PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Ganymed
by Johann Wolfgang Goethe

Wie im Morgenglanze
Du rings mich anglühst,
Frühling, Geliebter!
Mit tausendfacher Liebeswonne
Sich an mein Herz drängt
Deiner ewigen Wärme Heilig Gefühl,
Unendliche Schöne!
Daß ich dich fassen möcht
In diesen Arm!
Ach, an deinem Busen
Lieg ich, schmachte,
Und deine Blumen, dein Gras
Drängen sich an mein Herz.
Du kühlst den brennenden
Durst meines Busens,
Lieblicher Morgenwind!
Ruft drein die Nachtigall
Liebend nach mir aus dem Nebeltal.
Ich komm, ich komme!
Wohin? Ach, wohin?
Hinauf! Hinauf strebt's.
Es schweben die Wolken
Abwärts, die Wolken
Neigen sich der sehnenden Liebe.
Mir! Mir!
In euerm Schoße
Aufwärts!
Umfangend umfangen!
Aufwärts an deinen Busen,
Alliebender Vater!

Meter: polymetric
61.
by Friedrich Rückert

Nicht Neugier rath' ich dir, die giert nur nach dem Neuen,
Doch Neulust, die sich wohl des Neuen mag erfreuen.
Ohn' immer Neues kann die Neugier nicht erhalten
Ihr Leben, Neulust lebt vergnügt auch bei dem Alten.

Meter: iambic
A la brevedad de la vida
by Quevedo

¡Cómo de entre mis manos te resbalas!
¡Oh, cómo te deslizas, edad mía!
¡Qué mudos pasos traes, oh muerte fría,
pues con callado pie todo lo igualas!
Feroz, de tierra el débil muro escalas,
en quien lozana juventud se fía;
mas ya mi corazón del postrer día
atiende el vuelo, sin mirar las alas.
¡Oh condición mortal! ¡Oh dura suerte!
¡Qué no puedo querer vivir mañana
sin la pensión de procurar mi muerte!
Cualquier instante de la vida humana
es nueva ejecución, con que me advierte
cuán frágil es, cuán mísera, cuán vana.

Meter: iambic
- 921 - Acto III, DOÑA ISABEL De El molino
by Lope de Vega

En confusión estoy, y justamente,
del intento que sigo temerosa;
pero en causa tan justa y tan forzosa,
mejor es proceder osadamente.
De lo que la vergüenza no consiente,
parece que está el alma deseosa;
la fama de Fernando es milagrosa,
y teme el corazón que le contente.
Pero como la vista y los oídos
andan siempre encontrados, verle es justo,
y conténtense todos los sentidos.
No quiero que después se queje el gusto,
que viven, porque fueron atrevidos,
las potencias del alma con disgusto.

Meter: polymetric
Das Bäumlein
by Ludwig Achim von Arnim

Ein Bäumlein zart,
Geschlachter Art,
Von edlem Stamm,
Und gutem Nahm,
Nach seiner Natur
Ganz rein und pur,
Kein süßer Frucht
Nie Mensch versucht,
Wer möcht es lahn
Und nicht begehren Frucht davon.
O mein! O mein!
Ich gab mich ihr ins Herz hinein,
In ihrem grünen Röckelein.
Aus festem Grund,
In schönem Rund,
Dieß Bäumlein zart,
Gezieret ward,
Die Aestlein schlecht,
Schwank und gerecht,
Grün adlich fein
Die Blätter sein,
Der Früchte Zier
Wär süßer mir,
Als Zucker oder Malvasier.
O mein! O mein!
Ich gab mich ihr ins Herz hinein,
In ihrem grünen Röckelein.
So ich besinn,
Was gut Gewinn,
Dies Bäumlein klug,
Mit Nutz und Fug,
Eh es im Gart
Versperret ward,
Ertragen hat,
Ist Freud verzehrt
Des Herzens mein,
Ich schrei in Pein,
Gott segn dich zarts Bäumelein.
O mein! O mein!
Senk Zweigelein,
Daß ich mich schwenk zu dir hinein!

Meter: iambic
223.  Wann der Mensch so gerecht wie
 Christus.
by Angelus Silesius

Wann du vollkommen Eins mit GOTT dem HErren
bist/
So bistu so gerecht als unser Jesus Christ.

Meter: iambic
Jen jedinkrát.
by Růžena Jesenská

Jen jedinkrát
svou ruku chtěla bych ti ve tvou dát
a říci: „Pojď!“ A jíti s tebou v les,
kde haluzkami nebe prokmitá,
kde v každém křovíčku je ukryta
a šeptá láska, zvoní ptáků ples,
kde ještě bez vroucnosti neprones’
ret slovo jedinké. – Chci vzpomínat!
A vzpomínám,
jak vždy jen bez tebe v les jíti mám,
co na čelo tam sprchá opojných
a vroucích básní, jak se vlní cit,
když duše polétá a počne snít,
když les mi netají svůj pláč ni smích,
když bloudíc po pěšinách omšených
zřím tebe, drahý můj, ač nehledám!

Meter: iambic
Des Sultans Töchterlein
by Ludwig Achim von Arnim

Der Sultan hatt' ein Töchterlein,
Die war früh aufgestanden,
Wohl um zu pflücken die Blümelein
In ihres Vaters Garten.
Da sie die schönen Blümelein
So glänzen sah im Thaue,
Wer mag der Blümlein Meister seyn,
Gedachte die Jungfraue.
Er muß ein großer Meister seyn,
Ein Herr von großen Werthen,
Der da die schönen Blümelein
Läßt wachsen aus der Erden.
Ich hab' ihn tief im Herzen lieb,
O dürft ich ihn anschauen!
Gern ließ ich meines Vaters Reich
Und wollt sein Gärtlein bauen.
Da kam zu ihr um Mitternacht
Ein heller Mann gegangen,
»thu auf, thu auf, viel schöne Magd,
Mit Lieb bin ich umfangen.«
Und schnell die Magd ihr Bettlein ließ,
Zum Fenster thät sie gehen,
Sah Jesum ihr viel schönes Lieb
So herrlich vor sich stehen.
Sie öffnet ihm voll Freudigkeit,
Sie neigt sich tief zur Erden,
Und bot ihm freundlich gute Zeit,
Mit sittsamen Geberden.
»woher, woher, o Jüngling schön?
In meines Vaters Reichen
Mag keiner dir zu Seite gehn,
Sich keiner dir vergleichen.«
»viel schöne Magd, du dachtest mein,
Um dich bin ich gekommen
Aus meines Vaters Königreich,
Ich bin der Meister der Blumen.«
»o Herr, o Herr, wie weit, wie weit
Ists zu des Vaters Garten?
Dort mögt ich wohl in Ewigkeit
Der schönen Blumen warten.«
»mein Garten liegt in Ewigkeit
Und noch viel tausend Meilen,
Da will ich dir zum Brautgeschmeid
Ein Kränzlein roth ertheilen.«
Da nahm er von dem Finger sein
Ein Ring von Sonnengolde
Und fragt, ob Sultans Töchterlein
Sein Bräutlein werden wollte.
Und da sie ihm die Liebe bot,
Sein Wunden sich ergossen.
»o Lieb, wie ist dein Herz so roth,
Dein Hände tragen Rosen.«
»mein Herz, das ist um dich so roth,
Für dich trag ich die Rosen,
Ich brach sie dir im Liebestod,
Als ich mein Blut vergossen.
Mein Vater ruft, nun schürz dich Braut,
Ich hab dich längst erfochten.«
Sie hat auf Jesus Lieb vertraut,
Ihr Kränzlein war geflochten.

Meter: iambic
1L: Der Sterbliche, den du der Begeisterung würdigst,
by Samuel Gotthold Lange

Der Sterbliche, den du der Begeisterung würdigst,
O himmlisches Kind, o Dichtkunst eilet erhaben
Der Sternenban zu, und lernt die Göttliche Tugend
Und Weisheit verstehn.
Sein horchendes Ohr schöpft die geheimesten Lehren
Es fühlet sein Hertz die übermenschlichen Triebe.
Mit englischer Kraft übt und empfindet er Freundschaft.
Die niemand versteht.
Sein gantzes Hertz, voll der Gottheit, eilet den Menschen,
Die göttliche Kunst, durch Freundschaft glücklich zu werden
Zu lehren, wie du,
Lehrest und übst.
Es wisse die Welt durch Thirsis Lieder bezaubert
Das Stille und Kleist, Gleim, Germershausen und Sultzer
Freundschaftliche Lust, durch weise Tugend empfinden.
O würdiger Mann.
Dein klopfendes Hertz schlägt auch durch Freundschaft erhitzet
Wie Thirsis Hertz that. Aus gleichen redlichen Trieben,
Aus welchen er sang, färbt dich, durcheilet die Adern,
Dein wallendes Blut.
Es wisse die Welt, daß, weil ich gelebet, kein Weiser,
Kein Tugendfreund war, den nicht die heilige Freundschaft
Mit mir auch vereint, und daß du,
Mir rühmlich vermehrst.
Mein zärtliches Hertz liest Thirsis Lieder mit Thränen
Und denckt denn an dich, mit einer traurigen Ruhe.
O liß sie, du siehst die Glut der Freundschaft die in mir
Stets gegen dich brennt.

Meter: iambic
Zapomněla...
by Rudolf Bort

Jí, sirotku, čas dal málo jen květů,
víc krvavých v srdce jí zasadil ran...
Teď v rakvi juž dřímá, z dalekých světů
vstříc kyne jí záře nebeských bran.
A mnohý, kdo za živa kamenem po ní
jen hodil a s výsměchem na ni jen shléd’,
dnes s vylhanou slzou nad ní se kloní,
kříž dělá jí v čílko, jež mrazivý led.
Však ona, jíž v žití osudu krutém
tak dlouho, ach, úsměv nezdobil líc,
z té rakve teď v svící plápolu žlutém
všem vlídně, tak vlídně se usmívá vstříc...

Meter: amphibrachic
KYTKA POMNĚNEK
by Eduard Albert

Snad ani nevíte, co bolívá,
že poslal jste mi kytku tu.
Jeť vaše péče příliš horlivá
o srdce mého zármutu.
Proč peklo srdci mému strojené
ozdobit mají pomněnky?
Vždyť muka ta se nezapomene
a modré v něm jsou plaménky.
Zač peklo v čistoty mé úběle,
jejž ani skvrna nekalí?
Já nepadla jsem jako andělé,
již aspoň nebe mívali!

Meter: iambic
EZZELINO
by Josef Svatopluk Machar

Ezzelino chycen! Chycen? Chycen jest!
Celou Lombardií letí slavná zvěst.
Ezzelino chycen! Sedí v Soncině!
Lid se dere na hrad, tlačí do síně.
Vlkodlaku! Ďáble! – Pěsti zdvihají,
zuby na něj cení, slinu metají,
vrhají se na něj, bijí po stráži,
jež je halapartnou nazpět odráží.
Ezzelino sedí, ztrnulý má zrak
jako výr, když patří na vran zlobných mrak.
V lebce mdlo a šero. Kosti rozbity,
pohromadě obvaz drží střepy ty.
Ťulpas jakýs kyjem v ni mu ránu dal,
když se s Milanskými u Cassana rval.
Pěkně dopadl tam... Konec do slova...
Tělo bezvládno je... jako z olova...
Mnicha přivedli mu včera s večera –
už jen kletbou mohl zahnat pátera...
A dnes tahle luza... Pár jen hodin zpět –
chvěla se a klekla, když jen na ni hled...
Dal je věšet, sekat – bylo málo to,
přec vás tolik zbylo, drzá holoto!...
Teď tu poskakují... pěsti zdvihají...
plazí jazyk na něj... sliny metají –
Oh, jen moci povstat v této vteřině –
třeba holou rukou vjeti mezi ně!
Rvát jim z důlku oči tupé zjevené,
jazyky jim trhat zrovna z kořene!
Jazyky a oči... tam se radící,
líp-li šibenici... nebo hranici...
Viset-li či hořet... Lotři proklatí!
Jenže Ezzelin vám plány pohatí –
Zuby skříp a vstává. Úžas. Výkřik. Sten.
Stráže odskočily. Lid se řítí ven.
Strh si s hlavy obvaz, široce si stoup
a vší mocí třískl nazad lebkou v sloup.

Meter: trochaic
Prophezeihung
by Friedrich Hebbel

»deine Freunde sind jung, es wird dir mit ihnen ergehen,
Wie mit den Früchten dem Baum: reifen sie, fallen sie ab!«

Meter: polymetric
RÁNA.
by Jan Beránek

Po Magyarországu na šíř i v dél
jazyků víc je než lidí,
leč jen ten prvý z nich káže Pán ctít –
za druhé sám prý se stydí.
Chceš-li je přece znát, vlak v tom jak bouř
přehřmí je, zákeřník zrádný.
Marně ždáš, hýčkán jsa pružinou per:
k tobě tam nesmí z nich žádný. –
Mapu sem! Slovenskem jedeme teď...
Zrovna vlak zarazil kola.
Zde snad přec zaslechnu příbuzný zvuk?!
„Zolyom“... Jak? „Zolyom!“ hlas volá.
Kdo mně to ztlumočí? – Tlumočník kroj:
v řeménky spjatou zřím holeň,
cůpky, pás široký, nahou, hle hruď –
ej, tu je Detva či Zvoleň!
Zvoleň, ten rozdivný Slovenska kout –
zde bych chtěl zůstati stále...
Stroj však hvizd nevrlý vyrazil z plic:
ku předu! honem jen dále!
– Ne, ne, jen vteřinu, ještě jen mžik!
Ještě sem belhá se kdosi:
slovenský stařík, hle, nebohý tvor!
„Počkejte!“ pohledem prosí.
Ruku v před – šedivý lístek je v ní –
noha však jedva už cupe – –
Sem! tak, tak, stařečku, ještě jen krok...
ke mně: tu měkké je kupé!
V tom, co se hotoví za kliku vzít – –
Srdce mi přestalo bíti:
oh, když si vzpomenu na to i dnes,
dnes ještě musím se chvíti.
Myslíte, že jsem jej pod koly zřel,
krev jak mu vytryskla ze žil?
Ne, ne, kmet nezhynul – bylo s ním hůř:
on tu svou potupu přežil.
Ani jsem neslyšel, dobře to vím,
že by byl, chuděra, vzlyknul.
Neměl snad bolesti? Ni hněvu víc?
Či zde lid všemu již zvyknul?
Ah, jakž by bolesti necítil on,
mne když to dosavad bolí,
jako bych já měl tu ránu, já sám,
na něj co dopadla – holí.
Ovšem, ba ovšem, ten velmožný trest
musel přec Slováka stihnout:
safián v kupé a on – taký chám!
tam jak směl nohu jen zdvihnout?
Ten, co hůl pozvedl, ten, kdo jej bil,
nebyl snad pacholík sprostný:
jemnou a bílou a čistou měl pěst,
na prsou ze šňůr třpyt skvostný!
Smích za to diváků zazněl mu vděk,
zlaté až skřipce se třásly,
smích ten i dívčíma očima hrál,
jež se v tom divadle pásly. – – –
– Hledal jsem v novinách řízný ten šprým,
čta je tam potom den ke dni –
marné však: ,žert’, mně jenž nový se zdál,
v Uhrách je pro tisk as všední!
V Čechách se vyskytnout tak pádná hůl,
co by z ní vytloukli palic:
rok by ji súsedé nosili
před světem na rub i na líc!
Za to tam z Uher ten klamaný svět
ostruhy slyše jen zvonit,
zvykl si jásat: „Hle, rytířstva květ!“
a zrak si v obdivu clonit.
Než ten svět prohlédne, stokrát se dřív
vešken ret žalobný stiší –
Zví kdo kdy, hlav kolik sraženo v prach,
Maďar než hlavou byl vyšší? – –

Meter: dactylic
A la muerte de su amigo el doctor Juan Pérez de Montalbán
by Luis Vélez de Guevara

O joven tantas veces mal logrado
de tus floridos años, y el sentido;
no a tu Posteridad venza el olvido,
ni a tu fama inmortal se atreva el hado
Y de laurel divino coronado
Fénix rejuvenezcas renacido
de tus mismas cenizas, y vestido
rayos del Sol, te sirva el Sol de estrado
Y cara a cara, en más luciente esfera,
bebiendo mayor luz te envidie el día
en el eterno, que morir no espera,
haciendo de tus versos armonía,
en aplausos de Dios, a quien venera
tan numerosa Alada Monarquía

Meter: iambic
ČESKÝ VÝTEČNÍK
by Jan Neruda

Hle – přemýšlí! A kývá klidně hlavou.
Je spokojen s tou svou po Čechách slávou.
Však jedna věc ho přece druhdy hněte,
ba chytá ho až křečí:
že Bileamův osel proslul v celém světě,
a také jenom řečí.

Meter: iambic
- CLII - A una dama que hilaba
by Lope de Vega

Hermosa Parca, blandamente fiera,
dueña del hilo de mi corta vida,
en cuya bella mano vive asida
la rueca de oro y la mortal tijera;
hiladora famosa a quien pudiera
rendirse Palas y quedar vencida,
de cuya tela, Amor, de oro tejida,
si no fuera desnudo, se vistiera:
déte su lana el Vellocino de oro,
Amor su flecha para el huso, y luego
mi vida el hilo, que tu mano tuerza.
Que a ser Hércules yo, tanto te adoro
que rindiera a tu rueca atado y ciego
la espada, las hazañas y la fuerza.

Meter: iambic
NA PUSTÉM BŘEHU.
by Jaroslav Vrchlický

Jen vodní pláň, kam zemdlený zrak sáhne,
jen sotva vítr vlny zčeří líně,
po vodě v dálce plachta bílá táhne
jak racka křídlo nebes ve hlubině.
Štít chatky rybářské se větrem kývá,
nad ním se staví řady těžkých mraků,
a z nich král bouře dívá
se na krb zbořený do hnízda mořských ptáků.
Snad vědět chce, zda ztuhlo křídlo jejich,
by věštbu jeho hněvu nesli světem. –
Ha, juž je vyplašil a po peřejích
juž táhnou v dálku rychlým, tichým letem.
Já hledím za nimi – jim ve zápětí
jak vítr vstává, vlna kypí jekem,
jak dále, dále ptáci k lodi letí
a stožár s teskným obletují skřekem.
A hledím za nimi a myslím v duši:
tak i má píseň v šírou dálku pluje,
i ona bouři tuší
a srdce soucitná ve pláči obletuje;
a prosí o domov a stená, úpí,
juž za ní bouře, života bouř táhne...
Já nedomyslel – páry v mrak se kupí,
jen vodní pláň, kam zemdlený zrak sáhne.

Meter: iambic
In memorian
by Lino Gutiérrez Alea

¿Qué prodigioso imán, que hechicería
guardaba el mármol de la mesa aquella?
¡Limpio, sin quebraduras y sin mella,
ninguno como él nos atraía!
Brindábamos allí, día tras día,
por nuestra vida jubilosa y bella,
y no turbó jamás una querella
aquel cuadro perenne de alegría
El grupo se rompió cierto verano
¡Todo lo cambia el tiempo y lo derrumba,
y ahora soy un tranquilo ciudadano!
Y aquel mármol, revuelto en la balumba,
cuando lo veo en el café cercano
me parece la losa de una tumba.

Meter: iambic
Spazierende Gedanken
by Ernst Moritz Arndt

Schau' ich wandelnd die prächtigen Häuser mir an,
Wird's mir schier, als möcht' ich noch bauen,
Und sollte doch ein so steinalter Mann
Himmelauf nur und himmelein schauen;
Wird doch seinem flüchtigen Bleiben allhier
Rappell bald zum Abmarsch geblasen,
Und wird ihm auf Erden sein letztes Quartier
Gebettet bald unter dem Rasen.
Ei Fabel! Was fabl' ich das Alte mir vor,
Die Kluft zwischen Himmel und Erde?
Weitauf steht der Welten unendliches Tor,
Wo ich Kleiner schon durchschlüpfen werde:
Sankt Peter mit aller Kardinalpolizei,
Mit all ihrer schrecklichen Presse
Schaut meinen Paß an und rufet: »Passiere nur frei!
Dein Paß ist der beste der Pässe.
Dir flammet im Herzen der göttliche Mut,
Dir flammen im Kopfe die Blitze,
Für solche sind Himmel und Erde gleich gut,
Sie bauen nicht bleibende Sitze.
Frei durch denn! Und wolltest du wieder heraus,
Bei dem Tor sind unzählige Pforten:
Soweit Licht scheint, bauen Götter und Geister ihr Haus,
Ihnen tönt's nicht von Stätten und Orten.«
So pilgr' ich und finde mich leidlich zurecht –
Das übrige wisse Sankt Peter –
So schrei' ich über Erden- und Himmelgeflecht
Nicht kläglich Mordio! und Zeter!
Denn der's geflochten, das weiß ich, der wird seinerzeit
Alle Fäden aufs schönste entwirren:
Ihm trau' ich, drum lass' ich zu wild und zu weit
Die Gedanken mein Hirn nicht umschwirren.
Nein, kein Jung und kein Alt und kein Dort und kein Hier!
Weg, Gedanken, ihr grauen und falben!
Bei dem Ältsten, er heißt
Bei dem Ältsten der Tage, da nehm' ich den Sitz –
Er blies auch durch mich seinen Odem.
Auf mit Flügeln, mein Geistchen! Und funkle wie Blitz!
Blitze Leben aus Kaltem und Totem!
Sei mutig! Dem Kühnen verwelket kein Kranz,
Ein ewiger Lenz ist sein Eigen;
Tanze mit in der Welten unsterblichem Glanz
Der Wonne unsterblichen Reigen.
Sei mutig! Und gleich wird das engste Revier,
Wo du weilest, der weiteste Himmel,
Das Unten und Oben, das Dort und das Hier
Verschwimmt in der Wonne Gewimmel.

Meter: polymetric
Frage nicht
by Nikolaus Lenau

Wie sehr ich dein, soll ich dir sagen?
Ich weiß es nicht und will nicht fragen;
Mein Herz behalte seine Kunde,
Wie tief es dein im Grunde.
O still! ich möchte sonst erschrecken,
Könnt ich die Stelle nicht entdecken,
Die unzerstört für Gott verbliebe
Beim Tode deiner Liebe.

Meter: iambic
Mutace ve hře lásky.
by Emanuel Züngel

Když mně lásky plamen žhoucí
v srdci sálal převysoko,
tu jsem v žáru vášně vroucí
hrál jen stále con fuoco.
Později, když ruky její
něžné jsem si dobyl za to,
jak se ve všem změny dějí,
přišlo poco moderato.
Teď již žádné možno není
presto aneb crescendo,
dozníváť strun rozechvění
v tichém, vážném morendo.

Meter: trochaic
-LXVII-
by Gongora

¿Para qué dime Marcia, te perfumas,
y en tantos alambiques y redomas,
de Pancaya destilas los aromas,
y al pájaro del Sol cuentas las plumas?
Si eres mujer común, no te presumas
empresas de Cartagos, y de Romas,
si tales son las que a tu cargo tomas,
para charco te bastan las espumas.
Que mal podrás del bálsamo Guineo
desmentir las ofensas al olfato
con todo lo fenicio y los Sabeo.
Mientras te taraceas cada rato,
que juntas en adúltero Himeneo,
al marfil terso, el ébano mulato.

Meter: polymetric
1L: Novemberabend kühlt und feuchtet.
by Bruno Wille

Novemberabend kühlt und feuchtet.
Die Ferne stirbt in Dämmerduft.
Mit mattem Blinzeln nur durchleuchtet
Ein Stern die nebeltrübe Luft.
Gedämpfte Glockenlaute beben
Weich summend über Stoppelfeld.
Aus Wiesenniederungen heben
Sich dunkle Massen in die Welt.
Ein alter Pflüger mit dem Pferde
Zieht müde heim; die Pfeife glimmt.
Vom Schäferhund umtummelt, schwimmt
Mit Blöken dorfwärts eine Herde.
Mit qualmigdunkler Röte säumt
Der Himmel sich. Großleuchtend taucht
Der Mond empor ... Die Landschaft träumt/
Von Ruhesehnsucht überhaucht.

Meter: iambic
Soneto
by Fernando de Gabriel y Ruiz de Apodaca

Allá en las costas de Turana envías
muestra brillante del valor natío,
y a México y al Riff con noble brío
naves y huestes presurosa guías
¿Será que tornan los antiguos días
de gloria insigne y alto poderío,
y el hado antes adverso,, hora ya pío,
tus duelos trueca ¡oh patria! en alegrías?
Sí; que los mares de Guzmán el Bueno,
del gran Cortés, Córdoba y Pizarro,
por ti constantes velan, madre España;
y el mundo todo de respeto lleno,
aun ha de verte en el triunfante carro,
y ha de admirar hazaña tras hazaña.

Meter: iambic
RŮŽE
by František Odvalil

Ó růže, růže dej sem,
a vína v pohár hostí!
neměla nikdy širá zem
těch věcí lidstvu dosti.
Tu touhu vaši hořel jsem
vyplnit s dychtivostí:
Já vína ve čtvrtek vám dal,
dnes moje dlaně vizte:
já růží pro vás natrhal,
jsou vonné a tak čisté.

Meter: iambic
Gute Stunde
by Emanuel Geibel

Wie ward es tief in mir so stille!
Der Tage Wandeln rührt mich kaum.
Der Lärm der Zeit, der Menschen Wille
Geht mir vorüber wie ein Traum.
Doch drinnen ist es warm und helle,
Es lauscht die Seele ungestört
In sich hinein, daß sie die Welle
Des eignen Wohllauts fluten hört.
Als wie aus Flammen neu geboren,
So spielt das Herz mir frisch und rein:
Vergessen ist, was ich verloren,
Und, was ich liebte, dennoch mein.
Es hat der Jugend süß Gedenken
Sich wie ein Himmel aufgetan;
Und schön mit seiner Huld Geschenken
Erscheint der Gott und rührt mich an.

Meter: iambic
14. Du sollst Staub sein!
by Gerhard Tersteegen

Der Staub will gerne niedrig bleiben;
Doch wenn der Wind nur bläset drein,
So läßt er sich auch willig treiben:
Also sollst du dem Herren sein.

Meter: iambic
- XVI -
by Argensola

Amor, si de la parte más perfeta
jamás mi sol su viva luz retira,
en vano Filis con piedad me mira,
y enciendes en su ojos tu saeta.
No como yo lució sobre el Oeta
el héroe que amó tanto a Deyanira,
ni la cumbre de Olimpo está de la ira
de los rayos y vientos más quieta.
Y así como allá encima de su altura,
cuando por religión sube la gente
las cenizas de antiguos sacrificios,
Fili hallará guardados altamente
de mi primer amor sacros indicios
con fe y tranquilidad serena y pura.

Meter: iambic
Mein Himmel
by Karl May

Wie ist der Himmel doch so weit
Entfernt von mir mit seinen Sternen!
Er baut zur Grenzenlosigkeit
Sich auf durch unmeßbare Fernen.
Es reicht mein schwacher Blick nicht hin,
Mir nur die nächste Welt zu zeigen;
Ich fühle, daß ich Erde bin,
Nicht wert, zu ihr empor zu steigen.
Wie ist der Himmel doch so nah!
Er strahlt in mir mit tausend Sternen.
Fühl ich ihn nicht, er ist doch da;
Ich muß ihn nur erfassen lernen.
Die ganze Unermeßlichkeit
Der Liebe darf ich in mir tragen;
Es hemmt sie weder Raum noch Zeit,
Mich auf zu Gott, dem Herrn zu tragen.
Unendlich und doch endlich ist
Der Himmel um die kleine Erde,
Doch du in meinem Herzen bist
Der, den ich ewig haben werde.
Was andern Himmeln drohen mag,
Dir hat es nicht und nie zu gelten:
Für dich giebts keinen letzten Tag
Und keinen Untergang der Welten.
Wie ist der Himmel doch so weit,
Und wie so nahe kann er liegen,
Wenn über unsre Blödigkeit
Der Glaube und die Liebe siegen.
Ich blick empor; ich schau in mich;
Dort darf ich nichts, hier Alles hoffen.
Mein Gott und Herr, ich bitte dich,
Erhalt mir diesen Himmel offen!

Meter: iambic
- XCVI - A Valdés, autor de farsa, y a su mujer
by Gongora

Sabe el cielo, Valdés, si me ha pesado
que ese Gante te exceda en la paciencia,
pues siendo conocida tu inocencia,
haya tan presto el mueblo acrecentado.
Valdés, Valdés, nuestro supremo estado
descaecer le veo con violencia.
Danos gatazos Lope con su ciencia:
Alicante nos chupa: yo he engordado.
Yo soy de parecer, Anteón mío,
que pues la vuelta ignoro, y Baltasara
se fue a ermitañear, «¿qué es lo que aguardo?»
dijo Jeroma. Él respondió con brío
«Pues no tenéis para teatro cara,
hagamos tabernáculo en el Pardo».

Meter: iambic
Ach, matko, matko, matko,
by Adolf Racek

Ach, matko, matko, matko,
kde jsi, má matko?
Ach, matko, matko, matko,
mých matek matko!
Ach, matko, matko, matko,
má první matko!
Ach, matko, matko, matko,
má dobrá matko!
Ach, matko, matko, matko,
kde jsi, má matko?
Ach, matko, matko, matko,
matko má!
Chci matku, matku chci!

Meter: iambic
24. Auf die zwey Philenen
by Christian Wernicke

Des
Sie
Denn dass des Eifers Macht im Tod auch nicht nehm' ab,
So legt sie auf einmahl den
Carthago der es
Und sorgt, dass man nicht mehr nach solchen Thaten tracht',
Dadurch sich mancher Held im Tod unsterblich macht,
Weil was

Meter: iambic
XXXI. Když rozum káže: „pomalu“, tu srdce velí „v před“;
by Josef Kubelka

Když rozum káže: „pomalu“, tu srdce velí „v před“;
když rozum velí k rozvaze, ždá srdce v smělý let:
je srdce žáče nemoudré a rozum kantorem, –
čím je mu zápal nadšení, čím citu skvělý vznět?!
Ve sporu věčném věru jsou, však přec je sblíží los:
když Eros pružný napne luk, tu oba želí v sled.
Máť lstivé bůže střely dvě: z nich jedné srdce v terč,
pak druhým šípem rozumu do paty střelí hned.

Meter: iambic
-XX-
by Garcilaso de La Vega

Con tal fuerza y vigor son concertados
para mi perdición los duros vientos,
que cortaron mis tiernos pensamientos
luego que sobre mí fueron mostrados.
El mal es que me quedan los cuidados
en salvo de estos acontecimientos,
que son duros, y tienen fundamentos
en todos mis sentidos bien echados.
Aunque por otra parte no me duelo,
ya que el bien me dejó con su partida,
del grave mal que en mí está de contino;
antes con él me abrazo y me consuelo;
porque en proceso de tan dura vida
atajaré la guerra del camino.

Meter: polymetric