PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
V TROSKÁCH ŽIVOTA
by Josef Kuchař

Zasněžené do krajinky,
večera již halí stín,
hledím oknem ze své síňky
jako pavouk z pavučin.
Na oknech mráz květy přede –
plno snů v své hlavě tkám;
člověka kam život svede,
v mysli tiše přemítám.
Ve náruči otci, matce
pohádkou kdys zdál se svět;
snil jsem v něm tak šťastně, sladce,
rajskou hudbu slyšel znět.
Zlaté stavěl jsem si hrady,
sáhaly až ku hvězdám;
nevídané krásné sady
zvaly k rozkoši a hrám.
Snahám svým a snům a vznětům
vysoký jsem kladl cíl:
přiblížit se krásy světům –
hvězdu štěstí za podíl.
Ach, jak zvolna v hrob se kladly
mrazným žití dotekem
všecky bujné sny a spadly
s hvězdné výše v temnou zem!
Po všech vznětech na vždy veta:
nenadál se srdce tluk,
všecky že se krásy světa
změní v moře trpkých muk.
Všecko bohatství mé duše,
luzné jeho obrazy,
světa klam a zášť že hluše
svojí kletbou zamrazí.
V srdci mém, že bolem zrytém,
zvolna zhyne krásy květ,
a svým hrubým, tvrdým citem
závist zdusí každý vznět.
Ve hrozném že hoře trudu
syna musím v hrob též klást,
v konec dráhy své že budu
hladovět, se zimou třást.
Místo lásky, povzbuzení,
zoufalstvím že budu hnán
v noc, z níž není rozednění –
bědou žití ušlapán...
V moři žití bouř se vzdula,
všecko jsem jí hodil v plen;
z hrdé lodi, v svět jež plula,
zachraňuji trosky jen.

Meter: trochaic
DĚTSKÁ POHÁDKA O OSUDU. (II.)
by Vojtěch Martínek

A k nám jen blíží se
kryt šalebnou vždy maskou,
dnes zvem’ ji nadějí
a zítra vznětem, láskou,
dnes radost slibuje,
květ bílý v zemích nových,
jas v čistých pohledech
zřítelnic čekankových,
a zítra mámivá
zas maska s lící spadne,
a zříme úšklebek
v bezmasé tváři chladné,
a ve sluch vřeže se
a zamrazí tě vždycky
výsměšné písničky
text suše ironický.
Nač spít se fantomem,
jímž sami sebe klamem?
Nač obraz chatrný
krýt pozlaceným rámem?
Jen stát v tom přívalu,
mít srdce zkamenělé!
Ať mraky nad hlavou
jdou hrozivé a stmělé!
Ožehlé kmeny v sled
zlomeny k zemi lehnou,
a stromy pružné jen
zbaběle hlavy sehnou.
Ten temný, němý vzdor
je těch, kdož podléhají,
však kteří neprosí
a chmury v čele mají.
Když klesnout – bez chvění,
čelem a v přední frontě,
a v sled se rozhlédnout
v dál po všem horizontě!

Meter: iambic
Progreso
by Fermín Requena Díaz

¡Paso! dice su voz fuerte y vibrante,
y el eco melodioso allá retumba,
en el místico arrobo de la tumba
y en el mundo que bulle discordante.
¡Paso! dice, incansable caminante,
y con la furia de huracán que zumba,
arrastra las maldades a ultratumba,
enarbolando la verdad triunfante.
Coge del bien la germinal semilla,
y tras su verde y celestial aurora
la estrella del amor, fulgente brilla:
Dando su resplandor a toda hora,
siendo faro de mares en la orilla,
y en la tierra voraz locomotora.

Meter: polymetric
To -
by Sarah Helen Whitman

Vainly my heart had with thy sorceries striven:
It had no refuge from thy love,—no Heaven
But in thy fatal presence;—from afar
It owned thy power and trembled like a star
O’erfraught with light and splendor. Could I deem
How dark a shadow should obscure its beam?—
Could I believe that pain could ever dwell
Where thy bright presence cast its blissful spell?
Thou wert my proud palladium;—could I fear
The avenging Destinies when thou wert near?—
Thou wert my Destiny;—thy song, thy fame,
The wild enchantments clustering round thy name,
Were my soul’s heritage, its royal dower;
Its glory and its kingdom and its power!

Meter: iambic
- II - Al peregrino
by Pedro Soto de Rojas

¿Dónde vuelas, soberbio pensamiento?
Ícaro mozo, mi consejo espera:
mira que al polvo humilde y blanda cera
ni el sol perdona, ni respeta el viento.
Fénix es sol, y su divino aliento
la procelosa de Aquilón esfera;
de cera y polvo tu porción ligera;
teme, vuelve a la tierra, que es tu asiento.
Pero sube, camina, no repares,
rompa tu fuerza los contrarios vientos
hasta ver de tu sol su luz a solas;
que, si muerto cual Ícaro bajares,
nombre darás al mar de mis tormentos
y eterno vivirás entre sus olas.

Meter: polymetric
Soneto
by Francisco de Terrazas

¡Ay basas de marfil, vivo edificio
obrado del artífice del cielo,
columnas de alabastro que en el
                     suelo
nos dais del bien supremo claro indicio!
¡Hermosos capiteles y artificio
del arco que aun de mí me pone celo!
¡Altar donde el tirano dios mozuelo
hiciera de sí mismo sacrificio!
¡Ay puerta de la gloria de Cupido,
y guarda de la flor más estimada
de cuantas en el mundo son ni han sido!,
sepamos hasta cuándo estáis cerrada,
y el cristalino cielo es defendido
a quien jamás gustó fruta vedada

Meter: iambic
Desconfianza
by José María Heredia

Mira, mi bien, ¡cuán mustia y desecada
del sol al resplandor está la
                     rosa
que en tu seno tan fresca y olorosa
pusiera ayer mi mano enamorada!
Dentro de pocas horas será nada
No se hallará en la tierra
                  alguna cosa
que a mudanza feliz o dolorosa
no se encuentre sujeta y obligada
Sigue a las tempestades la bonanza;
siguen al gozo el tedio y la tristeza
Perdóname si tengo desconfianza
de que duren tu amor y tu terneza:
cuando hay en todo el mundo tal mudanza,
¿sólo en tu corazón habrá firmeza?

Meter: polymetric
POLSCE.
by Jan Spáčil Žeranovský

V dny, v kterých slyším šedé žalmy pěti,
z nichž hoře nekonečné dští mi v duši,
bouř svatá pašijí mi v nitro buší,
jak mohu, Polsko, Tebe nevzpomněti?
Jak nezřít slzy ve zracích Tvých dětí,
jich ruce sepiaté, jež řetěz kruší,
jak neslyšet jich hlas, jenž v děsné hluši
Tvých bratří srdcem nejvíc musí chvěti?
Ač trpký los byl souzen mému lidu,
jenž k Tobě patří sám se v smutku noře,
přec žaly Tvoje větší zřím i bídu.
A víc než kdy dnes slovy písma vzhoře
zřím v Tobě volat Krista v žalném klidu:
„Ó, vizte, zda jak mé jest vaše hoře?“

Meter: iambic
Soneto
by Jerónimo Cáncer y Velasco

Dulcísima tormenta del sosiego,
enigma de los ojos ignorado,
norte sin luz, que sigo derrotado,
tomando las alturas por el fuego.
Pues te permites a la voz, y al ruego,
desemboza el misterio venerado:
sin la duda mi amor es ya cuidado,
y sin la sombra vivirá más ciego.
Mas no, no se descifre tu belleza,
beba el veneno yo por los oídos
en esta inquieta procelosa calma.
Y aspire a ser eterna mi firmeza,
que amor que se engendró sin los sentidos,
ha de nacer muy parecido al alma.

Meter: iambic
Jitro na vsi.
by Alois Škampa

Jak sněžný povlak s mlhovými kraji
dech noční páry po krajině leží,
však nad ní kdes už jitrem zaznívají
skřivánků trilky veselé a svěží,
a zvolna kol se objevují v šeře
pod krovy chalup okna, zdi a dvéře,
šik jasanů a bílá za ním fara
i prostřed návsi černá lípa stará.
Kříž na kostelní zaleskl se báni
a od východu okna rdí se zlatem,
a kraj se dní a mha se trhá s chvatem,
a život s nebe do polí a strání
terč slunce hází, vypluv na obzoru
nad vlny hor i pásma temných borů,
jež dopol ještě pohrouženy v spánku
svůj modrý závoj mísí do červánků.
Chlad rozvanut je v čistém jitra vzduchu,
jenž prvým šumem zdouvá lesy k ruchu
a nade ploty snětmi hruší kývá.
Kdes na záspi už bdělý hoch si zpívá,
a jedva tichne dumka jeho krátká,
již u statků se otvírají vrátka,
a jako vichr – v náhlém probuzení
kol vře a hlučí bujná vřava denní.
Z panského dvora, těsně při silnici
proniklo náhle kuropění hlučné;
zde v stáji kůň se ozval řehtající,
tam z chlévu kravka chtivá pastvy tučné,
a po návsi juž bravu celé tlupy
s bekotem hlasným do stáda se kupí,
jež mocný hafan přímo v cestu shání,
jak ovčák starý velí mu a hvízdá.
V tom najednou – jak hromu přerývání
se z dálky dala ostrá slyšet jízda...
Vůz rachotí a blíží se – jen chvíle –
a víska uzří neznámého hostě!
Již oře znát je na silnici bílé,
již kola drnčí po dřevěném mostě,
a zahalena v šedý závoj prachu
teď tryskem do vsi – ranní pošta vjela!
A trubka zní, a stádo plno strachu
se rozbíhá – a v náhlou vřavu onu
jak bouře padá slavný hlahol zvonu,
jenž na mši Páně volá do kostela...

Meter: iambic
BUĎ POZDRAVENA VODA LÉČIVÁ...
by Stanislav Kostka Neumann

Buď pozdravena voda léčivá,
střežená krasavicí historickou,
jež jako oáza se na nás usmívá
i přírodou, i moderností lidskou.
Buď zdrávo, město Poděbradovo,
do krásy vzkvétej pro lepší čas příští.
Máš krásný osud: mírnit olovo,
jež padá na nás v našem stanovišti.

Meter: iambic
Viertes Lied
by Wilhelm Waiblinger

Glaub' ich's, daß ihr nun auch mein trinakrisch Glück mir beneidet?
Eifrer der Heimath, ihr seid, heilige Frömmler, gemeint.
»unersättlich nach Sinnengenuß, von Freude zu Freude
Jagt er bethört und bedenkt nicht, daß die Nemesis naht.
Irdischem neigt sich der Sinn, der verwilderte. Bessrer Empfindung,
Frommer und reiner, verschließt er das vergiftete Herz.
Sitte achtet er nicht noch Gesetz, nicht Glauben und Schule,
Den die Willkür allein, den die Begierde beherrscht.
So der Heimath entflohn von dem ernsteren Gange des Lebens
Schwelgt er in Lust und Genuß selbst bis an Lybiens Strand.«
Schweigt, o Kinder des Lichts, ihr auserkohrenen Lämmer;
Ja, verkünd' ich es nur, größrer Entzückungen Rausch,
Kühnere Orgien feiert' ich nicht, seitdem mir des Lebens
Schäumender Becher den Mund freieren Geistes berührt.
Ja, gesteh' ich's euch nur, ich schämte mich selber der Heimath,
Wärt ihr das Aermlichste nicht, was noch die Mutter gebar,
Zeugte die Stammburg einst, die zertrümmerte, theure, die Helden,
Das unsterbliche Paar, staufische Friedriche nicht.
Hör's, engbrüstig Geschlecht, ich verberge dir nichts, ich bekenne
Stolz und freudig, wie Zeus reich mir die Tage geschenkt.
Bald am Anapus weil' ich, es gleitet der Kahn zu der Quelle,
Und auf dem flüssigen Pfad schattet die Blume des Nils.
Bald umschweben die Göttinnen mich im seligen Enna,
Und die Stunde, da mir Helios einst sich erhob
Ueber des Aetnas Riesengebild, nicht, glaub' ich, ihr gleichet,
Währt es auch Ewigkeit, all euer Leben an Werth.
Bald in duftigen Hainen besuch ich des Akragas Tempel,
Einen ganzen Olymp birgt mir das liebliche Grün.
Selinunts Titanenruin und der stolzen Segesta
Troisches Säulenhaus ladet den Glücklichen ein.
Bald nach Karthagos Trümmern vom lilybäischen Strande
Wünsch' ich mich über die See, über die lybische, weg.
Unter Marsalas Palmen und hesperidischen Reben
Wandr' ich zum heiligen Berg, hört es, zum Eryx hinan.
Schmähet ihr noch, so ruf ich dich an, o Genius: Lehre
Dithyrambischen Worts stolzre Bedeutungen mich.
So entströme die Flamme des Aetnas Grunde, so wälze
Donnernd der purpurne Strom sich aus der Tiefe hervor;
So umstürme des Gipfels Orkan den begeisterten Sinn mir,
Und der brausende Dampf werde mir delphische Gluth;
So umdufte das Veilchen Proserpinas Fels und vom Eryx
Nahe voll zärtlicher Gluth, nahe mit rosigem Arm
Mir das schönste der Mädchen, es nah' Amathusia selbst mir
Und kredenze des Kelchs ewig verjüngenden Trank.
Schon durchglüht mich die Flamme, vernehmt's: Was ist's, wenn im Taumel
Eurer zu spotten ich mir Apotheose geträumt!

Meter: polymetric
Jdu za Tebou v svatyni přírody.
by Marie Calma

Jdu za Tebou v svatyni přírody.
Šum kroků mých utichl na mechu;
jdu v lesa hloub, naslouchám bez dechu,
jak ve větvích zní ptačí závody,
jdu v stopách Boha v hustý jejich stín.
A zahalen v zelený baldachýn
jsem neviditelný pro všední svět.
Co šumí tráva, mohu rozumět,
co říká cvrček ve svém úkrytu,
kam spěje brouk, šíp ptáka v blankytu.
Jsem přítomen velkému vtělení,
mši zázračné, když jitřní slunce zář
tajemství krásy zvedá na oltář
a v pohádku les celý promění.
Div divů vítám mlčky; pokorou,
jež díkům podobna je, vítám den
a v prsa biji se: Jsem nehoden
pod střechu vejít Tvou, zřít v zázrak ten,
však Tys chtěl, Pane, bych byl uzdraven,
a já jen plním svatou vůli Tvou.

Meter: iambic
POKRAČOVÁNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Klamou zjevy, klamou tvary, včera, dnes i napořád,
klamati snad naposledy tajemství jest všechněch vnad,
plný prs a plnější bok, malá muška na líčku...
fantomy! – v sled lékem snad jsou denně jednou na lžičku.

Meter: trochaic
- XIX - Dulces exubiae, de Virgilio
by Trillo y Figueroa

«¡Oh duras prendas, bien que dulces cuando
su acíbar escondía entre las flores
el duro hado! Ya de sus rigores
presto veréis la causa agonizando.
Ya la cobarde prora fatigando
menos las ondas va que mis ardores.
¡Oh, quién del mar pudiera hacer mayores
los profundos, mis ansias anegando!
Vosotros que va el cielo, tú que el mundo
alumbráis con afecto vigilante,
¿si es que vengar podéis al ofendido?
Oíd propicios mi dolor profundo.»
Sobre la espada de su ingrato amante,
así decía la infelice Dido.

Meter: iambic
MŮJ ZNAK.
by Antonín Klášterský

Tři růže s lilijemi můj předek v znaku měl,
jak krev ty růže byly, ty lilje jedna běl,
a nad tím znakem křídel dvé bílých jako sníh,
tak jako v smělý rozlet do výše rozpjatých.
Ten starý znak! Jej hledat sám pravnuk už je mdlý,
kdes v pergamenech stuchlých jen práchniví a tlí,
snad ještě kdesi vyryt je v zašlé pečeti,
však i ta rozpadává se v našem století.
A rod a znak – vše báje. Leč po dnešní až den
těm symbolům jsem dávným se nestal nevěren,
starého rodu pravnuk a syn své doby, sám
ty lilije a růže a křídla v znaku mám.
Nechť cesta má šla hložím a často spěla v hluš,
já s neskloněným čelem šel pevně vždy jak muž,
s mých illusí mi vichr tak mnohý serval list,
však čela mého úběl je nestřísněn a čist.
Tři růže plné kvetou mi v srdce hlubině,
pár drahých očí září v tu první jedině,
a druhá dýchnout štěstím by v rodnou chtěla zem,
a třetí láska k slunci a k životu a k všem!
A peruť moje tuhá se nepokojně chví,
ta zemi snésti chtěla by nebes poselství,
a nechť si, by ji schromil, kdos kámen na ni vmet’,
ji rozpínám zas znova ve vytrvalý let!

Meter: iambic
Grabschrifft eines sehr zahmen und artigen
 Lach-Täubers.
by Hans Assmann von Abschatz

Hier find ich Ruh und Grab/ ein Phönix meiner Art/
Der Edlen Täuber Ruhm/ nach meiner Todes-Fahrt/
Nicht lache dieser Schrifft: Ich konte mich mit lachen
(des Menschen Eigenthum) dir selber ähnlich machen.
Mein treues Artlich-seyn/ mein angenehmer Schertz/
Erwarb des Herren Gunst/ gewann der Frauen Hertz.
Wird Heucheley und List zu Hofe sonst getrieben/
Ich bin stets ohne Fleck/ wie ohne Galle/ blieben.
Es ehrt
Manch Fürst/ manch kluger Mann/ Hund/ Pferd und Ele-
Die Tauben werden nicht von jenen überwunden:
Ein kluger
Ihr Boten in der Lufft bringts nach Aleppo hin/
Thut Post auff Babylon/ daß ich gestorben bin/
Nahnt alle Kröpffer an/ daß sie zu lezten Ehren
Ein trauriges Ragu und Drommeln lassen hören.
Cythere spannt mich nun an ihren Wagen an/
Am Himmel weichet mir der Leda weicher Schwan.
Mein wohl-verdienter Ruhm mit Papogeyen-Schwingen
Wird den gestirnten Pfau aus seinem Neste dringen.
Sagt ein Pythagoras von unsern Geistern wahr/
So erbt den meinigen ein wohlgeschickter Stahr:
Doch soll er hundert Jahr gleich einer Krähe leben/
Und meiner Herrschafft/ an statt mein/ Vergnügen geben.

Meter: iambic
Divine Epigrams: On the Baptized Ethiopian
by Richard Crashaw

Let it no longer be a forlorn hope
         To wash an Ethiope;
He’s wash’d, his gloomy skin a peaceful shade,
         For his white soul is made;
And now, I doubt not, the Eternal Dove
         A black-fac’d house will love.

Meter: polymetric
DÍTĚ S MASKOU.
by Jaroslav Vrchlický

Já viděl dítě, s škraboškou si hrálo,
ji kladlo na tvář, vesele se smálo,
jak strašilo by ostatní i sebe;
já dírami zřel očí modré nebe
plát dojemně a v škrabošce té cize.
Zde nevinnost šla v harlekýna říze,
a spor ten mezi děcka naivností
a mezi klamem, který maska hostí,
mě divně dráždil chvílemi a bavil,
a zamyšlen jsem k sobě tiše pravil:
„Ó dítě, nech té šalby, dosti času
máš na tu hříčku; nech svou svěží krásu
plát, kterak bůh ji stvořil čistou, svatou,
jen vnitřním leskem ryzosti své vzňatou,
jak lilje jasný, nedotknutý kalich
zří k světlu. Však juž v změnách žití stálých
dost záhy budeš nuceno v zlém boji
na masku vlastní proměnit tvář svoji,
v sto záhybů ji dle potřeby skládat,
síť smíchu nebo smutku kol ní spřádat
a jinak zdát se, než tvá duše jesti.
Však brzy honbou za tím, co zvem štěstí,
květ poskvrníš, jenž z duše tobě pučí,
a obratností, které svět sám učí,
bez vůle naší a bez přičinění,
svůj hněv zakuklíš, ples a vzlet a snění,
a sotva večer v chvíli noci klidné
se odhodláš při záři lampy vlídné
se podívati zvolna do zrcadla,
zda maska s tvého obličeje spadla;
a kdož ví, smrt až kol tebe se mihne,
zda v rakvi masku s tváře tobě zdvihne,
s níž zvyklo’s chodit mezi lidí davem.
Dost brzy poznáš, co zvem tady právem,
co povinností, zásluhou a láskou,
že často bývá pouze prázdnou maskou,
již nosí, kdo jsou opatrní, chytří.
Ty duši raděj odříkáním zjitři,
nech krvácet ji, než bys masku vhodnou
si dalo na tvář, raději nechť bodnou
tě vráskou trudy, šediny nechť schladí
ten čistý, svatý oheň tvého mládí:
vždyť život sám a čas a utrpení
tvůj smavý obličej na masku změní,
že nepoznáš se řadou málo roků.
Ó pryč s tou larvou, nech jen v modrém oku
plát paprsk zlatý důvěry a klidu,
jímž duše, jak jest, podává se lidu!“
A já se modlil: „Míre, štěstí, něho,
zde buď váš trůn a z oka azurného
vždy kmitej, lásko všemohoucí, svatá!
A přijde-li přec odříkání, ztráta,
a sestárneš-li, tu nechť stáří maskou
vždy oči tvoje čistou vzplanou láskou
v tom vroucím, tklivém, žehnajícím žehu,
jak fialky dvě z hlubokého sněhu!“

Meter: iambic
KATASTROFA
by Viktor Dyk

Nad svými akty soudce seděl bled,
svou hrůzu v náhlém ukrývaje stínu.
– – Jen spravedlnost řídí tento svět.
Hájíme právo, stiháme vždy vinu.
Než líc i rub má každý lidský vzruch.
Tam klne kdos, kde jiný stojí v plese!
Já soudím, soudím jako Bůh!
– Věděl bych rád, proč země tak se třese! –
A před oltářem váhal trochu kněz.
– – Hříšného spasím, jestli totiž dá se.
Statky mu káži, kterých šetří rez,
chudoba nutna k jeho duše spáse.
Hoden však mzdy, kdo oblažuje svět.
Ctnost opravdová zatížení snese.
Zatratím zítra, dnes kde žehnal ret.
– Věděl bych rád, proč země tak se třese! –
V svém kabinetu státník klidně děl:
„Mé podkopy jsou dobře připraveny.
Až přijde chvíle, kterou já jsem chtěl,
V boj veštvu vládce, státy, země, kmeny!
Ať vraždí se, když takový můj plán!
Ať vzplane válka ve svém celém děse!
Otvírám zkáze dvéře dokořán!
– Věděl bych rád, proč země tak se třese! –
Než lazzaron jen s líným úsměškem
na úzkost všech se díval u přístavu.
– Dům není můj a není mojí zem’.
Smrt není to, co činí těžkou hlavu.
Pohroma všech mne příliš nezmate.
Já čekám klidně, co mi dnešek nese.
Než pravý důvod proč vy hledáte?
– Vy víte jistě, proč se země třese! –

Meter: iambic
Inmortal
by Esther Lucila Vázquez

¡Qué bella es esa rosa engalanada
con sus rizados pétalos de nieve!
Al asirla tu mano blanca y breve
resplandeció la dicha en tu mirada.
Ponla en dorado búcaro inclinada,
do vuela en torno mariposa leve,
donde la brisa que sus hojas mueve
pueda esparcir su esencia delicada
No importa que mañana se halle triste,
nunca podrá desparecer su gloria,
si en ti un recuerdo cariñoso existe.
Que no es morir la postrimer partida,
cuando se deja en pos de una memoria
sino vivir ausente de la vida.

Meter: iambic
- XXVIII - A la Excelentísima Señora de Paredes
by Juana Ines de La Cruz

El Hijo, que la Esclava ha concebido,
dice el Derecho, que le pertenece
al legítimo Dueño, que obedece
la Esclava Madre, de quien es nacido.
El que retorna, el campo agradecido;
opimo fruto, que obediente ofrece,
es del Señor, pues si fecundo crece,
se lo debe al cultivo recibido.
Así, Lisi Divina, estos borrones,
que hijos del alma son, partos del pecho,
será razón, que a ti te restituya.
Y no lo impidan sus imperfecciones,
pues vienen a ser tuyos de derecho
los conceptos de un Alma, que es tan tuya.

Meter: iambic
Sibiřanka.
by Adolf Heyduk

Jak vločka sněhu právě nová,
jak cherubových křídel pýr
a květu špetka úbělová
slít’ maličký k nám bohatýr.
Viz letky, blankyt bez obláčku,
a na nich přes příč kmentu pruh,
aj, aj, můj roztomilý ptáčku,
zkad k nám tě přenes’ touhy ruch?
„Já přilít z Amuru!“ I šlaka!
toť ovšem velký světa kus,
snad dál než stokrát na oblaka;
ty’s tedy Rus, ty’s tedy Rus!
Jsi pravoslavným dozajista
a velkým důstojníkem snad!
Tvá uniforma jak je čista,
a jaký ve všem sklad a lad!
Či všemocný jsi dvorní sluha?
hle, na tvém hrdle vzácný dar!
Toť Ondřejova řádu stuha,
jejž knížatům jen dává car
To řídká pocta, na mou kuši,
jak omámen tvým zjevem jsem;
mé srdce udivením buší, –
tak malý, a již komthurem!
No zdrávstvuj, batuško můj milý!
Leč nyní pověz mi přec, kdo’s?
sám samovládce snad, car bílý,
či carevič jsi?... „Ničevos!“
Ne? Tak jsi nejmíň státním radou.
A přec i vás, když konec jest,
do země k odpočinku kladou;
co všecka sláva, všecka čest?
Co všecky řády, všecky stuhy,
co žezla? Hračky nanejvýš,
když údy chladny jsou a tuhy
a kámen na hrobě a kříž!
Viď, divíš se, proč také stesky?
leč nediv se a vážně suď,
sám příčinou jsi, ptáčku hezký,
že plna vzdechů je má hruď.
Slyš, roztomilá excellencí,
mne zajímá tvůj kraj a svět,
a vím, k hor Jablonných že věnci
za krátko poletíš zas zpět.
Mám prosbu na tebe, můj zlatý,
kéž laskavě ji vyplníš;
i mně ty končiny jsou svaty,
tož, něžný bojarine, slyš!
Až slétneš k vodám Sachalínu,
háj mladý spatříš moře blíž
a v něm v bříz zlatohlavých stínu
hrob z kamene a na něm kříž.
Zde po života marné snaze
sní sám a sám můj drahý brat,
a děti nechal na Kavkaze –
ó, pozdravuj ho na stokrát.
Šel štěstí hledat pro své milé,
zjev jeho klamný v dál ho táh’,
a střelou smrti potměšilé –,
pták raněný – mřel na vlnách.
Spí. Nechať píseň tvá mu zvučí
jak ondy v nejvěrnější hruď,
a květům, jež mu u hlav pučí,
má slza jarní vlahou buď.
A vzkazy útěchy, mé ptáče,
v dál dětem, vnučkům jeho nes,
kde Morják kvílí, Čemes pláče
a javorový šumí les.
Kde snivý syn se chápe pluhu
a pěstí vinnici a sad,
než slunce v zlatém polokruhu
jde za Marchotské vrchy spat.
A český lid jich na úpatí
po dlouhé zimě k jaru vzbuď;
již peruť toužíš rozepjati –
nuž vznes se! S Bohem – s Bohem buď!

Meter: iambic
- XLIX - A las prisiones del amor, imposibles de romper
by Luis Carrilloy Sotomayor

¿Vosotras sois? segunda vez, dudoso,
tiemblo vuestro rigor y mi ventura:
apenas libre el pecho se asegura,
apenas libre Amor goza reposo.
¡Prisiones que os rompí! ¡Oh yo dichoso!
si en mi ventura cabe mi cordura,
¡gracias, oh santo tiempo, oh dios! procura
dicha, si puede ser, pecho animoso.
Esto libre canté cuando romperlas
el tiempo permitió, y Amor tirano
así me respondió, soberbio entre ellas:
«Huyes, ¡oh Fabio!, tu prisión en vano:
volverá Amor, que es poderoso, a hacerlas,
que Amor en fin es dios, y el tiempo humano».

Meter: iambic
Sonnet 147: My love is as a fever, longing still
by William Shakespeare

My love is as a fever, longing still
For that which longer nurseth the disease,
Feeding on that which doth preserve the ill,
Th’ uncertain sickly appetite to please.
My reason, the physician to my love,
Angry that his prescriptions are not kept,
Hath left me, and I desperate now approve
Desire is death, which physic did except.
Past cure I am, now reason is past care,
And frantic-mad with evermore unrest;
My thoughts and my discourse as madmen’s are,
At random from the truth vainly expressed:
    For I have sworn thee fair, and thought thee bright,
    Who art as black as hell, as dark as night.

Meter: iambic
- 1161 - Acto II, LUCINDA De La prueba de los ingenios
by Lope de Vega

Los trabajos extraños y excesivos,
hambre y cansancio, sed y graves penas
que pasan en mazmorras y cadenas
los que en Constantinopla están cautivos.
Los de tiesos y montes tan altivos
que se pasan de Libia en las arenas;
las tormentas del mar, de las sirenas,
donde tan pocos escaparon vivos.
Las centinelas del invierno en Flandes;
de Ulises hasta Grecia las historias;
forzar el gusto, hacerle a quien le fuerza;
sufrir del poderoso agravios grandes,
todos parecen descansadas glorias
si se comparan al casar por fuerza.

Meter: iambic
Soneto a la astrología
by Antonio Hurtado de Mendoza

De Cielos, y Elementos ordenado,
este Mundo interior se ve sensible,
el superior mental, Mundo invisible,
de espíritus, e Ideas habitado.
El infinito en el tercero grado,
es inefable, inmenso, inaccesible
de la increada esencia incomprensible,
de quien Cielo, Ángel, y hombre fue criado.
El cuarto llaman, el pequeño Mundo,
como Epítome, y Cifra que es el hombre
de tantas cosas, y criaturas bellas.
De Teórica, y práctica le infundo,
que es conocer, e investigar mi nombre,
Cielos, Planetas, Círculos, y Estrellas.

Meter: polymetric
793
by Josef Vlastimil Kamarýt

„Co dnes kvete, zejtra ať vadne!“
tak poručil, svět tvoře, Pán;
kmet každý byl mladým a chřadne,
všem na dluh jen život je dán.

Meter: amphibrachic