PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 23 - Libro II, CELSO
by Lope de Vega

Si la grana del labio Celia mueve,
ámbar parece que su olor respira,
cesa el jazmín, y allí la envidia admira
las perlas, que entre rosa y cristal llueve.
¿Qué vid en olmo, o flor del sol se atreve
a competir con lo que enlaza y mira?
la voz es de Ángel; la aura si suspira,
como azahar de Abril su aliento bebe.
Puede ser sol, si le faltara al cielo,
con una luz tan viva y amorosa,
que el alma y los sentidos tiene en calma.
Finalmente se ven cubrir de un velo
grana, ámbar, jazmín, perla, cristal, rosa
vid, flor, voz, aura Abril, sol, luz, cielo, alma.

Meter: iambic
1L: Es ist Theophilus ein Lehrer jeder Pflicht:
by Friedrich von Hagedorn

Es ist Theophilus ein Lehrer jeder Pflicht:
So heilig wie sein Amt, so wahr als sein Gesicht:
Dem Irrthum billig feind, ohn' Irrende zu hassen:
Voll Liebe, wie sein Gott, und, als sein Knecht, gelassen:
Nur eifrig für das Wort: besorgt für aller Heil,
Und keinem Eigennutz und keiner Meinung feil.
Er sucht die Ehre nicht, noch Güter dieser Erde;
Die Ehre suchet ihn, damit sie edler werde.
Er unterscheidet sich so sehr vom Geist der Welt,
Daß er, im Priesterrock, uns, und nicht sich, gefällt.

Meter: iambic
1L: Sie, die klimpern auf den Saiten,
by Paul-Marie Verlaine

Sie, die klimpern auf den Saiten,
Und die Schönen, welche lauschen,
Tauschen matte Höflichkeiten,
Wo die grünen Zweige rauschen.
Tircis und Aminte sind es,
Auch Clitander darf nicht fehlen.
Damis, um manch spröden Kindes
Herz mit zartem Reim zu stehlen.
Ihrer langen Schleppen Seide,
Ihre Westen, ihre glatten,
Ihre Feinheit, ihre Freude,
Ihre weichen, blauen Schatten
Wirbeln, wo der Mond verdüstert
Ros'ger bald erscheint, bald grauer,
Und die Mandoline flüstert
In des Abendwindes Schauer.

Meter: trochaic
Morgendämmerung
by Joseph von Eichendorff

Es ist ein still Erwarten in den Bäumen,
Die Nachtigallen in den Büschen schlagen
In irren Klagen, können's doch nicht sagen,
Die Schmerzen all und Wonne, halb in Träumen.
Die Lerche auch will nicht die Zeit versäumen,
Da solches Schallen bringt die Luft getragen,
Schwingt sich vom Tal, eh's noch beginnt zu tagen,
Im ersten Strahl die Flügel sich zu säumen.
Ich aber stand schon lange in dem Garten
Und bin ins stille Feld hinausgegangen,
Wo leis die Ähren an zu wogen fingen.
O fromme Vöglein, ihr und ich, wir warten
Aufs frohe Licht, da ist uns vor Verlangen
Bei stiller Nacht erwacht so sehnend Singen.

Meter: iambic
PRESIDENT OBNOVITEL
by Adolf Černý

V nejtemnější noci přišel Osud
ze sna vzbudit jej a hrůzy tvář
ukázat mu, kterou zříme posud,
jak nám zjevila ji ranní zář.
Zoufali jsme – orlem On však vzhůru
vzlétl, do dáli i v šíř by zřel,
kde a jak jen zhubit pekla stvůru,
jež k nám vrhla první ze svých střel.
Tak se vznášel širou nad Evropou,
valný oceán též přeměřil,
pátral, volal, hledal každou stopou
mocné síly, jimž by uvěřil.
A když k Evropě se zase snesl,
z orla byl zas člověk nezlomný,
který nikdy v díle nepoklesl,
byť jej tížil balvan ohromný.
Přišla bouře, třásla celým světem,
mocné jeho přinutila vstát,
stvůra zlá když ve dni věčně kletém
na Prahy též sáhla majestát.
V třesku vřavy On vždy dnem i nocí
dílo konal pro zem trpící,
pracovníky volal ku pomoci –
a hle, všude byli dělníci.
A zas orlem vzlétal, k bratru obru
letěl, ku Slovanstva východu –
a ten obří ruku podal k dobru
mučenému v hrůzách národu.
A tak neúnavné práce ctitel
v Prahu vrátil se zas, máj když zkvet',
drahý president náš Obnovitel.
Veď a ochraňuj nás do sta let!
Svobodu jsi obnovil nám zlatou –
kéž by každý z nás se obnovil,
by všem pravda, rovnost byla svatou,
pro něž Ty v Své práci vždy jsi žil!

Meter: trochaic
Die wunderliche Prinzessin.
by Joseph von Eichendorff

Zieht Gesichter ihm und rauschet,
Unterhält aus dunklem Grunde
Sich mit ihm als wie im Traume.
Und er spricht und sinnt und sinnet,
Bunt verwirrend alle Zeiten,
Weinet bitterlich und lachet,
Seine Seele ist so heiter.

Meter: trochaic
Sarkofag.
by Jaroslav Vrchlický

Jej rozbitý jsem viděl za kostelem,
půl vnořen v tíseň lopuchy a trávy,
u nohou břečtan popínal jej tmavý,
co šípek hořel mu nad puklým čelem.
Teď vrabčík nestálý a přeletavý
zde zastavil se, v mramoru by ztmělém,
kde kryta řebříčkem a jitrocelem
spí voda, ukojil žár žízně žhavý.
Snad někdy nedělní když odpoledne
a hřbitov otevřen, sem dívka zbloudí
a na ten mramor zamyšlená sedne,
co zraky její do dálky se nesou
a v tónech varhan, které slapem proudí,
se malovaná okna chrámu třesou.

Meter: iambic
Cobardía
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Sube el alma, cual águila, a las cimas
en que de nubes se corona el cielo,
y hasta el trono de Dios levanta el vuelo,
viajera de otros mundos y otros climas.
-Llego, Señor -exclama-, a que redimas
la inquietud de mi amargo desconsuelo:
el cuerpo a que me uniste Pudre el suelo,
mientras en nuevo ser mi vida animas.
Al postrarme a tus pies atribulada,
víctima de la carne y su vileza,
¿seré por tu justicia condenada?
-Mancillaste el blasón de tu nobleza
-Capitulé, Señor -Quien ciñe espada
no rinde sin luchar la fortaleza

Meter: polymetric
1L: Du seiest Gottes Stimme, so glaubt ich sonst
by Friedrich Hölderlin

Du seiest Gottes Stimme, so glaubt ich sonst
In heilger Jugend; ja, und ich sag es noch!
Um unsre Weisheit unbekümmert
Rauschen die Ströme doch auch, und dennoch,
Wer liebt sie nicht? und immer bewegen sie
Das Herz mir, hör ich ferne die Schwindenden,
Die Ahnungsvollen meine Bahn nicht,
Aber gewisser ins Meer hin eilen.
Denn selbstvergessen, allzubereit, den Wunsch
Der Götter zu erfüllen, ergreift zu gern,
Was sterblich ist, wenn offnen Augs auf
Eigenen Pfaden es einmal wandelt,
Ins All zurück die kürzeste Bahn; so stürzt
Der Strom hinab, er suchet die Ruh, es reißt,
Es ziehet wider Willen ihn, von
Klippe zu Klippe, den Steuerlosen,
Das wunderbare Sehnen dem Abgrund zu;
Das Ungebundne reizet und Völker auch
Ergreift die Todeslust und kühne
Städte, nachdem sie versucht das Beste,
Von Jahr zu Jahr forttreibend das Werk, sie hat
Ein heilig Ende troffen; die Erde grünt
Und stille vor den Sternen liegt, den
Betenden gleich, in den Sand geworfen,
Freiwillig überwunden die lange Kunst
Vor jenen Unnachahmbaren da; er selbst,
Der Mensch, mit eigner Hand zerbrach, die
Hohen zu ehren, sein Werk, der Künstler.
Doch minder nicht sind jene den Menschen hold,
Sie lieben wieder, so wie geliebt sie sind,
Und hemmen öfters, daß er lang im
Lichte sich freue, die Bahn des Menschen.
Und, nicht des Adlers Jungen allein, sie wirft
Der Vater aus dem Neste, damit sie nicht
Zu lang ihm bleiben, uns auch treibt mit
Richtigem Stachel hinaus der Herrscher.
Wohl jenen, die zur Ruhe gegangen sind,
Und vor der Zeit gefallen, auch die, auch die
Geopfert, gleich den Erstlingen der
Ernte, sie haben ein Teil gefunden.
Am Xanthos lag, in griechischer Zeit, die Stadt,
Jetzt aber, gleich den größeren, die dort ruhn,
Ist durch ein Schicksal sie dem heilgen
Lichte des Tages hinweggekommen.
Sie kamen aber, nicht in der offnen Schlacht,
Durch eigne Hand um. Fürchterlich ist davon,
Was dort geschehn, die wunderbare
Sage von Osten zu uns gelanget.
Es reizte sie die Güte von Brutus. Denn
Als Feuer ausgegangen, so bot er sich,
Zu helfen ihnen, ob er gleich, als Feldherr,
Stand in Belagerung vor den Toren.
Doch von den Mauern warfen die Diener sie,
Die er gesandt. Lebendiger ward darauf
Das Feuer und sie freuten sich und ihnen
Strecket' entgegen die Hände Brutus
Und alle waren außer sich selbst. Geschrei
Entstand und Jauchzen. Drauf in die Flamme warf
Sich Mann und Weib, von Knaben stürzt' auch
Der von dem Dach, in der Väter Schwert der.
Nicht rätlich ist es, Helden zu trotzen. Längst
Wars aber vorbereitet. Die Väter auch,
Da sie ergriffen waren, einst, und
Heftig die persischen Feinde drängten,
Entzündeten, ergreifend des Stromes Rohr,
Daß sie das Freie fänden, die Stadt. Und Haus
Und Tempel nahm, zum heilgen Aether
Fliegend, und Menschen hinweg die Flamme.
So hatten es die Kinder gehört, und wohl
Sind gut die Sagen, denn ein Gedächtnis sind
Dem Höchsten sie, doch auch bedarf es
Eines, die heiligen auszulegen.

Meter: iambic
Jsme cizáci prý v českém kraji!
by Jan Pelíšek

Jsme cizáci prý v českém kraji,
my s vírou svou, my s kalichem!
Tak staří škůdci o nás bájí,
tak pomlouvají s posměchem.
Ó prohlédáme báj tu mstivou
a odmítáme výtku lživou
jen s útrpným vždy povzdechem.
Ač – byť i pravdou bylo rčení,
že jsme tu cizí rostlina, –
snad proto lží přec pravda není,
že zjevila ji cizina?
Než, v pravdě není o tom sporu,
že naší církve, našich sborů
kolébkou jest jen otčina.
Což ten meč Ducha – slovo Páně –,
jenž Mistrem Husem blýskl v tmy, –
když národu byl vyrván z dlaně
v dny bělohorské pohromy,
kdo zdvih jej z prachu v lepším čase?
Kdo bojuje jím podnes zase?
To náš je tábor! Jsme to my!
Ta hesla Bratří, že jen vírou
je v Ježíši smír svědomí
a On jen že nad církví širou,
ne člověk pánem býti smí, –
snad pravdy ty v nás odumřely?
Kdo jimi podnes Římu čelí?
To náš je Sion! To jsme my!
A tak ne vetřelci, – – my byli
a jsme rod český, z ducha těch,
jenž slavnou kdysi učinili
zem kalicha a Písma z Čech.
Jen odkaz jejich nezrazujme!
V jich duchu bojujme a stůjme
vždy věrně, v poslední až dech!

Meter: iambic
- XXXIV -
by Diego Hurtado de Mendoza

Aquestos vientos ásperos y helados,
de espesas nubes y tinieblas llenos,
de ardientes rayos y terribles truenos
con súbitos relámpagos rasgados,
aunque en mi daño siempre conjurados,
ya fueron tiempos claros y serenos,
de mi dudoso bien terceros buenos,
y en esperar mi gloria prosperados.
¡Cuán presto pasa un temple del verano,
y cuán despacio destemplados tiempos,
y cuánto cuesta un bien no conocido!
¡Ay buena suerte y venturosa! en vano
triste la larga en breves pasatiempos
del tiempo bien llorado y mal perdido.

Meter: iambic
FAUN A BÁSNÍK.
by Jaroslav Vrchlický

Faun starý nad jezerem
a v sítí větví šerem
se smál a smál,
a básníku, jenž kolem
šel s dumou svou i bolem,
ten úsměv prál:
Zřím v hruď tvou snětí clonou,
vím, v píseň rýmů sponou
co bys rád spjal,
znám vše, co tady kdysi
se zběhlo, co teď mísí
v ten kraj svůj žal.
Vím, stín a šero snětí
co mohou vyprávěti,
že ideál
své duše v svadlém listí
ty umíš najít, čísti,
co čas tam psal,
že uhodneš, jak ona
sem přišla, v pole vonná
se duben smál,
na flétnu, mému retu
jež schází teď, kol v květu
já hrál a hrál.
Zde našli se. – Čí vinou?
A za houštinou stinnou
ji na klín vzal,
a ňadra, ruce, ústa
šeř buků skryla hustá,
já stráží stál.
Já denně je tu vítal,
jich polibky jsem čítal,
jich hříčky znal
a zřel, jak po souboji,
v ňadrech ránu dvojí,
on umíral.
Vím, jak zdivočel celý
ten smutný park a ztmělý,
kde výr jen štkal,
jak z jeho pánů každý
ho objel, jakby vraždy
se tady bál.
Kde buků řady řidnou,
sám bdím tu s tváři klidnou,
té pouště král,
zřím do přírody nitra,
v noc hvězdnou, rosná jitra,
v nichž obzor vzplál.
Zřím v les, jak listí padá.
Když přijde vesna mladá,
jak hlavu vzpjal,
se vzrušil v smutném tichu,
jak přece mému smíchu
by naslouchal.
Zřím v život buku, břízy,
znám tajné cesty mízy,
kde život spal,
zřím v hnízda větví tísní,
a nevím, co bys v písni
víc povídal.
Tak se vším, co se mění,
já vstříc jdu zapomnění,
však proč bych lkal?
Já byl – však cítím posud;
svůj za tvé písně osud
bych sotva dal.
Ó mlč, než v dojmů tísni
bys ve banalní písni
se zpovídal,
buď k vlastní duši cudný,
hleď z mlčení pít studny,
spěj tiše dál!

Meter: iambic
Z ehndes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

„von GOtt beschüzte Frau! Bewundrungs-werther Thron!
490”Gebührt der Frömmigkeit nicht ein besondrer Lohn?
„jahr-hundert seynd vorbey; Jahr-hundert werden fliessen,
„so wird man jederzeit bey dir mich finden müssen.
„erlaube diesem nach, daß ich O Königinn
„der Völcker Heil und Trost und Ueberwinderinn!
495”Die du der Frömmigkeit Verdienst hast übertrossen,
„(GOtt liesse sonder der uns keine Rettung hoffen)
„erlaube mir, daß ich nicht um ein eitles Lob,
„womit der Kreiß bißher fast jede That erhob;
„nein: sondern um das Dach der GOtt-geweihten Hütte
500”In welcher ich so lang gewohnet habe, bitte.
„du siehst,
„daß ich nichts weniger als auf die Prachten schau;
„mein Herz verlanget nichts was schnöder Ruhmsucht eigen;
„es will nur einen Plaz bey dir zu bleiben, zeigen.
Von dieser Hütte wird oben
im 8. Buch im 130. auch in den vor
und nachgehenden Versen weitläufige-

re Erwähnung gemacht. Welche die
dortige Anmerckung erkläret.
505”Ich wünsche mir sonst nichts; ich bitte: sprich es aus!
„ich wach’ und bette stets für dich und für dein Haus.

Meter: iambic
Es kämpft der deutschen Erde Geist
by Max Dauthendey

Es kämpfen nicht nur Mann gen Mann
Zu Fuß und hoch zu Pferde,
Die Sonne es dir sagen kann:
Es kämpft der Geist der Erde.
Ich saß zur Ruh' bei einem Baum,
Der hielt die Luft umschlungen,
Die Sonne kam zum Blättersaum
Und hat mir's zugesungen.
Zu meinen Füßen glänzte Gras
Blank wie der Pferde Mähnen,
Es war vom scharfen Tau noch naß
Wie ein Gesicht voll Tränen.
Es kämpft der deutschen Erde Geist,
Er will die Völker führen,
Viel Blut aus tausend Wunden schweißt,
Der Grashalm muß es spüren.
Sah dann im jungen Morgenblau
Hell eine Taube fliegen,
Ihr Lichtbild spiegelte im Tau.
Heiliger Geist, hilf siegen!

Meter: iambic
58. Mládí mé.
by Jan Slavomír Tomíček

Tam jest ona chýžka ve zálesích,
Mého zrodu tichá památka;
Tam jest ona květná zahrádka,
Tam sny mladosti mé v lukách, lesích.
Slova milá poslouchal jsem v plesích,
Když mě otec strom i poupátka,
Když mě znáti učil kuřátka
I ta zemská, i ta na nebesích.
Tam se kolébali růžní dnové,
Horská v citech ploula krajinka,
Květné stromy, háje – blazí snové!
Kde pták na větvi se houpaje,
A mně milé písně zpívaje
Křídla rozepínal malinká.

Meter: trochaic
Sonnette .
by Joseph von Eichendorff

So eitel künstlich haben sie verwoben
Die Kunst, die selber sie nicht gläubig achten,
Und Sünde so in diese Unschuld brachten.
Wer unterscheidet, was noch stammt von oben?

Meter: iambic
Ty květy sem...
by Růžena Jesenská

Ty květy sem, sem duši blíž,
proč zápasím, proč zápasíš?
Květ každý bledne, schne a vadne,
rci, ten, jejž jsi mi s nebe snes’
a na cestu mi září dnes – –
zapadne či nezapadne?
Ta hvězda jedna jediná.
když zračiti se začíná – –
je světlá, teplá, ó proč chladne?
Zda ve svět tmy, jak přejde den,
cest křížem stokrát převrácen – –
zapadne či nezapadne?
A radosť v srdce nasetá,
jak slunce záře do světa,
což není věčné žádné, žádné?
Když blízko jsi mi, blízko jseš,
ach, pověz mi, ty znáš ji též – –
zapadne či nezapadne?

Meter: iambic
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Tejieron en tu honor, hermano mío,
consagrados efectos bienhechores,
esta corona de admirables flores,
para librarlas de abandono impío.
Les dio tu numen mágico atavío;
tu sentimiento, aromas y colores;
el hondo manantial de mis dolores
les dará de mis lágrimas rocío.
Esta ofrenda el cariño te destina:
el libro en que tu espíritu se siente
y que tu genio altísimo ilumina.
Si, en larga noche, mi pensar doliente
sobre sus hojas mi cabeza inclina,
tu alma querida besará mi frente

Meter: iambic
Nationalversammlung
by Johann Wolfgang Goethe

Auf der recht und linken Seite,
Auf dem Berg und in der Mitten
Sitzen, stehen sie zum Streite,
All einander ungelitten.
Wenn du dich ans Ganze wendest
Und votierest, wie du sinnest,
Merke, welchen du entfremdest,
Fühle, wen du dir gewinnest.

Meter: trochaic
10.
by Emanuel Geibel

Ich bin die Rose auf der Au,
Die still in Düften leuchtet;
Doch du, o Liebe, bist der Tau,
Der nährend sie befeuchtet.
Ich bin der dunkle Edelstein,
Aus tiefem Schacht gewühlet:
Du aber bist der Sonnenschein,
Darin er Farben spielet.
Ich bin der Becher von Kristall,
Aus dem der König trinket;
Du bist des Weines süßer Schwall,
Der purpurn ihn durchblinket.
Ich bin die trübe Wolkenwand,
Am Himmel aufgezogen;
Doch du bist klar auf mich gespannt
Als bunter Regenbogen.
Ich bin der Memnon stumm und tot,
Von Wüstennacht bedecket;
Du hast den Klang als Morgenrot
In meiner Brust erwecket.
Ich bin der Mensch, der vielbewegt
Durchirrt das Tal der Mängel;
Du aber bist's, die stark mich trägt,
Ein lichter Gottesengel.

Meter: iambic
POZDĚ.
by Adolf Černý

Proč musil jsem se setkat s vámi,
když vše se stmívá kolem,
když mlhy stojí nad vodami
a večer lehnul polem?
Proč nesvitly mně vaše zraky
a úsměv vaší tváře,
než slunce zašlo za oblaky
a kraj než zmizel v páře?
Teď barvy umřely i zvuky
a pole, luka pustá.
Co zbývá? Před nocí stisk ruky,
bez slova semknout ústa –
a zde ta cesta do neznáma,
ni hvězdy nad níž není –
a slunce, zašlé za horama....
Den shasnul... Kdož to změní!...

Meter: iambic
36. V stínu stojí tichý domek,
by Karel Maria Drahotín Villani

V stínu stojí tichý domek,
V němž mé blaho vše – můj svět –
Před ním v růžném květu stromek,
Vůkol skví se vábně květ.
Nehledím na vši tu vnadu,
Aniž na co vůkol dbám;
Pod okénko tam se kradu,
Zda svou drahou uhlídám.
Ona spí – jak anděl cnostná
Andělský teď dřímá sen –
Nad gracie jest milostná,
Líbezná co v máji den.
Dřímáť! Závistné mi řasy
Modro očí skrývají;
Skrze prstenčité vlasy
Růže lící svítají.
Ret cos šeptá – ňádra kynou,
Na nich ruce sepiaté:
Snad teď prosby k nebi plynou,
Modlitby to od svaté!

Meter: trochaic
A Scévola
by Francisco Javier Balmaseda

Tiende la mano Scévola arrogante
sobre el carbón en ascua convertido,
y no exhala su boca ni un gemido,
ni oscurece una sombra su semblante.
Lleno de fuego el pecho palpitante,
a un combate glorioso decidido,
es un volcán que brota enfurecido
la hirviente lava de su ardor triunfante
Tiembla a su aspecto el mísero tirano,
y su futura suerte comprendiendo
cobarde rompe el cetro soberano,
y allí, entretanto, Scévola sonriendo
le muestra altivo su abrasada mano,
al monarca y al mundo confundiendo

Meter: iambic
An Psychidion
by Ernst Moritz Arndt

Psyche Psychidion, mein süßes Seelchen,
Himmlisches Vöglein mit den goldnen Flügeln,
Locket der Lenz dich wieder in die Freude?
Lockt dich die Liebe?
Locket dich mehr als Lenz und mehr als Liebe,
Wie sie im Staub des Erdentals gehört wird?
Lockt dich die Sehnsucht wieder zu der Heimat
Sel'gen Gespielen?
Hin, wo das
Sein wird, des Name Liebe klingt und Freude,
Welcher die Seelen ausgoß aus der Urne,
Ausgoß die Sterne?
Laß sie dich locken, laß die Engelflügel
Klingen zum Äther, alter Götterheimat,
Daß du uns unten das von oben deutest,
Himmlische Träume;
Daß du uns lehrst, warum die Demut droben
Lieblingin Gottes, herrscht vor hohen Thronen,
Was in der Unschuld schweigt und was in holder
Scham sich verhüllet.
Aber fliege nicht von uns, süßer Vogel,
Komm zu der Erde grünen Fluren wieder,
Damit auch wir, was auf den Sternen wandelt,
Hoffen und sehnen.
Psyche Psychidion, mein süßes Seelchen,
Himmlisches Vöglein mit den goldnen Flügeln,
Möge liebende Sehnsucht nie dich lassen!
Liebender Wahn nie!

Meter: iambic
- 907 - Jornada I, ALBANO
by Lope de Vega

Ningún hombre se llame desdichado,
aunque le siga el hado ejecutivo,
supuesto que en Argel viva cautivo
o al remo de galeras condenado;
ni el propio loco, por furioso atado;
ni el que, perdido, llora estado altivo;
ni el que a deshora trajo el tiempo esquivo
y por necesidad a humilde estado.
En fin, cualquiera pena es fácil cosa,
que ninguna atormenta tan de veras
que no la venza el sufrimiento tanto;
mas el que tiene la mujer celosa,
¡oh tiene desdicha, Argel, galeras,
locura, perdición, deshonra y llanto!

Meter: iambic
Unwetter
by Alfred Lichtenstein

Erstarrter Mond steht wächsern,
Weißer Schatten,
Gestorbnes Gesicht,
Über mir und der matten
Erde.
Wirft grünes Licht
Wie ein Gewand,
Ein faltiges,
Auf bläuliches Land.
Aber vom Rand
Der Stadt steigt sanft
Wie fingerlose, weiche Hand
Und furchtbar drohend wie Tod
Dunkel, namenloses ...
Wächst höher her
Ohne Ton,
Ein leeres, langsames Meer –
Erst war es nur wie eine müde
Motte, die auf letzten Häusern kroch.
Jetzt ist es schwarz blutendes Loch.
Hat schon
Die Stadt und den halben Himmel verschüttet.
Ach, wär ich geflohn! –
Nun ist es zu spät.
Mein Kopf fällt in die
Trostlosen Hände
Am Horizont ein Schein wie ein Schrei
Kündet
Entsetzen und nahes Ende.

Meter: iambic
Lépe na poli než na moři.
by Adolf Heyduk

Bez klasů nač moře brázdit holé?
lépe orat otecké jest pole,
na moři bouř divě loďkou kývá,
na poli pluh hvízdá si a zpívá;
v moři rostou vln šedivé vlasy,
v brázdách polí bují plné klasy,
a z těch klasů zlato v kapsy padá –
dbej oteckých polí, chaso mladá.

Meter: trochaic
Soneto
by Juan Antonio Garcés

La amistad de Francisco trabajada,
de varios riesgos gime combatida,
y la de Cristo a fuer de agradecida,
le acompaña en su Imagen angustiada.
No pudo aquella estar más bien pagada,
esta tampoco, más reconocida,
pues derrama el carmín, que por su vida,
verter le vio su muerte amenazada.
Aunque tanta congoja, y tan sensible
su misma vida le causó en el Huerto,
en términos quedó de lo posible
Mas cuando por Javier padece, advierto,
que más amante vence un imposible,
pues siente tronco, y aun respira muerto.

Meter: iambic
O pouti.
by Adolf Heyduk

Je na vsi pout; kol stanů plachty šedé
hoch malý s drobným děvčátkem se vede,
on, myslivec as o půl hlavy větší,
jí šepce cos a ona k tomu svědčí.
Hle, k nejbližšímu namířili stanu,
jdou koupit sobě něco z marcipánu;
vše na tu hned, hned na tu kladou stranu,
až myslivce měl on a ona pannu.
Jsou šťastni. – Hůř, až jiné přijdou časy,
až zrumění se tvář a zvlhnou řasy,
až budou chtít – Bůh často změny koná –
on panenku a myslivečka ona.
Zda bude moci jemu přikývnouti
tak upřímně, jak o té první pouti,
tak důvěrně a vroucně jako nyní? –
Ó Bože můj, chraň mrazů je a jíní!

Meter: iambic
POJĎ SE MNOU!
by Adolf Černý

Pojď se mnou, duše, na mé výšiny,
kde rostou květy ze semen mých snění,
kde cítím se tak sám, tak jediný,
kde velké hvězdy planou v světlo denní.
Tam takové vždy ticho spočívá,
že slyším myšlenku, když v duši vstává,
jak motýlem se z kukly dobývá
a přejemnými křídly v rozlet mává.
Tam nedolétne země šedý prach,
ni ohlas pusté žití toho vřavy –
tam ze země jen plane zoří nach
a tiše stoupá vonný oddech trávy.
Blíž nežli žilobití našich měst
tam jsou mi Velký Vůz a Lev a Lyra,
co zde jen plamínek je drobných hvězd,
to tam jest jasných světů plocha širá.
A vidím na nich nákres hor a vod,
i oblaky jak nad nimi se sunou –
co bývalo mně bílé hvězdy bod,
je duši víc než lidských nocí lunou.
Já bytostí tam lepších tuším ruch,
jak minulosti stíny když se budí –
však marně povznést k nim se touží duch,
když zamřížen jest žebry lidské hrudi...
Ó, duše bílá, mojí perutí
buď na nejvyšším lidských snění štítě –
kam nevznese mne síly vzepnutí,
tam povznes Ty mne, holubice, dítě!...

Meter: iambic
4.
by Heinrich Heine

Besser hat es sich gewendet,
Das Geschick, das dich bedroht' –
Gott sei Dank, du hast geendet,
Gott sei Dank, und du bist tot.
In der Dachstub' deiner armen
Alten Mutter starbest du,
Und sie schloß dir mit Erbarmen
Deine schönen Augen zu.
Kaufte dir ein gutes Leilich,
Einen Sarg, ein Grab sogar.
Die Begräbnisfeier freilich
Etwas kahl und ärmlich war.
Keinen Pfaffen hört' man singen,
Keine Glocke klagte schwer;
Hinter deiner Bahre gingen
Nur dein Hund und dein Friseur.
»ach, ich habe der Pomare«,
Seufzte dieser, »oft gekämmt
Ihre langen schwarzen Haare,
Wenn sie vor mir saß im Hemd.«
Was den Hund betrifft, so rannt er
Schon am Kirchhofstor davon,
Und ein Unterkommen fand er
Späterhin bei Ros' Pompon,
Ros' Pompon, der Provenzalin,
Die den Namen Königin
Dir mißgönnt und als Rivalin
Dich verklatscht mit niederm Sinn.
Arme Königin des Spottes,
Mit dem Diadem von Kot,
Bist gerettet jetzt durch Gottes
Ew'ge Güte, du bist tot.
Wie die Mutter, so der Vater
Hat Barmherzigkeit geübt,
Und ich glaube, dieses tat er,
Weil auch du soviel geliebt.

Meter: trochaic
STÍNOVÁ HRA. (Obraz II.)
by Karel Hugo Hilar

Zbledly pak růže, jásavá jitra,
zhořklo to vše, a království zhořkla
radosti jako blednoucích jiter,
nádherných jiter tichého dětství...
Zmírala jitra!
V doznělých písních zabouřil život –!
Tajemství byla odporně zjevná,
písně už zmlkly májových fléten,
a duší táhla na místě představ
velikých bohů, slavného Štěstí,
šedivá mračna, kotouče prachu – – –
(To jsou ty chvíle, paní mých visí,
kdy zhořklo víno u samých retů,
kdy zvadly bezy dotekem rukou,
kdy klesla hlava v chvějící dlaně,
kdy s očí pluly veliké slzy
čekání marných u trosek visí –
kdy se nám zdálo, slunce že hasne,
umírá slunce, umírá radost,
kdy mřely písně, zvádalo štěstí,
a duší táhly podzimní písně
o tom, jak nikdy nevzkvetou klasy – –)

Meter: polymetric