PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
TRISTIUM PRAGA I–C
by Josef Svatopluk Machar

Má kniho bolesti, má kniho krve, hněvu,
zklamaných ilusí, hořkého probuzení,
dnes čtu tě rozechvěn a klnu těm tvým veršům,
jak lékař proklíná svou prozíravou vědu,
když našel v bytosti, jež nad vše je mu drahá,
příznaky nemoci zlé, možná smrtonosné,
a se vším uměním a s radami je v koncích.
Já viděl tenkráte, kde druzi byli slepci,
řek diagnosu svou, jim bylo to jen k smíchu –
a ramen krčením a povzneseným gestem
má slova odmítli. Teď vidí oni také
a rozbírají stav a léky předpisují,
ba, k babským rozumům si chodí pro koření.
Má kniho bolesti, má kniho krve, hněvu,
já klnu tobě dnes. Já zřel víc, než je možno
snést očím smrtelným. Chtěl blesky bych mít, sílu,
chtěl šibeničky své, sen dávný svého žití,
dnes v pravdě postavit. A sami, totě hořkost
všech trýzní nejhořčí, my sami přivodili
svých věcí tento stav. Ty iluse mé plané,
to probuzení mé – kéž byly sebeklamem
a verše zbyly tu co odkaz černovidce,
fantasty, člověka, jenž vyšinut byl z dráhy,
kde lidé rozvážní jdou obyčejným krokem,
na deních věcí běh zří mírně, shovívavě
a zmýlit nedají se přeháňkami mraků,
jichž stíny padají na cestu, zkalí obzor,
leč blesk z nich nevzlítne a průtrž zlostné vody
na kraj a obydlí se přec jen nevylije.

Meter: polymetric
Irrlichter
by Friedrich Schlegel

Ungeziefer mannichfaltig
Nagt der Geister Ruhm;
Viel Gesindel, allgestaltig
Nascht vom Heiligtum.
Ja und Nein, und Mehr und Minder
Würfeln sie herum
Drehn und kehren es geschwinder
Schnell im Kreise um.
Ihnen gibt es kein Geheimnis
Als das Einmal Eins,
Auch im Schwatzen kein Versäumnis
Alles Eins und Keins.
Wie das Böse Gott erschaffe,
Groß wie sie gesinnt,
Sich das All zusammenraffe,
Lehren sie geschwind.
Allem Tüchtigen abwendig
Ist ihr eitler Mut,
Nur im Nichtigen beständig
Diese neue Brut.
Sie verschmähn die starke Rede
Von dem Kampf des Lichts,
Lieben und vergöttern jede
Ausgeburt des Nichts.
Wie der Mücken Schwarm unzählig
Längst dem Strome zieht,
Summen andre, haschen selig
Nach Gesang und Lied.
Jedes neuen Scheins gewärtig
Mit des Seelchens Flug,
Sind sie schon von Anfang fertig
Schreiben Buch auf Buch.

Meter: trochaic
Howards Ehrengedächtnis
by Johann Wolfgang Goethe

Wenn Gottheit
Durch Lüfte schwankend wandelt leicht und schwer,
Des Schleiers Falten sammelt, sie zerstreut,
Am Wechsel der Gestalten sich erfreut,
Jetzt starr sich hält, dann schwindet wie ein Traum,
Da staunen wir und traun dem Auge kaum;
Nun regt sich kühn des eignen Bildens Kraft,
Die Unbestimmtes zu Bestimmtem schafft;
Da droht ein Leu, dort wogt ein Elefant,
Kameles Hals, zum Drachen umgewandt,
Ein Heer zieht an, doch triumphiert es nicht,
Da es die Macht am steilen Felsen bricht;
Der treuste Wolkenbote selbst zerstiebt,
Eh er die Fern erreicht, wohin man liebt.
Er aber, Howard, gibt mit reinem Sinn
Uns neuer Lehre herrlichsten Gewinn.
Was sich nicht halten, nicht erreichen läßt,
Er faßt es an, er hält zuerst es fest;
Bestimmt das Unbestimmte, schränkt es ein,
Benennt es treffend! – Sei die Ehre dein! –
Wie Streife steigt, sich ballt, zerflattert, fällt,
Erinnre dankbar deiner sich die Welt.

Meter: iambic
1L: Längst Gesagtes wieder sagen,
by Christian Morgenstern

Längst Gesagtes wieder sagen,
hab ich endlich gründlich satt.
Neue Sterne! Neues Wagen!
Fahre wohl, du alte Stadt,
drin mit dürren Binsendächern
alte Traumbaracken stehn,
draus kokett mit schwarzen Fächern
meine Wunden Abschied wehn.
Kirchturm mit dem Tränenzwiebel,
als vielsagendem Symbol,
Holperpflaster, Dämmergiebel,
Wehmutskneipen, fahret wohl!
Hoch in einsam-heitren Stillen
gründ ich mir ein eignes Heim,
ganz nach eignem Witz und Willen,
ohne Balken, Brett und Leim.
Rings um Sonnenstrahlgerüste
wallend Nebeltuch gespannt,
auf die All-gewölbten Brüste
kühner Gipfel hingebannt.
Schlafgemach –: mit Sterngoldscheibchen
der Tapete Blau besprengt,
und darin als Leuchterweibchen
Frau Selene aufgehängt.
Längst Gesagtes wieder sagen,
Ach! ich hab es gründlich satt.
Phanta's Rosse vor den Wagen!
Fackeln in die alte Stadt!
Wie die Häuser lichterlohen,
wie es kracht und raucht und stürzt!
Auf, mein Herz! Empor zum frohen
Äther, tänzergleich geschürzt!
Schönheit-Sonnensegen, Freiheit-
Odem, goldfruchtschwere Kraft,
ist die heilige Kräftedreiheit,
die aus Nichts das Ewige schafft.

Meter: trochaic
ECCE HOMO
by José Hernández Gavira

No es la gloria del bravo caudillaje,
Ni el gesto de tenaz oposición,
Por lo que el puebla rinde vasallaje
Puestas las manos í-obre el corazón,
Al supremo caudillo del linaje
En cuyo verbo Tuge Xa nación,
En cuyos hechos vése su coraje,
Batallando por nuestra redención.
Es su palabra de expresión sincera
O su mente que brilla cual lumbrera
Por sobre la anquilosis nacional,
Lo que al caudillo cubre en la cimera/
Enarbolando la viril bandera,
De su grandiosa honestidad mental…

Meter: polymetric
- LVII -
by Fernando de Herrera

Aquí donde florece la belleza,
en cuyo dulce fuego el Amor prueba
su flecha y mil trofeos nobles lleva,
vi de mi luz serena la pureza.
Mi bien, que fue el valor y su grandeza,
en mi memoria mísera renueva,
y entre pasado afán y cuita nueva
no espero algún remedio a mi tristeza.
De mi gloria ¡oh dichoso antiguo puesto!
¡Cuál desigual semblante en ti contemplo!
¡Cuán gran mudanza aflige la alma mía!
Oscuro el día, y siempre el sol molesto
te hiera, y seas de mi mal ejemplo
hasta que en ti renazca mi alegría.

Meter: iambic
Sonnet 73: That time of year thou mayst in me behold
by William Shakespeare

That time of year thou mayst in me behold
When yellow leaves, or none, or few, do hang
Upon those boughs which shake against the cold,
Bare ruin'd choirs, where late the sweet birds sang.
In me thou see'st the twilight of such day
As after sunset fadeth in the west,
Which by and by black night doth take away,
Death's second self, that seals up all in rest.
In me thou see'st the glowing of such fire
That on the ashes of his youth doth lie,
As the death-bed whereon it must expire,
Consum'd with that which it was nourish'd by.
This thou perceiv'st, which makes thy love more strong,
To love that well which thou must leave ere long.

Meter: iambic
Der Sohn
by Rainer Maria Rilke

Mein Vater war ein verbannter
König von überm Meer.
Ihm kam einmal ein Gesandter:
sein Mantel war ein Panther,
und sein Schwert war schwer.
Mein Vater war wie immer
ohne Helm und Hermelin;
es dunkelte das Zimmer
wie immer arm um ihn.
Es zitterten seine Hände
und waren blaß und leer, –
in bilderlose Wände
blicklos schaute er.
Die Mutter ging im Garten
und wandelte weiß im Grün,
und wollte den Wind erwarten
vor dem Abendglühn.
Ich träumte, sie würde mich rufen,
aber sie ging allein, –
ließ mich vom Rande der Stufen
horchen verhallenden Hufen
und ins Haus hinein:
Vater! Der fremde Gesandte...?
Der reitet wieder im Wind...
Was wollte der? Er erkannte
dein blondes Haar, mein Kind.
Vater! Wie war er gekleidet!
Wie der Mantel von ihm floß!
Geschmiedet und geschmeidet
war Schulter, Brust und Roß.
Er war eine Stimme im Stahle,
er war ein Mann aus Nacht, –
aber er hat eine schmale
Krone mitgebracht.
Sie klang bei jedem Schritte
an sein sehr schweres Schwert,
die Perle in ihrer Mitte
ist viele Leben wert.
Vom zornigen Ergreifen
verbogen ist der Reifen,
der oft gefallen war:
es ist eine Kinderkrone, –
denn Könige sind ohne;
– gieb sie meinem Haar!
Ich will sie manchmal tragen
in Nächten, blaß vor Scham.
Und will dir, Vater, sagen,
woher der Gesandte kam.
Was dort die Dinge gelten,
ob steinern steht die Stadt,
oder ob man in Zelten
mich erwartet hat.
Mein Vater war ein Gekränkter
und kannte nur wenig Ruh.
Er hörte mir mit verhängter
Stirne nächtelang zu.
Mir lag im Haar der Ring.
Und ich sprach ganz nahe und sachte,
daß die Mutter nicht erwachte, –
die an dasselbe dachte,
wenn sie, ganz weiß gelassen,
vor abendlichen Massen
durch dunkle Garten ging.
... So wurden wir verträumte Geiger,
die leise aus den Türen treten,
um auszuschauen, eh sie beten,
ob nicht ein Nachbar sie belauscht.
Die erst, wenn alle sich zerstreuten,
hinter dem letzten Abendläuten,
die Lieder spielen, hinter denen
(wie Wald im Wind hinter Fontänen)
der dunkle Geigenkasten rauscht.
Denn dann nur sind die Stimmen gut,
wenn Schweigsamkeiten sie begleiten,
wenn hinter dem Gespräch der Saiten
Geräusche bleiben wie von Blut;
und bang und sinnlos sind die Zeiten,
wenn hinter ihren Eitelkeiten
nicht etwas waltet, welches ruht.
Geduld: es kreist der leise Zeiger,
und was verheißen ward, wird sein:
Wir sind die Flüstrer vor dem Schweiger,
wir sind die Wiesen vor dem Hain;
in ihnen geht noch dunkles Summen –
(viel Stimmen sind und doch kein Chor)
und sie bereiten auf die stummen
tiefen heiligen Haine vor...

Meter: iambic
IX. TOSKA (IX.)
by Josef Svatopluk Machar

„A kati naši nejsou katy,“
Voloďa jednou poznamenal,
„jak všichni druzí po Evropě.
My nejsme obětěmi jejich,
my soky jsme jim, protivníky,
a oni ctí nás. Není možno,
v nich nevidět kus rytířskosti
a oni rovněž vědí o nás,
že my je zničit chcem – však se ctí.
Náš žandarm – též je ruský člověk...“

Meter: iambic
XIV.
by Louis Křikava

Hrůzy vědomí v dům se mnou přišlo,
hrůzy vědomí ven se mnou vyšlo.
Už jsem nebyl tím, jenž, šťasten, dýchal
radost muk, jenž ze předení města
chápal jen sentimentální tony
sdružené v slaďounké melodie.
V restaurantu jím... Přichází známý...
Jaksi nerad podávám mu ruku.
„Kdybys věděl,“ říkal jsem si v duchu,
„příteli...“ Sed... omylem chtěl píti
z mojí sklenky. Vrhl jsem se na něj.
Lekl se, vybuchl pak ve smích.
Co že na tom? „Ano... jak jste divný...
Vypravují o Vás, že prý nejste
nyní normální... Váš odjezd, milý...“
Pryč.. pryč odtud!.. Rozbrázděný myslí
kráčím, hledím ulicí, vše konám,
cítím jinak... Železný kruh trýzní
myšlénky mé, čelo, na němž jednou,
zanedbávám-li uštknuté své tělo,
koruna zasvítí Venušina.
Radost blyskne – zdusena je rázem
chmurným vědomím... To ťuká, ťuká
jako krůpěj v temeno tvé hlavy.
Duše šílí – chábne pak – a svadá,
neboť v témě krůpěj padá... padá...

Meter: trochaic
XCVI  Netrhej roušku mezi námi,
by Stanislav Kostka Neumann

Netrhej roušku mezi námi,
iluzí křehký mušelín,
nezkracuj dištanc mezi dvěma končinami,
ten modrý stín.
Chtěj pro mých snění kočovnické stany
být sladkou vidinou,
jak ševel hájů pobřežních z tvé strany
nechť plachá něha tiší bolest mou.
A ze strany mé, z pláže touhy věčné
po souostroví čisté radosti,
nechť jako vlnobití nekonečné
ti zpívá láska má své pošetilosti.
Nebourej mostu z lián pavučiny,
jež pojí sen a skutečnost.
Jsme bílé stíny, bílé stíny...
Buď v čistém vzduchu vrchoviny
se vzácným hostem vzácný host.

Meter: iambic
Anakreon.
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Anakreon, mein Lehrer,
Singt nur von Wein und Liebe;
Er salbt den Bart mit Salben,
Und singt von Wein und Liebe;
Er krönt sein Haupt mit Rosen,
Und singt von Wein und Liebe;
Er paaret sich im Garten,
Und singt von Wein und Liebe;
Er wird beim Trunk ein König,
Und singt von Wein und Liebe;
Er spielt mit seinen Göttern,
Er lacht mit seinen Freunden,
Vertreibt sich Gram und Sorgen,
Verschmäht den reichen Pöbel,
Verwirft das Lob der Helden,
Und singt von Wein und Liebe;
Soll denn sein treuer Schüler
Von Haß und Wasser singen?

Meter: iambic
Let me confess that we two must be twain. (Sonnet 36)
by William Shakespeare

Let me confess that we two must be twain.
Although our undivided loves are one:
So shall those blots that do with me remain
Without thy help by me be borne alone.
In our two loves there is but one respect,
Though in our lives a separable spite,
Which though it alter not love’s sole effect,
Yet doth it steal sweet hours from love’s delight.
I may not evermore acknowledge thee,
Lest my bewailed guilt should do thee shame,
Not thou with public kindness honour me,
Unless thou take that honour from thy name:
    But do not so; I love thee in such sort
    As, thou being mine, mine is thy good report.

Meter: trochaic
Tichá noc.
by Augustin Eugen Mužík

Tichá noc – po širošíré pláni
ani ruchu nezřít, leč že časem
pozdní pták se smutným ozve hlasem,
leč že vítr těžké listy sklání.
Bez ohlasu květ i rosa padá
na mlčící, zahalené luhy,
že bys viděl, jak se spánek tuhý
lehce jako peří k zemi skládá.
Měsíc jako rosy krůpěj bílá
leží v květu nebes; jeho záře
splývá dolů v lesknoucí se páře,
rubášem zem spící obestýlá.
A jen zvolna člověk tudy kráčí,
jak by tajná tíž mu v cestě stála,
jakby noha rosu střást se bála,
slzami jež jeho nohu smáčí.

Meter: trochaic
- 1302 - Acto II, PEDRO
by Lope de Vega

Niño pequeño, que alcanzaba apenas
a verme en vuestras balsas, claras fuentes,
me vieron estas líquidas corrientes,
y ahora lleno de años y de penas.
En vuestras aguas nunca vi serenas,
que no sois mares, aunque estando ausentes
mis ojos de su luz, de mil ardientes
lágrimas vierten más copiosas venas.
Pero ya la tenéis, que mis enojos
de tal manera en sus peñascos tratan
que será mi barquilla sus despojos.
Fuentes, mi culpa fue si me maltratan,
que como os hice mares con mis ojos
criáis sirenas que cantando matan.

Meter: iambic
1L: Wir singen von dem freien Rhein,
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Wir singen von dem freien Rhein,
Ja freilich sollt' er frei wol sein!
Doch können wir's nicht weiter bringen,
Als nur vom freien Rhein zu singen.
Die Freiheit lebt im Lied allein,
Drum singen wir vom freien Rhein.

Meter: iambic
U MOŘE
by Antonín Sova

Ztemněla barva pomoří.
Noc nesmírnem tím hovoří,
bok člunu kvílí nachýlen.
Pod srázem příkrým, na něm chyt’
se hôtel bílý v skálu vbit,
lká tmavé moře z šedých pěn.
Tma... V hlubinách se stíny strou.
Skrz cypřiš vidím u nohou
vln měnící se temný let.
Zdá se mi: to jsou chodci mí.
Zábleskem každý pozdraví,
že k svítání se dostaví.
Hle, časem zvuky jasnými
zní z hloubky noci tvůrčí vzdech.
To duch se vznesl na křídlech?
Poutníků hlasy slyším tmou
a nechápu, kam jdou, kam jdou,
však jistě svojí za hvězdou.
Muž z tmy se noří po muži
a k družce, kterou pozdraví,
se do věčnosti přidruží.
Bolestí věcnou plozeni,
duch k srdci krví spojeni,
potomci rodí se a jdou.
Vlna se střídá za vlnou.

Meter: iambic
1L: Eine Hündin, deren Zeit gekommen,
by Jean de La Fontaine

Eine Hündin, deren Zeit gekommen,
Und die nicht wußte, wo die drängende Bürde sie
Ablegen sollte, jammerte so herzbeklommen,
Daß schließlich eine andre ihr die Hütte lieh.
Die Hündin schloß sich ein.
Nach einiger Zeit kam jene dann zurück.
Da bat die Wöchnerin: »Die Jungen, sieben Stück,
Sie sind zum Laufen noch zu klein;
Laß uns noch vierzehn Tage in der Hütte sein.«
Gutmütig sagte ihr die Eigentümerin:
»so bleibt noch diese vierzehn Tage drin.«
Nach Ablauf der gewährten Frist
Verlangt sie dann zurück, was ihr Besitztum ist.
Da zeigt die Hündin ihr die Zähne: »Gut, ich bin
Bereit, mit all den Meinen
Noch diese Stunde abzureisen,
Wenn dir's gelingt, uns auszuweisen.«
Stark waren schon die sieben Kleinen.
Wer Rohen etwas leiht,
Bereut es mit der Zeit:
Kaum jemals wird er es zurückbekommen,
Nie aber ohne Leid und Streit.
Es wird ihm eher mehr noch abgenommen.

Meter: iambic
Stejná práva chceme míti –
by František Ladislav Menhard

Stejná práva chceme míti –
tak to zůstat nemůže!
Napsati chci ostrý článek,
jenž nám k cíli pomůže!
Aj, „emancipace“ tedy
dělá tobě vrtochy?
Nekaz péra, papír, dívko –
sprav si raděj punčochy!

Meter: trochaic
El caballo
by José J. Villa

Echando espumarajos por la boca,
sueltas las riendas y la crin tendida,
con dos ascuas por ojos, lleva
                     erguida
la audaz cabeza en su carrera loca
Cruje la tierra que su planta toca;
doblégase la yerba estremecida;
y él, resoplando, en la veloz huida
parece un dios que la tormenta evoca
Ya rebrame el cañón en las alturas,
ya alumbre el sol o rujan los ciclones,
fantasmas por colinas y llanuras,
o entre nieblas fulgor de exhalaciones,
allá va como el héroe denodado,
intrépido, valiente, desbocado.

Meter: iambic
- XLVIII -
by Fernando de Herrera

Aquí yo vi el luciente y puro velo
por los hermosos hombros esparcido,
que se puso en mi cuello, y sacudido
a la aura, el oro retocó en su vuelo.
Cual baja el bello Amor del alto cielo
con crispante esplendor esclarecido,
tal mi Luz pareció con encendido
vigor, que hace ilustre y rico el suelo.
Mis ojos, que gozaron esta gloria,
son dichosos, y guardan la alegría
para el dolor que el alma presa siente.
¡Oh qué dulce holganza a la memoria,
dulce bien y regalo de aquel día,
que siempre alabo en soledad ausente!

Meter: polymetric
Avanti!
by Pedro B. «Almafuerte» Palacios

Si te postran diez veces, te levantas
otras diez, otras cien, otras quinientas:
no han de ser tus caídas tan violentas
ni tampoco, por ley, han de ser tantas
Con el hambre genial con que las
                     plantas
asimilan el humus avarientas,
deglutiendo el rencor de las afrentas
se formaron los santos y la santas
Obcecación asnal, para ser fuerte,
nada más necesita la criatura
y en cualquier infeliz se me figura
que se mellan los garfios de la suerte
¡Todos los incurables tienen cura
cinco minutos antes de su muerte!

Meter: anapestic
From you have I been absent in the spring (Sonnet 98)
by William Shakespeare

From you have I been absent in the spring,
When proud-pied April, dressed in all his trim,
Hath put a spirit of youth in everything,
That heavy Saturn laughed and leaped with him,
Yet nor the lays of birds, nor the sweet smell
Of different flowers in odor and in hue,
Could make me any summer's story tell,
Or from their proud lap pluck them where they grew.
Nor did I wonder at the lily's white,
Nor praise the deep vermilion in the rose;
They were but sweet, but figures of delight,
Drawn after you, you pattern of all those.
    Yet seemed it winter still, and, you away,
    As with your shadow I with these did play.

Meter: iambic
BÁSNÍCI.
by Jaroslav Vrchlický

Na prvním azuru hvězd prvních pláním
byť každý sen svůj nejkrásnější psal,
jenž v nocích bezesných nám slétá k skráním,
jejž v touze bezdné zovem: ideal;
kdo může zcela pochopit nás z davu?
Kdo „cítím s tebou“ by tvé písni řek’?
pro věčnost všickni tkáme na svém hávu
na času stavu útkem myšlének.
Jdem životem si skoro sobě cizí
a král je každý v svém přec údělu,
pod hlodem bídy veteš těla mizí
a vzrůstají nám křídla andělů!
Jen sílou obrazů, jen rhythmu vlnou
je každý nad svět kolem větší z nás,
a věky prosí, zápasí a klnou
v té naší písni, kde zkameněl čas.
Byť krásy celé objali jsme moře,
či pouze dívčí útlý náprstek,
všem plane v srdcích nesmrtelná zoře!
Tak ústí velkých amerických řek
i kapka rosy hoří zanícená,
když z lůna černých mraků měsíc vzplál,
před námi všednost jako lačná fena
se krčí zuby ceníc opodál.

Meter: iambic
Vltava.
by Ladislav Quis

Přes jezy vrháš se ječíc, ó, Vltavo, spoutaná řeko,
českých polovic vod valí se korytem tvým;
dovedou lámati ledy a bořiti pilíře mostu,
pouta však zlomiti svá, k tomu jim nestačí moc.

Meter: polymetric
SLOKY.
by František Kvapil

Hvězdy blýskly v mrak a tmou;
vesmír zlatým křídlem svým
sítě rozpjal nade mnou.
Jako velké, žhavé oči
paprsky v mou hruď se točí
a pak mizí opět v dým.
Myšlénky mé, plujte dál!
Nic mé nitro nezčeří –
mrtvé ticho, mrtvý žal
a ta prázdná hloubka sivá
dohaslým se zrakem dívá,
steskům vašim nevěří.
Kol nás dříme celý svět
jako hřbitov bez mříží,
v nekonečno, v před i zpět
stále šíří se a krouží –:
Co je člověk? Po čem touží,
než smrt oči zaklíží?
Lichý prach a pusté nic
hledí k nám již ode všad:
a jen bledá naše líc
patří v ocean ten šera –
dříve strast a muka sterá,
a pak zasne každý rád.
A když někdy přiletí
s květnou jaro pověstí –
šeptne o nás poupěti
sladkou písní upomínky;
pod drnem však již ni zmínky
o životě, o štěstí!

Meter: trochaic
106
by Josef Vlastimil Kamarýt

Dlouhé spaní rodí lenost,
lenost všecku nešlechetnost.

Meter: trochaic
210.  Was die Armuth deß Geistes ist.
by Angelus Silesius

Die Armuth unsres Geists besteht in jnnigkeit/
Da man sich aller ding’ und seiner selbst verzeiht.

Meter: iambic
Ii.
 An eben dieselbe/ als er ihrer gunst versichert ward.
by Christian Weise

Mein mädgen ist mir gut!
Und ob sie gleich zu zeiten/
Absonderlich bey leuten/
Ein bißgen spröde thut;
So macht ihr wort-gezäncke
Mir gleichwohl einen muth/
Daß ich im hertzen dencke/
Mein mädgen ist mir gut.
2. Mein mädgen ist mir gut.
Manch jahr ist ja vergangen/
Seyt mein geneigt verlangen
In ihrer freundschafft ruht/
Wie solt ich dann nicht wissen
Indem sie anders thut/
Wie weit ich könne schliessen/
Mein mädgen sey mir gut.
3. Mein mädgen ist mir gut!
Mein lassen und beginnen/
Das ihren zarten sinnen
Gar nichts zu wider thut/
Bewegt mir auch das hertze
Wie eine sanffte fluth/
Daß ich mit freuden schertze/
Mein mädgen ist mir gut.
4. Mein mädgen ist mir gut!
Sie macht ihr amts-gesichte
Vißweilen noch zu nichte/
Und rühret mir das blut
Durch liebgesinnte blicke:
Drum spricht mein freyer muth/
Ich habe noch das glücke/
Mein mädgen ist mir gut.
5. Mein mädgen ist mir gut!
Ein ander mag sich kräncken/
Und voller furcht gedencken/
Was seine Nymfe thut;
Ich kan die sorgen brechen/
Denn mein vergnügter muth
Kan in der warheit sprechen/
Mein mädgen ist mir gut.

Meter: iambic
Soneto
by Nicasio Álvarez de Cienfuegos

Haces grande merced en despreciarme,
en mostrárteme dura y desdeñosa
y en ser para conmigo escrupulosa
me haces merced pensando tú injuriarme.
Te obligas más queriendo desdeñarme
y te das la sentencia rigurosa
queriendo presumida y cautelosa
según tu corto juicio condenarme.
Porque en medio de todos tus rigores,
de esas tus esquiveces y desdenes
permaneciendo yo siempre constante
sin que se disminuyan mis amores
a acreditarte tú de ingrata vienes
y yo de firme y verdadero amante.

Meter: polymetric
STRUNA LÁSKY.
by Jaroslav Vrchlický

Mně z dlouhých dívčích vlasů
sám Amor strunu splet’,
bych zpíval s láskou krásu,
jež v klínu drží svět.
A struna ta se kmitá
jak slunce záření,
když květin duše skrytá
se dere z lupení.
A struna ta se vlní
jak ručej pod strání,
jak zpěv, jímž azur plní
na jaře skřivani.
A struna tato výská,
že ztrnulý je les,
a Pan, jenž v syrinx píská,
že zamyslí se kdes.
Bloudící nymfa v lese,
ta zná ji pod keři –
však jestli přetrhne se,
mne v srdce udeří!

Meter: iambic
Soneto
by Pedro Fernández de Castro y Portugal

Montaña inaccesible opuesta en vano
al atrevido paso de la gente,
o nieblas humedezcan tu alta frente,
o nieve ciña tu cabello cano.
Caystro mayoral en cuya mano
en lugar del bastón se ve el tridente
con su consorte amada, sol luciente
de rayos negros serafín humano
Tu cerviz dura pisa la pastora,
yugo te pone del cristal calzada,
coturno de oro en pie arminio vestida.
Huirá la nieve de la nieve agora
o ya de sus dos blancos pies vencida,
o ya de sus dos soles desatada.

Meter: iambic
ZIMNÍ VYJÍŽĎKA.
by Adolf Venig

Na šedém oři vzpomínek ven jedu – jedu do lesů:
pláň zasněženou brázdím tu já rytíř hořem znavený,
v srdci bolesti hrot.
Pláň bílá k lesu táhne se tak smutná – černí havrani,
již poplašeni ořem mým svá křídla tuhá rozepli,
vzduchem veslují v dál.
A k lesu zvolna dojíždím... V své tmavé brány přijal mne,
krok oře smutný dusí mech a větve na nás střásají
bílý, studený květ.
Až k aleji teď dojel jsem. Vy jste mi o ní řekla kdys,
že chodíváte denně tu. Kůň stanul uzdy trhnutím
mezi jedlemi skryt.
Tak čekám... Ticho kolem je; jen vrány skřek se ozve kdes,
či zajíc náhle zavřeští – – – a zase ticho mrtvé kol – –
s větví sype se sníh.
Vy smutná jdete alejí – své oči v kolej upřeny,
již vyryl vůz tu dřevařů dnes ráno – čerstvá stopa jich
v bílou táhne se dál.
Jít s Vámi? K Vám se připojit? Je pozdě již – vše skončeno.
Cos poutá nohu, staví krok. Můj kůň jak přibit stojí tich –
síly nemám už víc.
A tak mne zvolna míjíte alejí lesní do kopce,
mé oko brzy ztratí Vás, kde cesta Vaše s obzorem
splývá v jedinou šeď.
Má cesta tady nevede – je konec všemu dávno již –
Co zbývá tedy? – – Pomalu já rytíř bolem znavený
oře obracím zpět.

Meter: polymetric