PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
The Glove and the Lions
by Leigh Hunt

King Francis was a hearty king, and loved a royal sport,
And one day as his lions fought, sat looking on the court;
The nobles filled the benches, and the ladies in their pride,
And 'mongst them sat the Count de Lorge, with one for whom he sighed:
And truly 'twas a gallant thing to see that crowning show,
Valour and love, and a king above, and the royal beasts below.

Ramped and roared the lions, with horrid laughing jaws;
They bit, they glared, gave blows like beams, a wind went with their paws;
With wallowing might and stifled roar they rolled on one another;
Till all the pit with sand and mane was in a thunderous smother;
The bloody foam above the bars came whisking through the air;
Said Francis then, "Faith, gentlemen, we're better here than there."

De Lorge's love o'erheard the King, a beauteous lively dame
With smiling lips and sharp bright eyes, which always seemed the same;
She thought, the Count my lover is brave as brave can be;
He surely would do wondrous things to show his love of me;
King, ladies, lovers, all look on; the occasion is divine;
I'll drop my glove, to prove his love; great glory will be mine.

She dropped her glove, to prove his love, then looked at him and smiled;
He bowed, and in a moment leaped among the lions wild:
The leap was quick, return was quick, he has regained his place,
Then threw the glove, but not with love, right in the lady's face.
"By God!" said Francis, "rightly done!" and he rose from where he sat:
"No love," quoth he, "but vanity, sets love a task like that."

Meter: iambic
- LXXVIII - Al triunfo de Judit
by Lope de Vega

Cuelga sangriento de la cama al suelo,
el hombro diestro del feroz tirano,
que, opuesto al muro de Betulia en vano,
despidió contra sí rayos al cielo.
Revuelto con el ansia el rojo velo
del pabellón a la siniestra mano,
descubre el espectáculo inhumano
del tronco horrible, convertido en hielo.
Vertido Baco, el fuerte arnés afea
los vasos y la mesa derribada;
duermen las guardas, que tan mal emplea.
Y sobre la muralla coronada
del pueblo de Israel la casa hebrea
con la cabeza resplandece armada.

Meter: iambic
ÚZKOST.
by Jan Vrba

Je svatvečer. – Je před velkými svátky,
a těžká vůně růží táhne ze zahrad,
dech její teplý je a mdlý a sladký,
jak kdosi laskavý by dlaň na čelo klad'...
Nad krajinou se modré šero kloní,
a v obzor vkrojený hor profil změk',
a větrů tah tak dojímavě zvoní,
jak vlhký ztlumený pláč dálných řek...
Proč tolik něhy, když vše oplakáno,
proč tolik soucitné lítosti tajené –
proč právě dnes, kdy čeká slavné ráno
mé srdce každým snem svým podle zrazené? – –

Meter: iambic
Marinos de los fiordos
by Tomás Morales

Marinos de los fiordos, de enigmático porte,
que llevan en lo pálido de
                  sus semblantes bravos
todo el alma serena de las nieves del Norte
y el frío de los quietos mares escandinavos
En un invierno, acaso, por los hielos cautivos,
en el vasto silencio de las noches glaciales,
sus apagados ojos miraron, pensativos,
surgir las luminosas auroras boreales.
Yo vi vuestros navíos arribar en la bruma;
el mascarón de proa brotaba de la espuma
con la solemne pompa de una diosa del mar;
y los atarazados velámenes severos
eran para el ensueño cual
                  témpanos viajeros
venidos del misterio de la noche polar

Meter: anapestic
O DUŠIČKÁCH. (III.)
by Alois Škampa

Jsou hřbitovy, jsou truchlá pole svatá,
kam návštěvou dav lidu nechodí;
jsou hroby jar, jež byla srdci vzata,
a na nichž ani květ se nerodí..
Jsou hřbitovy, jež sami v prsou nesem,
a o nichž neví nikdo, kromě nás;
jsou vyvršeny nad mladosti plesem,
zmar tají květin, které spálil mráz...
Jsou hroby lásky, blaha, utrpení,
nemají rovů ani znamínek,
nad nimi leda v plachém rozechvění
bludičky krouží našich vzpomínek!
Však, co v nich spí – ty zbytky citu tklivé –
to zcela neumírá, nikoli!
Jak se jen dotknem –hroby ty jsou živé,
a z hlubin jich to znova zabolí...
Ó, hroby moje, proč mi není dáno
té síly mít, bych na vás zapomněl?
Proč tolik štěstí do vás pochováno,
že pro ně lká i po letech můj žel?...
Za každou naděj’, která do vás padla,
já vzpomínku dnes rozsvěcuji v tmách,
zas minulosti patřím do zrcadla –
a pláču pro ni o svých „dušičkách“...

Meter: iambic
- CXXI -
by Fernando de Herrera

Do el mauritano ponto fiero baña
de la soberbia Argel el fuerte muro,
el cielo con terror y horror oscuro
amenazó al muerte a toda España.
Bramaba el mar, ardiendo en ira extraña;
bramando ardía airado el mar perjuro;
sólo en tanto pavor domó seguro
César del hado adverso la impía saña.
El piélago y aliento embravecido
abatieron su ímpetu indignado,
y respiró el medroso y libio suelo.
Ve alegre, corazón nunca vencido;
que la victoria no te impide el hado,
ni el viento y mar cruel; más todo el cielo.

Meter: iambic
Vězeň osudu.
by Adolf Heyduk

Snad, bych mu zpíval drobné zvěsti,
lap’ osud zbojnickou mě pěstí
a tiskne mě, až zrak se stmívá,
a duch můj tesknou píseň zpívá.
Kéž brzo Bůh mou zmírní muku
a zbojníkovi schromí ruku,
bych nevlídnému ulít’ hosti
jak bílý skřivan do věčnosti.

Meter: iambic
To the Ladies
by Lady Mary Chudleigh

Wife and servant are the same,
But only differ in the name:
For when that fatal knot is tied,
Which nothing, nothing can divide:
When she the word obey has said,
And man by law supreme has made,
Then all that’s kind is laid aside,
And nothing left but state and pride:
Fierce as an Eastern prince he grows,
And all his innate rigour shows:
Then but to look, to laugh, or speak,
Will the nuptial contract break.
Like mutes she signs alone must make,
And never any freedom take:
But still be governed by a nod,
And fear her husband as a God:
Him still must serve, him still obey,
And nothing act, and nothing say,
But what her haughty lord thinks fit,
Who with the power, has all the wit.
Then shun, oh! shun that wretched state,
And all the fawning flatt’rers hate:
Value your selves, and men despise,
You must be proud, if you’ll be wise.

Meter: iambic
AŽ PŘIJDEŠ...
by Bohuslav Květ

Až přijdeš ty, již od chvíle té čekám,
kdy mužství prvně k srdci hovoří,
za ruce vezmeme se mlčky
a spěchat budem v dálné pomoří.
Nad námi nebe... dole zem a moře...
odvěké vlny přísně zahučí
a s vzlykem „věčně! věčně! věčně!“
dojati klesneme si v náručí...

Meter: iambic
Podzim.
by Boleslav L. Černý

Jde podzim, listí otrhává
a chladem dívá se v mou duši.
Snad v bílém jíní bolest tuší,
jíž uklání se moje hlava.
Po letech života se vzdává
ten dlouhý vzdor a usne v hluši.
Jde podzim – listí odtrhává
a chladem dívá se v mou duši.
Koruna snů již opadává,
pták písní ticha neporuší.
Smrt pěstí kostnatou už buší,
a to je celá lidská sláva!
Jde podzim – listí otrhává....

Meter: iambic
-XXXVI-
by Garcilaso de La Vega

A la entrada de un valle, en un desierto,
do nadie atravesaba ni se vía,
vi que con extrañeza un can hacía
extremos de dolor con desconcierto;
ahora suelta el llanto al cielo abierto,
ora va rastreando por la vía;
camina, vuelve, para y todavía
quedaba desmayado como muerto.
Y fue que se apartó de su presencia
su amo, y no le hallaba, y esto siente;
mirad hasta do llega el mal de ausencia.
Me movió a compasión ver su accidente;
díjele lastimado: «Ten paciencia,
que yo alcanzo razón, y estoy ausente».

Meter: iambic
MARCHE FUNÉBRE. (IV. Duch.)
by Karel Dostál-Lutinov

Nuž s bohem buď, ty chráme můj,
ty zlatá číše, z které pil jsem
zář sluneční a žití ruch
a hudbu světů rozzpívanou!
Nuž, s bohem buď, ty bože můj,
ty svatá jiskro, kterou žil jsem
a kolébkou byl hvězdných tuch!
Nuž s bohem buď a na shledanou!

Meter: iambic
403. Meine Liebe ist gekreuzigt
by Gerhard Tersteegen

Ja,
Was nützt mir alle Welt samt Ehre, Lust und Schätzen?
Die Hände sind mir fest, ich kann mich nicht ergötzen,
Es ist kein Feu'r in mir, als das zum Vater geht.

Meter: iambic
Druhá kapitola. (III.)
by Josef František Karas

– a kdybys znovu hrála komédii
se srdcem mým, jež vichr touhy zčeřil,
a kdybys kol pat plazila se zmijí,
a uštkla, vím, že přec zas bych ti věřil!
A líbal bych ta ústa plná jedu
jak dřív, bez reptání a žalob, stesků –
a kdyby smrti šíp blesk z tvého hledu,
zas srdce své bych v cíl dal tomu blesku!

Meter: iambic
41
by Johann Wolfgang Goethe

Blumen und Gold zugleich
Machen reich.
Goldnen Rahmen siehst du erfüllt
Mit deinem Bild.
Sieh nur, wie köstlich es ist,
Was du hast und bist.

Meter: iambic
1.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Rathe, wer da rathen kann!
Sagt, wer sieht es dann und wann?
Sagt, wer sieht es immer?
Sagt, wer sieht es nimmer?
Jeder, der es hat errathen,
Strecke die Hand aus!

Meter: trochaic
- CLII - A Dios omnipotente
by Argensola

Señor, que miras de tu excelsa cumbre
el tiempo todo en un presente eterno,
tu imagen mira en mí, que al ciego infierno
la inclina su terrena pesadumbre.
Oh suma luz, ya la encendida lumbre
de mi gozoso abril florido y tierno
muere, y ya temo ver en el invierno
más verde la raíz de mi costumbre.
Mírala, sacro santo Rey divino,
con ojos de piedad, que al dulce encuentro
del rayo celestial verás volvella
a verte, como en vidrio cristalino
la imagen mira el que se espeja dentro,
y está en su vista de él su mirar de ella.

Meter: iambic
De la comedia El severo juez de amor
by Mariano (Doctor) Seriol

Es amor un deseo interesado
en quien ama, tan loco, y avariento,
que sólo el interés es su contento,
y sólo el tener más es su cuidado.
El interés consiste, en que el amado,
sin pagarle su amor no esté un momento;
el tener más es su mayor tormento
por temor de perder su noble estado
Sólo para si todo lo apetece,
sin permitir soberbio, y ambicioso,
que el objeto, que adora, otro le quiera.
Con esta ardiente sed su temor crece,
nunca tiene consuelo, ni reposo,
todo lo tiene, y siempre más espera.

Meter: polymetric
34. Standhaftigkeit
by Paul Fleming

Mag denn kein Rat und Trost mir lindern meine Pein?
Sie muß erlitten sein,
so will ich, wie sichs fügt,
mit Allem sein vergnügt.
Wer sich entsetzt, der liegt;
ich wag es kühne drein.
Ein Herze, das sich frisch der Not entgegen stellt,
behält gewiß das Feld.
Muß ich, so will ich dran.
Ihr Feinde, setzt nur an.
Hier habt ihr euren Man,
der euch die Wage hält.
Pein, Trauren, Not und Qual und wie ihr andern heißt,
die ihr so auf mich reißt,
seid noch so arg gesinnt,
tut Alles, was ihr künnt',
hier ist er, der gewinnt,
hier steht er, der euch schmeißt.
Nach aller meiner Angst, nach aller Müh' und Fleiß,
erhalt ich recht den Preis.
Mein Sieg der steht bei mir,
drum wächst mir die Begier.
Denn mir bringt alle Zier
was ich zur Beute weiß.
Flieht nun und kommt nicht mehr auf euren Schaden an,
ihr Feinde wie getan.
Her alle Frölichkeit
und was mein Herz erfreut!
Diß ist ein Teil der Zeit,
der ich mich rühmen kan.

Meter: iambic
- 1140 - Acto I, DON LUIS
by Lope de Vega

Echando al mayor mundo todo el velo,
asombra la celeste artillería,
y entre pedazos de tiniebla fría,
por donde daba luz escupe hielo.
Mas tomando con lástima del suelo
el hacha eterna, el que a los años guía;
huye el horror y resucita el día
en el alcázar del sereno cielo.
Así con puros rayos celestiales
en tanta tempestad tu Sol previenes,
hermosa Blanca, y a mis ojos tales.
O bien haya el rigor de tus desdenes,
porque sino se hubieran hecho males,
era imposible conocer los bienes.

Meter: iambic
SANÍ SATBA
by Josef Holý

V polích zdřímla práce mozolů,
na vesnicích bubnovali válku,
dlouhá alej topolů
po silnici utíkala v dálku.
Tisícerým matkám nasije
letos Osud v srdcí role čistá
Slzy panny Marie,
červený květ Krve pána Krista.
Úsměv vám, co v oběť nosíte,
matky hořké, na bojiště syny,
vzroste z krve rozlité
lepší bytí naší domoviny.
Rudou, čirou rosou zmladějí
nivy naše svěží,
dlouhá alej silných nadějí
po silnici k budoucnosti běží.

Meter: trochaic
CESTOU TOVÁRNÍ ČTVRTÍ.
by Antonín Klášterský

Krajina táhlá, rozjetá hlína,
kolejí pruhy, na nich rez,
v šedivé mlze pozdního října
komíny trčí do nebes.
Povozů plných vleče se tíha,
do mlhy padá černý dým,
všude to hoří, leskne se, mihá
velkými okny, kam jen zřím.
Zahlédneš oknem hřídele strojů,
široký řemen transmissí,
nových těch dramat, života bojů
černavé, chmurné kulisy.
Slyšíš jen lomoz, skřípání káry,
oddýchat slyšíš stroje píst,
údery kladiv, syčení páry,
bzučení kola, píšťal hvízd.
V dálce se někde ozvaly zvony,
kladiv je rány přehluší.
Padaly k zemi šedých mlh clony,
a mně stesk divný na duši.
Kladiva rány, kam jsem jen přišel,
duněly stále v uších mých:
bylo mi úzko, jako bych slyšel
jedinou píseň budoucích.

Meter: polymetric
91.
by Friedrich Rückert

Ein Herz das Unruh fühlt, ist noch in sich nicht heil;
Dem bessern beigemischt ist noch ein schlechtres Theil.
Doch nicht unheilbar ist ein Herz das Unruh fühlt,
Vom schlechtern ist noch nicht das Bessre weggespült.
Nur wo die Unruh schweigt, da ist der Kampf entschieden,
Sei es zu ew'gem Tod, sei es zu ew'gem Frieden.
Kann ew'ger Tod auch seyn vor Gott, dem ew'gen Leben?
Welche Verstockung kann der Gnade widerstreben?
Das kranke Herz, das ganz erstorben wähnt zu seyn,
Genesen muß auch es, durch scharfe Liebespein.

Meter: iambic
Das unverhofte Grün.
by Barthold Heinrich Brockes

Jüngst gieng ich nebst Fabricius,
Den, ohne Neid fast, selbst der Neid bewundern
In einem zierlichen, am klaren Alster-Fluß
Belegnen, grossen Blumen-Garten,
Worin, von mehr als tausend Arten,
Viel hundert tausend Blumen stunden,
Die wir durch ihre Meng’ in solchem Glantze funden,
Daß, durch den Ubefluß der Lust
Der uns fast mehr erfüllt’ und drengt’, als rührte,
Das Hertz in unsrer Beyder Brust
Sich gleichsam echt gedruckt, und sanft-gepreßt verspührte.
Wir stutzten erst vor übermachter Freude
Und, durch die bunte Gluth der Blumen angeflammt,
Gedachten wir mit Lust und Ehrfurcht alle beide
An den, aus dessen Kraft, Luft, Erd’ und Himmel stammt.
Es brach ein froh
Gott Lob! der sich bey uns in solcher Schönheit kund
Und gleichsam sichtbar macht!
Le Fevre, welcher sich zugleich bey uns befand
Le Fevre eine Zier von seiner Vater-Stadt,
Und der, zu meiner Ehr, mit mir verwandt,
Bewunderte nebst uns und ehrt’ in ihrer Pracht
Die GOttheit ebenfals. Als eben Böckelmann,
Des schönen Gartens Herr und Pfleger, zu uns trat
Und, wie er uns sehr höflich angesprochen,
Auch für uns eine gute Zahl
Erlesner Blumen agebrochen,
Kam er von ungefehr auf seine Morgen-Zeit.
Nicht auszudrücken ist die Lust, die ich verspühre,
Sprach er, wenn ich, schon früh’ um viere
Der Blumen ungezehlte Zahl
Jm von der fühen Sonnen Strahl
Gefärbt- und gantz durchdrungnen Thau
In einem himmlischen, nicht ird’schen, Firniß schau.
Ich fühle, wie so denn die allgemeine Stille,
Die dann die Welt beherrscht, auch mein Gemüth erfülle.
Dieß ist die schönste Zeit, diß sind die schönsten Stunden!
Nur dauret mich, daß sie von Menschen auf der Erden
So wenig nur empfunden
Und mehrentheils verschlaffen werden.
Wir traureten und freuten uns mit ihm.
Hierauf kan man von ungefehr
Von neuem auf der Blumen-Heer:
Man sprach: Bewunderns wehrt ist, da der Blumen
In allen Farben glimmt, daß die Natur von ihnen
Doch keine grün gemacht.
Wir andern stimmten bey
Und dachten, daß dem Laub’ und Gras’ allein im Grünen
Zu gläntzen vorbehalten sey.
Drauf ging, mit sanften Schritten,
Herr Böckelmann von uns, kam aber bald hernach,
Mit ja so sanften Schritten, wieder;
Und, sonder daß er etwas sprach,
So legt’ er in der Mitten
Auf unsern Tisch drey grüne Blumen nieder,
Wodurch er, daß wir uns geirrt
Uns überzeuglich überführte.
Wir sahn einander an. Halb lächelnd, halb verwirrt,
Gestunden wir, zu seiner Ehr,
Daß dieß die beste Art zu überzeugen wär.
Nachhero nahmen wir der grünen Blumen Pracht,
So ein’ Anemone, bewundrungs-voll in acht,
Da jeder dann, nachdem wir sie recht wol beschaut,
Gestand, daß auch das schönste Kraut
Kein schöner Grün fast zeigen kann.
Hierüber stimmten wir zuletzt der Meynung bey,
Daß alles, was in der Natur
So wol an Farben als Figur
Nur möglich, auch vermuhtlich wircklich sey.
Herr, meine Lust sind deine Wercke.
Ach, gieb, daß mancher auch mit mir,
O aller Dinge Quell, sie, dir
Zum Ruhm, mit Lust und danck, bemercke!

Meter: iambic
- 97 -
by Lope de Vega

Águila, cuyo pico soberano
bañado en las corrientes celestiales
osó tocar los cándidos umbrales,
que apenas mira el pensamiento humano.
Fénix, a quien el bárbaro titano
pensó abrasar las alas inmortales,
de cuyo fuego a nueva vida sales,
la pluma de oro en la divina mano.
Estima los efectos que recibes
del arte de imprimir, cuando resumas
la grandeza del Verbo, con que vives.
Pues de tu pluma han hecho tantas plumas,
que eternamente escriben lo que escribes,
y de tu suma innumerables sumas.

Meter: iambic
MÍR A VOJNA. (16.)
by František Odvalil

Nám nervy hoří, mozek dříme,
šílenství blízkost číti,
a kam se zítra mysl zřítí,
zda my to víme?
My smrti se již nebojíme,
my bojíme se žití!
Nám jedno, kam leb položíme,
čí zem nás bude krýti.
Nám začaly již údy hníti,
co dál, zda víme?
My smrti již se nebojíme,
my lekáme se žití.
Ztracená hlídka mrtvě klíme
a chladné hvězdy svítí.
Pro nás již nemusí to býti.
Jen jedno víme:
My smrti již se nebojíme,
my hrozíme se žití.

Meter: iambic
Když jsem šel z tragedie.
by Bohdan Kaminský

Mně vířilo to duší... zamyšlený
a truchlý zvolna šel jsem po nábřeží...
Mně zdálo se, že na všem chmura leží
a lidský život že tu nemá ceny;
z nás každý že je tragéd, jemuž chvíli
se zatleská, leč který vždycky padne,
ať blázen, který šílí,
ať jako rek, ať chabě hlavu schýlí
v klín všednosti či hrobu lůno chladné.
A myslil jsem, jak život lidský skládá
se z pozlátka i bídy, velké snahy,
již vždycky mrazem zdrtí život nahý,
klam, neúspěch a citů sporná váda.
Zář vylhaná tu klame, lživá slova,
zde kypí číš a dívčí oko šálí,
a přece věříš znova, –
jdeš jevištěm a vejdeš do hřbitova
a vše je pravda i klam neustálý.
A všady slyšíš moudré rady bláznů
i tanečnic rej chvatný mihne se ti
i myšlénka, jež meteorem letí
a nepoznána zniká v hluchém prázdnu.
A všude poznáš, pod nepřízní doby
jak myšlénky i naděje se tříští
a lámou se i drobí – –
a nad chudými, zapadlými hroby
znít bude zítra jásot po jevišti...
A kde jsi šel, kde’s trpěl, do tvé krve
kde přimísili jedu, zítra budou
hřmít orgie či lidé zívat nudou...
A kde se pro tě někdo zachvěl prve,
tam zítra každý zapomene, žije
sen jiný dál... A veseli a šťastni
v tom žití, kde vše lží je
a přetvářkou, dál půjdou z komedie
ti lidé v chmurné drama bídy vlastní.

Meter: iambic
- CXLI -
by Gutierre de Cetina

Cual doncella hermosa y delicada
que en verde prado está, de flores lleno,
el ánimo del mal de amor ajeno
tejiendo una guirnalda, descuidada,
estando en su labor toda ocupada,
fría serpiente se le entró en el seno,
y apenas se apercibe del veneno,
que en el alma la siente atravesada,
descuidada se andaba el alma mía,
recreándose sola entre las flores
que en el prado de Amor había cogido,
cuando turbarse vio la fantasía
y entrar helado entre el ardor de amores
un áspide celoso en el sentido.

Meter: polymetric
- LXVIII -
by Fernando de Herrera

Esta sola desierta, ardiente arena,
fatal sepulcro al último occidente,
de armas rotas, de muerta y presa gente
y de sangrientos ríos está llena.
Infamia y honra en un error condena
al corazón cobarde y al valiente;
el premio es desigual; que el uno siente
perpetua gloria, el otro eterna pena.
Con un súbito estrago y espantoso
y confuso desorden acabando,
cedió el valor heroico al africano.
Grave crimen del vulgo temeroso;
que, pues murió, muriera peleando
do murió, todo el reino lusitano.

Meter: polymetric
- CII - Quéjase del rigor de Lisi
by Joseph de Litala y Castelvi

Como corcilla fugitiva herida,
que al dictado corrió, y a los cristales,
en cuyos limpios cándidos raudales
mitiga su dolor, y halla la vida.
No de otra suerte yo, dulce homicida,
derramando por lágrimas, corales,
busco para el alivio de mis males
la fuente de tu gracia merecida.
Lisi, yo muero, llama exhala ardiente
el corazón, que tu beldad adora,
dígalo de mis ojos la corriente.
Piedad Lisi, piedad divina Aurora,
te mueva la crueldad que el alma siente,
y pues eres deidad mi mal mejora.

Meter: iambic
1L: Wer seinen Sinn auff Gott nicht einig stellt
by Simon Dach

Wer seinen Sinn auff Gott nicht einig stellt
Vnd gründet sich auff Dinge dieser Welt,
Wie kan er ruhig leben?
Denn alles wird zu Schatten mit der Zeit,
Worauff besteht denn seine Sicherheit
Vnd seine Ruh im Leben?
Ich habe mir den Herren vorgesetzt,
Er ist woran sich meine Seel' ergetzt,
Mein Schatz und meine Freude;
Er schwebet mir vor Augen fort und fort,
An Ihm hab' ich Schutz, Zuversicht und Port
In alle meinem Leide.
Ich sehe nicht der Feinde Wüten an,
Nicht ihre Macht noch was betrüben kan,
Denn GOTT ist mir zur Rechten:
Er stärcket mich, gibt mit behertzten Sinn,
Daß ich getrost in allem Vnfall bin,
Vnd sieghafft weis zu fechten.
Drumb greiffen mir gleich Schmertzen, Kranckheit-Pein,
Des Sathans Mord, der Tod auch selber ein
Vnd wil mich gar zerstäuben:
Ja kömmt die Welt gleich in den letzten Brand,
Werd' ich beschützt durch seiner Allmacht Hand
Doch ewiglich wol bleiben.

Meter: iambic
V trestu láska.
by Josef Uhlíř

Dokávad jsem pod dohlídkou
Otce stál a mateře,
Prut nezřídka s notnou výtkou
Jel mi na dél pateře.
Na to mistři, učitelé
Schystali mi horší trest;
A já číval na svém těle
Brzo metlu, brzo pěst.
Nejkrutější ze všech ale
Byly rány osudu,
Když jsem brkna nenadále
Z bludu padal do bludu.
Předc je všecky žehnám vděčně,
Kdožkoli mě kárali;
Oni-ť o zdejší i věčné
Blaho mé se starali.
Jedni vedli k chrámu ctnosti,
Jiní k sídlům krás a věd;
Všichni ale k blaženosti
Pro tento i onen svět.

Meter: trochaic
Českou vískou.
by Otokar Mokrý

Den se chýlí ku západu –
pluh dobrázdil černou líhu,
nad souvratí v mrazném chladu,
špačků hejno táhne k jihu.
Na tarase do kamení,
lasice se jak stín ztrácí,
polní myš už v polosnění
zvolna v svůj se brloh vrací.
Po strništi jinovatka
krajkou vroubí stébla žlutá,
kouřem voní selská chatka,
při ní dřímá vrba dutá.
Jak ve snu přes pustá lada
noha má se šine zvolna,
na pažit se rosa vkrádá
a do oka slza bolná.
Líto mi tě, nevolníku,
bezcitné té polní hrudy –
když myslím – o mučenníku! –
na tvou bídu, na tvé trudy.
Jak ten těžký kříž svůj vláčíš
bez oddechu, bez ustání,
jak chléb černý slzou smáčíš,
s večera i za svítání.
Jak tě stejný osud hněte –
tebe i tvou tesknou krávu
a jak oba pracujete,
jenom za tu bídnou stravu.
A když spánek v noční tiši
svírati chce tvoje skráně,
tu se ještě s hořkou číší
sklání k tobě anděl Páně.
Jest to dumné přemítání,
o zítřejšek starost bledá,
jež se k tvému lůžku sklání
a volně ti spáti nedá.
Když pak vstáváš zpola snící,
zas do bídy, do soužení,
s tělem schřadlým, v mrazném chvění
se smutnou tou, věrnou lící:
Tu v tvé duši osiřelé
klíčí skromně, v těžké chmuře,
jediné jen přání vřelé:
by nebylo ještě hůře!

Meter: trochaic
A UNA MUERTA
by José Hernández Gavira

Sobre la ciudad Blanca del misterio
donde crecen las rosas de la muerte,
este canto vibró "de mi salterio,
lágrimas breves para un cuerpo inerte.
Dulce Rosa del blanco cementerio
arrebatada por la infausta suerte;
tú y yo tuvimos nuestro azul imperio
en el estro que en verso se convierte.
Yertas las alas y las áureas galas
que tú tuviste en tu banal carrera,
hermana, que contigo sea Palas.
Yo también soy un alma prisionera,
mas aun quiero remontar mis alas
sobre las cumbres de la azul quimera…

Meter: polymetric
El sol en un día de diciembre
by Gertrudis Gómez de Avellaneda

Reina en el cielo ¡Sol reina e
                     inflama
con tu alto fuego mi cansado pecho:
sin luz, sin brío, comprimido, estrecho,
un rayo anhela de tu ardiente llama
A tu influjo feliz brote la grana:
el hielo caiga en tu fulgor deshecho,
¡sal, del invierno rígido a despecho
rey de la esfera, sal, mi voz te llama!
De los dichosos campos de mi cuna
recibió de tus rayos el tesoro,
aléjame por siempre la fortuna:
bajo otro cielo, en otra tierra lloro,
donde la niebla abrúmame importuna
¡Sal rompiéndola, Sol, que yo te imploro!

Meter: iambic