PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
X. Vojínova modlitba.
by Jindřich Šimon Baar

Jen puška se mnou v noci tmavé,
s ní na stráži jsem sám a sám.
Proč teskné sny se rojí v hlavě?
Proč na domov si vzpomínám?
Jsou vánoce zas! Šťastné svátky!
Tak šťastné svátky duší všech!
I duše má dnes letí zpátky
do vlasti mé – rodných Čech.
Svou ženu zřím tam ustaranou,
své matky, otce, děcka líc,
jak z jejich očí slzy kanou,
a jak mi letí v duchu vstříc...
A teď co slyším? Jaké tóny
to znějí pro mou potěchu?
Tak zdá se mi, že slyším zvony...
...To zvoní náš zvon v Ořechu!
I kostelík náš zrak můj vidí – – –
– jak milé jsou to pohledy! –
je plný dětí, plný lidí,
a zpívají v něm koledy...
V sníh ihned klekám, zrak mi září,
ach, jako děckem byl bych zas!
Zřím jesličky tam na oltáři,
a modlitbou se chví můj hlas:
„Ó sladké dítě! V bitev ruchu
a hřmění pušek, vřavě děl
Ty nakloň ke mně svého sluchu,
a slyš, oč bych Tě prosit chtěl.
Hle! Chvějícíma šeptám rtoma:
Chraň moji drahou, českou zem!
Chraň všecky tam, tam u nás doma
před hladem, bídou, každým zlem!
Chraň rodnou moji chudou chatku,
mou ženu dobrou, děcka květ,
chraň otce mého, starou matku,
než v jejich náruč přijdu zpět. –
– A kdybych neměl k nim se vrátit,
a život můj snad v boji shas,
tu muka moje rač mi zkrátit,
a duši mou – o Kriste – spas!
Mým rodičům pak sám buď synem
a ženě mojí vyřiď vzkaz:
že shledáme se v světě jiném,
že shledáme se spolu zas.“ –

Meter: iambic
Soneto
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

Lastimosa desdicha es esta vía;
insólito pesar a mí me agobia;
no tengo ni un centavo ni una novia,
no próxima a morir rica a una tía.
Para alegre pasar la noche fría,
nadie me da un colchón ni una moscovia,
y si algún tuno mi conducta oprobia,
no falta quien secunde su osadía.
El cólera acabó con mis deudores,
ningún placer mi corazón arroba,
me persiguen ingratos acreedores,
nadie me quiere dar la sopa boba;
y entre penas, congojas y disgustos,
no gano en este mundo para sustos.

Meter: iambic
Nadčlověk.
by Ladislav Quis

,Zákon vývoje! Prabuňka měkká,
zvíře, člověk. Dál jít duch se leká.‘ –
„Právem, vždyť se Germanie čeká
do hodiny prý již – zrodit nadčlověka.“

Meter: trochaic
[was träumt ihr denn von Truppen stets]
by Franz Grillparzer

Was träumt ihr denn von Truppen stets,
Die überall nötig und nirgends zu missen,
Der ewige Fürst Windischgrätz
Ist nichts als euer böses Gewissen.

Meter: iambic
Von Volksliedern .
by Clemens Brentano

Da droben am Hügel
Wo die Nachtigal singt,
Da tanzt der Einsiedel,
Daß die Kutt in die Höh springt.

Meter: iambic
- LXV - En ocasión de haber muerto a puñaladas en Lisboa a un caballero, por sospecha de galanteo en alta parte
by Luis de Ulloa y Pereira

Tú, que terceras, y conceptos gastas,
y con hastío de deleite a secas
ceban la humanidad por donde pecas,
menos las castidades, que las castas.
Huye los homenajes que contratas,
sepulcros tristes de lujurias huecas,
y vivirás, si con mi gusto truecas,
sin darte con Faustina de las astas.
Venus plebeya, Ninfas manuales,
ni muy costosa, ni dos veces una,
aplicó al apetito jornalero.
Consuelo son de achaques naturales
los ejemplos de trágica fortuna,
más blando es el azogue, que el acero.

Meter: polymetric
Lebenswonnen
by Adolf Friedrich von Schack

Auf hohen Bergesgipfeln stehn,
Einen geliebten Freund umschlingen,
Hinauf zu den Wolken jubeln und singen
Und hinab zu den Thälern und Seen;
Einander im seligen Taumel schwören,
Sich in Leben und Tod zu gehören,
Große Thaten dereinst zu vollbringen
Oder im Ringen unterzugehn;
Im leichten sturmgeschaukelten Boot
Ueber das Meer dahingetrieben,
Mit der einen, die wir lieben,
Ruhen beim flammenden Abendrot;
Lippen und Herz aneinander pressen
Und, der Erd' und des Lebens vergessen,
Durch der Wellen Schäumen und Stieben
Entgegenjauchzen dem leuchtenden Tod;
Nachts sich unter dem Sternenzelt
In dem wogenden Lichtglanz sonnen,
Der aus dem unergründlichen Bronnen
Der Ewigkeit niederschauert und -fällt,
Bis die Seele im trunknen Gesichte
Eins sich fühlt mit dem ewigen Lichte –
O wie schwindet nach solchen Wonnen
Alle Freude und Größe der Welt!

Meter: polymetric
- 89 - A una virtuosa pobre y hermosa que no quería ser rica
by Lope de Vega

Sale a la aurora en verde error la rosa,
y en espinoso manto aumenta el brío;
bebe la flor de lis, luz y rocío
en las hojas de espada más hermosa.
No pierde en la confusa zarza hojosa
la cándida mosqueta el señorío,
ni por el sol del abrasado estío
la dormidera está menos pomposa.
Tus rotas galas no te causen miedos,
puesto que hermosa y pobre al mundo espantes,
que tu virtud no ha menester enredos;
porque eres, Flora, tú como los guantes,
que cortados con arte por los dedos,
por lo rompido muestran los diamantes.

Meter: iambic
9. Jesus, Herr der Herzen
by Gerhard Tersteegen

Hör, ganzes Israel, und freu dich des nicht wenig:
Den du gekreuzigt hast, wird nun dein Herr und König!
Ich bin dein Untertan, o Herr der höchsten Geister,
Ach, werd und bleib doch auch mein's Herzens Herr und Meister!

Meter: iambic
- XXXVII - Alaba con especial acierto el de un músico primoroso
by Juana Ines de La Cruz

Dulce Deidad del viento armonioso,
suspensión del sentido deseada,
donde gustosamente aprisionada,
se mira la atención más bulliciosa.
Perdona a mi zampoña licenciosa,
si el escuchar tu Lira delicada,
canta con toda voz desentonada,
prodigios de la tuya milagrosa.
Pause tu lira el Tracio, que aunque calma
puso a las negras sombras del olvido,
cederte debe más gloriosa palma.
Pues más que a ciencia el arte has reducido,
haciendo suspensión de toda un alma,
el que sólo era objeto de un sentido.

Meter: iambic
Das Beste
by Johann Wolfgang Goethe

Wenn dir's in Kopf und Herzen schwirrt,
Was willst du Beßres haben!
Wer nicht mehr liebt und nicht mehr irrt,
Der lasse sich begraben!

Meter: iambic
Duma v podzimním slunci.
by Adolf Heyduk

Z nitra srdce kytku zlatých květů
vrhlo slunce zemi na pochvat;
jas jí přelít líce, a již v letu
v svatební se odít spěla šat.
Ustaň, země, touha tvá je marná,
čas se změnil, ukrátil se den;
toť jen slunce upomínka žárná
na ztracené lásky plachý sen.

Meter: trochaic
V troskách. (3.)
by Jan Václav Tůma

Najdu-li vy trosky staré
naději svou mezi vámi?
„Ne!“ – A zase upomínku
hledám mezi ssutinami.
Darmo – darmo! v rozvalinách
leží kamen na kameni,
bez vzpomínky, bez naděje
hledám dál, však – po vymření!

Meter: trochaic
- LXXVIII - Al Monte Santo de Granada
by Gongora

Este monte, de cruces coronado,
cuya siempre dichosa excelsa cumbre,
espina, luz, y no vomita lumbre,
Etna glorioso, Mongibel sagrado.
Trofeo es, dulcemente levantado,
no ponderosa grave pesadumbre,
para oprimir sacrílega costumbre,
de bando contra el Cielo conjurado.
Gigantes miden sus ocultas faldas,
que a los Cielos hicieron fuerza, aquella,
que los cielos padecen fuerza santa.
Sus miembros cubre, y sus reliquias sella
la bien pisada tierra, veneradlas
con tiernos ojos, con devota planta.

Meter: iambic
3.
by Rainer Maria Rilke

Den Teichen und den eingerahmten Weihern
verheimlicht man noch immer das Verhör
der Könige. Sie warten unter Schleiern,
und jeden Augenblick kann Monseigneur
vorüberkommen; und dann wollen sie
des Königs Laune oder Trauer mildern
und von den Marmorrändern wieder die
Teppiche mit alten Spiegelbildern
hinunterhängen, wie um einen Platz:
auf grünem Grund, mit Silber, Rosa, Grau,
gewährtem Weiß und leicht gerührtem Blau
und einem Könige und einer Frau
und Blumen in dem wellenden Besatz.

Meter: iambic
La mano de Dios
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Quiero servirte con fervor sincero,
poner tu voluntad sobre la mía,
ganar tu protección Y norte y guía
hallar, Señor, en tu mirada quiero
De tu piedad mi salvación espero,
cuando brille el fulgor del nuevo día
en que habrás de juzgar mi rebeldía,
más clemente, Señor, que justiciero.
Dame, para vencer, la fortaleza,
que sin tu ayuda buscaría en vano
¡Náufrago soy, rendido a la fiereza
del encrespado, indómito Océano,
si no ampara mi angustia y mi flaqueza
tu omnipotente, bienhechora mano!

Meter: iambic
Marnosť.
by Antonín Novotný

V strnulou zem a tichou
dívá se hvězda rudá...
Studené mlhy závoj
zakrývá lidstva hrob.
Posledních lidí kosti
šklebí se v pusté pláni,
v děsivém tichu stojí
věčnosti nad tím zjev...
Básníku! Kde tvé dílo
zpuchřelý kde tvůj vavřín
nesmrtelnosti záře!?...
Tajemná mlčí noc...
V strnulou zem a tichou
dívá se hvězda rudá,
– krvavá slza hrůzy,
jiskra, jež matně plane
ve všehomíra troud...
Těžko hrát, když struna puká,
těžko pět, když hlas se chvěje,
těžko psát, když klesá ruka,
těžko – svět když zášť jen seje.
Nedbej zášti všeho světa,
novou napni sobě strunu,
píseň tvá ať k Bohu vzlétá,
hladí v čele každou runu.
Zapomeň, co hněte duši,
co zášť světa k chlebu strojí.
Pro to neměj ani uší,
co se na klid srdce zbrojí...
Čeho zmoci nemáš v moci,
s tmavou prchnouti nech nocí.
Tiše trp a nes vše statně:
tak jen čelíš světu platně!

Meter: polymetric
Polsko, Polsko! oslavená země,
by František Sušil

Polsko, Polsko! oslavená země,
Sestro milá mého národu!
Zpomenu-li na tvou nehodu,
Ostrá bolest jak ten oheň žže mě.
Slynula jsi druhdy v krajin sněmě
Skrze nejednoho vévodu;
Křesťanstva jsi střáhla svobodu,
Když se pohan vztěkal přeholemě.
Kdež jest berla volné správy tvojí?
Ach mé srdce hořem krutým puká:
Zlomila ji nepřátelská ruka.
Ale to ach jestiť větší muka,
Že ty pořád trváš s Bohem v boji,
A v hruď vlastní saháš hříšnou zbrojí.

Meter: trochaic
1.
by Friedrich Rückert

Der heilige Kebir sah eine Mühle drehn,
Und weinte, daß kein Korn da ganz hindurch kann gehn.
Er weint' ums Körnlein nicht, er weint' ums Weltgeschick,
Das tausend Leben so malmt jeden Augenblick.

Meter: iambic
- XLVII - Disculpa de amor
by Pedro Soto de Rojas

Menguase mi dolor, aunque el mal crece,
¡ay! por tu falta no, porque el sentido,
al incesable trabajar rendido,
de vitales espíritus carece.
Mengua es en mí, la que mi mal parece;
y sobra de dolor la falta ha sido,
ved, que remedio a veces defendido.
que si vino, y entiendo me enloquece.
Si acaso pareciese a los mortales
flaqueza mía, o desdichada suerte,
tan grande vencimiento, y penas tales,
mire mi causa el más feliz y fuerte,
podrá ser que (retrato de mis males)
ponga respeto a mi temprana muerte.

Meter: iambic
JEPTIŠKY.
by Adolf Černý

Jeptišky chmurné po mých cestách chodí,
v závojích černých zahalené hlavy,
v černém tom rámci duši moji straší
nádech jich tváří mrtvý, popelavý.
Kostnaté ruce křečovitě spjaté
růženec ovinuje ze klokočí,
z hlubokých důlků jako žhavé uhly
příšerné na mne upírají oči.
Chvílemi zapomenu na ty zjevy:
cesty mé plny slunečního světla,
duhoví motýlové letí v duši,
která se pestří jako louka zkvetlá.
Od hrudy skřivan píseň nese k nebi,
od nebe k zemi trilky jeho prší –
s vlajícím vlasem mladá radost chodí
poli a lesy, dolem, po návrší...
V tom jak by náhle slunce zatmělo se,
příšerný stín jak terč by jeho zaleh’ –
sinavý svit mým krajem rozlévá se
po nivách, po horách i po úvalech.
Zmlkají ptáci, bázlivě se kryjí,
motýlů nočních druž v kraj vyletěla,
v úzkosti radost se skloněnou šíjí
v houštiny lesů zašla sesmutnělá.
Tísnivé ticho, mním, že v ruce času
ze sutky slyším písek padat v sutku...
Po cestě ke mně zdlouha, strašidelně
blíží se černé jeptišky mých smutků...

Meter: iambic
27. An Basilenen, nachdem er von ihr gereiset war
by Paul Fleming

Ist mein Glücke gleich gesonnen
mich zu führen weit von dir,
o du Sonne meiner Wonnen,
so verbleibst du doch in mir.
Du in mir und ich in dir
sind beisammen für und für.
Künftig werd ich ganz nicht scheuen,
Kaspis, deine fremde Flut
und die öden Wüsteneien,
da man nichts als fürchten tut.
Auch das Wilde macht mir zahm,
Liebste, dein gelobter Nam'.
Überstehe diese Stunden,
Schwester, und sei unverwant.
Ich verbleibe dir verbunden
und du bist mein festes Band.
Meines Herzens Trost bist du
und mein Herze selbst darzu.
Ihr, ihr Träume, sollt indessen
unter uns das Beste tun.
Kein Schlaf, der soll ihr vergessen,
ohne mich soll sie nicht ruhn,
daß die süße Nacht ersetzt,
was der trübe Tag verletzt.
Lebe, meines Lebens Leben,
stirb nicht, meines Todes Tod,
daß wir uns uns wiedergeben,
abgetan von aller Not.
Sei gegrüßt, bald Trost, itzt Qual,
tausent, tausent, tausentmal!

Meter: trochaic
Na Řipu. (III.)
by Karel Babánek

Já dlouho v zamyšlení
do dáli ještě zřel,
a bolestně jsem toužil,
skrz mlhy zříti chtěl.
A zdálo se mi, nový
že svítá zlatý den,
a modravé zas nebe
ze kalných mlhy pěn.
Jak mlhy rozplývaly,
já nový viděl svět,
a slunce smavé zřel jsem
vycházet příštích let.

Meter: iambic
1L: Ist Gott ein Wesen, das uns liebet,
by Johann Christian Günther

Ist Gott ein Wesen, das uns liebet,
So wie ich überwiesen bin,
Und nicht aus Scherz und Eigensinn
Verfolgung, Trost und Warnung giebet,
Ist, sag ich, Gott ein Menschenfreund,
So wird er mir auch Licht gewähren
Und endlich auch den ärgsten Feind
Auf dieses mein Gebeth bekehren.
Die Rachgier, so mich treibt, ist, daß ich sehnlich fleh,
Daß Welt und Neid einmahl mein ehrlich Herze seh.
Frau, deren Geist und seltne Gaben
An Neigung, Lust und hoher Kraft
Zu jeder klugen Wißenschaft
Gar wenig ihres gleichen haben,
Versichre dich der Danckbarkeit
Der elternlosen Pierinnen,
Dein Nachruhm soll von Zeit zu Zeit
Durch ihre Lieder Glanz gewinnen.
Die Misgunst lacht dazu, allein die Warheit spricht:
Dein groß Verdienst beseelt, was meiner Kunst gebricht.
Es spiegelt sich in deiner Hülfe
Das Herz der Tochter Pharao;
Der Vorwiz fragt: Warum denn so?
Du bist ja wohl kein Kind im Schilfe.
Ja wohl, die Größe der Gefahr
Bedarf wie Moses gütger Armen;
Ich lag und liege ganz und gar,
Du hast ein gnädiges Erbarmen;
Ich weine, du erhörst und ziehst mich starck und bald,
Und mitten in der Flucht bekomm ich Aufenthalt.
So scharf ich mich in Thränen gräme,
So ängstlich ich verlaßen bin,
So wenig schäzt ich den Gewinn,
Wofern er jezt von dir nicht käme;
Dein Ansehn giebt allein den Werth,
Wornach ich Huld und Gaben schäze.
Ich habe mich vorlängst erklärt,
Daß nichts mein Herz in Unruh seze
Als dieses, daß ich nicht aus Armuth zeigen kan,
Ich seh mehr die Person als Werck und Zuwurf an.
Ich habe freilich Jugendsünden;
Wer ist wohl bey viel Thoren klug?
Doch bin ich auch gestraft genug;
Die Beßrung kan Vergebung finden.
Die Neider wiegeln alles auf,
Das Unglück will mit Tagen steigen,
Ich las ihm, wie ich muß, den Lauf
Und will nur bey Bekehrung schweigen.
Der Cörper ist geschwächt, die Jugend schiest dahin;
Was schadet's, wenn ich nur im Alter ruhig bin?
Die Vorsicht, theure Mariane,
Beschüze dein geseegnet Haus,
Sie zürne nach den Wellen aus
Und führ auch dich die gleichste Bahne.
Dein groß- und würdiger Gemahl,
Den Ämter, Stand und Klugheit küßen,
Wird in der weisen Väter Zahl
Sein Glücke selbst zu mehren wißen,
Nachdem man überall, so viel ich schon gehört,
Den Nahmen seines Ruhms mit Lob und Warheit ehrt.

Meter: iambic
- LXXXIII - A doña Laura de Guzmán
by Lope de Vega

Verdad debe de ser que de la rama
de aquel laurel, cuya dureza admira,
Apolo fabricó la dulce lira
que fue de su dolor perpetua fama.
Pues ya desde el Parnaso, Laura, os llama
y desde el cielo enamorado os mira
para que le cantéis, mientras suspira,
como instrumento y parte de su dama.
Dafnes fue hermosa, pero hermosa y loca;
vos tan discreta para vuestro Apolo,
que al del cielo matáis de envidia y celos.
Y así de hoy más ser su laurel os toca,
que pues en todo sois sola, este solo
darán por premio al vencedor los cielos.

Meter: iambic
1L: Seltsam fürwahr,
by Ferdinand von Saar

Seltsam fürwahr,
Ihr holden Frau'n, ist der Zwiespalt,
Der jetzt eu're Brust bewegt!
Schön wollt ihr sein – schöner denn je,
Und erfinderischer im Schmücken des Leibes,
Als zur Zeit verruchtesten Hetärenthums,
Tragt ihr Reize zur Schau,
Entflammend das Auge –
Entflammend die Wünsche des Mannes.
Und doch wie thöricht!
Verletzt seid ihr, empört,
Wenn er sucht, was ihr bietet.
Zornglühend fragt ihr,
Ob ihr geschaffen nur seid,
Irdisch gemeine Lust zu stillen
Als entwürdigte Sklavinnen:
Oder ob nicht auch in euch
Frei und selbstbestimmend walte der Geist,
Der jetzt den Mann zum Herrscher macht,
Wie früher die gewaltige Stärke des Arms? –
Ja, er waltet in euch!
Ringen könnt auch ihr
Mit erwachender Kraft
Nach den Gütern der Erde,
Nach Bürgerkronen und Lorbeerkränzen!
Aber nimmermehr wähnt,
Daß damit euch anbrechen werden
Höhere, frohere Tage des Seins!
Glücklich werdet ihr stets nur werden
Durch eu're Schönheit –
Glücklich nur, so lang sie dauert.
Denn zu tief verknüpft mit der Natur
Ist euer Schicksal,
Und zu dem alten Fluch des Geschlechts,
Dem kaum Eine entgeht:
Zu den Leiden getäuschter Liebe
Werden gesellen sich noch
Getäuschter Ehrgeiz,
Verfehltes Wirken,
Fruchtloses Ringen,
Die Qual des Denkens –
Und all die tausend Leiden und Kämpfe des Mannes ...
Reizt euch das Ziel?

Meter: iambic
AKVARELLY.
by Emanuel Čenkov

Za chvílí těch, kdy toužím spleenu bolem,
bych vůkol sebe kouzlo dálných krajů zřel,
na rudé stěně, nad mým psacím stolem,
plá jasem barev sbírka drobných akvarel.
Jak úsměv zářivý v šer dnů mých marný
směs obrázků těch já mám chorobně tak rád,
toť mojí pracovny je přelud čárný,
ty svěží krajinky, ten alpský vodopád!
Hle, cesta lučin kobercem se vine
s tím štíhlým špalírem svých strážců – topolů!
Ó, ruiny a lesy šumně stinné!
Ó, snivá lahodo těch horských údolů!
Já, vězeň bledý prašné kanceláře,
jenž pouto otroctví setřásti nedoved’,
v ty cizí kraje, plny modré záře,
jak rekonvalescent, ach, dumný nořím hled...
Dřív, vzorem Byrona se žárným vznětem,
všech krajů ždál jsem ssáti půvab čarovný –
teď v jařmo ukován jsem živ snů světem
ve čtyrech stěnách klidné svojí pracovny,
živ lásce ženy své a tiché práci
jsem vděčen, že se odlesk blaha ke mně schvěl,
ze spleenu zléčen, v skromné resignaci
zrak stápím v kouzlo jemné starých akvarel.

Meter: iambic
1L: Unkeusche Frauen geht von diesem keuschen Bette/
by Christian Friedrich Hunold

Unkeusche Frauen geht von diesem keuschen Bette/
Denn jede dencket doch/ ach daß ich zween hätte.
Zwo Frauen lagen hier mit einem Mann vergnügt.
Ihr aber/ die ihr nie genug zu küssen kriegt/
Zur Strafe werdet ihr die Zeit erleben müssen/
Daß sieben sich umsonst um einen Mann gerissen.

Meter: iambic
EN LA CRUZ
by Jesús Balmori

Él es, ¡Jesús! su frente ensangrentada
Sobre el pecho anhelante que suspira,
A sus plantas la madre que delira
Contemplando la víctima sagrada.
En torno la turba escomulgada
Que por el monte pavoroso gira,
Sedienta de emoción de sangre y de ira
¡Oh! la turba, la turba encanallada.
Más muere ya, el níveo añil del cielo
La niebla de la noche entenebrece,
Y se rasga del templo el claro velo.
De ¡Dios! mil labios repercute el nombre
Tiembla el infierno, la creación se mece,
¡Solo no siente el corazón del hombre!

Meter: polymetric
LXXXIII. Město boží, o němž báj
by Jaroslav Vrchlický

Město boží, o němž báj
starých věků vypravuje,
svatých nebe, Dantův ráj,
moje pout se k němu snuje;
čím však víc mne kruší stáří,
jinak v mojí mysli září,
jinak se mi představuje.
Dnes bych skoro říci moh’,
s člověkem že rost’ jsem stejně;
co v snech blahých tušil hoch,
k čemu přiznat bál se chvějně,
vidina ta zářná, bleskná
dosud v bezdno mého teskna
plá, nechť jinak – čarodějně.
Město boží! jindy hrad
v rajské nivě s luzným vděkem,
nepřestal strom kvést a zrát,
oplýval kraj strdí, mlékem:
hradby achat, safir brány,
střechy, strop hvězd směsí tkány
v stejném lesku každým věkem.
Po smaragdu zkvětlých niv
chodí sbory šťastných duchů,
láskou družnou každý živ
cítí věčných slastí tuchu,
na harfy a na cymbály
Hospodinu věčné chvály
z každé houště zvoní v sluchu.
S liliemi ve dlaních,
všichni v bílé ctnosti říze,
a hvězd sedm na skráních,
zapsáni jsou v žití knize,
z trojhranu co mystického
proudí jas a život všeho
v stálém obrodu a míze.
Dospěti tam – ideál!
Za cíl všeho to jsem cenil,
s žízní, hladem bral se dál,
ostruha to v krok, jenž lenil.
Vidina ta vytoužená!
Však i na ni padla změna,
jak můj bájný sen se změnil!
Město boží! Posavad
stejně duše má v ně věří,
ale zmizel bájný hrad
s duchů muzikanty v keři,
a ti svatí s liliemi,
znaky symboliky všemi,
zbledli v hlavě, kde se šeří.
Zřím teď v ducha vidění
prostor, kde se tísní davy,
nemožné jsou k sečtení,
hlava těsně vedle hlavy.
Ruce, nohy plny prachu,
oči v slzách, ňadra v strachu,
ztýráno vše do únavy.
V nedohledných zástupech
k stolu bez konce se tlačí...
„Máme hlad!“ zní jejich vzdech,
sotva plný stůl jim stačí,
a když každý sytý vstane,
v světle každá bytost vzplane,
Bůh v tom jejich středem kráčí.
Každá rána zcelena,
bolestí a vzdechů není,
každá tužba vtělena
v svatvečera dlouhém snění,
a kde úkoj marná snaha,
v rány srdce aspoň sahá
svaté Smrti zapomnění.
Tak teď město boží zřím,
takto k němu spěju poutí.
Dej Bůh nohám schváceným
u bran jeho spočinouti,
v stínu lásky mezi všemi
složit hůl, šat se škeblemi,
věčný mír tam obejmouti!

Meter: trochaic
SEN SEVERU
by Karel Toman

Na horách někde
jsem vrásčitou zřel osamělou sosnu.
Milenkou blesků byla,
o její pahýly se mraky trhaly,
a láska země temnou zelení
v jehličí kvetla.
Strom přísný, šerý,
jenž nikdy nerozpuk’ křehoučkým květem,
nezasnil o jihu, palmách a piniích,
jen křemen z tvrdé půdy vpíjel
a na pozdravy dálek sugestivních
šumíval skoupě.
Hle, půlnoc v městě,
třesavá světla plápolají větrem
a má horečná hlava blouzní.
Tak smutně bije srdce,
jak srdce zvonů pohřebních.
A hlava třeští... Kosmogonie
a soumrak bohů dechly na mne s hvězd.
Proč dal’s mi, bože,
žít tuhle bídu? Perspektivy dálek
a rytmus moří a takovou slabost!
Na tebe čekám,
na tebe, spasiteli, sosno severní.

Meter: iambic
- 1222 - Acto II, EL PRÍNCIPE ORANTEO
by Lope de Vega

Si quise bien seis años, como entiendo,
que olvido me bastó de sólo un día?
mas si me abraso, que es lo que me enfría?
y por qué si me hielo, estoy ardiendo
Cómo, si vivo alegre, estoy muriendo?
cómo si huyo, acometer querría?
y quién, cuando acometo, me desvía,
y me deja morir, si me defiendo?
Quién si me rindo, me concede palma?
y quién me dice, que el dolor rehuya,
o que pierda el sentido y desespere?
Honra y amor, que luchan en mi alma,
que el uno quiere que ofendido huya,
y el otro que agraviado desespere.

Meter: iambic
1L: Zur Zeit, als die Natur, von wilder Kraft durchdrungen,
by Charles Baudelaire

Zur Zeit, als die Natur, von wilder Kraft durchdrungen,
Gewaltge Kinder trug, hätt ich nach meinem Sinn
Bei einer Riesin gern gelebt, bei einer jungen,
Wie eine Katze streicht um eine Königin.
Wie Leib und Seele ihr bei grimmem Spiel erblühten
Und wuchsen, hätt ich gern erschaut von Anbeginn,
Erspäht, wie in der Brust ihr finstre Flammen glühten
Und Nebel traumhaft zog durch ihre Augen hin.
Mit Muße hätte ich erforscht die prächtgen Glieder,
Gestiegen wäre ich die stolzen Kniee nieder,
Und oft im Sommer, wann der Sonnen kranker Strahl
Sie müde hingestreckt quer durch die weiten Wiesen,
Hätt ich geschlummert in der Brüste Schattental,
Gleich wie ein friedlich Dorf am Fuß von Bergesriesen.

Meter: iambic
16. Im Namen des regierenden Grafen zu Ebersdorf, bey dessen Verlobung mit des Autoris Freundin
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Wie dank ichs meinem Jonathan
Der mich hieher geführet,
Und der noch kaum begreiffen kan
Was er dabey verlieret;
Wie dank ichs aber noch vielmehr
Der holden Theodoren,
Die mich auf sehnliches Begehr,
Zum Bräutigam erkoren.
Am meisten lob und preise ich
Den Leitstern aller Dinge,
Der nicht von meinen Wegen wich,
Bis ich sie wohl vollbringe.
Ich lobe Deinen Wunder-Rath,
Du Vater aller Gabe!
Der mir so bald gegeben hat
Was ich gebeten habe.
Hast Du nun dieses Liebes-Band
Mit eigner Hand gebunden,
Gib daß es einst in Deiner Hand
Werd eingezeichnet funden.
Du bist ein holder Bräutigam,
Der zu der Menschen-Seele
In ihre finstre Wohnung kam,
Daß Er sich ihr vermähle.
Und also freuest Du dich noch,
Wenn Du von Treu getrieben,
Zusammen spannst ins Liebes-Joch
Zwey Herzen, die Dich lieben.
Du hast mir alles leicht gemacht,
In meinen Lebens-Tagen,
Eh ich der Last recht nachgedacht,
Hast Du sie abgetragen.
Ich will von dieser Gütigkeit
Vor keinem Menschen schweigen,
Und durch die ganze Lebens-Zeit
Mein Herze zu Dir neigen.
Ach neige auch Dein Herz zu mir
Und zieh' mich in die Liebe,
Die Dich, mit brennender Begier,
Zu meiner Wohlfahrt triebe.
Gib daß ich Dir mein kleines Land
Zum Opfer übergebe,
Und meinen angebornen Stand
Auf Deinem Altar webe.
Die theure Gräfin, die Du mir
So väterlich geschenket,
Die sey o Seelen-Hirte! Dir
In Deinen Schooß versenket.
Ist dis Geschenke Dir geweiht,
Das mich so sehr vergnüget;
So werd es auf die Ewigkeit
In meine Hand gefüget.

Meter: iambic