PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Jeť trpělivosť krásná ctnosť
by Jiljí Vratislav Jahn

Jeť trpělivosť krásná ctnosť
a snímá mnohé žely,
však národům nedobře být
pouhými trpiteli.
Jen skála stoji bez hnutí,
když blesk jí krutě třese,
a peruť přátel ohlasů
žal její světem nese.
Však řeka vzdme se vysoce,
když bouře s ní si hraje
a běda hrázím, mostům pak,
když z žalu čin vyzraje!
A k člověku a k národu
to hřmí z vzbouřených toků:
„Buď vzdálen pomsty sveřepé,
neklň, však braň se soku!“

Meter: iambic
- LII -
by Argensola

Sacro metal en Julia Celsa suena,
émulo de proféticos alientos,
que nos previene a insignes movimientos
con propio impulso y sin industria ajena.
Ofusca el sol su faz limpia y serena,
arrojando esplendores macilentos,
y sacudido el orbe de portentos,
se aflige y brama en su fatal cadena.
Y mientras que el horror de lo futuro
los ánimos oprime o los admira,
tú, Cremes, obstinado en tus amores,
remites a los cetros la gran ira,
y adulas a tu Pánfila con flores,
deshonesto, decrépito y seguro.

Meter: iambic
52.  Grabschrifft der H. Jungfrauen
  Gertrudis.
by Angelus Silesius

Glaub hier in diesem Grab ligt nur ein blosser schein/
Es kan
Wo sie nicht solt’ ihr Grab im Hertzen JEsu haben/
So muste JEsus seyn auß jhrem außgegraben.

Meter: iambic
LIX.
by Gustav Pfleger Moravský

„„A že se za cizince dívka vdala
To jsem ti tuším dříve pověděl?““
„Já jsem ho v loni poznal.“ „„Když mi psala,
A já se o neštěstí dozvěděl,
Jímž láska má mé srdce rozervala:
Tu neviděl jsem nikdy dívku více!
Vše na poptávky praveno mi sice,
Že s matkou Florenc navždy opustila.
A v skutku prázdna byla krásná villa,
Když zahnul krok jsem k místu blahých chvílí!...““
„Kam odjela?“... „„To nevím, druhu milý!

Meter: iambic
- CLXXIV -
by Lope de Vega

Daba sustento a un pajarito un día
Lucinda, y por los hierros del portillo
fuésele de la jaula el pajarillo
al libre viento en que vivir solía.
Con un suspiro a la ocasión tardía
tendió la mano y, no pudiendo asillo,
dijo (y de las mejillas amarillo
volvió el clavel, que entre su nieve ardía):
-¿Adónde vas por despreciar el nido,
al peligro de ligas y de balas,
y el dueño huyes que tu pico adora?
Oyola el pajarillo enternecido,
y a la antigua prisión volvió las alas:
que tanto puede una mujer que llora.

Meter: iambic
1L: Weil eure Kenntnis schwach und klein,
by Franz Grillparzer

Weil eure Kenntnis schwach und klein,
Braucht ihr darum nicht zu schweigen,
Ihr könnt zwar keine Richter sein,
Doch seid ihr wenigstens Zeugen.

Meter: iambic
Al Excmo. Sr. Marqués de Molins
by Juan Nicasio Gallego

Si no brindo con vino a tu salud,
como lo manda el uso inmemorial,
caro Mariano, en Pascua o Carnaval,
es senil impotencia; no es virtud.
Observante me han hecho del talmud
los años con su rígido ritual
mas te festejaré desde el portal,
como la murga, al son de mi laúd
¿Quién pudo imaginar que soy
                     aquél
que pudiera engullir por colación
hasta el arco y la tripa del rabel?
Y hoy debo confesarte ¡oh confusión!
que si ha la verdad santa he de ser fiel,
puches piden mis dientes, no turrón.

Meter: polymetric
An Denselben.
by Anna Luise Karsch

Sie mahlte, die Feder in Flammen getaucht

Meter: amphibrachic
LA FUENTE
by Rubén Darío

Joven, te ofrezco el don de esta copa de plata
para que un día puedas colmar la sed ardiente,
la sed que con su fuego más que la muerte mata.
Mas debes abrevarte tan sólo en una fuente,
otra agua que la suya tendrá que serte ingrata,
busca su oculto origen en la gruta viviente
donde la interna música de su cristal desata,
junto al árbol que llora y la roca que siente.
Guíete el misterioso eco de su murmullo,
asciende por los riscos ásperos del orgullo,
baja por la constancia y desciende al abismo
cuya entrada sombría guardan siete panteras:
son los Siete Pecados las siete bestias fieras.
Llena la copa y bebe: la fuente está en ti mismo,

Meter: dactylic
Recuerdos de un ausente
by Gaspar María de Nava Álvarez

Hermosas hebras de ébano luciente,
sobre la nieve y rosas esparcidas,
o con arte a los lados divididas
para dejar que luzca la alba frente.
Ojos, donde reside un fuego ardiente,
cejas, arcos de Amor, cejas pulidas,
en mi pecho os halláis tan esculpidas,
como si no estuviera agora ausente.
Y vosotros, hoyuelos, producidos
de una risa, entre perlas lisonjera,
cuyos ecos anhelan mis oídos.
Si sólo imaginados, de manera
mi alma excitáis que pierdo los sentidos,
al veros, ¿qué será? ¡Quién, ay, os viera!

Meter: polymetric
Sonetos – III
by Ventura de la Vega

«Este tronco que mayo adorna y viste,
donde grabas tu nombre idolatrado,
Laura, verasle pronto deshojado,
que a la furia del tiempo no resiste.
Vendrá el noviembre con sus lluvias triste,
vendrá el enero con su escarcha helado,
o el huracán a desgajarle airado,
arrebatando el nombre que esculpiste.
Templo más digno que tu nombre lleve
donde no le destrocen vendavales,
ni el invierno le cubra con su nieve,
un corazón será que te ame ciego »
Dijo Amor, y con rasgos eternales
grabole aquí con su buril de fuego

Meter: polymetric
Zhasíná lampa.
by Julius Alois Koráb

Puls urychlený na smrt nemocného
v těch kmitů záchvěvech, křeč, zimničný ten chvat!
Nesměrným steskem v duše hloub mi pad,
jak lítost žití – marně uniklého.
Snad dotkla se to Smrt rtem čela mého –:
mnou prochvěl děsivý, hrobový chlad,
ztrnulou hrudí tuším cosi lkát
tak příšerného, mrazně tajemného! – –
Kol temná noc. A čas se líně vleče.
Dusivým tichem zaléhá teď ke mně
cos jako chropot v zhasínání křeče,
chřest závaží, jež dopadá už země...
Zimničný chvat v posledních pulsů bití –
pak – náhle tma! To je tak zvané „žití“! – –

Meter: iambic
- LXXXIII -
by Hernandode Acunya

Apenas el aurora había mostrado
las flores que en la noche había escondido,
cuando un pastor, de amor entristecido,
penoso estaba a un árbol arrimado.
Hablando con su hato y su cayado,
alzó con ronca voz un gran gemido,
diciendo: «¿Para qué dejas perdido
el cuerpo, pues el alma me has llevado,
pastora desleal? ¿En qué pusiste
el querer que con palabras me mostraste
en pago del amor que me ofreciste?
¿Por qué tan sin razón, di, me trocaste?
Pues otro mayor bien no pretendiste
que verme muerto aquí do me dejaste».

Meter: iambic
290. Laß GOtt sorgen.
by Angelus Silesius

Wer schmükt die Lilien? Wer speiset die Narcissen?
Was bist dañ du mein Christ auf dich so sehr beflissẽ?

Meter: iambic
XXXIII. Černé oči žebravého děcka
by Jaroslav Vrchlický

Černé oči žebravého děcka
upřely se na mne v prosbě tklivé
a já zřel v nich příští přání všecka,
tužby vroucí, boje lásky divé.
A já zdvojnásobil dárek malý
a já cítil požehnání jeho,
ale při vzpomínce dál mne pálí
černé oči děcka žebravého.

Meter: trochaic
Shakespeares Testament
by Friedrich Hebbel

Titus Andronikus war sein Anfang und Timon sein Ende,
Und ein dunkleres Wort spricht die Geschichte nicht aus.
In der Mitte zwar prangt die schönste der Welten, doch ringelt
Sich die Schlange der Nacht um sie herum, als ihr Band.

Meter: anapestic
- II -
by Antonio Hurtado de Mendoza

Ningún hombre nació para admitido,
que ninguno merece ser amado;
que si en porfías cansa un desdichado,
matará en presunciones un querido.
Mal se queja el mejor de aborrecido,
que en daño de razón no hay desdichado;
sobra el ser hombre ya para culpado,
y basta ser amor para ofendido.
No estén las hermosuras, no, quejosas
del común desacierto de la dicha,
que no hay suerte mayor que ser hermosas.
¡Oh tantas veces ignorada dicha!
Que si un hombre pudiera hacer dichosas,
no fuera menester otra desdicha.

Meter: polymetric
Svatý Václav
by Emanuel Lešehrad

Je půlnoc. V dómě hradčanském
klid sídlí hřbitovní.
V tmě hrobek čeští králové
o mrtvé slávě sní.
Však v kapli svatováclavské
mží tajuplná zář.
To kníže Václav ve zbroji
si kleká před oltář
a za svůj národ modlí se,
až jeho jasný duch
se v jitřním světle rozplývá.
Kéž vyslyší jej Bůh!

Meter: iambic
A Francisco Cascales, cuyo nombre va en el cifrado
by Carlos Boyl

Famoso nombre Córdoba la llana
recibe, porque a Séneca ha criado
Apuleyo a Africa ha ensalzado
no menos que a su traza soberana
Catón el sabio a la nación Romana
inmensa gloria con su ciencia ha dado
Sinón su humilde patria ha levantado
Crisipo estableció la ley Tebana
Homero a Grecia puso en gran alteza
Cartago por Cresón fue ennoblecida
Apolo a Delfos dio dichosa suerte.
Si en estas caber vemos tal grandeza,
¿con cuánta más razón engrandecida
a de ser Cartagena sabia y fuerte?
Los cielos, porque acierte,
en un poeta influyen arte y ciencia
sólo para que alabe su excelencia

Meter: iambic
- VI -
by Fernando de Herrera

Serena Luz, presente, en quien espira
divino amor, que enciende y junto enfrena
pecho gentil, que en la mortal cadena
al alto olimpo glorioso aspira;
ricos cercos y oro, do se mira
tesoro celestial de eterna vena;
armonía de angélica sirena,
que entre las perlas y el coral respira.
¿Cuál nueva maravilla, cuál ejemplo
de la inmortal grandeza nos descubre
la sombra del hermoso y puro velo?
Que yo en esa belleza que contemplo,
aunque a mi flaca vista ofende y cubre,
la inmensa busco y voy siguiendo al cielo.

Meter: iambic
Poslání na Slovensko. (II.)
by Adolf Heyduk

Slovači má drahá, žaloby Ti nesu
od Dunajských břehů ku Strbskému plesu,
od Moravy družné k Prutu na východu,
do dalekých zemí rozprchlému rodu!
Nesu Ti je z Tater, té velebné skrýše,
kde na horské štíty Parom žalmy píše,
kde těžkými vzdechy vadne v luhu tráva,
a šíp v levém boku Sláva dokonává.
Nesu Ti je z dálky, kde na každé sněti
místo rosy rdí se krev slovenských dětí,
kde horoucí slzy bystřinami proudí
a raněná píseň z chaty k chatě bloudí.
Nesu Ti je, nesu od těch Sedmi Stavů,
kde stařičký báča sivou kloní hlavu,
kde si šohaj vzdychá, valašku na klíně,
jak sirotný ptáček na kosodřevině.
Nesu Ti je, nesu od Královy Holi,
abysi věděla, koho srdce bolí,
abys pocítila, jak jsi posud bědnou,
že nechceš být s námi družinou zas jednou.
Nesu Ti je, nesu od Váhu a Hronu,
jejichž voda plna žalob jest i stonů,
od Bystřice ladné, s výšin od Oravy,
kde sup odrodilství prsa rve i hlavy.
Nesu Ti je, nesu od Nitry a Turce,
kde královské srdce buší v robské burce,
kde jako té skále, která zdrojem puká,
z hrudi tryská bolesť a krvavá muka.
Nesu Ti je, nesu ze všad: z blízka, z dáli,
kde Tvé děti v boji za svobodu stály,
za skvost práva oněch, jenž Tě nyní tlačí –
běda, Trenčanského není na Slovači!
Nesu ti je, nesu z Tvého Vyšehradu,
v čelo Ti je líbám, v duši Ti je kladu;
ach, kéž mužně k srdci sáhne Tvoje ruka,
kéž se rozpomeneš na dny Svatopluka!
Nesu Ti je, nesu s těžkou v ňadrech tísní,
abys byla rekem činů ne jen písní,
nežli jako deštěm drobná křepelčata
vlastním pláčem zhyneš, Slovači má zlatá!
Vzhůru, křepelčata na slovenském poli,
na křídla se vzneste, změňte na sokoly,
pohledněte kolem po své zemi rodné,
dříve než vám zrada dýku v prsa bodne!
Rozleťte se kolem do bratrských zemí
ducha svého okem, vůle perutěmi,
v jedno velké srdce nadšeně se slučte
a svá sokolčata v slunce hledět učte.
V slunce rodné slávy, v tu posvátnou vatru,
blíženci se staňte bohatýrských bratrů;
výš! myšlénky mečem budiž bojováno,
noc trvala věky, nuže, svitniž ráno!

Meter: trochaic
Die Mainottin
by Wilhelm Müller

Ich habe sieben Söhne aus meiner Brust gesäugt,
Ich habe sieben Söhnen das heil'ge Schwert gereicht,
Das Schwert für unsern Glauben, für Freiheit, Ehr' und Recht –
Heil mir, von meinen Söhnen ist Keiner mehr ein Knecht!
Sie sind zur Schlacht gezogen mit freudig wildem Muth –
Heil mir, in ihren Adern fließt noch spartanisch Blut!
Und als sie von mir schieden, das Herz ward mir nicht schwer,
Ich sprach: Frei kehrt ihr wieder, frei oder nimmermehr!
Ihr Mütter der Mainotten, kommt, laßt uns suchen gehn,
Ob nicht von Sparta's Trümmern wir eine Spur erspähn;
Da woll'n wir Steine sammeln, für unsre Hand gerecht,
Mit hartem Gruß zu grüßen den ersten feigen Knecht,
Der ohne Blut und Wunde besiegt nach Hause kehrt,
Und keinen Kranz gewonnen für seiner Mutter Herd!

Meter: iambic
Smutná ballada.
by Augustin Eugen Mužík

To hodina byla duchů –
tak zdlouhavě dvanácte ran
se vpíjelo do mého sluchu.
Tou nocí jak hrobní zpěv duchů
těch dvanácte neslo se ran.
Pak ozvěna znenáhla hasla,
já sám byl, nerušen zas,
jen lampa má polživá třásla
svým světlem. Venku byl mráz,
tak prudký, divoký mráz.
Vám doma je u krbu lehce!
Slyš, vichry jak divě se rvou,
ni psu mému z domu se nechce.
Kdo’s zabloudil půlnocí tou,
tož nebesům vzdej duši svou!
Co to? Jak zaskřiply dvéře!
To poutník snad zpozděný jde!
Zřím postavu v mlhavém šeře,
jak tiše se blíž a blíž beře –
stůj! Kdo jsi, co hledáš zde?
Ni slova nedí – toť žena,
a v rubáši – pro boha – snad?
Líc bledá jako ta stěna...
Se hlavy rubáš jí pad’,
a z něho vál hrobový chlad.
Já poznal ji... léta to dlouhá,
a mnohá dělila nás.
Čím byla ta pradávná touha
dnes, po létech, čím byla zas?
Nic... ani hrob nesmíří nás!
„Ó znám tě, znal jsem tě kdysi – –
ne – – neznám... nechci juž víc!
Ty zmučené vybledlé rysy,
kdo znovu je ze hrobu křísí,
proč přišly mi dnes opět vstříc?
Tak pokojně snad již spaly,
nad nimi hlíny stop šest,
mé sliby větrové sváli,
a s nimi tvou víru, tvou čest,
kde sledu, kde konce jim jest?
Chceš výčitky jak žhavé uhly
mi sypati do starých muk?
Tvůj pohled tak mrazivý, stuhlý,
chceš ssáti mou krev, můj tuk,
chceš, upíre, ssáti můj tuk?
Já otrávil život ti celý,
já zničil jej – já vrah tvůj jsem – –
ne – – přisám bůh... čin to byl smělý,
se v půlnoci vlouditi sem –
jdeš s výčitkou, nuže, zde jsem!“
„Ne, výčitek nemám,“ řekla,
a hlas ten jak bolně se třás’!
Já viděl, jak slza se smekla
s těch dlouhých, hedvábných řas,
a po bílé líci stekla.
„Ach odpusť,“ dál pravila tiše,
„já myslila dřív, duši své
že ve hrobě klidu dám spíše,
však nadarmo – ven mne to štve,
a ubohé srdce mi rve...
I děla jsem: V půlnoční chvíli,
kdy snem zamčen lidí je hled,
a bdí jen půlměsíc bílý,
já půjdu přes sníh a led
a zlíbám jej naposled.
Buď s bohem a šťasten vždycky...“
a zmizela jakoby stín.
To přelud, to nebyl tvor lidský,
to šílenství náhlého čin,
já zabil ji – já Kaina syn!
A bez dechu poklesám k zemi,
a ležím jak mrtev, a dál
spěl noci ostatek němý.
Já procitnul posléze, vstal,
a vzpomínky v závod jsem hnal.
Již pohasla lampa a ke mně
jen měsíc hleděl, tak čist.
Já zvednul kýs lístek se země...
ten její setlelý list,
dnes, po létech čtěný zas list.
Já pochopil všecko, já plakal,
zněl nocí můj zoufalý ston,
mne spánek nadarmo lákal –
jen hrob její stiší můj ston,
však hrůza! kde jest on?

Meter: amphibrachic
Recuerdos tristes
by Fray José Manuel de Navarrete

Cuando tu blanca frente yo ceñía
de yedra azul y de encarnada rosa;
cuando en el fértil prado y selva umbrosa
mil cariños muy dulces te decía;
cuando de agresta flauta me servía
para cantar tu cara milagrosa;
cuando en nuestra cabaña venturosa
me nombraba por tuyo, y tú por mía;
cuando mas no, no quieras, Clori amada,
que refiera más gustos, pues no
                     intento
que gima la memoria lastimada
Iba a decirle que en aquel momento
que recuerdo la vida ya pasada,
no sé como no muero de tormento

Meter: iambic
1L: O wecke nicht den scheuen Stolz,
by Moritz von Strachwitz

O wecke nicht den scheuen Stolz,
Ihn weckt ein leicht Geräusch,
Er bricht den Liebespfeil im Holz,
Die Spitze bleibt im Fleisch;
Er geht urplötzlich wie ein Sturm
Durch den allerschönsten Mai,
Die Liebe krümmt sich wie ein Wurm,
Der Frühling ist vorbei!
Ich habe Dich so sehr geliebt,
So sehr ein Mann gekonnt,
Dein Aug' hat meine Stirn getrübt,
Dein Auge sie besonnt.
Vielleicht hast Du mich auch geminnt!
Vielleicht – es ist zu spät!
Die Stunde rinnt, die Wunde rinnt,
Die Saat ist abgemäht! –
Wie bist Du schön! Im Herzen wühlt
Der abgebrochne Schaft,
Du hast zu gerne Ball gespielt
Mit mir und meiner Kraft.
Ich bog mein trotzig Knie um Dich,
Du hast Dich abgekehrt;
Da lacht' ich wild und stürzte mich
In meines Stolzes Schwert.
Fahr' wohl, ich kann nicht zweimal knien
Um alles Heil der Welt!
Dir aber wünsch' ich Maiengrün,
Wohin Dein Auge fällt.
Und wenn es einst in Liebe schmolz
Für einen bessern Mann,
Du kennst den Stolz, den scheuen Stolz,
O rühre nie daran!

Meter: iambic
Hleďte, jak se „dobročinné“
by František Ladislav Menhard

Hleďte, jak se „dobročinné“
paní do „bazarů“ derou,
div že se o prodavačky
místo spolu nepoperou.
Chudině se „obětují”?
K smíchu! – s pány jen se baví
a své krásné šaty, šperky –
sebe též na odiv staví.
Kdyby „bazarové“ dámy
chudině své – šperky daly:
pak by teprv v skutečnosti
dobročinnými se staly!

Meter: trochaic
Lo! as a careful housewife run to catch (Sonnet 143)
by William Shakespeare

Lo! as a careful housewife run to catch
One of her feather’d creatures broke away,
Sets down her babe and makes all swift dispatch
In pursuit of the thing she would have stay,
Whilst her neglected child holds her in chase,
Cried to catch her whose busy care is bent
To follow that which flies before her face,
Not prizing her poor infant’s discontent;
So runn’st thou after that which flies from thee,
Whilst I thy babe chase thee afar behind;
But if thou catch thy hope, turn back to me,
And play the mother’s part, kiss me, be kind:
    So will I pray that thou mayst have thy ‘Will.’
    If thou turn back ,and my loud crying still.

Meter: iambic
86. O mladých manželích.
by Matěj Josef Sychra

Proč pak tito lidičky vždy lají se?
Nastupuje ženka v stopu Laise,
Muž však v krčmách ku karbanu sázý se,
Jeli div, že jejich štěstí kácý se?

Meter: trochaic
[wenn vor dem Schlaf in tiefer Nacht zum Beten]
by Ludwig Tieck

Wenn vor dem Schlaf in tiefer Nacht zum Beten
Mein Herz inbrünstig kehrt, ein heilges Weinen
Sich sehnet nach den stillen Todesstäten,
Nahn Engel, die mit mildem Licht erscheinen.
Wie ich den Blick versteh, muß vor mich treten
Dein holdes Bild, dein süsses Blicken, meinen
Thränen du lächelst, mir ist als umwehten
Mich Himmelsdüft' in Paradieseshainen.
Schlummernd streck' ich die Händ in schöner Trauer,
Im Herzen bist du, quillst aus allen Thränen,
Nun wollen Arme dich und Busen fassen;
Du weichst mit stillem Wink wie Nebelschauer:
Stets blieb des Lebens Schönstes mir ein Wähnen,
Es zog hinweg, hat einsam mich gelassen.

Meter: iambic
1L: Ich soll sie sehn!
by Ludwig Tieck

Ich soll sie sehn!
Faß' ich die Wonne?
O goldne Sonne!
Ich soll sie sehn!
Wo sind sie, die Quellen?
Die Wälder verschwunden.
Wo sind sie, die Höhn?
Es lachen die hellen
Liebäugelnden Stunden:
Du wirst sie sehn. –
Wie fremde Gestalten
Durchwandern die Gassen!
Wie rauschen die Brunnen! –
Ich kann mich nicht fassen,
Mein fliegender Blick
Durchwandert die Gassen,
Durchspäht die Gestalten,
Und suchet mein Glück.
Am Fenster, was siehst du?
Es flimmert der Schein.
O Bildniß, entfliehst du?
Kannst du es wohl seyn?
O seid mir gegrüsset, ihr Wolken fliehend!
Gegrüßt ihr Fremdlings-Häuser!
Ihr Tauben flatternd! ihr Blumen blühend!
Waldrauschen du vom Berg hernieder!
Ich denk' es inniger, sprech' es leiser,
Das ganze Herz tönt es wieder:
Ich soll sie sehn!

Meter: polymetric
NAŠE VZKŘÍŠENÍ.
by Emanuel Čenkov

Lazarem mrtvým náš národ byl
a spal tak dlouhou, věky dlouhou dobu:
náhle však procit’ a vzmachem sil
odvalil kámen svého hrobu...
Kráčíme životem v nadšení,
zříme, jak nivy krásně kolem kvetou,
jakoby podruhé zrozeni
chceme spět za národů četou.
Tělem chví touha zas plamenná,
pro díla velká statni jsme svým svalem,
duše v nás plápolá nadšená:
myšlének oř ať letí cvalem!
Leč v bujném mladých sil proudění
v nás náhle cos’ se ozve každým časem,
v odvahu, hrdosť a nadšení
mísí se bázeň temným hlasem.
V ruchu a bojovném jásotu
svou trudnou vzpomínkou my chabnem znova;
jeden hlas volá nás k životu,
v hrobu klid – duše Lazarova!

Meter: polymetric
Sen markýzky de Pompadour.
by Antonín Koukl

Proč nespí markýzka? Na rozechvělou tvář,
na oko slzavé a prsu chvějnou vlnu
měsíce pátravě se rozložila zář,
jak zpytat chtěla by otázku tajeplnu,
proč nespí markýzka? –
Byl Carabas hoch slíčný; škoda, že jej v loni
v hrob vášeň vložila; teď často zastýská
si po něm markýzka –
vždyť žil i trpěl, zemřel pro ni.
Dnes ve snu přišel, k lůžku přistoupil:
„Ó svůdná paní! popřej chvíli krátkou,
bych zase zříti směl tvou ve tvář sladkou!
Vždyť z pekel příchod svůj jsem vykoupil;
pamatuj na mou lásku – věř, ni výheň celá,
v níž úpím pro tebe, tak nepálí;
vždyť pro tu lásku ruka moje smělá
třech soků prsa mečem otevřela,
že svou tě nazvali.
Tys milovala mne; na pokyn tebou daný
jsem znovu vtiskl meč v odvážné ruky sval
a zbrocený jej klad před zrak tvůj rozháraný
na důkaz, že již mrtev, kdo ti utrhal.
Ba tak jsem pro tě zvykl meči,
že když jsem viděl, jak tě líbá král,
zas ocel tu jsem mstivou v ruku vzal –
však vášní slep jsem padl v seči...“
Jak láva vřelá slov těch řada letí
na duši markýzky: „Pryč, duchu, ve svou říš,
já nechci s tebou věčných píti trestů číš –
ó nech mne, nech a třeba ve prokletí;
že vnad mých bujné, čaruplné květy
tě svrhly věčných trestů v temné světy,
že za mne sténáš – k pomstě přicházíš –
ó nech mne, nech! pryč, duchu, ve svou říš!...“
V rozchvění markýzka se probudila;
sen divný však se posud v mysl věsí:
svůj život prvně žena svůdná posoudila,
a poprvé hle, v něm se vlastní krásy děsí!
Ten jazyk božským nazval bych,
jehožto řeč tak ztrestala by hřích
jak pouhého snu divotvorná síla.

Meter: iambic
70. Man darff nicht viel zur Seeligkeit.
by Angelus Silesius

Christ du bedarffst nicht viel zur ewgen Seeligkeit:
Es hilfft ein eintzigs Kraut daß heist gelassenheit.

Meter: iambic
1L: Nun wieder in die Seele schlage
by Hermann Conradi

Nun wieder in die Seele schlage
Mit deinem Zauber, Frühling, ein!
Die Lichtflut deiner Sonnentage
Soll sie verjüngen, soll sie weihn! ...
Was ich gedacht in Dämmerungen,
Was ich geträumt in Nebelgrau:
Von deinem Sonnenband umschlungen
Verklär' es sich zu leuchtend Blau!
Umhallt von deiner Sänger Zunge,
Von deinem Farbenspiel umglänzt:
Will ich mich freu'n wie ein Bauernjunge,
Der seine finstre Schule schwänzt! –

Meter: iambic