PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die durch den Tod betrübte Liebe.
by Christian Gotthold Spindler

Die Elendsvolle Sterblichkeit
Hat mir mein bestes hingenommen,
Und durch den Hinfall dieser Zeit
Bin ich um meinen Schatz gekommen!
O! Freund! hilff mir mein Liebstes klagen,
Bemercke nur mein banges Zagen,
Der herbe Schmerz ist gar zu arg,
Es droht Charlotten nun ein Sarg.
Sie starb; Charlotte ist nun todt!
Die Anmuths voll und holden Wangen,
Jhr angenehmes Purpur-Roth,
Ist mir durch diesen Fall entgangen!
Ach herbe Trennung süsser Liebe!
Ach kurtze Dauer edler Triebe,
Ach, meinen frommen Gegenstand
Deckt Erde, Moder, Asch und Sand.
Komm Freund! geh mit zu ihrem Grabe,
Komm, hilff mir doch Cypressen streun;
Die ich bißher geliebet habe,
Soll nun ein Raub der Würmer seyn.
Da ich die redlichen Gebeine
In ihrer Grufft mit ach! beweine,
O! treuster Freund! so dichte mit,
Ein fromm und banges Trauerlied.
Sie stirbt im Morgen ihrer Jahre
Da liegt nun meine Lust und Treu!
So ist denn von der Todten-Bahre
Die ächte Tugend selbst nicht frey?
Auch diese kan es nicht verwehren?
Muß denn den Leib die Grufft zerstöhren?
Wie? wird denn, was so tugendhafft,
Auch von dem Tode hingerafft?
Der herbe Riß, so mich gerühret,
Entgeistert meinen schwachen Geist.
Wer schon sein ander Hertz verliehret,
Wenn es der Tod von hinnen reißt,
Dem muß auf diesem Rund der Erden
Die gantze Welt zu enge werden.
Du kennst schon, Freund! dergleichen Quaal,
Man stürbe lieber tausendmahl.
So bist du mir nunmehr entrissen,
Charlotte! meine gröste Lust!
So soll ich dich auf ewig missen?
Hier zittert Hertze Geist und Brust.
Du must mir auch im Grabe gönnen,
Daß ich mich darff den deinen nennen.
So hefftig bebt kein schüchtern Wild,
Als wie mein Hertz mit Angst erfüllt.
Schlaff sanfft in deiner Ruhekammer!
Der Schmuck von deinem Leichenstein
Soll bey mir thränend mit viel Jammer
Jm Hertzen aufgerichtet seyn.
Mein Hertz sey deine Leichen-Höle,
Du andre Helffte meiner Seele!
Da mich dein Tod so sehr betrübt,
So werd ich auch nicht mehr verliebt.

Meter: iambic
Primaveral – La voz del albriego
by Leopoldo Trenor

Yo soy el labrador que, entre
                     la dura
costra del erial, con el arado
abro el surco fecundo que ha
                        regado
mi sudor de trabajo y amargura
Amo del campo pardo la tristura,
el inmenso horizonte desolado,
y espero en mis labores, resignado,
la cosecha tardía e insegura.
Sólo a lo lejos con vibrantes sones
un campanario me habla de consuelo,
alentando mis pobre oraciones.
Si encorvan nuestros huesos
                     hacia el suelo
las fatigas, los toscos corazones
se elevan confiados hacia el cielo

Meter: polymetric
- 3 - Jornada III, DUQUE De El amigo hasta la muerte
by Lope de Vega

¡Qué tarde, mal y nunca amor perfecto
puede olvidarse, aunque la edad, cobrando
el feudo de la vida, vaya dando
canas, que nunca cubre el que es discreto!
Esta es la causa de tan raro efecto
pues hecho un Argos os estoy guardando;
milagros son de amor, hijo Fernando,
y mayores portentos os prometo.
Presto un hijo tendréis, bella María,
a quien ciña la cruz del Patrón santo,
divina voz de Dios, que su sol guía;
que si la guerra no le causa espanto,
el Alba que le vela anuncia el día,
y tanto os honre quien os quiso tanto.

Meter: iambic
- II -
by Jerónimo de Herrera

Mil veces digo, entre los brazos
                     puesto
de Galatea, que es más que el sol hermosa;
luego ella en dulce vista desdeñosa,
me dice: «Tirse mío, no digas esto »
Yo le quiero jurar, y ella de presto,
toda encendida en un color de rosa,
con un beso me impide, y presurosa
busca tapar mi boca con su gesto.
Hágole blanda fuerza por soltarme,
y ella me aprieta más, y dice luego:
«No lo jures, mi bien; que yo te creo »
Con esto de tal fuerza a encadenarme
viene, que amor, presente al dulce juego,
hace que cumpla en todo su deseo

Meter: polymetric
Při zprávě o smrti Kornela Ujejského.
by Jaroslav Vrchlický

Co básník dnes? Jich tisíc pěje kol
ples lidstva odvěký i jeho bol,
jsou, kvetou, vpadnou v klopot denní,
a jdou jak svadlé listí v podjeseni.
Dnes šťastný aspoň, jeden den kdo měl,
kdy celý národ s jeho strunou zněl,
vpad v notu jeho, opil se jí chvíli,
jí veden aspoň krok udělal k cíli.
„V dýmu požárův!“... Orkán se tu zdvih’,
šleh’ k břehům Seiny, na Sibiřský sníh...
Ó takou jednu píseň v strunách míti,
co potom smrt jest? – Nesmrtelné žití!

Meter: iambic
- XXIV - Imitando a Boecio
by Trillo y Figueroa

Dichoso aquel a quien la amarga muerte
no tronca el tiempo de sus dulces años,
y aquel que no alimenta desengaños
con el cebo engañoso de la suerte.
Dichoso (si hay alguno) aquel que advierte
su riesgo al resplandor de los extraños,
y aquel que, mariposa a los engaños,
entre las llamas el ardor advierte.
Dichoso el que con vuelo reposado
a la cumbre se acerca fatigable
de la alta ruina a que el honor aspira,
y mucho más aquel que retirado
vive de la fortuna incontrastable,
limando con su paz su cruel ira.

Meter: iambic
An Stupor
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Herr Stupor spricht: bei meiner Ehre!
Kein Deutscher hat Genie!
»sie hätten recht, Herr Stupor, wäre
Das ganze Volk so dumm wie Sie.«

Meter: iambic
1L: Auf des Wartsaals hartem Sopha
by Ferdinand von Saar

Auf des Wartsaals hartem Sopha
Liegend halb, das ros'ge Antlitz
Von dem blauen Reiseschleier
Hold umflossen, blickst du sinnend
Nach dem Fremdling, der inmitten
Tief gebräunter Römerenkel
Vor dir steht mit heller Locke
Und mit Augen, blau wie deine.
Will er dich der fernen Heimat
An der Zuidersee gemahnen,
Die du in der Schwestern Kreise
Und der Eltern Hut verlassen,
Um zu schau'n die ew'ge Roma,
Um zu schau'n den Dom Sankt Peter
Und Apoll im Vaticane?
Wahrlich, unbefriedigt scheinst du
Von den Herrlichkeiten allen –
Und doch müd', fast überdrüssig,
Ungeduldig schon, zu scheiden
Von dem wunderbaren Leben,
Das dich hier so fremd umwogt hat.
Und aus deines Blickes Leuchten,
Aus dem Wallen deines Busens
Spricht die Sehnsucht, die du mitnimmst,
Wie du sie hieher getragen:
Jene Sehnsucht, die sich nimmer
Durch den Schutt zerfall'ner Tempel
Und geborst'ner Colonnaden,
Nicht durch Raphaels Engelsköpfe
Stillen läßt, noch durch die bleichen
Marmorbilder der Hellenen.
Und wie ich dich so betrachte,
In die lebenswarme Fülle
Deiner Schönheit mich versenkend:
Fühl' ich, wie auch meine Seele,
Die sich eben sanft beschwichtigt
Auf der Kunst geweihtem Boden,
An dem Geiste hoher Ahnen,
Wieder heiß verlangend aufbebt.
Tiefverhalt'ne Gluthen lodern
Fühl' ich plötzlich, und es ist mir,
Als hätt' ich in dir gefunden
All das Glück, darnach ich ringe,
Seit ich athme – und entbehre ...
Horch! Ein Pfiff und laute Rufe;
Thüren werden aufgerissen –
Und schon trittst du, rasch den Schleier
Niederlassend, mit den Deinen
Zarten Fußes auf die Schienen,
Wo du im Waggon verschwindest. –
Träumend steh' ich vor dem Zuge,
Der zu neuem Lauf sich rüstet
Mit Gestöhn und wildem Schnauben.
Jetzt ein Ruck – ein leises Rollen –
Und er führt dich in die Weite,
Rascher immer, immer mächt'ger
Vorwärts drängend. Und ich folg' ihm –
Erst mit Blicken, dann im Geiste,
Wie er hineilt durch die hehre
Götterlandschaft mit den alten
Wundervollen Städtebildern,
Bis zu jenem hellen, lichten
Marmorbautenkranz am Arno.
Und von da, hinan, hinunter,
Nach Bologna, nach Venedig,
Durch die grünen deutschen Lande,
Fort am Rheinstrom – bis sich endlich
Aus der Fluth entfernten Meeres
Deine Vaterstadt emporhebt:
Amsterdam, so reinlich kühlig –
Amsterdam, wo bald der stolze
Mynheer, wohl der Ersten Einer
An der weltberühmten Börse
Und ein großer Tulpenzüchter,
Dir die ringgeschmückte Hand reicht,
Um zu stillen jene Sehnsucht,
Die du einst nach Rom getragen ...
Ich jedoch – hinunter will ich
Durch Campanien im Fluge,
Nach dem Golfe von Neapel,
Wo das Leben tausendfarbig
Aufblitzt, wo der jugendliche
Phönix Schönheit aus den Flammen
Wildesten Genusses täglich
Neu ersteht – und selbst der alte
Dräuer mit der Rauchkapuze
Machtlos wird vor Myriaden
Lustgeschwellter Daseinskeime.
Dort im Rausche jener tollen
Stadt will ich vergessen lernen,
Daß ich dich geseh'n, du holde,
Mir verlor'ne Menschenblume.
Und bewähren soll sich wieder
Mein Verhängniß, das mich immer
Aus erhab'nen Lichtgefilden
Niederzwingt in dunkle Tiefen
Unruhvollen Erdendranges,
Bis ich einst an unerfüllten
Herzenswünschen still verblute –
So wie du!

Meter: trochaic
Von Jsmenien.
 E. N.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wem gleicht sich doch Jsmeniens gestalt?
Ist wol die brust ein alabaster-stein?
So wäre sie auch kalt.
Doch ist der mund ein gläntzender rubin/
So müst er harte seyn.
Soll purpur wol die vollen wangen mahlen?
Auch dieses trift nicht ein/
Sie würden bleicher seyn.
Sind ihrer augen strahlen
Ein helles sonnen-licht?
Auch diß ist nicht zu gläuben/
So könte man vor ihren strahlen bleiben.
Was ist sie denn? Ich weiß es selber nicht/
Wie man sie soll benennen/
Ach solch ein wunderbild ist schwerlich zu erkennen.

Meter: iambic
Sonnet: On Being Cautioned Against Walking on an Headland Overlooking the Sea, Because It Was Frequented by a Lunatic
by Charlotte Smith

Is there a solitary wretch who hies
   To the tall cliff, with starting pace or slow,
And, measuring, views with wild and hollow eyes
   Its distance from the waves that chide below;
Who, as the sea-born gale with frequent sighs
   Chills his cold bed upon the mountain turf,
With hoarse, half-uttered lamentation, lies
   Murmuring responses to the dashing surf?
In moody sadness, on the giddy brink,
   I see him more with envy than with fear;
He has no nice felicities that shrink
   From giant horrors; wildly wandering here,
He seems (uncursed with reason) not to know
The depth or the duration of his woe.

Meter: iambic
Der Bauer .
 An seinen Durchlauchtigen Tyrannen.
by Gottfried August Bürger

Wer bist du, Fürst? daß ohne Scheu
ZerrrollenZerrollen mich dein Wagenrad,
Dein Ros zerschlagen darf.
Wer bist du, Fürst? daß in mein Fleisch
Dein Freund, dein Jagdhund, ungeblaüt
Darf Klau’ und Rachen haun.
Wer bist du? daß, durch Saat und Forst,
Das Hurrah deiner Jagd mich treibt,
Entathmet, wie das Wild. —
Die Saat, so deine Jagd zertrit,
Was Ros, und Hund, und Du verschlingst,
Das Brod, du Fürst, ist mein.
Du Fürst hast nicht, bei Egg’ und Pflug,
Hast nicht den Erntetag durchschwizt.
Mein, mein ist Fleis und Brod! —
Ha! du wärst Obrigkeit von Gott?
Gott spendet Segen aus; du raubst!
Du nicht von Gott, Tyran!

Meter: iambic
El conde don Julián
by Antonio Ros de Olano

Dentro el alcázar de doblado muro,
frontero al campo de Tarik, leía
en letra de Florinda, y repetía,
aún de sus mismos ojos mal seguro:
«Cerró mi boca con su labio impuro
¡Hembra débil, su fuerza me oprimía!
Por vos fiada a quien su guarda os fía,
mi afrenta acusa al forjador perjuro »
Y, al salir la gótica melena,
león, que yerra el salto carnicero,
subió al adarbe, descolló en la almena;
Padre ofendido, desciñó el acero;
tendió la puente, y la cristiana
                     arena
manchó la planta del traidor primero

Meter: iambic
Smrť sv. Štěpána.
by Jan Evangelista Nečas

Přišel Štěpán do města
k lidem plným hříchu,
žhavým slovem bičoval
pustotu a pýchu.
A že vztek jich popudil,
zapuzen byl z města;
za ním lidem zuřivým
hemžila se cesta.
Sypal se déšť kamení,
přerazil mu nohu –
a on „Bože, odpusť jim!“
kleče, volal k Bohu.
Sypal se déšť kamení,
až se půda chvěla –
a duch krásný vznesl se
z ubitého těla;
vznesl se až nad hvězdy
před obličej Páně,
že dal život za pravdu
ke smrtelné ráně.

Meter: trochaic
PŘELETAVÍ PTÁCI.
by František Taufer

Krok poustevníkův osamělý do ticha se ztrácí,
les zsinalý je, krásný v zamyšlení.
Leč slávu jeho poznali jsme my jen, přeletaví ptáci,
z jásotu jarních hnízdění a z času urychlení.
A v panství horka letního jak hořel, plál a zpíval,
pln lásky hmoty nezmařitelné, pln vzruchu.
Předtucha bouře rozkošná! A silné vůně příval
zas nové očekávání dal znavenému duchu!
Teď podzim změnou listův očím oznamuje,
že dlouho netrvá hra v pestrém loubí stinném,
na trávě mezí ocúny, na kraji sluje.
A barvy volají: my zhynem, pane, zhynem!
A rosa umrzlá se zticha ve kraj sije,
a zdlouhavá noc závrať mdlobnou hodí
na křídla zjíněná, když síla opustí je
v letu za vidinou, jež bludištěm nás vodí.
Za horizontem volá vůněmi k nám tráva jihu
a výheň Sahary jak vábně zasálala!
My se již loučíme... V alejích pochováme tíhu,
dojati modlitbou, jež z hlubin zemských vstala.
Na poustevníka zádumčivého a na zvěř tichou,
na stromy, kameny si vzpomenem, na víly.
Zapomenem však na lidi, kupčící s každou líchou,
a kteří s otčenášem na rtech nejlíp zavraždili.

Meter: iambic
ANACHORET. (III.)
by Adolf Racek

Jsou krásny hory, západy a luna,
žen prsy, zvonů hlahol, jásot ozvěn,
slavíků tlukot, sníh, keř tmavých růží
a bludný oblak, labuť, slunce, hvězdy
a přec my umřem a to všechno zmizí
jak nebylo by nikdy, nikdy, nikdy!
Je krásná v háji oliv flétny píseň,
je krásné z tragoedie slavné duo
je krásná Dagmar, cudná bílá socha,
dóm z mramoru a Bílkův dobrý Kristus
a přec my umřem a to všechno zmizí
jak nebylo by nikdy, nikdy, nikdy!
Však umřeme jak motýli, tak krásně,
však umřeme jak zpěvní ptáci lesů,
jež hrobů nemají, přec neuzříš jich mrtvol,
umřeme krásně v objetí svém, drahá!
My umřeme jak zrozeného osud
a všechno zmizí, jakby nebývalo!
My umřeme, tím víc se máme rádi. –
My rozloučíme s beránky se mraků,
se stříbrem lilií a sněhem mojich písní
my ve svém umřem náručí a krásy.
My umřeme a všechno, všechno zmizí,
jak nebylo by nikdy bývávalo!
My umřeme a rozejdem se všeci,
jak hodiny, když němé strach je loučí,
my umřeme však s políbením na rtech,
smrt osud všeho a je také krásný.
Západy shasnou, měsíc, hvězdy v kráse
my s nimi drahá a v tom naše sláva.

Meter: iambic
- 19 - Dice cómo se engendra amor, hablando como filósofo
by Lope de Vega

Espíritus sanguíneos vaporosos
suben del corazón a la cabeza,
y saliendo a los ojos su pureza,
pasan a los que miran amorosos.
El corazón opuesto los fogosos
rayos sintiendo en la sutil belleza,
como de ajena son naturaleza,
inquiétase en ardores congojosos.
Esos puros espíritus que envía
tu corazón al mío, por extraños
me inquietan, como cosa que no es mía.
Mira, Juana, qué amor, mira qué engaños,
pues hablo en natural filosofía
a quien me escucha jabonando paños.

Meter: iambic
En mi cumpleaños
by Rudolfo Figueroa

Sacudiendo las flores del rocío,
rezó mi madre con el sol naciente
y me dijo, besándome la frente:
Sé bueno mientras vivas, hijo mío.
Después muriendo de cansancio y
                     frío
proseguí caminando eternamente,
y entre las dichas del hogar caliente
dejé olvidado mi lugar vacío
Hoy que pisan mis plantas otra arena,
que miro por doquier seres extraños,
lejos, muy lejos de mi madre buena;
enferma el alma por ocultos daños,
¡ah, cuánto alivio le daría mi pena
si otra vez me besara en mi cumpleaños!

Meter: iambic
On Being Brought from Africa to America
by Phillis Wheatley

Twas mercy brought me from my Pagan land,
Taught my benighted soul to understand
That there's a God, that there's a Saviour too:
Once I redemption neither sought nor knew.
Some view our sable race with scornful eye,
"Their colour is a diabolic die."
Remember, Christians, Negros, black as Cain,
May be refin'd, and join th' angelic train.

Meter: iambic
K návštěvám amerických Čechů.
by František Ladislav Menhard

Hoj, diví se Němci, že vydali
se na pouť k nám zámořští bratři,
a spousty těch vod že se nebáli –
na kuráž jich s úžasem patří.
Ten úžas jich snadno lze pochopit,
vždyť víme, jak Němec zná píti:
on v pivě jen chtěl by se utopit,
však vody se bojí a štítí!

Meter: amphibrachic
- CLXXIX - A Micaela de Luján, su amante
by Lope de Vega

Ángel divino, que en humano y tierno
velo te goza el mundo, y no consuma
el mar del tiempo, ni su blanca espuma
cubra tu frente en su nevado invierno,
beldad que del artífice superno
imagen pura fuiste en cifra y suma,
sujeto de mi lengua y de mi pluma,
cuya hermosura me ha de hacer eterno;
centro del alma venturosa mía,
en quien el armonía y compostura
del mundo superior contemplo y veo:
Alba, Lucinda, cielo, sol, luz, día,
para siempre al altar de tu hermosura
ofrece su memoria mi deseo.

Meter: iambic
- 22 -
by Lope de Vega

La rosa primitiva, que del velo
mortal cubriose al punto de nacida;
las que vieron de púrpura encendida
niebla feraz, las cumbres del Carmelo:
cuántas el temple en su florido suelo,
en Pafo y Chipre Amor, Paris en Ida,
o ardiente sol les abrevió la vida,
o la clemencia marchitó del hielo.
Rosa de Jericó, Tú sola fuiste
perpetua, intacta, limpia, siempre entera,
aun antes que la aurora, en que naciste;
que el hielo de la noche no pudiera,
como no pudo, aunque las otras viste,
tocar al radio de tu blanca esfera.

Meter: iambic
Street Music
by Elizabeth Akers Allen

Methought a sweet sound from the street uprose,—   
   And as I pause, and strive again to hear,
‘St Patrick’s Day’ draws softly to its close,
   And ‘Jordan’s’ waves flow sweetly to my ear,
What though from humble source the chorus floats?
   Music is music, and I listen still;
I have ‘an ear’, — ay, two! — Even jews-harp notes
   Pass current with me, hear them where I will,
A slight Italian boy, with jetty hair
   Shading dark eyes, grinds out the melody,
Pulverized music! — In his garb and air
   I read of sunnier lands beyond the sea,
And, dreaming, wander to a fairer clime,
Recalled, too suddenly, by — ‘If you please, a dime!’

Meter: iambic
Z lesů. (I.)
by Růžena Jesenská

Jdu do lesů tě vyhledat,
snad někde se mi zjevíš,
bych mohla ti své písně dát,
že bez tebe tu pod smrčí
se smutně srdce odmlčí,
což nevíš?
Jdu, bloudím. Lemem kapradí
to stříbrohlasně zurčí,
jdu, poslouchám, jak naladí
les písně své, zda nejkrasší,
jež z praménků mu vyraší,
mi určí.
Ty nejkrasší! Tvůj sladce ret
v nich rozprávěti slyším,
zde vykouzlím si nový svět;
vím, že tě tady nenajdu,
přec v duši své, ač sama jdu,
se ztiším.
Hle, obtočený plavuní
zde balvan, k němu klesnu. –
Mně štěstí v duši koruní:
zřím tebe s zrakem hvězdnatým
a do hloubky tvé duše zřím,
zřím ve snu.

Meter: iambic
UBOHÁ HELLAS...
by Josef Svatopluk Machar

Jak přikázali jste nám, Atheňané,
my s poselstvím u krále v Susách byli,
a vhodným se nám zdá být předem říci,
že přijati jsme byli milostivě.
Hned po Thebanech šli my ke slyšení
a před Spartany – ti tam byli také
a zlostí vzpláli, nám že dána přednost.
– Ostatně Timagoras, jenž byl se mnou
a tuto stojí, přepodivně jednal,
i žaluji, že v rozhovorech trávil
s Thebanem Pelopidou, za své bera
názory jeho, jemu přikyvoval,
ba v témže domě, jak on, byt si našel,
ne, jakby slušelo se, v staně mojím. –
Velkokrál seděl na svém zlatém trůně
a zářil leskem kamenů a kovů
jak socha božstva jakéhosi. Časem
zkoumavým zrakem prohlížel nás všechny,
jak poznat chtěl by blíže potomky těch,
kdož bojovali v poli marathonském
a na moři blíž slavné Salaminy –
i usmál se vždy perským způsobem svým
a Farnabazu slovo jakés řekl,
a Farnabazes klaněl se a smál se.
Jak řekli jsme už, s milostí nás vyslech.
Když tlumočník mu podával řeč naši
(od našich rtů v sluch jeho upraviv ji
po perském způsobu), v níž vylíčili
jsme Hellady stav, přednesli své prosby,
jak kázali jste, on jen kynul hlavou.
A spokojeně zdál se naslouchati,
i když jsme strasti vylíčili Athen
i ránu, která stihla Lakedaimon,
i zpupnost Theb, již pokořiti nutno –
pro vše jen úsměv měl na hnědé líci
i v černých očích. Třeba velkokrálem,
jest v posled barbarem jen Peršan vždycky.
A taký příkaz dán nám po slyšení:
Velkokrál chce, by všecka města řecká
v pokoji žila, každé způsobem svým
a samostatně. Která zabrána jsou,
ať od Sparty, ať od Theb, buďtež ihned
z podanství na svobodu propuštěna.
Však Hellenové asijští jsou právem
a polohou a od dávna již v moci
perského krále a tak budou navždy,
a nikdo nesmí o nich rozhodovat.
Tak vůle krále káže nám i druhým
Hellenům všem na ostrovech i souši.
A žádný stát náš nedostane příště
pomoci perské: ani na penězích,
ni na lodích ne. Nám se, Atheňané,
zdá výhodným být také rozhodnutí,
jež želaný mír přivoditi musí.
Však Thebským bylo silně proti chuti,
i nutno bude vyhlásit jim válku –
však to je věcí vaší, Atheňané.
Že král pak staví pomoc peněžitou,
to není, Atheňané, bez příčiny.
Mně zdá se, že ta sláva perské moci
i bohatství jest tuze, tuze licha
a větší pověst o nich, než jsou samy.
Hle, příklad: víte, že se všudy mluví
o platanovém velikánském stromě
z ryzího zlata, jenž prý perským králům
v dar dán byl kdysi a jenž tak je silný,
že člověk může sedět v jeho stínu?
Já viděl platan. Zlato, pravda, ryzí,
a umně sdělán. Veliký však není.
A Antiochos z Arkadie trefně
označil míru jeho rozsáhlosti:
Cikada sotva stín by pod ním našla
a natož člověk. Herodot, jenž píše
o platanu tom, mohl říci slůvko
o malicherné jeho velikosti,
však neřekl je. Vidno, kterak sveden
soud lidu bývá bezpodstatnou bajkou
a kterak málo vlastní dějepisec
dbal v líčení svém přesné určitosti.

Meter: iambic
PRALES.
by Jan Opolský

Je plno tragiky kol, plno trůnní pýchy,
ve hroby věčné němý jícen zve,
stanásob možno smilné cítit hříchy,
stanásob vzrůstat v kajicnosti své.
Tmy vlají tu, jsou také v nitru šera,
as na dně všeho Pán se mihotá,
svědomí šeptá strofy desatera
v hruď ztraceného dávno života.
Jsou obavy, že duše duši potká,
zemřelou duši v marném bezcestí,
hluš ticho roní jako perlorodka,
rty vzněcují se němou bolestí.
A tedy jdeš... Kdes v rašelinách mluví
stem černých očí duté podsvětí,
jde vzdálenostmi žalování žluvy...
Ty zapláčeš, jsa roven dítěti.
A prales volá, nemožno se klamat,
to prales volá „ahó“ hluboce,
tlí v temnu dějství mlčenlivých dramat
a časem kane shnilé ovoce.
Ucítíš časem jako nikdy dosud
své srdce žalné samotou se chvít
a časem šust... to dopřeje ti osud,
že krásné zvíře kolem půjde pít.
Ty utaj dech i zapři: já se bojím!
a kníže přejde v apatii dál,
mráz ustrnulý zahrá srdcem tvojím,
v tvůj nahý život, jenž se obával.
A jenom tráva než se zase srovná,
než křoví vzdychne cosi pro sebe,
pak hladina zas mdlá a vodorovná
v tvém srdci hledí smutně do nebe...
Kříž udělej mi na čelo a ústa,
to záludy a chumle překoná;
je téměř noc a šílení mé vzrůstá,
dme malátně se spánku opona.
Tak v čelo kříž jsem vroucně prosil včera,
neb vzpomněl jsem na všecky harpyje,
než vak jsem vzal a vyšel do večera...
Však nadarmo, vše spalo!... Adieu!
A nyní bloudím, nemám tvého kříže,
jda za svým echem, slábnu unyle,
klam na mé oči šerá pásma víže
a hlavou srážím ticha střechýle.
A nyní bloudím, jsem tu rodák cizí,
na cizí padnu polomrtev zem
a všecky bledé fantasie zmizí...
(Bez tvého kříže, s tvojím obrazem!)
Juž láva noci připlovala ke mně
i cítím její uhrančivý proud,
jsou spojenci mi skorpioni země,
zda duše tíž mi mohou odejmout?
Hluboko v dáli šelma někde zívá,
předtucha krve klíčí z temnoty,
stín kladouc rudý v usmívání tklivá,
v nic netušící, sladké životy.
Kol stromy tuším, nemohu k nim vstáti,
jen slyším tyto smutné hlaholy:
„Zbloudil a zbloudil, víc se nenavrátí,
spějte ho hledat všichni kamkoli!“
Mí spojenci jsou plžové a hadi,
pln mdloby tížím černou lesů zem. –
Mí spojenci... ó my se máme rádi!...
(Bez tvého kříže s tvojím obrazem!)
A tak jsem zesnul..... Prales je mým vrahem,
kus hlíny smutné vešlo do mých úst
a tak jsem zesnul v osamění drahém,
kol bledule se osmělily vzrůst.
A když se vzbudil prales ze své tíže
(i prales tedy svoje jitra má!?),
se pluky opic svezly ke mně blíže,
mne probouzely svýma rukama;
mně šťávu malin daly, řkouce: bratře!
ač ret můj chladný víc ji nepřijal,
já sklenným okem na hru jejich patře,
vším tělem mrtvým jsem jim děkoval.
A potom ptáci, motýli a šídla
se sklonem hebkým přišli k mojim rtům...
Tu teprv duše rozepnula křídla
a pralesem se brala k nebesům...

Meter: iambic