PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Skřivánek.
by Adolf Heyduk

Chvěl východ se jak básníkovo nitro,
když zlatoskvoucí rodí se v něm zpěv;
zář šlehla z červánků a mladé jitro,
kol hlavy rudé růže jako krev,
na snící kolem usmálo se horstva,
a ty, jenž v touze světla čekal’s již,
pěl’s v ústret slunci: „Vítej, kníže tvorstva,
v pozemskou naši říš!“
Stál na hroudě jsi, vzpínal něžnou hlavu
a s hnědých křídel střásal rosy chlad,
ač oko sotva že tě v prostém hávu
od půdy orné mohlo rozeznat,
leč náhle perutí jsi zatřepetal
a povznesenou hlavu níže shýb’
a s hlasnou písní do oblak jsi vzlétal
jak Apollinův šíp.
Výš oráčovi spěl jsi pro potěchu,
by věděl snad, kam oči obracet,
ty rodné země okřídlený vzdechu:
tam v nebes jasnou báň, v ten lepší svět;
i já jsem pohnut za tebou se díval,
a soucitnou tě duší sledoval;
chtěl vystihnout jsem, co jsi snil a zpíval,
zda jásot as či žal.
To písně byly jenom z málo zvuků,
leč luzná vroucnost tkvěla v každé z nich,
že bezvolně jsem k srdci tisknul ruku,
a zanícenou duší k tobě tíh’;
tak ovil jsi mě sítí svého pění,
že zlatým v ráz byl mého žití mrak,
déšť byl to perlového šveholení,
jímž náhle zvlh’ mi zrak.
Svou hlavu stále ukláněje k zemi,
jak živý zvonek v blankytu jsi tkvěl;
mně zdálo se, že v touze perutěmi
tu drahou půdu obejmout jsi spěl,
kde’s zrodil se, a kam, až přijde chvíle,
zas vrátíš se, bys přešel v její prach,
jejž jarních vánků laškující píle
roznese po nivách.
Zřel za tebou jsem v azurové světy,
až náhlý připomněl mi srdce ruch,
že jsme se ondy před tisíci lety
již někde potkávali s druhem druh;
že k slunci létali jsme skrze mraky,
že stejný byl náš jásot i náš kvil,
že z rodné země brázd jsem vzletl taky,
že skřivánkem jsem byl.
Že, když v ty brázdy otců krev se lila,
i já se s tebou v žalném stesku vznes’,
bych na tu láj, jež vlast nám porobila,
šel s pláčem žalovat až do nebes;
a po snů vlnách, upomínek mořem
vždy za tebou můj smutně kráčí duch
a přeje si, by křik náš sytý hořem
již věčný slyšel Bůh.
A přeje si, by jako žití tvoje
mé bylo též, i nežádám si víc,
než abych nadšen vzletl z útrap roje
výš, v klidný blankyt, slunci, světlu vstříc;
jak ty vlast drahou toužím obejmouti
svých písní perutí, jak ty k ní lnout
a v její brázdy po skončené pouti
usmířen zapadnout.

Meter: iambic
NÁRODNÍ BLAHOBYT.
by Josef Lukavský

Velký Václav (nech ho ležet, pane)
slavný příklad potomkům svým dal,
pěkných volů stádo spočítané
poslušně, když Němcům posílal.
Během času povinnost ta přešla,
volů doma spousta zůstala,
a tak z toho do budoucna vzešla
pro nás všecky škoda nemalá.
Svoji ku svým! To se snadno řekne,
nepociťujem-li nadbytek
a tak víme, že by bylo pěkné
daní zase dávat dobytek.
Máme zrovna exempláře skvělé
– kdo má oči, ten je uhlídá –
méně v duchu jsou a více v těle,
jak to čas a dobré bytí dá.
Rohy mají od přírody řádné,
mnohý plusem ještě parohy,
vybírání hravé je a snadné
pod blankytem české oblohy.
Stačí pohled na národní žlaby,
v nichž se třpytí zlaté papání,
marně k němu chce se dráti slabý,
silný vždy ho trká, odhání.
Pivovary, záložny a banky
rohatými obleženy jsou,
ať už Václavy anebo Janky
ze zvyku se také jmenujou.
A tak je to pěkná podívaná
od Krkonoš dolů k Šumavě,
jak Čechie, cudná Slavská panna,
nahá je od paty ku hlavě.
Její krásu, bohatství a statky
rohatí si klidně rozdělí,
místo aby na národní jatky
jsme je bez váhání věšeli.
Vývoz proto nutno znova začít,
k povinnosti dávné uznat vztah – – –
ale strach mám, že už nelze stačit
vyvézt voly vzrostlé po Čechách...

Meter: trochaic
III. Už bílým stromky vypučely květem,
by Adolf Heyduk

Už bílým stromky vypučely květem,
a moje srdce květem nachovým,
a vane lásku pelem květovým,
tak jak ty stromky každým novým letem.
Tak jak když jaro malým ptáčat dětem
zas velí zpívat teplým dechem svým;
tak velí srdce: zpívej, já to vím,
že mysl tvá se novým nese vzletem.
Nuž zpívej, zpívej, zasluhuje chvály
ta drahá duše, kterou opěváš,
a jejíž rty tvé srdce rozehřály;
nuž zpívej, pokud oheň v mysli máš,
než tobě hoře zřítelnice skalí,
než jí a všemu, všemu s bohem dáš.

Meter: iambic
Auf einen Dompfaffen.
by Justus Friedrich Wilhelm Zachariae

O Vogel, den ein gutes Glück
Zu einem Dichter brachte,
Der dich im ersten Augenblick
Zu seinem Liebling machte;
Mein Papchen, sey nicht so betrübt,
Daß nun ein Käficht dich umgiebt.
Du kanst zwar nichts, und sitzest stumm,
Doch niemand soll dich höhnen.
Du bist, mein Papchen, schön und dumm;
Sind das doch viele Schönen.
Soll deiner Farben Pracht vergehn,
So macht dich deine Treu doch schön.
Ach lieber Vogel, köntest du
Dich zu Selinden schwingen,
Und vor der süßen Abendruh
Mir Nachricht von ihr bringen!
Ach Papchen, fliege doch zu ihr!
Den besten Zucker geb ich dir.

Meter: iambic
45. Radostí mi srdce buší;
by Josef Uhlíř

Radostí mi srdce buší;
nemám klidu, nemám stání,
a mou proletují duši
díky, sliby, prosby, přání.
Nuže, než Ti jinak splatím
Tvoji lásku nekonečnou,
na úplatek přijmi zatím
pozdrav můj a mysl vděčnou.
K díkům těm se druží přání,
posvěcené láskou vroucí,
by Ti zdar a požehnání
udělil Bůh všemohoucí.
Mně pak ponech lásky svojí,
jíž si nade všecko vážím,
a jíž dbou a pílí dvojí
hodným být se vynasnažím.

Meter: trochaic
X. Kdykoliv se mysl vine
by František Ladislav Čelakovský

Kdykoliv se mysl vine
K její sličné podobě,
Vždycky v jiné se a v jiné
Objevuje způsobě.
Hned hrá v oku jejím milost,
Hned se líbě veselí;
Tu v myšlénkách zahloubilost,
Tu se s Musou přátelí.
Leč myslím-li, jak se září
Klečíc božskou přede tváří
V jeden rozplynulá cit –
Země víc můj není byt.

Meter: trochaic
KRAJ voněl přesladce jak věnec na hrobě,
by Jaroslav Durych

KRAJ voněl přesladce jak věnec na hrobě,
dech spící bolesti se kouzlem písní chvěl,
květ v rose krásy své snil tklivě o tobě,
snad anděl toho dne ráj zavřít zapomněl.
Šla bílá oblaka, jas dívčí nahosti
z nich plál jak nebe z vln, šla vlna za vlnou
a skryté perly snů ti v němé radosti
vstříc z hlubin zářily tvou krásou stříbrnou.
Hvozd skvěl se jiskrami, plál dívčím mlčením,
stud touhy skryl se v plášť z hvězd neviditelných
a z tajných zrcadel, jež s těžkým zarděním
stesk lásky odkrývá, tvé krásy vyšel smích.
A do slz, které skrýt se nepodařilo,
než s očí shrnula svůj závoj královna,
tvé milosrdenství svou něhou zářilo
o Neviditelná a Všudypřítomná!
Den vtáhl do ulic a zástup vycházel,
z tmy domů páchl hrob a bída zahořklá,
z děr lidských veteší pot s krví trpce čpěl
a touha zrazená zas na svůj pohřeb šla.
Chlad bídy vyhnal z vrat i bolest zajetí,
jež tupě civěla jak zdechlá krysa z vln,
snil marně zlomený keř o svém poupěti
a s marnou tklivostí šla stáda lidských srn.
Šel den jak slepý pes a střechy chátraly,
stům oken nicoty již dávno zhasl zrak,
jen s hrůzou po světle z tmy oči pátraly
jak šlakem trefený, jenž čeká na zázrak.
A tvrdá bludiště, jež hřměla němotou,
své šero měnila v chmur nekonečný hvozd,
by mohla v jeho tmách smrt zjevit krásu tvou
a proti vzpouře dnů tvou stavět vznešenost.
Šla krása vyhnanstvím, šla šedou cizinou,
šla nahá jako stud, jak úsměv bez těla,
jenž z ráje promítl se tajnou štěrbinou,
jen duše zaslechla krok svého anděla.
Než mohla vykřiknout, z tmy zmatku zahlédla,
jak hvězda ukrývá se v tajný její skvost,
jak studem zardělá a tísní ubledlá
v tmách bludišť shasila svou tichou spanilost.
Tu z oken zakletých a z hlubin sklepení
svět vstával vzbuzený jak odlesk z hlubiny,
les rostl z kamení a v divném zjevení
zdi bídy změnily se v tiché smrčiny.
A šedou ulicí jak rajským průsekem
po mechu stříbrném šla stáda lidských srn,
třpyt věčné naděje vzplál v jasu pravěkém
a úděs bolesti jak poklad svítil z vln.

Meter: polymetric
Sonnet 92 [Behold that Tree, in Autumn’s dim decay]
by Anna Seward

Behold that Tree, in Autumn’s dim decay,
   Stript by the frequent, chill, and eddying Wind;
   Where yet some yellow, lonely leaves we find
   Lingering and trembling on the naked spray,
Twenty, perchance, for millions whirl'd away!
   Emblem, alas! too just, of Humankind!
   Vain Man expects longevity, design'd
   For few indeed; and their protracted day
What is it worth that Wisdom does not scorn?
   The blasts of Sickness, Care, and Grief appal,
   That laid the Friends in dust, whose natal morn
Rose near their own;—and solemn is the call;—
   Yet, like those weak, deserted leaves forlorn,
   Shivering they cling to life, and fear to fall!

Meter: iambic
Autumn
by Amy Lowell

All day I have watched the purple vine leaves
Fall into the water.
And now in the moonlight they still fall,
But each leaf is fringed with silver.

Meter: polymetric
Representa la mentirosa y verdadera riqueza
by Quevedo

¿Ves, con el oro, áspero y pesado
del poderoso Licas el vestido?
¿Ves el sol por sus dedos repartido,
y en círculos su fuego encarcelado?
¿Ves de inmortales cedros fabricado
techo? ¿Ves en los jaspes de tenido
el peso del palacio, ennoblecido
con las telas que a Tiro han desangrado?
Pues no lo admires, y alta envidia guarda
para quien de lo poco, humildemente,
no deseando más, hace tesoro.
No creas fácil vanidad gallarda:
que con el resplandor y el lustre miente
pálida sed hidrópica del oro.

Meter: polymetric
194.  Was bistu gegen GOtt.
by Angelus Silesius

Mensch dünke dich nur nicht für GOtt mit werken viel/
Denn Aller Heiligen thun ist gegen GOtt ein spil.

Meter: iambic
El suicida
by Ernesto León Gómez

La luz del genio en su apacible
                     cielo
para él brillaba con claror divino,
y, cual poeta, al fin de su camino
debió la gloria coronar su anhelo
Pero amó; lo engañaron, y un consuelo
demandó en vano el porvenir mezquino;
cobarde ante el horror de su destino
rasgó de su existencia el frágil velo
Y cuando libre el alma del suicida
dejó a la tierra la materia inerte,
en las eternas puertas esculpida.
leyó temblando su futura suerte:
A quien por no sufrir deja la vida,
vida para sufrir le da la muerte.

Meter: iambic
XXXIII. (I. sonet z ,The passionate pilgrim‘ od Shakespeara)
by Antonín Macek

Nebeská výmluvnost těch očí tvých,
jíž důvod pozemský, ach, ničím není,
mne zavedla – rci, světe, zda je hřích
hold tobě, od světa mé odvrácení?
Žen zřekl jsem se, zkrotil pudy svoje,
tys bohyní; zde zřeknutí ni stín!
Pozemskáť přísaha má, láska moje
však nebes dar, jenž smíří tíhu vin.
Přísaha má dým, pouhý dech a dým –
ó zářné slunce, ty jsi vinno též! –
Plašíš-li dým ten čistým jasem svým,
jen ty jsi vinno, že můj slib je lež.
A přece – jenom bláhovec, to znaje,
by nejednal tak, ráje získávaje.

Meter: iambic
Die Trennung
by Friedrich von Matthisson

Wann der bängste meiner Erdentage,
Furchtbar wie das Weltgericht, erscheint,
Dann, du weichgeschaffne Seele, klage
Mitleidsvoll um den verlaßnen Freund!
Düster werden seine Jahre schwinden,
In Gefilden, wo kein Blümchen sprießt,
Bis im Schatten stiller Kirchhoflinden
Seinen Staub die Rasengruft umschließt.
In der Schwermuth schauervollen Hainen
Wird dem Traurenden dein liebes Bild,
Wie ein Engel Gottes oft erscheinen,
In der Hofnung Morgenroth gehüllt!
Ruh' wird dann ins bange Herz ihm sinken,
Trost von Gott auf ihn herunterwehn!
Wo den Lichtquell die Verklärten trinken,
Freundin! werden wir uns wiedersehn!
Wall' indeß des Lebens dunkle Thale,
Frommes Mädchen, sonder Harm und Leid,
Wie ein Stern aus bessern Welten strale
Dir der Glaube der Unsterblichkeit!

Meter: trochaic
TICHO V HORÁCH.
by Jaroslav Vrchlický

Hor vrcholy svit zlatý oblévá.
Jest pozdní večer. Sedím v úvale,
dokola nízké křoví jalovce
a v sporém vřesu můra večerní;
dál hustý štěrk, jímž s těží propletá
se lesní pramen, tiše, bezhlasně,
jak vlny jeho šly by po špičkách.
A ticho roste, tak jest hluboké,
že v keři pták když křídly zašustí,
jak vzdálená bouř zní to v nitro mé,
tak líbezné, že zvonců snivý hlas,
v jichž taktu skot se pase po stráních,
zní v moje sny, jak Ave večerní
nad rodnou vsí. A ticho roste dál.
Teď rozlilo se jako ocean
přes duši mou, jen z jeho němých vln
ční myšlenky mé jako ostrovy.
Leč rychle mizí jeden za druhým
tím proudem zhlcen, stále rostoucím.
Teď poslední kles’ a s ním duše má
se zachvěla a padla tichu na dno...

Meter: iambic
7.
by Friedrich Rückert

Was du hier Gutes thust, das ist dort angelegt
Als Kapital, das hier dir nur die Zinsen trägt.
Und sollt' es Zinsen dir in einer Zeit nicht tragen,
So werden sie dir nur zum Kapital geschlagen.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Pérez de Montalbán

Baja Rebeca al prado en rizos de oro
dilatando la espléndida madeja,
que en confianza de una cinta deja,
por más ostentación de su tesoro.
Llega a la fuente, y el cristal sonoro,
rehusando el competir, de ella se aleja;
unas veces murmura, otras se queja,
y ella le riñe con galán decoro.
Alza los ojos, y piadoso advierte
el siervo de Abraham al blando ruego,
y con agua del fuego le divierte
Las bodas de Jacob conciertan luego,
porque el divino Amor, para que acierte,
empieza en agua y se remata en fuego.

Meter: polymetric
218. Die Weisheit wird gemeistert
by Angelus Silesius

Die Weisheit tadelt nichts;
Von ihrer Kreatur so oft getadelt sein.

Meter: iambic
Zwei Sterbende.
by Detlev von Liliencron

Der eine hatte Geld und just genug,
Des Lebens Schwere ruhig zu ertragen,
Nach keinem Menschen braucht Mylord zu fragen,
Und keines Hospodaren Rock er trug.
Der andre trieb im Schweiße seinen Pflug,
Hoch wie die Wolken sah das Glück er jagen,
Auf jeder Rennbahn blieb zurück sein Wagen,
Statt Weines fand er nur den Wasserkrug.
Der erste sprach, als ihn der Tod umfing,
Und ihm den schwarzen Mantel überhing:
Ich sterbe gern, es rufen mich die Sterne.
Der zweite rief, als er die Augen schloß,
Und ihn die träge Welle überfloß:
Kein Eden will ich, ach, wie sterb’ ich gerne.

Meter: iambic
Snadná pomoc.
by Ladislav Quis

Jak skráň bys laurem ovil
a nesmrtným se stal?
To přesnadná jest věc:
Jen vyslov, napiš přec,
co ještě nikdo nevyslovil,
co ještě nikdo nenapsal.

Meter: iambic
2. Schlacht bey Leipzig
by Ludwig Achim von Arnim

Zeuch Fahler zeuch,
Balde wolln wirn Tylli dreschen,
Wolln ihn gebn in Kraut zu fressen.
Zeuch Fahler zeuch.
Fleuch Tilly fleuch,
Aus Untersachs'n nach Halle zu,
Zum neuen Krieg kauf neue Schuh,
Fleuch Tilly fleuch.
Fleuch Tylli fleuch,
Das Confeckt ist vergiftet worden,
Du bist nun in der Hasen Orden,
Fleuch Tylli fleuch.

Meter: iambic
„Já miluji Tě!“ Dnes to mohu říci,
by Tereza Dubrovská

„Já miluji Tě!“ Dnes to mohu říci,
a pohledět Ti klidně do zraků,
ten bílý vlas a vrásky na mé líci
mne zbavily vší bázně, rozpaků.
Zpět navracím se jako nevěřící,
jenž nechtěl vidět Boha v oblaku,
a v chrámě klečí v zlaté záři svící,
a v nastalém se kaje soumraku.
„Já miluji Tě!“ Sladká jsou ta slova,
jsou života a smrti předzvěstí,
mně zdá se, jimi zrozena jsem znova.
Má duše vstala z mrtvých. A přec zase
zpět vržena je s oblak v neštěstí,
do tmy, v níž láskou k žití zrodila se!

Meter: iambic
Dlouhé kázání.
by Štěpán Leška

Přescelou noc nejde namé oči spaní.
Bych mohl usnout, půjdu ráno – nakázaní.

Meter: trochaic
SBĚH
by Rudolf Illový

Proč jsem zbraň zahodil, krále i vlast zradil,
stále se, milko má, ptáš,
proč jsem si čáku strh, do lesů s tebou prch,
rukama lomíš a Ikáš.
Milejší nežli pluk, pochvala, ryk a hluk,
že byl mi očí tvých žeh
a že jsem měl tě rád, raděj než zlatý řád,
proto jsem zrádce a sběh.
Že nechtěl táhnout jsem pustošit krásnou zem,
bratry své střílet a bít,
že mi byl nepřítel lhostejný jak přítel,
nechtěl jsem do boje jít.
A nyní po lesích a skalních útesích
s milenkou bloudím já svou,
dokud mne nechytnou, dokud mne nezatknou
a v žalář neodvedou.
Až budu zastřelen, nejkrasší z krásných žen,
v krvi mé rty svoje smoč,
pak se na útěk dej, pryč z města utíkej,
do řeky hluboké skoč!
Neb kdyby náš pan král a třebas jenerál
ucítil zornic tvých plam,
neměl by pokoje, utekl by z boje,
zrádce a sběh byl by sám.

Meter: dactylic
- 0 - Burla vengada
by Lope de Vega

Mintió Juanilla entonces, como ahora
ella me abrió, lo que me dijo callo,
metiome en un corral, donde no hallo
ni aun la esperanza, con que entré a deshora.
Vuelva de Amor la mano vengadora
por este Licenciado su vasallo,
pues entre cien gallinas sin ser gallo,
muerta de risa me mira el Aurora.
Mas yo que ya la burla conocía,
pésquele dos detrás de unas tinajas,
vino y abriome al comenzar el día.
Mas no sé si en la burla me aventajas,
que del mal pagador, Juanilla mía,
mejor es en gallinas, que no en pajas.

Meter: polymetric
- CXVII -
by Gutierre de Cetina

¿Cuál hombre fue jamás tan sin sentido
que si entiende de amor el duro estado,
viendo en claros ejemplos lo pasado,
quiera seguir su bando o su partido?
Yo solo soy a quien el hado ha sido
tan contrario, que siendo destinado
a amar sabiendo el daño, soy forzado
quedar, si me defiendo, al fin vencido.
Si trabajo, tal vez por alegrarme,
como cosa contraria al mal que siento,
luego se ve lo falso descubierto.
Si en otro que en amor quiero ocuparme,
el hábito que ha hecho el pensamiento
hace lo más dudoso en mí más cierto.

Meter: polymetric
Nur leise
by Wilhelm Busch

Sehr häufig traf Studiosus Döppe
Paulinen auf des Hauses Treppe,
Wenn sie als Witwe tugendsam
Des Morgens aus der Stube kam.
Da sie Besitzerin vom Haus,
So sprach sich Döppe schließlich aus
Und bat mit Liebe und Empfindung
Um eine dauernde Verbindung.
»herr Döppe«, sprach Pauline kühl,
»ich ehr und achte Ihr Gefühl,
Doch dies Gepolter auf der Treppe,
Fast jede Nacht, ist bös, Herr Döppe!«
Worauf denn Döppe fest beschwor,
Die Sache käme nicht mehr vor.
Dies Schwören sollte wenig nützen.
Nachts hat er wieder einen sitzen.
Er kommt nach Haus in später Stund
Mit Pfeife, Rausch und Pudelhund.
Behutsam zieht er auf dem Gang
Die Stiefel aus, die schwer und lang,
Um auf den Socken, auf den weichen,
Geräuschlos sich emporzuschleichen.
Fast ist er schon dem Gipfel nah
Und denkt, der letzte Tritt ist da.
Dies denkt er aber ohne Grund.
Die Pfeife bohrt sich in den Schlund.
Die alte Treppe knackt und knirrt,
Die Pfeife löst sich auf und klirrt;
Erschrecklich tönt der Stiefel Krach,
Dumpf rumpelt Döppe hinten nach.
Der Pudel heult und ist verletzt,
Weil Döppe seinen Schwanz besetzt.
Pauline kommt mit Kerzenlicht;
Beschämt verbirgt er sein Gesicht.
Man hört nichts weiter von Paulinen
Als: »Döppe, ich verachte Ihnen!«

Meter: iambic
The Hand and Foot
by Jones Very

The hand and foot that stir not, they shall find
Sooner than all the rightful place to go;
Now in their motion free as roving wind,
Though first no snail more limited and slow;
I mark them full of labor all the day,
Each active motion made in perfect rest;
They cannot from their path mistaken stray,
Though ’tis not theirs, yet in it they are blest;
The bird has not their hidden track found out,
Nor cunning fox, though full of art he be;
It is the way unseen, the certain route,
Where ever bound, yet thou art ever free;
The path of Him, whose perfect law of love
Bids spheres and atoms in just order move.

Meter: iambic
Tu mirada
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Ciego quise saber lo que es la vida,
lo que tiene de goce y de tormento
Pero en vano aguijé a mi pensamiento,
en carrera veloz, suelta la brida.
Justo es, Señor, que mi ceguera
                     impida
calmar mis ansias, infundirme aliento,
si no alumbras mi oscuro entendimiento
y confortas mi fe desfallecida
Como el sol, tras la noche tenebrosa,
a la sierra y al valle da colores,
trinos al ave, galas a la rosa,
luz al espacio y al ambiente olores,
baje a mí tu mirada luminosa
y mis dudas disipe y mis temores.

Meter: anapestic
8. Auf einen wortreichen Nachschreiber
by Johann Heinrich Voß

Schreibend schreibt er im Schreiben geschriebene Schriften, der Schreiber!

Meter: hexameter
Del seminario
by Ramón López Velarde

Hoy que la indiferencia del
                  siglo me desola
sé que ayer tuve dones celestes de continuo,
y con los ejercicios de Ignacio de Loyola
el corazón sangraba como al dardo divino
Feliz era mi alma sin que estuviese sola:
había en torno de ella pan de
                  hostias, el vino
de consagrar, los actos con que Jesús se inmola
y tesis de Boecio y de Tomás de Aquino
¿Amor a las mujeres? Apenas rememoro
que tuve no sé cuales
                  sensaciones arcanas
en las misas solemnes, cuando
                  brillaba oro
de casullas y mitras, en
                  aquellas mañanas
en que vi muchas bellas
                  colegialas: el coro
que a la iglesia traían las monjas Teresianas

Meter: polymetric
[was du haben sollst]
by Franz Grillparzer

Was du haben sollst,
Was du nehmen darfst
Und behalten kannst,
Minder nicht, noch mehr
Habe, nimm, begehr!

Meter: trochaic
Miserias – II
by Juan Martínez Nacarino

Pero aquella mujer inimitable,
de inteligencia grande y poderosa,
justa, noble, pacífica, amorosa,
de conciencia cristiana insuperable;
mi Madre, en fin, la que
                     encontró execrable
la ingratitud y la llamaba odiosa,
¡te hizo siempre justicia, y orgullosa,
te quiso con ternura incomparable!
Yo, ante esta ejecutoria, inmaculada
por proceder de tan excelso origen,
y cuya validez se te ha negado,
siento aliviarse el alma acongojada
de todos los pesares que la afligen
¡y doy gracias a Dios de haberte amado!

Meter: polymetric
Jsem Čech.
by Adolf Heyduk

Hor sivou skráň když Vesna hladí
a sametový čechrá mech,
když struny lidských srdcí ladí
a z hnízda touží ptáci mladí
a ze rtů poupat vonný dech;
když hruď si kytí smavá niva
a housenka se mění v květ
a v keřů srdcích jaro zpívá,
tu duši mé tak volně bývá,
jak v nebe měl bych vyletět.
Ať v kraj jdu bohatý, ať chudý,
vždy letí se mnou písní roj,
a kam se dám, jsem vesel všudy,
vždyť na srdci mám zvučné dudy
a na klobouku kyprou chvoj.
Tou zdobou vítězně si vedu,
ta všemu světu známkou buď;
že v ohni zloby, v pýchy ledu
přec cíle dojdu ku posledu
s tím, co mi život vštípil v hruď;
že přes závistných lidí četu
a hrdopýšků zpupný chlad,
při lepší doby vážném sletu
čas nesžehne mé duše květů
a nespálí snů zlatý sad.
Vždyť Bůh to chtěl, jenž světy víže,
an ptáka do srdce mi vdech',
jím šťasten jsem!... Pryč žalu tíže,
jsem víc než každé světa kníže
a více nežli král: jsem Čech!

Meter: iambic
Večerní vycházka.
by Alois Škampa

Svit západu se rděl juž nad lesy
a růže házel nad vrcholky stromů –
Ty čekala’s, až páž má zavěsí
se na Tvoji, a hned jsem vyšli z domu...
Jak pěnice, když máj ji rozjaří,
Ty’s dítě, byla veselá a svěží,
jak pramen já, jenž v teplém podjaří
s šepotem vroucím kol své nivy běží.
Smích na rtíku, a do pol ramenou
lehounký šátek venkovského kroje –
tak rozňala’s mou touhu plamennou,
že vřele stisk’ jsem bílé ručky Tvoje!
Ty’s prchnout chtěla! – V konec aleje
však vnik’ tu právě pospěch našich kroků,
a náhle, jak když vínem zaleje – –
nám západ vrhnul žár své výhně k oku!
Vše kol a kolem jako v plameni
a rudém nachu zatřpytlo se zkvětlé,
výš nad hlavama v tichém šumění
se větve lip nám v jednom třásly světle,
a každý lístek jejich perutí
se chvěl a kmital v zlatých jisker lesku –
– jen černé dole kmeny bez hnutí
nám stín svůj kladly v ozářenou stezku!
My cítili, ten skvoucí jejich jas
že nadšením až do prsou nám svítil,
leč radost naše vzrostla na úžas,
když u výši se jásot náhle vznítil,
jímž na hnízdech, juž loučíce se se dnem,
v lip obrovských a květných koši medném
si naposledy ptáci zpívali...
Tu dech můj sloučil s ohněm Tvých se rtíků,
a v oči jak jsme sobě dívali –
my cítili, že v témže okamžiku
nám duše obě v jednu splývaly!

Meter: iambic
La nube
by Salvador Bermúdez de Castro

Del viento airado a la potente saña,
dócil la nube vuela tormentosa,
y al son del trueno, en ráfaga espantosa,
aborta el rayo su inflamada entraña.
Pero si el sol parece en la montaña,
esa que fuera niebla tenebrosa,
ora vestida de carmín y rosa,
del puro cielo en el azul se baña.
Así al soplar de rudos aquilones,
va huyendo mi existencia embravecida,
juguete vil de bárbaras pasiones
¡Oh! Brille el sol del ánima afligida,
y rompa ardiente en fúlgidos festones
la errante niebla de mi triste vida

Meter: iambic
Poslední láska Dona Juana. (VIII.)
by Jaroslav Vrchlický

Leporello used’ na zem.
Hromu divým pod nárazem
klášter zachvěl se a rázem
dvéře létly do kořán,
a v nich v chodby polozáři,
kde se stín a světlo sváří,
šedý mnich stál s vážnou tváří.
– Vítám vás ve míru stan!
Řek’ to divně v živlů vřavu,
tak že zvolna hrdou hlavu
z dumy pozved’ Don Juan.

Meter: trochaic