PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
3.
by Eduard Mörike

Ein Irrsal kam in die Mondscheingärten
Einer einst heiligen Liebe.
Schaudernd entdeckt ich verjährten Betrug.
Und mit weinendem Blick, doch grausam,
Hieß ich das schlanke,
Zauberhafte Mädchen
Ferne gehen von mir.
Ach, ihre hohe Stirn,
War gesenkt, denn sie liebte mich;
Aber sie zog mit Schweigen
Fort in die graue
Welt hinaus.
Krank seitdem,
Wund ist und wehe mein Herz.
Nimmer wird es genesen!
Als ginge, luftgesponnen, ein Zauberfaden
Von ihr zu mir, ein ängstig Band,
So zieht es, zieht mich schmachtend ihr nach!
– Wie? wenn ich eines Tags auf meiner Schwelle
Sie sitzen fände, wie einst, im Morgen-Zwielicht,
Das Wanderbündel neben ihr,
Und ihr Auge, treuherzig zu mir aufschauend,
Sagte, da bin ich wieder
Hergekommen aus weiter Welt!

Meter: iambic
Stará panna.
by Augustin Eugen Mužík

Jde krokem plachým, rovna holubici,
a často k zemi cudné oči klopí.
Jest slaba, klid spí v bledé její líci,
a čelo nese jemných vrásek stopy.
Jí čistota a zbožnost sídlí v zraku,
dvě sestry, spříbuznělé její duši.
Rty její lístky pozdního jsou máku,
jež sotva sladkost políbení tuší.
Jí v prsou Seraf své si žalmy zpívá,
a živí v duši obětavou víru.
Jak růže jerišská tak zádumčivá
jí voní srdce ve ovzduší míru!
Po celý týden ve komůrce bílé
ozdobná šije, svatá mešní roucha,
buď nápěvem si sladí dlouhé chvíle,
než zbožná, snivá rozjímání slouchá.
V den Páně z rána na mši tichou kráčí,
však odpůldne se oděje v šat černý,
pak v tazích hned jí dávný bol se zračí,
na hřbitov spěchá – pomník bolu věrný.
Tam klečíc sama na porostlém hrobě
se modlí za ty, jež jí země schrání –
jest velebná a krásná v oné době,
a s tváře plá jí předsvit z mrtvých vstání.

Meter: iambic
Lied des Lehrers
by Johann Gottfried Herder

O Vater, Vater, Dich soll ich
Die Menschenkinder lehren!
O lehre mich, erhebe mich,
Dein Wort nur
Und laß es denn im Munde mein
Den Brüdern Milch und Honig sein,
Es ewig zu genießen,
Es ewig fort zu gießen!
O Gott, o Gott, verdiente ich,
Ich, Deinen Sohn zu kennen?
Du wähltest, Du geliebtest mich,
In ihm nur Dich zu nennen,
Und zeigtest mir Dein Himmelreich,
Verborgen sonst uns allzugleich;
Was Witz und Weisheit schweiget,
Hast Du mir, Herr, gezeiget.
Geheimniß, Gottes Menschenplan,
Du Schatz der Ewigkeiten!
Wie lieb' ich Dich und bete an
Und dürste, fortzuschreiten
Zu Dir, der Du mir Alles bist
Und dies mein armes Ich erkiest,
Mir drin in Himmelsstille
Zu werden Licht und Fülle!
Ich hörte den Gesang der Nacht,
Das Lied der stillen Sterne;
Ich sah den Schauplatz Deiner Macht,
Nur ahnend Dich von ferne.
Und, Herr, da wardst Du mir so nah,
Dort überall und hier mir da,
Wo sich's im Herzen reget,
Wo dieser Puls Dich schläget.
Ich fragte Sonn' und Mond und Stern,
Dort Himmel und hier Erden:
»saht Ihr ihn?« »Sahn ihn nur von fern;
Sein Hauch nur hieß uns werden;
Ein Wink aus jener Dunkelheit,
Wo er sich selbst ist Licht und Kleid,
Nur dieses Winkes Zeugen,
Verkünden wir und schweigen.«
Umringt von lichter Dunkelheit,
O Gott, sank ich danieder,
Fand Alles voll von Dir allweit
Und Alles öde wieder,
Und ächzete, Dich nah zu sehn,
Und, Herz, tief in Dein Herz zu gehn,
Am Brunnquell aller Gaben
Mich innig satt zu laben.
Da sprach statt Sonne mir und Stern
Ein Bruder mir auf Erden:
»was tappst Du da, so matt und fern!
Hieß er nicht Mensch Dich werden?
Und hat Dir in Dein Menschenbild
Der Gottheit Kräfte tief verhüllt,
Und sollst am Quell der Gaben
Dich satt, o satt einst laben!«
»er ward, wie Du!« Mein Schöpfer dort,
Mein Bruder hier auf Erden,
Du wurdest Ich! Ach, immerfort
Soll ich, was Du bist, werden!
Dich suchen nicht auf ödem Thron,
Dich schau'n in mir, Dich schau'n im Sohn,
Daß mir ein Bild der Liebe,
Mir in mir ewig bliebe!
Daß ich verklärt ins Angesicht
Des Sohns den Vater preise
Und fühle nur, was mir gebricht,
Und sei mir selbst nicht weise,
Nicht mächtig als in Vaters Kraft,
Und sang' am Bruder Lieb' und Saft
Und steig' auf dieser Leiter
Der Menschengottheit weiter!
Weg, Sonn' und Mond und Siebenstern,
Ihr Flimmer seines Thrones!
Ihr glimmt und leuchtet nur von fern
Dem Fußtritt seines Sohnes.
Sein Bild bin ich! ein Gottesbild,
In diesen Leichnam tief verhüllt,
Und werd' einst aufwärts flammen
Mit ihm, ihm selbst zusammen.
Noch sind wir nicht, was einst wir sein,
Sind hier nur Todsgebeine;
Und doch, doch sind wir
Mein Herz hier ist das seine.
Gesäet jetzt in Gottesland,
Verwes' ich, mir noch unbekannt;
Dort, dort werd' ich mich kennen
Und mich in ihm nur nennen!
O Licht, Du Gottes-Menschen-Plan,
Du Schatz der Ewigkeiten!
Ich liebe Dich und bete an
Und dürste, fortzuschreiten
Zu ihm, der mir nun Alles ist
Und dies mein armes Ich erkiest,
Zu sein, wonach ich thräne
Und mich ermattend sehne.

Meter: iambic
1L: Niemals veraltet dein Reiz,
by Ludwig Tieck

Niemals veraltet dein Reiz,
So oft ich hier wandle.
Dank dem edlen Geiste,
Der das süsse Labyrinth erschuf
Und uns vergönnte,
Hier, wo aus grünen Bäumen
Bilder uns grüßen,
Wo Blumenpracht den Frühling ausgießt,
Und Duft und Farben spendend
Alle Sinne mit Zauber umstrickt,
Glücklich zu seyn.
Dort das sprudelnde Wasser,
Und in dem einsamen Raum
Unter Eppich und Ulmen versteckt,
Die niederperlenden Tropfen Kristall's,
Die in Marmorbecken
Melodisch fallen und klingen:
Dazu der Turteltaube Liebesklage
Aus dichterem Gebüsch,
Den wilden Waldruf
Fremden Geflügels.
Wie oft schon trank ich hier das süßeste
Innigste Leben entzückt. –
Hier auch bist du gewandelt,
Edelster Genius,
Unsers Vaterlands Zier und Lust,
Göthe, deutscher herrlicher Sänger.
Hier, so verkündet die Sage,
Ward dein Lied vom Tasso gedichtet,
Und jedes lispelnde Blatt,
Der Lorbeer rauscht deinen Namen,
Die Springquellen reden von dir,
Und ein Geisterschauer
Fliegt über mir hinweg
Und säuselt noch heilig in den fernen Pinien.
So les' ich täglich die alte Welt,
Stein und Boden und Fluß,
Himmelsbläue und Baum
Reden von ihr.
Des Mittelalters Wunder,
Die Kraft der Religion,
Die Helden der Vorzeit,
Treten sichtlich vor mich hin,
Mit Glanz umflossen.
Schwebt mir Rafaels Schatten
Grüssend vorüber,
Er inmitten der Schaar
Der begeisterten Dichter und Bildner,
Erwiedr' ich mit Thränen den Gruß.
Und nun noch muß mir die süßeste, lieblichste
Schönste Erinnrung begegnen,
Deine hohe Gestalt,
Du mir von Kindheit befreundet,
Vorbild und Muster,
In dessen Lied mir der trunknen
Begeistrung Quelle rauscht,
Du, der den Muth der Brust mir weckst,
Und, Unerreichbarer, im Kampf der Liebe
Das frohe Gefühl mir wieder
In Beschämung wandelst.

Meter: iambic
- CXII - A la muerte trágica del Marqués de Camarasa
by Joseph de Litala y Castelvi

El Rayo no se atreve a lo sagrado,
respetando el laurel su verde rama,
y antes le alarga el fuego de su llama,
que le mire en cenizas desatado.
más ah, Parca cruel, ah duro Hado,
que riguroso lo Celeste infama,
y estrella, que amenaza, y que derrama
rayos de muerte, mutación de estado.
Al Solio Real, y Soberano asiento,
impulsos de engañada fantasía,
se elevan escalando el firmamento.
Alientan los Gigantes su osadía,
mas lo que castigó su atrevimiento,
postrando a rayos tanta felonía.

Meter: iambic
404. Potom otec Bogdan Jug tu čestmi
by Jan Kollár

Potom otec Bogdan Jug tu čestmi
Všemi ozdobený mnou byl zřen,
Se syny jak valný stromu kmen
S devíti se stroucí ratolestmi;
Národu i víry zhoubce, pěstmi
Jejich, Turek, dlouho bit a třen,
Až pak u Kosova v jeden den
Všickni padli s meči pod bolestmi;
Celým tím jich jména znějí rájkem:
Voin, Milko, Marko, Veselin,
Lubdrag, Radmil, Stojan, Božko s Vlajkem:
Rodinu tu svazek utěšený
Spojuje a krášlí ze zelin
Věčnokvětých strojně upletený.

Meter: trochaic
Er giebt ihr sein mitleiden zu er-
 kennen.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

So weinest du? ach ja, du weinst, mein Leben!
Und ich, ich selber wein’, und muß in ängsten schweben;
Denn deine wehmuth dringt in meiner adern blut:
Wiewol sie redet nicht; Doch wilst du sie verstehn?
So laß nur einen blick in meine sterne gehn,
Dann wirst du sie schon zu erkennen wissen,
Und durch den trieb erbarmnis-voller glut
Mein eigen hertze sehn in deinen thränen fließen.

Meter: iambic
NA DUŠIČKY.
by Josef Svatopluk Machar

Vzpomínat mrtvých? Pokoj prachu jejich,
a zaslouženým spí už věru spánkem,
neb často my jim, živí, závidíme...
Vzpomínat živých? Těch, kdož sešli s očí
a plují kdesi po neznámých vodách?
Ach, pavučinkou byli spjati ke mně
přátelé moji, pouta necítili,
však také já, když přetrhli je náhle,
nepohnul prstem, nezachvěl jsem řasou.
Vždyť vím, že byl jsem přítel bezpříkladný
a poctivý – a moh-li kdo jít od mne,
šel on a ne já s pohřbem.
Vzpomínati?
Nač? K čemu? Není také dobře možno.
Má paměť jest jen dobrým archivářem,
jenž fascikluje děje, rovná akta
bez sentimentality – suchý patron.
V pořádku vzorném proto je můj archiv
a přece nemám vlastně upomínek.

Meter: iambic
- XCVI -
by Juan de Tassis y Peralta

En cunas de esmeraldas, de esta fuente
aljófar nace o fugitiva plata,
cuyas márgenes claras no dilata
en cuanto su cristal adoleciente;
en undosa después firma creciente,
que de grillos de hielo se desata
sin llagar donde muere, nunca mata
la fatiga y la sed de su corriente.
¡Oh retrato, oh espejo de la vida,
que en vanas plumas de sus fines vuela,
más engañada y menos advertida,
a donde la razón no se rebela,
siguiendo una lección apetecida
por quien ha de morir, por quien anhela!

Meter: anapestic
- 79 -
by Lope de Vega

Lucas, tan justamente peregrino
al lado del pintor del firmamento,
de la primera imagen fundamento,
que a ser altar de nuestros ojos vino.
Vos, que con el azul ultramarino
de vuestro celo, y con la fe por tiento,
en la tabla del nuevo Testamento
pintáis la humanidad del ser divino.
¿Qué pluma os ha de dar debidos loores?
¿cuál humano pincel podrá pintaros?
¿a dónde habrá retóricos colores?
Mas para dignamente retrataros,
vos divino patrón de los pintores,
al espejo de Dios poséis miraros.

Meter: iambic
VIDĚNÍ SEDLÁČKOVO
by Josef Svatopluk Machar

Já ji viděl – duši biskupovu –
půlnoc byla – nemohl jsem spáti –
naduřelá vyšla asi z rovu –
já ji viděl k nebi putovati.
Berlu měla, tou se opírala
o hvězdy a černých mraků nával,
pomalu se kachní chůzí brala –
jak pan biskup zde už chodívával.
Šla a šla vám – tu ji dohnal letě
bílý anděl – snad se k nebes bráně
vracel z pochůzek svých na tom světě –
a let srovnal podle kroků páně.
Ale v tom nad šibeniční horou
čert se zjevil – roháč nevídaný –
porostlý byl kůží černou, sporou,
křídla měl jak netopíří blány.
A ten čert se k duši páně žene,
že je jeho a že musí dolů,
anděl prá však, že to biskup, že ne,
že má místo u božího stolu.
A čert vyčte všechny hříchy páně,
všecko do slovíčka bez okolků,
kterak chlastal, žral, a že jak káně
zkazil každou holubičku holku.
Anděl poslouchá to s nevrlostí,
křídla spustí dopáleně s ramen,
biskup že je biskup, a že dosti,
že má místo v nebi a že amen.
Čert však na svém: pán prý spásu zmrhal
a že vezme do plamenů pána –
sápal se a plášť mu s oudů trhal,
anděl dát ho nechce – podívaná!
A jak, lidičky, pan biskup chvěl se,
jak se krčil, jak byl hezky malý,
a jak od nich obou vzdálit chtěl se,
co se o něj hádali a prali!
Pořádně se do sebe tam dali,
křídly, rukama se o něj bili,
peří, chlupy vám z nich poletaly
až ten chumel zakryl oblak bílý.
Jen jsem zaslech, jak pan biskup křičí
do té pračky úzkostlivá slova:
– Nechejte mě, nechci být já ničí,
na zem raděj chci se vrátit znova! –

Meter: trochaic
Batter my heart, three person'd God (Holy Sonnet 14)
by John Donne

Batter my heart, three-personed God, for you
As yet but knock, breathe, shine, and seek to mend;
That I may rise, and stand, o'erthrow me, and bend
Your force to break, blow, burn, and make me new.
I, like an usurped town, to another due,
Labour to admit you, but Oh, to no end.
Reason, your viceroy in me, me should defend,
But is captived, and proves weak or untrue.
Yet dearly I love you, and would be loved fain,
But am betrothed unto your enemy:
Divorce me, untie or break that knot again,
Take me to you, imprison me, for I,
Except you enthrall me, never shall be free,
Nor ever chaste, except you ravish me.

Meter: trochaic
12.
by Emanuel Geibel

Du bist so still, so sanft, so sinnig,
Und schau' ich dir ins Angesicht,
Da leuchtet mir verständnisinnig
Der dunkeln Augen frommes Licht.
Nicht Worte gibst du dem Gefühle,
Du redest nicht, du lächelst nur;
So lächelt in des Abends Kühle
Der lichte Mond auf Wald und Flur.
In Traumesdämmerung allmählich
Zerrinnt die ganze Seele mir,
Und nur das eine fühl' ich selig,
Daß ich vereinigt bin mit dir.

Meter: iambic
KUS „CREDA“.
by Jaroslav Vrchlický

Já se vším chtěl se stotožniti kdys,
vše chytit, každý záchvěv, každý rys,
vše obsáhnout, vše chápat, obejmouti,
a mnil jsem, času k tomu v žití pouti
je víc než dost.
Teď vidím, plachý host
při kvasu všehomíra, že nestačím k tomu,
že trylek slavičí a dumný rachot hromu,
že jaro, sníh,
hněv, dívčí smích
i dráha hvězd
mi stejným tajem jest
jak zvonek tramwaye, jenž pod mým oknem cinká.
Teď zbyla mi jen touhy upomínka,
a z celé snahy, námahy a práce
jen resignace.
Však chtěl jsem to a při tom je mi sladce...

Meter: iambic
- 1299 - Acto II, LA REINA De Los Ponces de Barcelona
by Lope de Vega

Veinte veces el sol, lámpara hermosa
que alumbra el mundo por las líneas de oro,
vio desde el estrellado y blanco Toro
el Pez de plata en estación lluviosa,
mientras que por tan áspera y fragosa
montaña vivo y en sus peñas moro,
lejos del bien cuya memoria adoro,
sin culpa muerta y viva temerosa.
Mudome el tiempo y no mudó mis años,
que crecen, cuanto más crecen los días,
nacidos de un amor y mil engaños.
Y con saber que son vanas porfías,
mientras con más furos crecen mis daños,
se aumentan más las esperanzas mías.

Meter: iambic
Smolný var.
by Karel Jaromír Erben

Dým se valí sloupem tmavým,
hluk slyšeti s praskotem,
v kotlinách se vaří žhavým
smolovina klokotem.
„Pojď, holečku, sem si sedni,
nechoď blízko plamene!
ná jablíčko! aj pohledni,
jak je pěkné červené!“
Vzavši jab’ko z ruky matce
laškuje si nevinně;
běží ještě podívat se,
jak to víří v kotlině.
„Dítě! Kriste na výsosti!!“
V tom se toky rozklenou,
z nichž vynese dětské kosti
matka rukou spálenou.

Meter: trochaic
DOHOVOR.
by František Kvapil

Temná noc síť jisker rozhodila v šeři,
hvězdy své ti zlaté vpletla do kadeří.
Tvoje kadeře však černější jsou noci,
nelze hvězdám zlatým jejich stíny zmoci.
Vypůjčily sobě záři od měsíce,
stříbrem obestřely čelo tvé i líce.
Svitem perleti tvá bílá ňadra skryly,
kol tvé hlavy věnec z růží vykouzlily.
Jako z pohádky jsi náhle při mně snící –
spatřil jsem tvou duši, bílou holubici.
Sněžná křídla svoje rozvírala k letu,
s nadšením se úsměv snoubil na tvém retu :
– Zakroužíme spolu přes mhy běd a žalů
tam, kde štěstí věčné, k slunci, k idealu!
V blankytu, kde hoří věků jasná vřídla,
stanem, na hvězdách svá zavěsíme křídla! ...
Děl jsem: – Proč nám hledat štěstí nad oblakem,
když k nám svítí sladce modrým děcka zrakem?
– Dolů, k zemi vrať se, moje holubice –
zde svou vesnu najdeš, domov, ne-li více...
A k mé hrudi líc tvá tulí se zas plaše:
– Jenom v srdci štěstí, tam, kde láska naše!

Meter: trochaic
Věčná láska.
by Šebestián Hněvkovský

Díš, že milost tvá jest nesmrtelná,
Mluvíš neustále o věčné
Lásce. Vše jest v světě konečné,
I ta bude časem minutelná.
Mníš, že budeš plápolati v ohni –
Až ti líce zvadnou, budeš stár,
Ba až vezme živobytí zmar,
Dohoří žár; k plamenu ho pohni!
Vyšší dráhu vykázalo nebe
Budoucnosti; jistí nám to vštip.
Hleďme jen zde splnit lásky slib,
Do sejití milovati sebe!

Meter: trochaic
Halberstadt, den 18. Februar 1762.
by Anna Luise Karsch

Mein Geist und mein Gefühl sind die beflammte Ode,
Die ausser mir sich schwingt,
Von Freundschaft, Zärtlichkeit, von Krieg und Helden,
Tode
Und von dem Himmel singt.
Wenn ich als Sängerin ein Monument mir stifte,
So scheu ich nicht die letzte Bahn,
Die Welt bleibt unter mir, ich flieg in hohe Lüfte,
Und singe Thyrsis, dir, als Schwan.

Meter: iambic
Sapfó.
by Jaroslav Vrchlický

Mrtva, mrtvá v hlubinách věků dávno,
Sapfó, dřímáš, nad tebou času vlny
dmou se, hlubší, děsnější nežli hrob tvůj
v lesbickém moři.
Jako symbol Hellady před mým zrakem
planeš v krásy úbělu; velká, čistá
tvoje duše chvěje se, kvílí, jásá
v sapfické sloce.
Tvoje duše průsvitná lampa bílá,
z které plamen divoce šlehal k hvězdám,
tak že ptám se v úžasu, čím jsi více,
Musou či ženou?
Nevím, ale velebím pouze ženu
silnou vášní, zářící krásou, duchem,
ženu, které jedině mohla říci
Helena: Sestro!
Mrtvá, mrtvá v básníků pouze duši
žiješ věkům! (V jantaru zlaté vlně
často rovněž zkamení k časům příštím
zářící motýl.)
Z jitra mlhou rameno Zory bílé
když se mihne nad lesy, nahé nymfy
plaše v sluje prchají, stromů vršky
šumění táhne;
večer, z klína hvězdy své noc kdy pouští
jako zlaté, báječné ptáky lásky,
básník, věčný milenec tvůj, si v taji
zašeptá: Sapfó!

Meter: trochaic
VLASTENSKÉ HORY.
by Václav Jaromír Picek

Čechy krásné, Čechy mé!
Duše má se s touhou pne,
Kde ty vaše hory jsou,
Zasnoubené s oblohou.
S oblohou a s nebesy,
Kde přemejšlí na plesy
Seraf světlem oděný,
K slávě Páně stvořený.
Pán ten stvořil také vás,
Slavné Čechy, vlasti krás,
Serafa vám s nebe dal,
Váš by národ k zpěvu zval.
A ten národ pěje rád,
V žalmech však i touhu znát,
By ten anděl hájil Čech
Do skonání světů všech.
Proto, krásné Čechy mé,
Duše má se s touhou pne,
Kde ty vaše hory jsou,
Zasnoubené s oblohou.

Meter: trochaic
ZA DOMOVEM. (I.)
by Jan z Wojkowicz

Zda, parku můj. Tě ještě uvidím?
Tak mocný sevřel dnes mne po Tobě zas žel!
Po tom Tvém čaru tichém, hudebním,
jenž ať jsem kdykoli po pěšinách Tvých šel,
se zraku zasněného steskem svým,
mne jako hovor druha provázel,
po všem, co v Tobě tolik bylo mým!
Zda spatřím Tě zas jednou na podzim,
v té Tvojí duše době nejkrásnější,
kdy, jak by v styku s Něčím Vzdáleným
za Svými zdmi, pozdravem větrným,
pod oblohou v ten čas tak nejjasnější,
tak duchovou, nejvyšší, nejdálnější,
jsi ke mně mluvil vždy tak moudře teskná slova;
kdy z květů Tvých už jen ty nejzvláštnější zbyly,
jen astry barevné, a azalky, a thym,
jen s kořáním, své vonné, svítivé své síly
od zlatě žlutých do pomerančova
měsíčky usměvavé s teskným kouzlem svým.
Zda spatřím Tě kdy v zimy zkrásnění
pod carským hermelinem sněhovým,
kdy při stříbrném, snivém zjasnění
Tvá celá rozloha i se svým stromovím,
smrky i velkou jedlí, břízami a duby, olšemi,
i zasněžená pumpa slámou obalená,
i všechna milá místa, nyní opuštěná,
stoly a lavičky, tak krásně oněmí;
kdy občas jenom temné šumění
ve sněžných vrcholech Tvých stromů táhne tichem Tvým,
co tu tam zašustne to větvemi,
když návěj spadne zvukem stlumeným
neb prškou sesype se na zemi.
Zda spatřím Tě, můj parku, jednou zas,
s tím svátečním a plesným vzhledem Tvým,
v Tvůj nejvíc hlaholný, nejslavnější Tvůj čas,
kdy z polí za zdí Tvou, jakoby z dálné dáli,
vždy větry k Tobě přicházely, vály
s nového jara velkým poselstvím!
Dnes v duchu slyším zas nadšený jejich hlas!
Tam vzadu na kopci v korunách stromů dují,
hukotem slavným tak svůj příchod ohlašují,
a Tebe v požehnaném čase blahověstí slavnou
fanfárou jara hlasně pozdravují –
co ve Tvých keřích, stezkách, jarním vonném vzduchu,
jim už to svítí vstříc tak v teskném, snivém vzruchu!
Jak často, chlapec bláhový, jsem snil,
jak veršem bych Tvou duši zachytil,
s ní duši svou, v tom mocném vcítění,
v němž slaví umělec své s věcmi spojení!
Než marně jsem se pokoušel vždy znova,
bych Tvoji hudbu pěl, Tvé barvy maloval:
Mně z péra stékala vždy jenom hluchá slova,
v nichž plamen lásky mé tak chladně horoval –
přec čím ses obtížněji mně vždy postihnouti dal,
tím víc, ó bratře duše mé, jsem Tebe miloval!
Zda, parku můj, Tě ještě uvidím?
Rok za rokem jde, a má naděje
je málem jen co naděj romantika,
jenž věří v Nemožné a po Vzdáleném vzdychá,
co Skutečnost jen Přítomností je!
Všem, kdož Tě mají dnes, Tě tolik závidím!
Jak plně mohou ti užívat lásky Tvojí!
A přec tak často zas o Tobě nyní sním,
jak o jediné drahé milce svojí,
jež nerada, se smutkem hudebním,
měníc se v znenáhlém, však marném truchlena boji
s Časem, tím vrahem svým,
přec jiným nedá zřít ve vlastní duši svoji!
Můj domove! Mé drahé město rodné!
Ty, v němž co mladý strom jsem chyt’ se kořeny!
Kde jsou dnes všechny krásné ony sny,
jež snil jsem ve zdech Tvých! Jak málo byly plodné!
Dnes, smutný vyhnanec, na loži svém tu hynu,
tak blízký Ti, a přec tak vzdálený!
Na Tvojí půdě strom – než jeho kořeny
ven z Tebe vyťaty pro nepoznanou vinu!

Meter: iambic
U knihy pohádek.
by Adolf Heyduk

Zde před mým zrakem ležíš, kniho stará,
již jako útlý hoch jsem ondy čet’;
mám čísti zas? Mé srdce divně hárá,
hruď chvěje se, zrak plane, hoří ret,
už po tobě má kleslá ruka sáhá;
chce otevřít, a klesá zas a váhá.
Jeť duši mé, jak vstoupiti by měla
po dlouhém strádání v svůj dávný ráj:
hned plápolá, hned jak by kameněla,
hned jak by nový rodil se v ní máj;
vše kvete v ní, jak dechem vesny nivy,
však ne, vždyť dávno nevěřím už v divy.
A přece otvírám ty listy hnědé
a dychtiv čtu: „Byl jednou jeden král,
ten dceru měl –“ Ó dost, mně tak se vede,
jak u vlastního hrobu kdybych stál,
a zase v knihu hlava má se sklání,
leč nelze čísti pro slzy a štkání.
Byl jednou jeden král... Ó znám ty zvěsti
byl jednou jeden šťastný písničkář,
leč není juž, co místo rosy štěstí
žal neúprosný slzy hnal mu v tvář –
dál nelze čísti v oné listů skrejši,
vždyť otevřel jsem právě nejsmutnější!
Zda pohádka či pravda je to čirá?
ji druhdy rád a častokrát jsem čet’,
leč nyní mi to staré srdce svírá,
zrak mlží se a siný chví se ret
a nemůž slovem od pohádky dál,
vždy čte a čte: „Byl jednou jeden král –“

Meter: iambic
- 30 - Al Conde de Villamediana
by Lope de Vega

Al que sobró de buen entendimiento
vino a faltar tan presto su sentido,
y el que en ajenas vidas se ha metido,
la propia le sacó su atrevimiento,
principio fue, no fin de su tormento,
el caso lastimoso que ha tenido,
o por su lengua y mano merecido,
con que aplauso ganó por sentimiento.
Con un tiro fatal más esforzado
una Villamediana destruida
se mira, ¡oh tiempo duro! ¡oh dura suerte!
su fin, sus hechos le han pronosticado;
su vida fue amenaza de su muerte,
y su muerte fue paga de su vida.

Meter: iambic
13.  Ich die Ursach.
by Angelus Silesius

Sag allerliebstes Kind/ bin ichs umb den du weinst?
Ach ja du sihst mich an: ich bins wol den du meinst.

Meter: iambic
Definición de una niña de moda
by Juan Pablo Forner

Yo soy de poca edad, rica y bonita;
tengo lo que suelen llamar salero,
y toco, y canto, y bailo hasta el bolero,
y ando que vuelo con la ropa altita;
si entro en ella, revuelvo una visita,
y más si hay militar o hay extranjero;
voy a tertulia, y hallo peladero;
a paseo, y me llevo la palmita;
soy marcial: hablo y trato con despejo;
a los lindos los traigo en ejercicio,
y dejo y tomo a mi placer cortejo;
visto y peino con gracia y artificio...
Pues ¿qué me falta?... Oyola un tío viejo,
y le dijo gruñendo: «Loca, el juicio.»

Meter: polymetric
Candor
by Julio Flores Roa

Azul azul azul estaba el cielo
El hálito quemaste del estío
comenzaba a dorar el terciopelo
del prado, en donde se remansa el río
A lo lejos, el humo de un bohío,
tal de una novia el intocado velo,
se alza hasta perderse en el vacío
con un ondulante y silencioso vuelo.
De pronto me dijiste: -El amor
                     mío
es puro y blando, así como ese
                     río
que rueda allá sobre el lejano suelo-
y me miraste al terminar, tranquila,
con el alma asomada a tu pupila
Y estaba azul tu alma como el cielo.

Meter: iambic
- LVII -
by Bocangel y Unzueta

Culpa, Celia, tu error y no tu daño;
única te formó naturaleza.
Pues dime, ¿por qué quiere tu belleza
darte segunda con tan nuevo engaño?
No se rompió el espejo, no, y extraño
que eche menos tu vista su entereza;
cristal era no más; agora empieza
a ser espejo desde el desengaño.
Tu retrato en retratos dividido
en una parte muere, en otra alcanza
a merecerte en más copioso empleo.
Aquí queda mi error más advertido,
pues cuando hieres más a mi esperanza
hidra inmortal renace mi deseo.

Meter: iambic
Madrigal
 Auf die vielen krähen in  ‒ ‒
 E. N.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Man fragte mich in einer compagnie:
Warum ist doch so viel geschmeiße hie
Von krähen und von raben?
Ich sagte: weil sie gute nahrung haben/
So lassen sie sich in der menge sehen;
Denn wo viel schinder seyn/
Da gibt es auch viel krähen.

Meter: iambic