bajel rompe la espuma.

Meter: iambic
Río arriba
by Manuel José Othón

Hubo en la triste ruta a que, inclemente,
me condena el destino en sus rigores,
paisajes de ilusiones y de amores
bajo el sol de una edad dulce y riente.
El río de mi vida, que es torrente,
arroyo fue al nacer que regó flores
y se durmió en remansos soñadores
y acarició la arena mansamente.
Hoy triste y fatigada es la jornada;
mas doy alivio a mi alma, que cansada
marcha por el camino señalado,
si venzo de la suerte los empeños,
volviendo, río arriba, con mis
                     sueños
a vivir los recuerdos del pasado

Meter: polymetric
Abermahlige Betrachtung Göttlicher
 Grösse im Kleinen.
by Barthold Heinrich Brockes

Da unser Schöpfer in dem Grossen, und auch im Klei-
nen, kurtz: in allen
Unendlich gegenwärtig ist, als worin unsers Geistes Augen
Jhn, wenn wir sie vernünftig brauchen, zu sehen und zu
So ist vor allen Dingen nöthig, von GOTT im Kleinen
Und, üm den Ruhm von Seiner Allmacht an allen Orten
Die Gröss’ im Kleinen auch zu sehn. Denn, wenn wir
Geschicht es öffters, als im Grossen: Man trifft es allent-
Denn es ist auf der Welt kein Kraut, kein Gras, kein
Kein fast unsichtbar Körnchen Sand so klein, ja nicht ein-
Das uns nicht viel, in seinem Wesen, von eines Schöpfers
Jhn unserm Geiste deutlich zeigen, und Seine Macht uns
Die allen menschlichen Verstand, auch selber in der
Nur bloß allein durch ihre Menge, besiegende Beschaffen-
Die alle Zahlen übertrifft, erheitert, und beweiset mehr,
Zu des Allmächtgen Schöpfers Ruhm, und zu Vermehrung
Ein’ unaussprechlich’ unermeßlich’ Anbetungs-würdge
Wo iemand dieß verneinen wolte; der überlege dieß:
Die weite Lufft, das tieffe Meer bestehn, trotz ihrer Größ’
Aus Sand, aus Theilchen, und aus Tropfen. Nun steckt im
Die Wirckung, die Natur, das Wesen, und eben so viel
Als wie im allergrössesten: In dem die Gröss’ aus der Ver-
Der kleinen Theil’ allein besteht. Verdient daher die
Der kleinsten Erd- und Wasser-Theilchen, gewiß nicht weni-
Nicht weniger Bewunderung, als wie das Gröste was wir
Weil, wie gesagt, die grösten Cörper aus Theilchen bloß
Daher ich, wenn ich offtermahls an einem strengen
Und seine rege Wasser-Last sich immer vorwärts weltzen
Zwar ob des Cörpers Gröss’ erstaune, und in der grossen
Beschaffenheit, Bewegung, Nutzen, von Jhres Schöpfers
Ein überzeugend Lehr-Bild finde; iedoch zugleich auch
Wie auch das allerkleinste Tröpfchen bewunderns-wehrte
Ach! laß, geliebter Mensch, forthin, mehr als bisher,
Die überall den Schöpfer zeigen, in Feuer, Wasser, Lufft
Dein Freuden-reicher Gottes-Dienst, und dein erbaulichstes
Zu des allgegenwärtgen GOttes Bewunderung und Lobe,

Meter: iambic