PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Bílá Hora.
by Milan Fučík

Když leto skonávalo, často jsem tam chodil
ve chvilkách zadumaných, v měkkém zamyšlení,
když vítr podzimní se stromů listí shodil
a srovnal na zemi, by rozpadlo se v tlení.
Tam často chodíval jsem kolem Hradčan sivých.
Úvozem strmým vzhůru ke Strahovské bráně
oddat se vzpomínkám chvil sladkých i chvil tklivých,
své štěstí zažívat i tišit žhoucí skráně.
Tam často chodíval jsem po silnici bílé,
až na tu širou pláň, zkad obzor rozvírá se
na západ od Prahy, kde běží Dlouhá míle,
kraj v dálku táhne se v své ploché, smutné kráse...
Je na dně české duše moře smutku velké,
jež nitro zaplaví co chvíle resignací,
zdroj naší slabosti a energie mělké,
v němž každý rozmach dneška zítra již se kácí.
Však tam, tam za tou branou, na té šedé pláni,
se vzedme moře to a bouří rozvlčí se,
tam člověk nejsilnější marně slze brání,
a v smutku drtivém vzlet každý udusí se.
Zas včera šel jsem tam. A jak mi teskno bylo!
Zpěv smutný jeseně, kdy všecko zmírá kolem,
zněl táhle do duše. A když se slunce skrylo
již zcela na obzor a večer stlal se polem,
já stál tu shroucený a ve vzpomínkách němý
a počal přemýšlet: Jdu přes hřbitovní lada,
kam vše jsme pohřbili i s všemi nadějemi
v ten večer prokletý, kdy vítězila zrada...
Však – oč je lépe dnes? – Už zase pohřbíváme.
Jsme tábor bez vůdce, kde nikdo rady neví;
kol všude nepřítel, však v boj se nedáváme,
jen časem hrozíme neb válčíme jen – zpěvy...
Tak jdeme zkáze vstříc a znovu zahyneme,
když v nářku lenivém nad staletými hroby
stát budem shrouceni, ten smutek nezmůžeme
a prudce nezdvihnem se z vražedné své mdloby.
když v žilách nová krev a v oku žhavě vzňatém
žár síty neblýskne a v duši víra nová:
Že půjdem brzy již po tomto poli svatém
v své zemi páni, že si vezmem nazpět znova
vše, co nám urvali a co tu pohřbeno je
(jen kosti hrdinů tu v hrobě temném zbudou), –
na konci sterých zápasů a úporného boje,
že děti naše šťastny, Čechy volny budou...!
Pak nikdo nezbrání, by šel sem národ celý,
své slavit héroy, jim ohně zanítiti
a říc’ jim radostně, že marně nezemřeli.
A z jara pláň tu šerou skryjem’ v bílé kvítí...
Tak včera hovořila Bílá Hora ke mně...
Ó jděte všichni tam a v tichém zadumání
hlas uslyšíte tam, jenž z hloubi svaté země
k vám zazní dunivý jak Fata varování.
A všecko zahyne, co nemá v sobě síly,
jak setlí v podzimu i nejkrásnější květy,
jen kámen vzdoruje tu po staletí bílý
a síla zdravé rasy, která boří světy,
když za své právo k žití, v neodvratném chtění
se vrhá v svatý boj a bezohledně drtí,
co stojí proti ní, co s ní a pro ni není...!
A my...? Ne k vítězství, spíš vstříc jdem nové smrti.

Meter: polymetric
Desperatio aut facit militem aut
 Monachum.
by Johann Georg Gressel

Ich fliehe aus der bösen Welt/
Weil mir ihr Wesen nicht gefällt;
Der Mißmuth treibet meine Sinnen
Zu dem/ was ich jetzt muß beginnen.
Ich ziehe Nonnen-Kleider an/
Weil sonsten nichts mehr helffen kan/
Kan ich schon kein Schätzgen haben/
So wird mich doch ein

Meter: iambic
Betrachtung des Schlafs,
 als
 eine Göttliche Wohlthat,
 bey dem 1728sten Jahres-Wechsel.
by Barthold Heinrich Brockes

Ich hab’ aufs neu Gelegenheit
Bey diesem Zufall überkommen,
Des Schöpffers Weisheit, Macht und Gütigkeit,
Die Er in Bildungen der Cörper zeigt, zu preisen.
Wie könnt Er gütiger sich gegen uns erweisen,
Als da Er wunderbar den Knochen
Wollt’ eine Eigenschafft ertheilen,
Daß, wenn sie wo, von ungefehr gebrochen;
Sie selbst geschickt, sich wiederum zu heilen,
Ohn daß mit wilder Pein und schmertzlichen Beschwerden,
So Haut als Fleisch erst dürfft zerschnitten werden.
Was dieses für ein Glück, weiß der allein zu schätzen,
Den Zufäll’ ohngefehr in solchen Stand versetzen.

Meter: iambic
XL. Zas vidím vás na doběrku,
by František Ladislav Čelakovský

Zas vidím vás na doběrku,
Luk a hájů okrasy!
Zbaven sad již jarých šperků
Podzimními nečasy.
Po dřevech jen plápolají
Barvy žluté, růžové:
Či někdejších květin hrají
Ve větvích to duchové?
Dnové krásní slasti čisté,
Dnové květní, tak i vy jste
Zmizli, a jen v záletí
Stkvíte se mé paměti!

Meter: trochaic
XLVI.
by Gustav Pfleger Moravský

Jako kdyby zázraky se
Děly této chvíle v kraji –
Luna oblekla se v mraky,
Hvězdy v blankyt zapadají.
Vodotrysků lesklé proudy
V kapích černých roztrysknou se,
A těch slavíků všech sbory
Smutkem v zpěvu odmlknou se.
Cypřišové háje v žalu
K zemi kloní vršky šumné;
Rudé růže v bílé blednou,
A ty dokvítají dumné.
Řeka modré vlny rmutí,
Břehů pruh se v řece smáčí,
A jak černá stužka smutku
V daleké se kraje stáčí.
A tak teskná noc nastává,
Že až srdci k rozpuknutí;
Jak by život k poslednímu
Pracoval již dovzdychnutí.
Na hradě pak žal a nářek;
A to všecko s černých věží
Dumných zvonů hrana duní:
„Královna na marách leží!“...

Meter: trochaic
Mut des Geistes
by Ernst Moritz Arndt

Klein wird die Erde, klein der Erde Sonne,
Im Meer der Sonnen o ein Fünkchen nur –
Wo bleibt dir da, o Mensch, die alte Wonne?
Wo bleibt dein Stolz, du Endziel der Natur?
Hast du den Mut, mit Erden zu zerstieben?
Hast du den Mut, mit Sonnen zu vergehn?
Den Göttermut, im allgemeinen Lieben
Im höchsten Feuertode zu vergehn?
Was Mut? Schaut Erden mir und Sonnen nieder!
Schärft eurem Sehrohr täglich weitres Ziel!
Denn meinen Mut, ihr schauet ihn nicht nieder,
Wieviel Gefunkel eurem Rohr auch fiel.
Hoch über euren Zahlen, euren Maßen,
Hoch über eurem Groß und eurem Klein
Fliegt er glückselig eigne Sonnenstraßen,
Und keines eurer Röhren holt ihn ein.
So bleibe mir mein Küglein, liebe Erde!
So bleibe Erdensonnenfünkchen mir!
Wohin von Gott ich auch verwehet werde,

Meter: iambic
POHŘEB NA VSI.
by Jan Karník

Slunko halil pokrov chmurný, olověné mračen urny obzor úzce plotily.
Žalně zněly zvonů hlasy, za rakví když diškant s basy Miserere notili.
Přišel přítel, soused, známý, celá ves, hle, za márami jako jedna rodina.
Nesvár, který doba nítí, zdolá v srdcích usmířiti jenom Smrt, – Smrt jediná!
Saň, jež sto hlav zlostných tyčí, setbu cti a práce ničí, otrávila lidu krev.
Kde kdo chodí s Kaina tváří, závist trůní na oltáři, odkud mizí Kristův zjev.
Idylická kdež je víska! Dnes tu každý po svém píská, v nenávisti pouta spiat,
jenom na mžik, hrob když nový množí staré, slehlé rovy, odplazí se štvavý had.
Potom sobci, paličáci, příživnictva drzí ptáci, Jidáši a hlupáci
za rakví jdou jako ovce, – kořist kostlivého lovce, jenž jich s oka neztrácí!

Meter: trochaic
- CXXXIV - Los inventores de las cosas
by Lope de Vega

Halló Baco la parra provechosa,
Ceres el trigo, Glauco el hierro duro,
los de Lidia el dinero mal seguro,
Casio la estatua en ocasión famosa,
Apis la medicina provechosa,
Marte las armas y Nemrot el muro,
Scitia el cristal, Galacia el ámbar puro,
y Polignoto la pintura hermosa.
Triunfos Libero, anillos Prometeo,
Alejandro papel, llaves Teodoro,
Radamanto la ley, Roma el gobierno,
Palas vestidos, carros Ericteo,
la plata halló Mercurio, Cadmo el oro,
Amor el fuego y celos el infierno.

Meter: polymetric
Pokřtění Ježíšovo.
by Jan Evangelista Nečas

Tam, kde Jordán vody svoje
galilejskou nese plání,
za dob dávných žil Jan Křtitel
volající ku pokání.
Oděn hnědou srstí zvěří,
bedra maje opásána,
živíval se kobylkami
a med lesní jídal z rána.
Přicházeli k němu mnozí,
Jan jim kázal, křtil je v řece.
Přišel i Pán Ježíš k němu,
k Janovi pak takto vece:
„Pokřti mne, jak stojí psáno!“
A Jan konal vůli Páně.
Takto maje třicet roků
křtěn byl Ježíš na Jordáně.
Nebesa se otevřela,
s modré jejich jasné výše
sněhobílá holubice
sestoupila na Ježíše.
A v tu chvíli na výsostech
zahlaholil hlas až milo:
„Ejhle, ten je syn můj milý,
v kterém se mi zalíbilo!“

Meter: trochaic
Soneto
by Juana de Arteaga

Alegres horas de memorias tristes
que por un breve punto que durasteis
a eterna soledad me condenasteis
en pago del contento que me disteis
Decid: ¿por qué de mí sin mí os partisteis
sabiendo vos sin vos cual me dejastes?
Y si por do vinisteis os tornastes,
¿por qué no al mismo punto que vinisteis?
¡Cuánto fue esta venida deseada
y cuán arrebatada esta venida!
Que, en fin, la mejor hora fue menguada.
No me costasteis menos que una vida:
la media en desear vuestra llegada
y la media en llorar vuestra partida.

Meter: iambic
Amor
by Lorenzo González Agejas

¿Qué es el amor? ¿Habrá quien no lo sienta?
Mas definirlo es ya harto cosa grave
¿Quién puede del misterio dar la clave?
¿Quién lo infinito limitar intenta?
¿Es quizá esa atracción la que
                     sustenta
mundos y mundos, de su peso grave
anulando el esfuerzo? ¿Quién lo sabe?
¿Es la luz el calor que todo alienta?
Sólo sé que a su foco, dulcemente
una pupila azul que luz derrama
arrastróme con lazo misterioso
Y de mi vida sol resplandeciente,
en vez de calcinarme con su llama
de mi ser hizo dos: ¡padre y esposo!

Meter: polymetric
SAISKÝ OBRAZ V CHRÁMU ABSOLUTNA
by Emanuel Lešehrad

Stanul jsem před širým obrazem světa:
tajemství přes obraz splývá...
Plamenný duch můj se prostoru tázal:
za clonou tmy co se skrývá.
Hořel jsem záclonu poodhaliti,
těžká jak ze žuly byla,
zápasil jsem s ní již za různých žití,
slabá však byla má síla.
Posléze: Bylo to v sopečné Noci,
stoupal jsem k vrcholu Všeho,
vteřinou clona se poodsunula
pod rukou Všeobsáhlého.
Za clonou zahléd’ jsem Věčnosti rámec,
Chaos jen vířil v něm temně,
Chaos, z nějž myšlenka Vesmíru tryskla,
v němž snil i zárodek Země.

Meter: dactylic
JAKO LEGENDA.
by R. Bojko

Širou plání věky již se potácel
zástup uštvaný svou cestu hledaje.
Vždycky v purpurově zářném ránu
v tiché dálce Neznámého spatřili.
V záři stál a vůně šla jak z lánů
kvetoucího, rozvlátého obilí.
Za ním, za ním! – Jistě do kraje
snů a lásky povede nás, do ráje.
Stál a v dál se díval zadumaně,
jakby vzpomínal, jak čekal na ně.
Stál a vždy jim ušel nečekaně.
Stužka červená, jak zástup krvácel,
po zemi se vlekla již a kostí řad
hrůznou obrubou se podél cesty klad,
šklebící se mosaiky kameny.
Blíž a blíže vyli vlci, hyeny.
Tu však, na večer již, sblížili se až
na dva kroky, na vztaženou páž.
Kdosi vystoupil a zvolal prudce:
Obejít a nastavit krátké ruce
mečem napřaženým, kopími.
Blyskla zbraň – Noc světla shášela.
Tma – Jen před nimi se vznášela
Neznámého zář, jak zjevení
v hloubkách propadlého sklepení.
Ticho – Pouze táhlý, žalný vzlyk,
jakby nad hlavami jejich v tmách
přeražená ruka sjela po strunách.
Oni vzlykajíce nyvě klekali,
ti však, plni jistoty a nadšení,
obnovené, velké slunce čekali.
Vyhouplo – A výkřik zděšení
letěl prostorami prázdnými:
Krvavý a siný před nimi
visel proklán veskrz kopími.

Meter: trochaic
PRCHNI ODE MNE!
by Irma Geisslová

O, znič ty lupeny, je neklaď na mou skráň,
kde by mne pálily jak jantar hořící,
a prosím, nezpívej! ve sladkém hlase tvém
já slyším z pralesa zuřivou tygřici.
A probůh žádám tě, nehovoř o citu,
že darmo pro mne zplál do sebe zamčenou,
a – zapřisáhám tě, nemluv mi o lásce,
při jejíž jméně dnes se stanu šílenou!
Ó pryč mi s očí dnes, já zřít tě nemohu,
já v tebe nevěřím – já v lásku nevěřím,
a jsi-li bez poskvrn, já budu rouhat se,
– dnes nevěřím.
Jen probůh s očí mi, a pak mne třeba skol,
vše já ti odpustím, tak tobě přisáhám,
sice mne nepoznáš, – sama se nepoznám,
tak přisáhám!! – –

Meter: polymetric
Espántase de la advertencia quien tiene olvidada la culpa. - XVIII - Al Rey Baltasar, cuando profanó en el convite los Vasos Sagrados del Templo, y vio una mano comiendo, que escribía en las paredes las palabras: mené tesel phares.
by Quevedo

De los misterios a los brindis llevas,
¡oh! Baltasar, los vasos más divinos,
y de los sacrificios a los vinos,
porque injurias de Dios, profano, bebas.
¡Qué a difamar los cálices te atrevas,
que vinieron del templo peregrinos,
juntando a ceremonias desatinos
y a ancianos ritos tus blasfemias nuevas!
Después de haber, sacrílego, bebido
toda la edad a Baco en urna santa,
mojado el seso y húmedo el sentido,
¿ver una mano en la pared te espanta,
habiendo tu garganta merecido,
no que escriba, que corte tu garganta?

Meter: iambic
- 4 -
by Lope de Vega

Querida esposa, en este alegre día
que nos desposa Amor tan tiernamente,
al tálamo real la luz presente,
que te ha de dar la de mi padre y mía
Esta preciosa joya, que servía
un tiempo de ser llave de la fuente,
que de mi diestra mano diligente
al mar del mundo universal corría.
Te quiero dar, porque con tanto brío
de hoy más celes mi honor, que ya tu palma
con este clavo mis heridas ligan.
Señor, ahora sí que seréis mío
y vuestra esclava yo, selladme el alma,
Teresa de Jesús las letras digan.

Meter: iambic
- XCII - A un presidente de Castilla
by Juan de Tassis y Peralta

Sacro Pastor, cuya vigilia alcanza
el virtual asunto soberano,
por quien Astrea confió a tu mano
el cándido nivel de su balanza;
freno a la culpa, al mérito esperanza,
y miedo pones al aplauso vano;
afecto de piedad, celo cristiano,
que el poder ajustó con la templanza.
Acrisoló de tu virtud el vuelo
el celante cuidado, cuya fama
es prenda en ti de dos eternas vidas;
que estos impulsos débiles del cielo,
avisos son, y voz con que te llama:
mas él te acuerda y tú, señor, no olvidas.

Meter: iambic
CHVÍLE SENTIMENTÁLNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Šla kolem tiše jako dech, jak pára,
a její závoj byl jak vlečka jara.
Do tmavé ulice hned záře vpadla,
jak úsměv do šerých se vrásek kladla
starého kostela, v kteréhož šeři
na stupních blíže u kamenných dveří
se třásla stará žena žebrající.
Šla kolem ní a s tichou, vážnou lící
v dlaň vetchou almužnu svou plaše dala
a nečekajíc díků dál se brala
jak duší sen, jak nápěv sladký hlavou,
až zapadla kams v ulici zas tmavou
a banální. Já patře za ní plaše,
jsem k sobě děl: Tak zrovna štěstí naše
se mihne, zmizí. Jít jsem za ní váhal,
ba stařenu se obdarovat zdráhal,
jež od portálu zvedla ke mně ruku.
Jak ve snách šel jsem dále v města hluku.

Meter: iambic
- LXIX -
by Gutierre de Cetina

El triste recordar del bien pasado
me representa el alma a mi despecho,
y el pensar que pasó me tiene hecho
de esperar qué será, desesperado.
Ando de un no sé qué mal aquejado,
que me parece que me roe el pecho;
pienso que es desear, pero sospecho
que no da el desear tanto cuidado.
Pues, si no es desear, ¿qué es lo que siento?
Yo sé que no es temor, tampoco es celo,
que no me da vuestro valor licencia.
¿Si es fuerza de amoroso pensamiento?
No, que el pensar consigo trae consuelo.
Mas, ¡ay!, que ya sé que es: no es sino abstencia.

Meter: iambic
Motivos del mar – VIII
by José Navarro Montes de Oca

¡Oh, costas escarpadas de apariencia bravía,
bien arrulladas siempre por el canto del mar;
costas del mar del
                     Trópico, costas del Mediodía
que estáis contra las rocas en constante luchar;
costas que desde luengo y
                     nebuloso día
arrulláis con el mismo, monótono cantar,
y conserváis, en cada yerma gruta sombría,
recuerdos de naufragios en noches de pesar!
Sobre la arena limpia de
                     vuestra playa quiero
sentarme a descansar, cual viejo marinero,
remendando las redes de mis sueños sombríos
Viendo como restalla la ola embravecida;
y como, sin sentirse, va pasando la Vida,
como pasan de viaje remoto los navíos.

Meter: polymetric
TYS NETUŠILA...
by Adolf Černý

Nás poutal rybník mlčelivý
s odrazem borovic a sosen,
Tys chtěla jen, by leknín snivý
se na něm houpal, perlou zrosen.
Že, co tak děla tvoje ústa,
již z našich srdcí leknín vzrůstá –
mé duše sestro, moje růže bílá,
Tys netušila.
A chtěla jsi zde loďku míti
a chtěla jsi zde míti vesla,
by mezi vysněné to kvítí
nás oba po hladině nesla.
Že zatím loď již plula s námi,
a za ní břeh že mizel známý –
mé duše sestro, moje růže bílá,
Tys netušila.
Že před námi se vody kalné
v dál rozlévaly nekonečnou,
že tůně vzrostla v moře valné
a cesta naše v cestu věčnou,
zpět k břehu, kde jsme stáli v snění,
že nikdy návratu již není –
mé duše sestro, moje růže bílá,
Tys netušila...

Meter: iambic
Modern Love: XII
by George Meredith

Not solely that the Future she destroys,
And the fair life which in the distance lies
For all men, beckoning out from dim rich skies:
Nor that the passing hour’s supporting joys
Have lost the keen-edged flavour, which begat
Distinction in old times, and still should breed
Sweet Memory, and Hope,—earth’s modest seed,
And heaven’s high prompting: not that the world is flat
Since that soft-luring creature I embraced,
Among the children of Illusion went:
Methinks with all this loss I were content,
If the mad Past, on which my foot is based,
Were firm, or might be blotted: but the whole
Of life is mixed: the mocking Past will stay:
And if I drink oblivion of a day,
So shorten I the stature of my soul.

Meter: iambic
DOLOROSA (IV.)
by Jaroslav Vrchlický

Ty lístky vzpomínek, než zcela zblednou,
chci mladosti své vzíti do závěti...
Zda víš, kterak jsme hádali se jednou
tak do opravdy, jak dvě malé děti,
zda věřit lze na hor a lesů víly,
jež člověka v objetí chladné loudí,
na skřítky hor, jenž ve polední chvíli
v červených pláštích po skaliskách bloudí.
Tys věřila tak, jako dítě věří –
A druhého dne, když pod lípou dutou,
na mýtině, kol níž se bory šeří,
mdlý lovec usedl jsem v trávu žlutou
a v zamyšlení zrakem utkvěl v zemi:
tu zašumělo cosi haluzemi
tak tajuplně... a v té písni lesa
dvě ramena se kol mé šije točí,
na vlny ňader hlava moje klesá,
mé oko zírá v nebe tvojich očí...
Ó sladká vílo! Ty jsi v usmívání
mne tiskla v náruč v divém objímání,
mé udivené rty jsi zamkla svými,
a jenom stará lípa v sny nám hrála...
Jak dávno tomu! Posud v duši zní mi
tvůj sladký hlas, v němž duše tvá se smála,
pln kouzla těchy, lahody a vnady:
„Zda nyní, drahý, věříš na dryady?“

Meter: iambic
29.
by Friedrich von Logau

Wer lieblich singen wil, muß fallen bald, bald steigen;
Wer ruhig leben wil, muß reden ietzt, ietzt schweigen.

Meter: iambic
Herausgeber oder Verleger?
by Kurt Tucholsky

Die Stimme des Herrn aus dem Nebenzimmer: Alle werf ich heraus! Der Redakteur (zuckt zusammen).

Meter: amphibrachic
Otec.
by Vincenc Furch

U matčiných prsou
Leží nemluvňátko –
Otce slastně patří
Na choť a děťátko –
Vine ženu, dítě
K sobě blíž a blíže –
Šťastný manžel, otec,
Domu svého kníže.
Ó kdo nemá dítě,
Odumírá v skutku –
Bez útěchy sobě
Líce zahal v smutku. –
Neumřel však otec:
Ač jej hrob již kryje,
On to sám – svou krví
Ve svých dětech žije.

Meter: trochaic
320.  Der nächste Weg zu GOtt.
by Angelus Silesius

Der nächste Weg zu GOtt ist durch der Liebe Thür:
Der Weg der wissenschafft bringt dich gar langsam für.

Meter: iambic
Raja. (III.)
by Rudolf Pokorný

Vyskočilo z vrchu nové jitro,
růže ze mladých mu tváří planou,
vonné vzdechy ze rtů jemu kanou,
sladkou láskou dýše jeho nitro.
Ve chaloupce, divou bolesť v oku,
sedí matka s chrabrým sokolíkem,
sokolíkem, dobrým bojovníkem,
handžar hladí, divnou šeptá sloku:
„Když děd pásal tebe druhdy k boku,
když tě pásal, když tě mužně tasil,
postrach v Turky nasil!
Když tě choť můj v statnou ruku chopil,
drzý škůdce krví lup svůj kropil,
z daleka měl popil!
Ve synově ruce bez umdlení
msti mou bolesť, moje pohanění!“
A slyš! divné zvuky z venku letí,
jako vina vrahu ve zápětí,
jako bol, jenž srdce zakrvácí,
ale duši mroucí v tělo vrací,
aby znova mřela v trapné touze,
zoufalostí děsně, zvolna, dlouze...
Zbledla matka, zbledl hajduk v chatě,
jaké divné, a přec známé zvuky!
Před chaloupkou v rozedraném šatě
guslár slepec, v tváři výraz muky,
těžkou hlavu k vlhké tlačí stěně;
s temných očí hojné slzy kanou;
a ve strunách znova rozníceně
bolné zvuky zoufalosti planou.
Jeden pohled přesvědčiti stačí,
odpuzuje a zas k sobě tlačí.
Uděšena matka k slepci hledí:
proč se třesou jeho rtové bledí
jako v touze, jako v divém hoři,
proč se vzdech v nich: „Odpusť, odpusť!“ tvoří?
Okamžik – a máť se k zemi shýbá,
slepce objímajíc hladí, líbá;
jako děcku, na němž viny není,
šepce mu své krásné odpuštění.
Blaho vzplane ubožáku v duši,
vášnivě se ústa k slovům vzruší:
„V boji krutém, v bratrovraždném boji
vzbudilo se hříchem srdce spité.
Od té doby v hoři, v nepokoji
bloudím, úpím, volám – neslyšíte!
Odpadlíku vypálili oči –
dlouho marně kroky světem točí,
dávno sníh už leží v jeho vlase,
však přec našel matičku svou zase...“
Umlknul a dech se náhle tlumí,
hlava klesá, slza s oka padne –
vzkřikne matka, sotva porozumí,
a vášnivě čelo líbá chladné.
Líbá tváře, líbá rty mu zpráhlé,
zastená a ztichne mroucí náhle...
Harambaša dosud klidně stojí,
nyní zvolna ke skupení kročí –
proč však obrací se v nepokoji
a proč slzy derou se mu v oči?...

Meter: trochaic
SÁM SOBĚ.
by Antonín Klášterský

Od dětství už biju se s osudem,
jenž v cestu se staví mi kletě,
a zdá se mi, že mi dva nebudem’
už přáteli na tomto světě.
Dřív o chléb šlo, potom kázal mi: Služ!
Však při sám Bůh, nemůže říci,
že bych mu byl nestál čelem jak muž,
jenž v zápasu nepohne lící.
A jestli mi kmen mých illusí srub’
svým toporem z tvrdého kovu,
já rašil a zved’ se jak podťatý dub
od samého kořene znovu.
A jestli mě spoutal a sevřel v svou klec
a na peruť připjal mi tíži,
má křídla dál rostla a rozbila přec
i železnou rezavou mříži.
Dnes neprosím o mír, jenž dobrý je mdlým,
a zbaběle neprchám z boje,
dnes hrdě zřím, všecko, co zvát mohu svým,
že potem, že krví je moje.
A všecko, co skropil ten bolestný křest,
a všecko, co v boji, jenž straší,
jsem uchránil, dobyl při svízeli cest,
mně drahé tak, nad jiné dražší.
Nuž k předu! Nač bázeň, nač vzdechy a kvil?
Však padnu-li v divokém davu,
i osud, můj soupeř-li poctivý byl,
svou musí pak skloniti hlavu!
Tak píšu. A zdá se mi, do žuly
že celá má bytost se skrývá,
a se stěny otec můj zesnulý
se na mne tu s obrazu dívá.
Ta tvář je tak přísná posavad,
však teď, jakby usmál se trochu,
jak řek’ by: Tak vidím, tak slyším tě rád,
jsi z našeho rodu, můj hochu!

Meter: amphibrachic
- LXIV -
by Hernandode Acunya

Viendo su bien tan lejos mi deseo,
alejóseme tanto por seguirle,
que tuve por difícil reducirle
al derecho camino sin rodeo.
Y ahora tan mal me tiene, que me veo
sin fuerza con que pueda resistirle,
tan forzado me tiene a consentirle,
que soy el que de mí menos poseo.
Ninguna novedad hay que me aparte
de tal congoja, ni que yo la crea,
sino para mayor inconveniente;
pues siendo yo de mí la menor parte,
por fuerza hace Amor que el todo sea,
sólo para sentir lo que él consiente.

Meter: iambic
The Solitude of Night
by Li Bai

It was at a wine party—
I lay in a drowse, knowing it not.
The blown flowers fell and filled my lap.
When I arose, still drunken,
The birds had all gone to their nests,
And there remained but few of my comrades.
I went along the river—alone in the moonlight.

Meter: iambic
A una flor
by Manuel Acuña

Cuando tu broche apenas se entreabría
para aspirar la dicha y el contento,
¿te doblas ya y cansada y sin aliento
te entregas al dolor y a la agonía?
¿No ves acaso, que esa sombra impía
que ennegrece el azul del firmamento
nube es tan sólo que al soplar el viento,
te dejará de nuevo ver el día?
¡Resucita y levántate! Aún no
                     llega
la hora de que en el fondo de tu broche
des cabida al pesar que te doblega
Injusto para el sol es tu reproche,
que esa sombra que pasa y que te ciega,
es una sombra, pero aún no es la noche.

Meter: iambic
La horca se queja de que la dan los que ella merece y no los que la merecen a ella
by Quevedo

Si a los que me merecen me entregara
la Justicia, no holgara la madera.
¡Oh qué notable colgadura hiciera!
En oro a la de Túnez despreciara.
En un credo, oficiales despachara
que en despachar se tarda una era;
menos el ruido que las nueces fuera,
y el pino fruto de nogal llevara.
Hubiera en mí más varas que no palos;
presos y prendedores y renglones;
de pobres me extendiera a ricos malos.
Ladrones, y quien hurta a los ladrones,
gozaran igualmente mis resbalos,
aunque el adagio los trocó en perdones.

Meter: iambic
RUDOZELENÁ KOALICE
by Jan Karník

Druhdy lidé, jejichž um
nebyl žádné unicum,
při tom však se v duté pýše
vyškrábati chtěli výše,
nosívali larvy
černožluté barvy.
Teď je mÓda jinačí.
Komu vtipu nestačí
a přec ho to výše táhne,
po jiné si barvě sáhne.
Rudá barva, to je to,
v čem dnes terno zakleto.
Také v čacké zeleni
napasou se jeleni!

Meter: trochaic