PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Rathenau
by Kurt Tucholsky

Du bist doch schon daran gewöhnt!
Du weißt doch, wie das ist, wenn deinen jungen
Deutschnationalen so ein Ding gelungen.
Sie schießen. Karlchen Helfferich, der höhnt.
Das ist seit Jahren deine Politik –
Du Republik!
Du hast doch darin Übung, junge Frau!
Glatt gehn dir von der Hand die Totenfeiern.
Proteste gellen. Nekrologe leiern.
Und hinterher bist du genau so schlau.
Wie lange siehst du Helfferich noch zu?
Derselbe, der aus Moskau, als man putschte,
mit vollen Hosen in die Heimat rutschte,
hat jetzt den zweiten Menschen ungerochen
ins Grab gehetzt, geflucht, gesprochen.
Und während eine alte Mutter bebt,
sitzt das im Parlament.
Und lebt.
Das war doch nicht das erste Mal!
Du hörst die Bonzen der Partein
im Reichstag und im Landtag schrein:
»so geht das nicht mehr weiter! Ein Skandal!«
War es das letzte Mal?
Steh einmal auf! Schlag mit der Faust darein!
Schlaf nicht nach vierzehn Tagen wieder ein!
Heraus mit deinem Monarchistenrichter,
mit Offizieren – und mit dem Gelichter,
das von dir lebt, und das dich sabotiert,
an deine Häuser Hakenkreuze schmiert.
Schlag du in Stücke die Geheimverbände!
Bind Ludendorff und Escherich die Hände!
Laß dich nicht von der Reichswehr höhnen!
Sie muß sich an die Republik gewöhnen.
Schlag zu! Schlag zu! Pack sie gehörig an!
Sie kneifen alle. Denn da ist kein Mann.
Da sind nur Heckenschützen. Pack sie fest –
dein Haus verbrennt, wenn dus jetzt glimmen läßt.
Zerreiß die Paragraphenschlingen.
Fall nicht darein. Es muß gelingen!
Vier Jahre Mord – das sind, weiß Gott, genug.
Du stehst vor deinem letzten Atemzug.
Zeig, was du bist. Halt mit dir selbst Gericht.
Stirb oder kämpfe!
Drittes gibt es nicht.

Meter: iambic
1L: Kann Dich ein sehnendes Herz, ein weinendes Auge noch rühren,
by Luise Hensel

Kann Dich ein sehnendes Herz, ein weinendes Auge noch rühren,
Lebt noch mein Bildniß in Dir, ach! so erbarme Dich mein!
Komm und befreie das Herz, dem Du Dich einst gnädig erzeigtest,
Komm und erfreue das Aug', das Dich verwundete einst.
Siehe, der Frühling ist da; es blühet die liebliche Schlehe
Und in den Wäldern erschallt längst schon der Nachtigall Lied.
Unsere Maien sind grün – mich labt nicht ihr freundliches Grünen.
Duftende Veilchen erblüh'n, aber nicht freut mich ihr Duft. –
Einsam verbirgt sich die Taub' im dunkelen, wilden Gehölze,
Ruft durch die Stille des Hains, aber es schweiget der Hain.
Klage, du Arme, mir nur, du findest in mir die Gesellin:
Einsam und sehnend bist du, einsam und sehnend bin ich.
Siehe, ich weiß deinen Schmerz: der Liebste, den du dir erkoren,
Flog in die Ferne dahin, ließ dich Betrübte zurück.
Ach! auch der Einzige mein, den früh meine Seele erwählet,
Floh durch die Wolken hinauf, ließ mich Einsame zurück
Schwester, nun höre den Rath, den heut meine Seele ersonnen:
Fortan bewohnen nun Zwei liebend und sehnend den Hain,
Girren und klagen vereint und rufen den süßesten Namen,
Bis sich der Flügelein Paar stärker den Schultern enthebt.
Dann, o der Wonne! dann trägt uns über den Mond das Gefieder –
Dann, o der Wonne! dann wird Liebe mit Liebe vereint.
Ach, und das freudlose Heut – wir wollen es duldend ertragen,
Sind wir doch morgen schon Ihm selig dort oben geeint.

Meter: polymetric
Nostrae Carolo-Ferdinandeae.*)
by František Jaroslav Rypáček

Dnes plesať chcem’; vždyť Austrie nám vrací
chrám české vědy, který zbudoval
národu svému, synům zemí českých,
král Otec vlasti, Karel Jediný.
Dnes plesať chcem’; vždyť po právu a pravdě
dědictví dávné dostáváme zpět.
Po dlouhém boji vchází jazyk český
do starých síní slavných českých Mus,
ne s bázní chabou, ale smělým krokem,
s radostným chvěním, s plným hlaholem
jak slavný vítěz, triumfyli slaví,
jak mladý fénix, vzletlý z popele.
Dnes Austrie se sklání ku Čechii
s mateřskou láskou jako k dceři své,
by Spravedlnosť na trůn postavila,
by dokázala, že jen rovným právem
chce stále mířiť svoje národy. –
Dnes jásej s námi, Moravěnko švarná,
kdy starší sestře vrácen stkvělý dar!
Jásejte s námi, četní národové,
jež mocným křídlem chrání Austrie,
ať svorný ples se line od Adrie
až k strmým chlumům Krkonošských hor,
ať jedna radosť letí od Šumavy
až k šedým Alpům do tyrolských skal,
ať jedna hymna hlaholem se nese
po celé velké vlasti Habsburské,
jak zřejmý výraz uznalého přání,
jak výron jarý z ňader nadšených,
by alma mater v Libušině městě
ku zdaru kvetla svému národu,
ku štěstí rostla vlastem našim českým,
ku slávě byla celé Austrie,
ku blahu žila slovanskému kmenu
po všechny věky věků budoucích! –
Ó vítejte nám všichni, kdo jste přišli
k slavnosti vzácné, kterou národ náš
staletí mnohá čekal s touhou vroucí,
a víru jeho zplnil dobrý král!
Nechť pravým blahem ples náš naplní se,
nechť plným proudem radosť rozvlní se,
nechť klesnou pouta staletého bolu,
když národ došel severního polu
svých vroucích tužeb; má svou mater almu,
národním snahám základ, štít a palmu!
Kéž alma naše žije, roste, zkvétá
po všecky věky do skonání světa,
kéž pravé, vzácné plody rozvíjí
Čechii na zdar, k slávě Austrii!!

Meter: iambic
POUSTEVNICTVÍ
by Jan Opolský

Hvozd práchnivý a hluchý, jenž osídlen je duchy
a ztemněn tuchami,
jak ve hrob chodce kryje a šumné symfonie
ho uspí, omámí.
Stem ruk se po něm vzpáží, jej tichem k zemi sráží
a děsem ohromí,
duch pokořen je cele, neb vnitřní nepřátelé
jsou vkleti ve stromy,
tůň času tlí zde němá, vztah k přítomnosti nemá,
bez zřejmé proměny
sny rozkvetlé a touhy jsou dým jen pouhopouhý
v tmy černé ztracený.
Nic ticha neporuší, je prázdno v lidské duši,
toť kobka bez echa,
duch, padna v marném boji, vše z minulosti svojí
v plen tichu zanechá.
A lidský život celý, v němž zahořet jsme chtěli,
jak sirý byl by rov,
jak bezvodá je studně, jež zeje v prázdno bludně,
jak tryzna beze slov.
Smrt s černých větví kane, kmit věčnosti se stane,
je pozřen den i čas,
zde dlouhé doby plynou, tma zívá nad vteřinou,
když mine – zas – a zas.
Hvozd kontemplaci živí co plamen zádumčivý,
jenž sžíhá žití květ,
jenž mládí barev zbaví a spálí vavřín slávy,
tvé dílo naposled.
Vše zapomeneš v světě. Nic více nepohne tě
na upomínce tkvět,
ret pokušení sladký tě nepřivolá zpátky
v stav uplynulý zpět.

Meter: iambic
- CXV -
by Gutierre de Cetina

Sigue su curso el sol ya destinado,
y de su Hacedor tal orden lleva
que ni por ir más alto o bajo mueva,
ni se aparte ni deje el hilo usado.
Podrá la oscuridad de algún nublado,
noche, luna o eclipse, o cosa nueva,
hacer que no dé luz, no que remueva
el paso del camino acostumbrado.
Así sigue, señora, el alma mía
el camino que Amor quiso hacerme,
dando a mi voluntad fuerza el destino.
Bien podéis vos turbar mi fantasía,
privarme de la luz y oscurecerme,
mas no apartarme ya de este camino.

Meter: iambic
La fuente de Ojozarco
by José Joaquín Pesado

Sonora, limpia, transparente, ondosa,
naces de antiguo bosque, ¡oh sacra fuente!
En tus orillas canta dulcemente
el ave enamorada y querellosa
Ora en el limpio azul, ora en
                  la rosa
que ciñen el raudal de tu corriente,
se asientan y se mecen blandamente
la abeja y la galana mariposa
Bien te conoce Amor por tus señales,
gloria de las pintadas praderías,
hechizo de pastoras y zagales.
Mas, ¿qué son para mí tus alegrías?
¿Que tus claros y tersos manantiales,
si sólo has de llevar lágrimas mías?

Meter: iambic
La bandera española
by Manuel del Palacio

De rojo y amarillo está partida;
dice el rojo del pueblo la fiereza;
el amarillo copia la riqueza
con que su fértil suelo nos convida.
Plegada alguna vez, jamás rendida,
ningún borrón consiente su pureza
y aun al mirarla doblan la cabeza
los que a su sombra fiel hallan cabida
Si hoy, como en otra edad, el
                  mundo entero
leyes no dicta desde polo a polo
ni el sol la manda su fulgor primero,
cuando con vil traición a torpe dolo
pisarla intente audaz el extranjero,
¡Teñida la veréis de un color solo!

Meter: iambic
HROB MLADÉ PĚVKYNĚ.
by Václav Věnceslav Ráb

Tu, kde v jivách chládek věje,
Bledolící luna své
Jemnolesklé stříbro leje,
K sladkým vzdechům duši zve;
Tu, kde v tichém, svatém stínu
Letných osik bujní mech:
Pochovali ondy Línu,
Skvělou hvězdu dívek všech!
Skromná fialinka krásí
Lůžko její tichounké,
Vůkol vínek sedmikrásy
Vůně dýše libounké;
Růže jará na něj kloní
Porošené větvinky,
Každým jitrem naň se roní
Věrných družek slzinky.
Svadla v prvním uzardění,
Jako vedrem skleslý květ,
Krátké bylo její snění,
V něž ji ukolébal svět;
Žilať jako holubinka,
Jižto tichý zrodil háj,
Modrá skvěla se očinka,
V srdci klidný kvetl ráj.
Svíží kaštanové vlásky
Po šíji se vinuly,
Ctnosti zarděním i lásky
Líce veždy kynuly;
Outlou české milostenky
Prsy svými zkájely,
Umky vlastenské dívenky
Srdéčko opájely.
Harfy její žalopění
Temný háj jen slýchával,
Měsíc s hůry v smutném zření
Na pěvkyni vzhlídával;
K zpěvům dívku povzbudíval
Slavík, v křoví hustém skryt,
Žalně klokotem svým vlíval
Do prsou jí něžný cit.
Nyní rovec její chladí
Hustolisté vrbiny,
Růže, jenž se květnem mladí,
Kryje lůžko dívčiny;
V tichém, veleblahém spánku
Klidně tady spočívá,
Duch se její v zorním stánku
Hvězdověnci odívá.
Zří tam pěvce již z Voklýzu,
An se Lauře beře vstříc;
Líbá zbožnou Heloizu,
Kteráž tam nestýská víc;
Zproštěna všech bolů vřelých
Mitilénská pěvkyně
Vítá družku v hájích skvělých,
Ve záhvězdné krajině.
A hle! když se jaro jeví,
Růže zavání i bez:
Slýchá poutník libozpěvy,
Jako dálných zborů ples;
Jako v kvítí větřík hravý,
Zvučí tento rajský zpěv,
Přepodivně duši baví,
Lítým vášním krotě krev.

Meter: trochaic
The Chambered Nautilus
by Oliver Wendell Holmes Sr.

This is the ship of pearl, which, poets feign,
 Sails the unshadowed main,—
 The venturous bark that flings
On the sweet summer wind its purpled wings
In gulfs enchanted, where the Siren sings,
 And coral reefs lie bare,
Where the cold sea-maids rise to sun their streaming hair.

Its webs of living gauze no more unfurl;
 Wrecked is the ship of pearl!
 And every chambered cell,
Where its dim dreaming life was wont to dwell,
As the frail tenant shaped his growing shell,
 Before thee lies revealed,—
Its irised ceiling rent, its sunless crypt unsealed!

Year after year beheld the silent toil
 That spread his lustrous coil;
 Still, as the spiral grew,
He left the past year’s dwelling for the new,
Stole with soft step its shining archway through,
 Built up its idle door,
Stretched in his last-found home, and knew the old no more.

Thanks for the heavenly message brought by thee,
 Child of the wandering sea,
 Cast from her lap, forlorn!
From thy dead lips a clearer note is born
Than ever Triton blew from wreathèd horn!
 While on mine ear it rings,
Through the deep caves of thought I hear a voice that sings:—

Build thee more stately mansions, O my soul,
 As the swift seasons roll!
 Leave thy low-vaulted past!
Let each new temple, nobler than the last,
Shut thee from heaven with a dome more vast,
 Till thou at length art free,
Leaving thine outgrown shell by life’s unresting sea!

Meter: iambic
19. Der größte Narr
by Angelus Silesius

Du schlägst ums Zeitliche das Ewig in den Wind;
Richt, ob die Welt auch wohl ein größern Narren findt?

Meter: iambic
3. Der Gärtner und der Schmetterling
by Abraham Gotthelf Kästner

Ach gönne mir das Glück, mein Leben frey zu enden!
So bat ein Schmetterling in seines Fängers Händen,
Noch wenig Tage sind zum Fliegen mir erlaubt,
Was hilft die Grausamkeit, die mir auch diese raubt?
Du weißt, der Blumen Schmuck wird nicht durch mich versehret,
Ein unvermißter Saft ist alles, was mich nähret.
Dein Flehen bringt mich nicht zu unbedachter Huld,
Sagt ihm der Gärtner drauf, stirb jetzt für alte Schuld;
Wollt' ich der Raupe That dem Schmetterling vergeben,
So wird sie hundertfach in deinen Jungen leben.
Auch bey der Bessrung Schein befiehlt des Bösen Tod
Das Uebel, das er that, und mehr noch, das er droht.

Meter: iambic
7. Arbeit
by Ludwig Tieck

Vorwärts wandeln, wiederkehren,
Und das Rohe neu gestalten,
Ordnung in Verwirrung schalten,
Wird auf Erden immer währen.
Was gewesen, kommt auch wieder,
Zukunft ist dereinst vergangen,
Sterben muß jedwed' Verlangen,
Und die Erde zieht uns nieder.
Menschen, Element, Naturen
Stehn zum Kampfe stets gerüstet,
Alles schreckt und lockt; uns lüstet
Wandeln auf der Erde Spuren.
Jeder weiß, wie es gewesen,
Wenn er Gegenwart beachtet;
Wer sich selber recht betrachtet,
Kann die ganze Erde lesen.
Wie der Streit sich selbst versöhnet,
Friede wird aus Krieg erzeuget,
Wie der Regen hebt und beuget,
So die Erde wird verschönet.
Alle Mühe rennt zum Ziele,
Zum Genusse wird das Streben:
Also zieht Arbeit und Leben
In der Erde wild Gewühle.

Meter: trochaic
A una pordiosera
by José Jacinto Milanés

¿Es girar tu destino, como gira
el vago insecto entre el charcal y el lodo,
pobre mujer, y con doliente modo
mirar a la ciudad, que no te mira?
La compasión profunda que me inspira
esa orfandad, que siento y que no apodo,
quisiera yo, para cumplir con todo,
dársela al son de mi tronchada lira
¡Oh! vuelva a ti los compasivos
                     ojos
aquel buen corazón, que a ti se
                     hermane
y abra a tus tristes lágrimas el seno
Que también eres tú flor entre abrojos,
sol que nube no habrá que le profane,
perla gentil que se escondió en el cieno.

Meter: polymetric
- III - A San Pedro, en una borrasca viniendo de Roma
by Francisco de Medrano

Pescador soberano, en cuyas redes
los mayores monarcas han estado
dichosamente presos, y cambiado
en gloria sus prisiones, y en mercedes;
tú, que abrir y cerrar el cielo puedes
con poderosa llave a tu ganado,
y alcázar en la tierra has alcanzado
con columnas de pórtico y paredes,
los ojos vuelve al mar enfurecido;
y pues tal vez osó mojar tu planta
aun siendo hollado de tu fe animosa.
Su hinchazón rompe, acalla su ruido,
y enseñado discípulo, levanta
mi fe y mis pies con mano poderosa.

Meter: polymetric
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Lekníny se zavírají,
ocún v lukách vlhkých sní,
kdo jsou staří – vzpomínají,
na dny krásné, poslední!
Potrhané pavučiny
léta babího v kraj dál
žene vichr v tmu a stíny,
smutně lkaje z němých skal.
Srdce! Zakotvi se chvilku
v této době rozluky;
z posledního léta trylku,
z kvítku skalní opuky.
Vzpomínky si ukryj v duši!
Jen se jednou pousmát!
Nebude ti jako hruši
v šíré pláni štkát a lkát!

Meter: trochaic
VIII. Náhrada.
by František Serafínský Procházka

Na políčku pšenka chudá,
padla na ni, padla ruda.
Políčko je kamenité,
má panenko, vy to víte.
A tak boží požehnání
jest jen v našem milování.

Meter: trochaic
61.
by Friedrich Rückert

Da wo das rechte Werk kam an den rechten Mann,
Kommt einer weit, so weit ein Mensch nur kommen kann.

Meter: iambic
Procura advertir la loca opinión de las piedras preciosas
by Quevedo

Si el mundo amaneciera cuerdo un día,
pobres anochecieran los plateros,
que las guijas nos venden por luceros
y, en migajas de luz, jigote al día.
La vidriosa y breve hipocresía
del Oriente nos truecan a dineros;
conócelos, Licino, por pedreros,
pues el caudal los siente artillería.
Si la verdad los cuenta, son muy pocos
los cuerdos que en la Corte no se estragan,
si ardiente el diamantón los hace cocos.
Advierte cuerdo, si a tu bolsa amagan,
que hay locos que echan cantos, y otros locos
que recogen los cantos y los pagan.

Meter: polymetric
Vor Sonnenaufgang
by Max Dauthendey

Bewegte Welt der Berge
Auf Wolken hingebaut!
Das Frühlicht, das erregte,
Nur schmal zum Tale schaut,
Darin die Nacht noch blaut.
Die Wolkenschar zuerst erwacht.
Der Himmel klingt von Geistern laut,
Und ihre Stimme durch die Täler lacht,
Die jedem Klumpen Berg das Herz auftaut.

Meter: iambic
Vesperal
by Carlos Póo Urbach

El sol envuelve su caldeado escudo
en sudario de brumas irisadas,
cual la púdica virgen el desnudo
turgente busto en sedas sonrosadas;
rasga trémulo el aire el eco
                     agudo
que lanzan los alciones en bandadas:
quiebra en negro arrecife el mar sañudo
sus eréctiles ondas argentadas
Como un ópalo níveo en ocre raso,
mancha con su blancura del ocaso
la ensangrentada clámide, alba vela;
pájaro de plumaje marfileño
finge, que a las comarcas del Ensueño
por encendidos firmamentos vuela

Meter: iambic
GAITA GALAICA
by Rubén Darío

Gaita galaica, sabes cantar
lo que profundo y dulce nos es.
Dices de amor, y dices después
de un amargor como el de la mar.
Canta. Es el tiempo. Haremos danzar
al fino verso de rítmicos pies.
Ya nos lo dijo el Eclesiastés:
tiempo hay de todo: hay tiempo de amar,
tiempo de ganar, tiempo de perder,
tiempo de plantar, tiempo de coger,
tiempo de llorar, tiempo de reír,
tiempo de rasgar, tiempo de coser,
tiempo de esparcir y de recoger,
tiempo de nacer, tiempo de morir.

Meter: polymetric
Para servir de epitafio a la sepultura del general
by Cristóbal de Beña

Mortal, que pisas la dichosa tierra,
donde yacen de CRAWFURD los despojos,
al tiempo que pasó torna los ojos,
verás los hechos que su tumba encierra.
Cuando en España la espantosa guerra
vistió de luto sus pendones rojos,
y un fiero usurpador trocó en abrojos
la mies dorada de su opima tierra;
CRAWFORD, ansioso de eternal memoria,
supo vengarla, hasta que en lid reñida
la misma brecha que trepó con gloria
le vio caer con una y otra herida,
que dio al inglés la palma de victoria
y al castellano libertad y vida.

Meter: iambic
MÁM RADOST...
by Karel Sokor

Mám radost ze sebe,
jsem starý chlap
a pustých smyslů
a souchotinář.
Můj východ slunce
byl již západem,
na suchých snětích viselo mé mládí
jak žebrák – sebevrah.
To byla dlouhá noc
a plná šlehů, hromů,
tmy válely se deštěm
a vichr prskal v okna.
V tom náhle tvrdá pěst’
mi v lebku ťala – –
„mládí mé“... jsem křikl...
krev řinula se z úst...

Meter: iambic
Das letzte Glas
by Friedrich Hebbel

Das letzte Glas! Wer mag es denken!
Und dennoch muß ein letztes sein!
Mich drängt's, es hastig einzuschenken,
Fällt auch die Thräne mit hinein.
Stoß an! Du stießest gar zu heftig!
In tausend Scherben liegt das Glas.
Ein neues bringt mir schon geschäftig
Der Kellner; nochmals füll' ich das.
Das letzte Glas! Wer mag es schauen!
Und dennoch muß ein letztes sein!
Du ziehst nun bald in ferne Gauen:
Denkst du im fremden Land noch mein?
Stoß an! Ich zitt're gar zu heftig!
In tausend Scherben liegt das Glas.
Ein neues bringt mir schon geschäftig
Der Kellner; nochmals füll' ich das.
Das letzte Glas! Wer mag es trinken!
Und dennoch muß ein letztes sein!
Dir werden neue Freunde winken,
Ich aber bleib' hier ganz allein!
Stoß an! Zu Boden werf' ich's heftig!
Warum schon jetzt das letzte Glas!
Ein neues bringt mir schon geschäftig
Der Kellner; nochmals füll' ich das.
Das letzte Glas! Wir lassen's stehen!
Versiegle und verschließ den Wein!
Wenn wir dereinst uns wieder sehen,
So soll es unser erstes sein!
Komm, an den Mund press' ich dich heftig,
Als wärst du selbst mein letztes Glas!
Was wir uns sind, das fühl' ich kräftig,
Jetzt geh mit Gott! Wir bleiben das!

Meter: iambic
Kolovrátkář.
by Josef Ježek

Zatancuj si chaso líná
podle mého kolovrátku;
s písněmi až v konci budu,
zahraju zas od počátku.
Já jsem dobrý kolovrátkář
a čest dělám svému cechu,
který celým světem vládne,
nepouště jej ku oddechu.
Svět je velký kolovrátek,
klikou točí velcí páni;
ať to vrčí, ať to piští,
oni točí bez ustání.
Nezemdlí jim nikdy ruka,
a když dál to nejde více,
– dokud nástroj nezdrchá se,
počnou točit z repetice.
A z těch, co tu hudbu slyší,
mnohý podle taktu skáče, –
ten se potutelně směje,
onen zase chuďas pláče.

Meter: trochaic
PŘED OBRAZEM MADONNY.
by Jaroslav Vrchlický

Čí štětec stopen v lesklé barvy duhy
zde vykouzlil ten obličej tak drahý?
Snad umělce duch vzlet’ nad zemské luhy
a ponořený v krásy věčné zdroje
zde nastínil ty nebes vábné tahy,
ten mír andělský, tužbu bez úkoje
i věčné lásky úsměv sladkoblahý!
Vlas bohatý na skráně hustě splývá
i dál přes jemný ovál obličeje,
lazurné oko k nebesům se dívá,
hned ohněm plá a hned se něhou skvěje.
Labutí šije v mírném hlavy sklonu
zdá chvěti se – snad touhou objímání –
a z jemných tahů harmonie tónů
v čarovné hudbě v duši mou se sklání.
O bože, bože, zda to může býti,
by člověk mohl božství v obraz vlíti?!
Však ač je krásný tento obraz svatý,
přec v mysli mistra nikdy nepostihnul
ideal jeho nikým nepojatý!
Ó kdyby stál přede mnou náhle živý,
kterak se duší básníkovou mihnul,
tak jemný, krásný a tak čarotklivý!
Neb tak jsme lidé – co nám draho, svato,
to nad nebesa v lásce vynášíme,
a lásku, jež nám v hloubi ňader dříme,
hned obléváme šumným rouchem tónů,
hned barvou vznesem’ nad šarlat a zlato.
A tak i malíř v šťastné chvíli onu,
jež v říši lásky život jeho svedla,
mistrným štětcem změnil na Madonnu.
Však při sám bůh – ve prach by kleslo dláto
a málomocné verše básníkovy
by zmlkly studem, úžasem a žalem,
kdyby tak živa stanula zde náhle,
jež tváře této byla ideálem.
Ó krásy této moře neobsáhlé,
ten souzvuk míru, tahy andělovy,
ni verš, ni tón, ni barva nevysloví!
Já znal jsem jednu – ve všech změnách žití
tkví její obraz duše ve hluboku,
a je-li láska – to jest v jejím oku,
a je-li radosť – z jejích tahů svítí,
a je-li blaho – dýše z jejích retů,
a nadšení když tvého slábne příval,
jen v loktech těch nabudeš síly k vzletu.
A je-li víra, s toho čela září,
tak velebně, v nebeském roztoužení,
a v ráj-li věříš, plane v této tváři.
A čím dál nyní v bolném zamyšlení
bych v krásy toho obrazu se díval,
tím krásnější a krásnější mi plane
obraz té duše drahé, milované,
z těch krásných dob, pokud jsem šťastným býval...
Ó čarovná ty dívko na obraze!
jen obracuj ty jasné zřítelnice
výš k nebesům! – mé lásky není více
i blaha mého strhány jsou hráze.
Bouř života mi všechny květy sklála,
tys nejdražší, tys byla poslední,
teď hrobu tma mé smysly obetkala,
a darmo ptáš se, kdy se rozední!
V Madonnu tebe zbožný mistr změnil,
bys vírou jeho rány konejšila –
však pohár žalů mých se mocně zpěnil
a vášeň moje dlouho dřímající
mi v choré srdce všecky jedy vlila.
Ó kéž by – mluvte ústa moje smělá –
se tahy tváře, blahý úsměv lící
zaměnit chtěly smrti na anděla!
Pak vyprosil bych polibek si jeden,
ten poslední, tak významný a dlouhý,
v něj vydechnul bych lásky svojí éden,
v něj peklo svojí rozvášněné touhy.
Však darmo volám – bůh ví, kde dlíš v dáli...
kolem mne noc... mé květy oprchaly –
jak miloval bych! tys jen obraz pouhý!

Meter: iambic
Der eifersüchtige Jäger
by Hermann Löns

Ein Jäger und das bin ich,
Mein Kleid und das ist grün;
Eh daß die Sonne scheinet,
Muß ich zu Holze ziehn.
Eh daß die Sonne scheinet,
Vor Tau und auch vor Tag;
Es schlafen alle Leute,
Mein Schatz und der ist wach.
Mein Schatz der steht am Fenster
In seinem Hemdelein;
Mit seinen weißen Händen
Da winkt er mir herein.
Hinein kann ich nicht kommen,
Ich gehe auf die Pirsch;
Zu Holze muß ich ziehen,
Da steht ein guter Hirsch.
Und mußt du ziehn zu Holze
Und lassen mich allein,
So soll ein andrer schlafen
Bei mir im Kämmerlein.
Und schläft bei dir ein andrer,
Ich habe Kraut und Lot;
Und küßt er dich des Abends,
So ist er morgens tot.

Meter: iambic
- XXIII -
by Argensola

¿Con qué entrañas, de piedad desnudas,
niño impaciente del sosiego ajeno,
las flechas inficionas de veneno,
y cuerda infatigable al arco anudas,
si el blanco he sido de las más agudas,
y ando de sabias experiencias lleno,
desde que, herido en limpia edad, del seno
inexperto vertí lágrimas rudas?
Precia más que tus jaras descorteses
tantos ejemplos de mi fe, y no quieras
que la altivez de Cintia las derribe.
¿Así destruyes lo que amar debieras?
¿Qué agricultor las hoces apercibe,
resuelto de pegar fuego a sus mieses?

Meter: iambic