PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Der Verstand.
by Barthold Heinrich Brockes

Offt hab' ich bey mir überleget,
Was der Verstand doch eigentlich,
Wodurch die Menschheit sich
Auf eine andre Art, als wie ein Vieh, beträget.
Ich stelle denn, nach langem dencken, mir
Denselbigen nicht anders für,
Als etwa wie ein reines Licht,
Das im Gehirn, als seinem Sitz, vereinet,
Von wannen es mit regen Strahlen bricht,
Und unsern gantzen Leib durchscheinet:
Da denn, wenn dieß in Ruh, und ungehemmt, geschicht,
Ein heitrer Zustand, eine Stille,
Vergnügung und Gelassenheit
In uns mit Lust entsteht. In muntrer Fröhlichkeit
Schwimmt gleichsam unser froher Wille,
Zum GOttes-Dienst, zur Danckbarkeit
Zur Nächsten-Lieb’ und Tugenden bereit.
Wann aber, durch der Leidenschaften Dufft
Der Sonnen Licht) das Licht der Seele
Benebelt und gehemmt, da nemlich die Canäle
Jm Cörper sich verstopfft, so daß die reine Glut
Die sonst in uns die vielen Wunder thut,
Durch die Materie den Durchgang nicht zu finden
Vermag noch fähig ist; wird unser Wesen gleich
Verdunckelt, und dadurch in solchen Stand gesetzt,
Daß ihn, was viehisch ist, allein ergetzt.
Ja wie sich in der Lüffte Neich
Offt Schwefel-Düfft’ in sich so fest verbinden,
Daß sie so gar in Blitz und Donner sich entzünden,
Und sehr gefährlich sind; so raset die Begier,
Wenn sie zu sehr gehäufft, mit solcher wilden Wuht:
Als wie kaum in der Lufft, Blitz, Sturm und Donner
Wie mancher Erd-Strich auch morastig, schweflicht ist,
Und folglich Dunst in grosser Menge
Vor vielen andern zeugt; so trifft man Cörper an,
Wo Leidenschaften offt sich recht als im Gedränge
Erzeugen und erhöhn: Das Licht der Seele kann
Den dicken Schwall nicht trennen: bis zu spat,
Wenn es gestürmt, geblitzt, gedonnert hat,
Es, wie ein ödes Feld, wo alles ümgekehrt,
Die Häuser abgedeckt, die reiffe Saat versehrt,
Die Bäum’ entlaubt, der Gärten Pracht verheert,
In seinen Grentzen schaut. Da es den Schaden offt
Mit Neu zu bessern hofft:
Der aber mehrentheils unüberwindlich bleibet.
Ach lasst uns denn mit Ernst dahin uns doch bestreben,
Daß grobe Dünste sich doch nicht zu starck erheben:
Damit das reine Seelen-Licht,
Dadurch verdeckt, verstecket und verhüllet,
Wenn Adern, Hirn und Marck zu sehr dadurch erfüllet,
Die schwartzen Finsternissen nicht
Verhindert werde zu verjagen.
Weil, sonder ihren Klarheit Schimmer,
Die Uhr der Leidenschaften nimmer
In ihrem rechten Gleich-Gewicht,
Worin doch unser Glück allein besteht,
Und ungestörter Ordnung geht.
Hiezu gehört ein öffters überlegen,
Daß gleich, so bald sie sich zu starck bewegen,
Der Geist uns alsobald die bittre Folge zeige,
Und dergestalt, was aufgebracht
Mit Sanftmuth, kann es seyn; wo nicht, mit Macht
Gemach ins vorge Gleis, so bald es möglich, beuge.

Meter: iambic
Když zvony zní a zvonky kvetou.
by Adolf Heyduk

Když zvony zní a zvonky kvetou
a zlato z černých roste lih
a luh si výská dětí četou,
jsem nejraději na polích.
I mně to náhle v srdci zvoní
a kvete, výská, prosto pout,
a v hlavě myšlenky se honí
a touží ptáky předstihnout.
Hloub v duši na sta zvonů zpívá
a na sta kvete zvonků tam,
a zevšad mně to šepce, kývá:
Pojď, snílku, neleň, pospěš k nám!

Meter: iambic
NEROBTE SVĚTY
by Jaroslav Kolman Cassius

Nerobte světy příliš hlučné,
svět lomozových harpyjí,
vy víte, ruce příliš zručné,
co vyrobíte, zabíjí.
Nerobte světy příliš tiché
z příliš těžkého pletiva,
šibalka, zádumčivá Psyché
si k práci ráda zazpívá.
Ne mnohomluvné ani stručné,
náš svět je zvučně udělán
tím tvůrcem hudby libozvučné,
člověk je, lidé, jen váš plán.
Nerobte věci příliš postní,
abyste neodvykli jíst,
vy dnešních úlů sršni zlostní,
vy ptáci příštích lidských hnízd!

Meter: iambic
6.
by Klabund

Zuweilen
Geht der Tod durch dich
Heimlich hindurch.
Zum Beispiel: wenn du bei einer Frau liegst.
Du ahnst es nicht
Aber sie
Verschwärmte Schwester des Schwarzen
Wird unruhig
Reisst dich rauh
An ihre zarte Brust.
Du fühlst
Vielleicht beglückt
Ein zweites Herz in der Polarnacht schlagen.

Meter: iambic
ŘEČ OSUDU (V)
by Rudolf Medek

Slunce stojí už na nebi vysokém,
na tom modrém nebi bezoblačném.
Ráno je a ptáci zpívají
píseň na uvítanou dni novému.
Den ten nový rdí se rozpaky,
snad se do mých očí bojí pohledět,
vztáhnout ke mně ruku bojí se,
veliký ten den je dítě bázlivé.
Před okny se červenají jeřáby,
v okně mladá tvář vyhlédá do světa..
luh se zelená a usmívá se háj..
Což je máj?

Meter: trochaic
Die orthodoxen Royalisten.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Was, Erdensöhne, wollt ihr doch von Gottessohne?
Ihr setzt ihn auf und setzt ihn ab von seinem Throne.
Er lässt euch ruhig schreiben, disputiern und schrei'n,
Ihr wisset wohl, Er führt euch nicht zur Frohnfest ein.
Und vor den Erdenherrschern kriechet ihr im Staube!
Wie unerschütterlich ist da doch euer Glaube!
Ihr macht von jedem Zweifel eure Herzen frei,
Sobald ihr wittert nur Censur und Polizei.

Meter: iambic
61.
by Friedrich von Logau

Heimligkeiten grosser Leute soll man, wie sichs ziemt, verschweigen.
Deiner Schönheit schön Geheimniß wil der Spiegel auch nicht zeigen;
Daß bey Hof er sey gewesen, Formiruta, dünckt mich eigen.

Meter: trochaic
- CXX -
by Gutierre de Cetina

Amor, fortuna y la memoria esquiva
del mal presente, atenta al bien pasado,
me tienen tan perdido y tan cansado
que de triste vivir la alma se priva.
Fortuna me contrasta, amor aviva
el fuego, la memoria un desusado
dolor me causa, y en tan triste estado
quieren a mi pesar los tres que viva.
Yo no espero ver más alegres días,
mal del mal en peor preso y revuelto,
me hallo en la mitad de la carrera.
Teniendo de delante las porfías,
la esperanza de vidrio se me ha vuelto,
y rompió cuando más durar debiera.

Meter: iambic
156.  Wer viel begehrt dem mangelt vil.
by Angelus Silesius

Wer gnugsam reich/ hat alls. Wer viel begehrt und wil/
Der giebet zu verstehn daß jhm noch mangeit viel.

Meter: iambic
S křížem.
by Stanislav Mráz

Neseme všichni kříž do Golgot tisícerých,
a co má vzdechů hruď, je marno jeden dát,
je marnost slzení, vší truchlivosti šat
a zasmušený hled
jak tisíc výčitek a hlodu teskný vznět.
Každý tě poznává jen podle rány v boku
hluboce bolestné, jest-liže na skráni
koruna bodavá se tobě přiklání
a říkáš hledě výš:
tvá svatá vůle buď, schyl se k nám tvoje říš.
Nes ten kříž zmužile, nes ho po cestě tvrdé,
zde v cestě nejlepší kamení trudné jest.
Až bůh si vzpomene, mír pošle s bledých hvězd,
však setře čela znoj
a anděl stoupivší zastaví ostrý boj.
Když přijdeš nejvýše na nutnou Calvarii,
tam dokonáno díš vadnoucím pozdním rtem
a ihned brány ráj otevře do kořán
a od těch strašných ran
duch silný vyletnuv stává se andělem.

Meter: polymetric
1L: O Vaterland, verbannt aus dir,
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

O Vaterland, verbannt aus dir,
Was wäre doch das Leben mir!
Soll ich verbannet sein,
So bin ich überall allein.
Verbannt mich aus dem Lande nicht!
O haltet nicht so streng Gericht!
Soll ich verbannet sein,
So übet Gnad' und sperrt mich ein!
O werft mich nicht in Kerkers Nacht,
Von Scherg und Büttel streng bewacht!
Soll ich begraben sein,
So senkt mich in das Grab hinein!

Meter: iambic
OČI, KTERÉ SE CHTĚLY PTÁTI.
by Antonín Klášterský

To byly zvláštní oči,
to byly oči divné,
a vzpomínka mi na ně
tak náhle v duši živne;
v nich nebyl půvab skvělý
ni žár, jenž láskou chvátí,
ty oči jak by chtěly
se vždy jen něco ptáti.
V nich nebyla ni bolesť
a nebyla v nich výtka
a ani tichý úsměv,
vždyť smála se tak zřídka;
ty oči v stínech řasy
jen ptaly se, ne, chtěly
se ptát, a na co asi
snad samy nevěděly.
A jestli věděly to,
pak zeptati se bály,
snad nenalezly slova
a hledaly je v dáli,
snad nenašly zrak vřelý,
v nějž důvěrně se hledí,
snad na to ptát se chtěly,
nač není odpovědi.
A více nevím o nich,
však pohled jejich cítím
a myslím, že se ptáti
tak chtěly celým žitím;
až led když bylo líce
a anděl bylo děcko,
pak neptaly se více,
neb věděly už všecko.

Meter: iambic
- LXXXII - A una dama que se peinaba
by Juan de Tassis y Peralta

En ondas de los mares no surcados
navecilla de plata dividía;
una cándida mano la regía
con viento de suspiros y cuidados.
Los hilos que, de frutos separados,
el abundancia pródiga esparcía,
de ellos avaro, Amor los recogía,
dulce prisión forzando a sus forzados.
Por este mismo proceloso Egeo
con naufragio feliz va navegando
mi corazón, cuyo peligro adoro.
Y las velas al viento desplegando,
rico en la tempestad halla el deseo
escollos de diamante en golfos de oro.

Meter: polymetric
- CIX -
by Lope de Vega

Con lágrimas escucha Masinisa
al grave Scipión, y ardiendo en saña
maldice la amistad hecha en España
y de Numidia los laureles pisa.
Arde el amor, y la virtud remisa
no se resuelve a tan heroica hazaña
mas, cuando el justo honor le desengaña,
a Sofonisba de su muerte avisa.
Un veneno le envía que formalle
pudiera bien del agua que lloraba;
no sé que corazón pudo bastalle.
Pero, ¿cuál hizo más, el rey que amaba
en darle aquel veneno, o en tomalle
la que era reina y vino a ser su esclava?

Meter: iambic
U moudrého muže.
by František Hajniš

Pan soused, mladý Slamotrousek
Dokázal velmi chytrý kousek,
Rozum až do mozku mu vstoupil,
On moudrého si muže koupil:
Ten čtyrykrát jej za rok učí,
V čem lidská moudrost pozůstává;
Ač hloupost ze všech koutů fučí,
Předc nájemník mu úctu vzdává;
Jiří, Jakub, Havel, Hromnice,
Moudrosti jsou hojné studnice.

Meter: iambic
- 703 - Acto III, CELIA De Amar sin saber a quién
by Lope de Vega

Si Feliciano por amor suspira
y es alma de su pecho Dorotea,
¿qué intenta mi esperanza? ¿qué desea?
¿qué al alba nace y a la noche espira?
En vano creo que mis ojos mira
si el pensamiento en otra parte emplea,
pues no es razón que los engaños crea
de donde el conocerlos me retira.
Como el que se ha mirado en un espejo,
no deja de su rostro más despojos,
ni queda en el cristal la imagen de ellos.
Así, no quedo en él si de él me alejo,
pues luego que me aparto de sus ojos
huye la imagen que miraba en ellos.

Meter: iambic
HITLER A BENEŠ
by František Zavřel

Adolf Hitler pracuje pro Německo
jak antický bůh. Jaký žár!
Pan Beneš tady vyžral všecko
a pak to vyvez’ do Švýcar.

Meter: iambic
DĚJINY
by Josef Svatopluk Machar

Jsou dějiny tak podlé, že je lidstvo dělá?
Či lidstvo podlé proto, že se z dějin učí?
Jak přeháňky to dubna: chvilinka tu skvělá,
a na to dešť a sníh a mrazný vítr fučí –
až trapno čísti je. Leč vidět, jak se tvoří,
jak za zločinem zločin vyskakuje živý –
je div, že slunce nad tím lidstvem dosud hoří,
a zem je nese dál jak mezek trpělivý.

Meter: iambic
Las joyas de la reina
by Luis Guitarte

Rebosan de las arcas de cristales
las gemas de la reina de Castilla,
e irradiando fulgores ideales
todo en un sueño deslumbrante brilla
Las góticas vidrieras de la estancia
tienden sobre las losas sus colores,
y en el jardín, borrachos de fragancia,
desbordan su canción los ruiseñores
La reina viste traje de brocado;
a sus plantas, Colón, arrodillado,
sus albas manos conmovido besa,
que, el alma llena de un fervor profundo,
para que se descubra un nuevo mundo
da sus joyas en venta una princesa.

Meter: iambic
Ne, těch snů neželím...!
by Václav Alois Jung

Ne, těch snů neželím, co v mládí těšily mne,
než jsem se dověděl, že na věky si zdřímne
Tvé oko blankytné, kam s obavou jsem zíral,
jak jeden po druhém z těch snů tam odumíral,
až s nimi pohasl i Tvého oka svit!
Ne, těch snů neželím, co snila’s na mém klínu,
kdy touhou překonán ve tichém lásky stínu
jsem snoubil duše Tvé i svojí duše klid!
Jich proto neželím, že k hrobu utýraly
ty oči milostné, jež vždy se na mne smály
půvabem nebeským, že by sám anděl hněvu
k nim láskou zatoužil a chtěl by na úlevu
všem srdcím trpícím andělem smíru být!
Jich proto neželím, že ulétly tak ranně
z Tvé duše ubohé, jež vzpomínajíc na ně
ze stesku musela ráj lásky opustit!

Meter: polymetric
A mi patria
by Luisa Pérez de Zambrana

Hoy con los ojos bajos, patria mía,
te presento mis tímidas canciones,
aunque llenas de blancas ilusiones,
ajenas de elegancia y poesía.
Que no son de elevada fantasía
hermosas y brillantes creaciones,
son simples y apacibles impresiones
cantadas con selvática armonía
Y sólo la dulcísima confianza
de que eres para mí tan bondadosa,
aliento me infundiera y esperanza;
que sólo tú me escucharás gustosa,
porque en el mundo la canción
                  del pobre
es, como dicho está, perla de cobre

Meter: iambic
There was a Boy
by William Wordsworth

There was a Boy; ye knew him well, ye cliffs
And islands of Winander! many a time,
At evening, when the earliest stars began
To move along the edges of the hills,
Rising or setting, would he stand alone,
Beneath the trees, or by the glimmering lake;
And there, with fingers interwoven, both hands
Pressed closely palm to palm and to his mouth
Uplifted, he, as through an instrument,
Blew mimic hootings to the silent owls
That they might answer him.—And they would shout
Across the watery vale, and shout again,
Responsive to his call,—with quivering peals,
And long halloos, and screams, and echoes loud
Redoubled and redoubled; concourse wild
Of jocund din! And, when there came a pause
Of silence such as baffled his best skill:
Then, sometimes, in that silence, while he hung
Listening, a gentle shock of mild surprise
Has carried far into his heart the voice
Of mountain-torrents; or the visible scene
Would enter unawares into his mind
With all its solemn imagery, its rocks,
Its woods, and that uncertain heaven received
Into the bosom of the steady lake.

     This boy was taken from his mates, and died
In childhood, ere he was full twelve years old.
Pre-eminent in beauty is the vale
Where he was born and bred: the churchyard hangs
Upon a slope above the village-school;
And through that churchyard when my way has led
On summer-evenings, I believe that there
A long half-hour together I have stood
Mute—looking at the grave in which he lies!

Meter: iambic
9
by William Shakespeare

Willst du dein Leben ehelos vergeuden,
Damit nicht eine Witwenträne fällt?
Ach! wenn du kinderlos dann müßtest scheiden,
Bangt um dich das verlaß'ne Weib: die Welt.
Die
Daß sie von dir kein Ebenbild behält,
Wenn jede Erdenwitw' in ihren Kleinen
Des Gatten Gleichnis sich lebendig hält.
Sieh, was ein Wüstling in der Welt verschwendet,
Vertauscht die Stätte nur, es bleibt im Brauch;
Doch in der Welt verpraßte Schönheit endet:
Und sie zerstört verbrauchend Nichtgebrauch.
Das Herz liebt andre nicht, das solche Schmach
Selbstmordend an sich selber üben mag.

Meter: iambic
Plakala jsem s dětmi
by Marie Čacká

Plakala jsem s dětmi
U Drahého lože,
Abys se slitoval,
Milostivý Bože!
Zachránil jim otce,
Mně milého chotě,
A nás nevydával
Žalostné sirotě.
Pane! Tys nás slyšel;
Ty slzy srdečné
Pohnuly Tě ve Tvé
Milosti pověčné.
Protrhlo se nebe,
A jak déště proudy
Lil se zase život
V opuštěné oudy!

Meter: trochaic
Krajky.
by Augustin Eugen Mužík

Ty krajky bělounké a jemné jako vlasy,
jak mech jsou peřesté, jak sníh tak čistě bílé.
Jak drobné prsty as ty uplétaly řasy!
toť hračkou, zábavou ty práce byly chvíle!
Neb každý tušil tam, kdo tkal ta vlákna něžná,
že jednou zdobiti šíj budou mladou, chvějnou,
hruď kyprou, labutí, a ramena tak sněžná,
jak mramor oživnul by silou čarodějnou.
– Ty krajky? Jaký klam! Ty krajky ruka pletla,
jež mdlobou třásla se, jež zimnicí se chvěla,
a oči polslepé při matném svitu světla
ty byly krvavé, jak rány zely z čela.
Ty krajky – nevidíš tam jemné na nich skvrny?
To slz jsou památky, jež tak je znamenaly.
Na skráně Kristovy kdys kladli hloží, trny,
a lidstvo nosí zas z těch krajek vínek malý.
Tam starci hlady mrou, kdy ruka zchromne prací,
tam dítě umírá, než vůbec počne žíti,
rod hyne za rodem, jak smetí když se ztrácí,
tam lásku neznají, jen únavu tam cítí.
V ty krajky zapleten spár dramatu tak děsný,
ta hračka průhledná, a za ní tolik hoře!
Na hrobě nadějí to drobný kvítek plesný,
jenž vzplane bublinkou v to zářné šťastných moře.
Ó krajky bělounké! Kdo na vás hledět umí,
síť vidí Pavouka, jenž lapá lidské duše.
Kdo výkřik uslyší, jejž na retech krev tlumí?
Kdo slzu pochopí, jež lita v noci hluše?

Meter: polymetric
Denk es, o Seele!
by Eduard Mörike

Ein Tännlein grünet wo,
Wer weiß, im Walde,
Ein Rosenstrauch, wer sagt,
In welchem Garten?
Sie sind erlesen schon,
Denk es, o Seele,
Auf deinem Grab zu wurzeln
Und zu wachsen.
Zwei schwarze Rößlein weiden
Auf der Wiese,
Sie kehren heim zur Stadt
In muntern Sprüngen.
Sie werden schrittweis gehn
Mit deiner Leiche;
Vielleicht, vielleicht noch eh
An ihren Hufen
Das Eisen los wird,
Das ich blitzen sehe!

Meter: iambic
3.
by Friedrich von Logau

Mopsus ist von zartem Stammen;
Seine Väter all-zusammen
Speyten nur am Sonntags-Licht
Auff die Erde, sonsten nicht.

Meter: trochaic
15. Tamerlan und seine Tochter
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Die liebste Tochter Tamerlans,
Des Helden, welcher Furcht und Schrecken
Um sich verbreitete, hieb eines schönen Hahns
Geliebter Henne, (die zu wecken,
Der Hahn sein häßliches Kikri,
Hochstehend, jeden Morgen schrie,)
Nicht dieses harten Schicksals wert,
Den Kopf ab mit des Vaters Schwert.
Der Vater sah's. Unschuldigen Geschöpfen
Haut man den Kopf nicht ab, sprach er;
Wer, Henker! lehrte dich des Hahns Gemahlin köpfen?
Unmenschliche Tyrannin! wer?
»herr Vater, Sie!« – Tyrannin, kniee nieder!
Gerechtigkeit muß sein, du bist mir nicht zu lieb!
Der Tochter zitterten, hinknieend, alle Glieder!
Der Vater nahm das Schwert, und hieb
Den schönsten Mädchenkopf
Der liebsten Tochter ab,
Faßt ihn beim Schopf
Und legt ihn sanft ins Grab!
Ob wohl mit Menschenblut der große Tamerlan,
Der böse Thaten hat gethan,
Die Götter zu versöhnen meinte?
Lehrt's, Menschenlehrer! mich!
Zwo Thränen bitterlich.

Meter: iambic
KŘÍŽOVÁ CESTA (Zastavení III)
by František Odvalil

Přitažliva tak jest zem, ty náš stvořiteli!
prach, jejž zovou člověkem, tíhne po ní celý –
jenom ten jej zdvihne, kdo se nízko shýbne –
zákon neochvělý.
Cestou do Jericha zrádně zaskočený
člověk, tvorstva pýcha, klesá oloupený –
tvář, květ slunečnice, sklání víc a více,
všecek zablácený!
Samaritán bera smutnou tou se plání,
vína nalil včera – dnes má lisování,
aby se i drahý olej našel záhy
na ran obvázání.
Roní se, ach roní olej balsámový,
hluboko se kloní Samaritán nový,
na kolena obě tváří blízko tobě,
co ti při tom poví?
Z části podnese tě, z části posilní tě,
k další cestě zve tě, nebohé mé dítě,
v pohostinné chatě v péči odevzdá tě,
dál zas půjde hbitě.
Vše jest zaplaceno – duše tvá-li ptá se.
Ale přec buď rčeno k trvalé tvé spáse:
Nebylo to málo, co tvé žití stálo,
viz – a nehřeš zase!

Meter: trochaic
CO PLATNO BY MI TVOJE NEBE BYLO...
by Růžena Jesenská

Co platno by mi tvoje nebe bylo
se slunce vznětem, s tichým kouzlem hvězd,
co přemýšlení, jež mne usmířilo
s života kříži, jež se musí nést,
můj Bože, kdybych tady byla sama?
Ať mnoho trpím, až se hlava skloní,
ať kříž je těžký, pod nímž mnohý kles’,
ať oči mé jak řeky slzy roní,
ať bolí zítra, co mne hřálo dnes,
jen, Bože, nedej, abych byla sama!
Stát jak strom v poli k nebi vzhůru čelem
je velkých údělem, já spjatou být
chci se srdci, jež budou v žití celém
můj ráj, můj domov, věčnost má, můj klid –
ó, Bože, nedej, abych byla sama!
Dám vše, co hlava za léta mi stvoří,
mozoly rukou a sny nocí svých,
dám sebe celou s láskou rovnou moři
v hodinách šťastných, ale taky v zlých,
jen, Bože, nedej, abych byla sama!
Až řekneš „dost“, a v zápase neb tiše
své těžké dvéře za mnou zavře svět,
těm kolem sešli sílu se své výše
a moje prosby vyslyš naposled – –
můj Bože, nedej, abych byla sama!

Meter: iambic
Čekání na ženicha.
by Šebestián Hněvkovský

Vyšla již již zorní záře,
V okno hledí papršky,
Mílek chvátá přes vršky,
Jaká radost jeho tváře
Spatřit, jsoutě plné vnady,
Hupky musím do ohrady.
Má nest vůli k zasnoubení,
Mnoho překážek již zmoh,
Životem jest mi ten hoch;
On mě nad jiné víc cení.
Zajisté mě neopustí!
Co to tamto v křoví šustí?
Vítr jest to. – Něco šumí? –
Jest to křišťálový tok!
Zdál se to být jeho krok;
On mě překvapovat umí.
Nový hlahol něco šeptá!
Tesknost se ni na to neptá.
Což-li vůli nepřinese?
Jinou-li si vyhledá?
Ach, mně srdce usedá;
Žít bych chtěla v trudu v lese,
Jemu věrná do úmrtí;
Myšlénka ta mysl drtí.
Přichází již! – něco nese!
Pozdvihuje vzhůru list!
Snad již osud náš jest jist.
Vůle-li to, zajdu v plese.
Pospěš sem jen do náručí,
Oči tvé mně radost ručí.

Meter: trochaic
Oblaka.
by Jaroslav Vrchlický

Jak nemilovat oblaka,
jež mění se a pomíjí,
tu jako prales lilijí,
tu tatarská jak čabraka.
Tu promění se na draka
a křídlem hvězdy zakryjí;
jak nemilovat oblaka,
jež mění se a pomíjí.
Vím, duši mou to přiláká,
jak pohár žití dopiji,
v jich blesků zářnou glorii
rychlejším letem nad ptáka!
Jak nemilovat oblaka,
jež mění se a pomíjí.

Meter: iambic
Autumn
by John Clare

The thistledown's flying, though the winds are all still,
On the green grass now lying, now mounting the hill,
The spring from the fountain now boils like a pot;
Through stones past the counting it bubbles red-hot.

The ground parched and cracked is like overbaked bread,
The greensward all wracked is, bents dried up and dead.
The fallow fields glitter like water indeed,
And gossamers twitter, flung from weed unto weed.

Hill-tops like hot iron glitter bright in the sun,
And the rivers we're eying burn to gold as they run;
Burning hot is the ground, liquid gold is the air;
Whoever looks round sees Eternity there.

Meter: polymetric
Martin Reggius und Anna Waldeck
by Simon Dach

Freund des Himmels vnd des allen
Was dem Himmel mag gefallen,
Hertzlich sind wir zwar betrübt,
Daß du von vns weg bist kommen,
Vnd hast eine dir genommen,
Der du vnd die dir beliebt.
Nicht daß wir dich solten neiden,
Daß der Liebe süsses Leiden
Numehr durch ein zartes Bildt,
Welches du zu diesen Dingen
Dir lesst an die Seiten bringen,
Wird vermehrt vnd bald gestillt.
Nein, wir wünschen noch von Hertzen,
Daß Ihr also möget schertzen,
Daß von euch, Ihr frisches Paar,
Was in diesem newen Leben
Ihr euch beyde werdet geben,
Zeugen mög ein jedes Jahr.
Sondern warumm wir vns kräncken
Ist, daß wir daran gedencken,
Wie wir nun so lange Zeit
Immer sind gefunden worden
In der trewen Freundschafft Orden,
Vnd in rechter Trawligkeit.
Wie daß doch der Menschen Sinnen
Sich so können lieb gewinnen,
Daß sie sind wie einverleibt,
Sich so gantz genaw vmbfassen
Vnd nicht gerne sich verlassen,
Keins nicht von dem andern bleibt?
Dieß hat Theseus gezwungen,
Daß er vngeschewt gedrungen
Durch der finstern Höllen Pfort,
Dies hat Diomedt gemachet,
Daß er die Gefahr verlachet,
Vnd den Feind bey Nacht ermordt.
Freundschafft, die was weiter gehet
Vnd nur nicht in Worten stehet,
Wünscht ein stets beysammensein,
Ist beharrlich in den Nöhten,
Lesset sich viel lieber tödten,
Alß sich trennen Noth vnd Pein.
Dieses ist, worumb wir eben
Wünschen noch mit dir zu leben,
Aber weil es Gott gefellt,
Der dich auff den Staub der Schulen
Anderweit nechst keuschem Buhlen
Auch zu seinem Dienst bestellt,
Müssen wir hie sein vergnüget,
Wie der Höchst' es hat gefüget,
Wünschen dir vnd deiner Braut
Wahre Liebe, Heil vnd Stärcke,
Gottes Geist auch zu dem Wercke,
Daß er selbst dir anvertrawt.
Wollen aber vnterdessen
Deiner nimmer nicht vergessen,
Von dir reden alles best',
Vnd sind auch auff dein begehren
Kommen, bey dir einzukehren
Deine liebe Hochzeit Gäst.

Meter: trochaic
Být filosofem.
by Jaroslav Vrchlický

Být filosofem – ne, to všecko není,
vše zdeptat, změřit, shrnout v jedno, zvážit,
po příčině a důvodech jen bažit,
a v resignace jho své spoutat snění;
noc stejně cenit jako úsvit denní,
a slupkou všeho ku jádru se snažit,
chtít pravdy objevem jen sebe blažit,
a klidně zřít pak v druhých zápasení;
mít srdce velké – ale jako kámen,
jak básník dí, jenž udeřen však bolí,
toť lidské moudrosti je podstať pravá.
Být spráhlá sopka – a přec trysknout v plamen,
být vyschlá hrouda – a nést svlačec v poli,
jenž každému rád číšku rosy dává.

Meter: iambic
V. Ty nosíš v sobě světy běd a blaha,
by Jaroslav Vrchlický

Ty nosíš v sobě světy běd a blaha,
ba skoro sama život jsi zde celý,
kde zárodky všech citů odumřely,
jen tebou tryská soucitu zas vláha.
Buď Isis v závitkách, či zjev se nahá!
Kol tvých úst bloudí pravdy zlaté včely
s myšlenky medem; vždy tvůj pohled vřelý
v led srdcí sobců svatým ohněm sahá.
A proto s námi vytrvej, ó Psyché,
a neusni nám ve ňadrech ni v mozku,
tam dýchej žár a krve var a vření.
Ty aureolou ozař každou trosku,
ať zrcadlí se věčnem naše chtění
jak svaté hvězdy ve zátoce tiché.

Meter: iambic