PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto
by Francisco Camprodón y Lafont

Así que el primer hombre hubo pecado,
se nublaron los cielos de repente,
y empuñando una espada refulgente
le dijo un ángel con acento airado:
«Lejos de este lugar que has profanado,
y al recordar su encanto , eternamente
surquen arrugas tu orgullosa frente
y anda a comer el pan del desterrado »
Transido Adán de amargo desconsuelo
cruzó sus manos y exhaló un gemido,
y al ver cerrar, con lágrimas de duelo,
tras sí las puertas del Edén perdido,
exclamó el infeliz mirando el cielo:
«Si me quitáis el bien, darme el olvido »

Meter: polymetric
Svatba na Slavětíně. (III.)
by Jan Jindřich Marek

Aj, na hradě Slavětíně
Jak se všecko proměnilo!
Prázné jsou hodovní síně,
Kde se panstvo veselilo.
Slyš, jak temnosmutně znějí
Zvony s slavětínských věží!
Dole v hradní kapli pějí
Černé zbory vážných kněží.
A hle, v středu rakev černá
Květověnci ověšena;
V ní leží nevěsta věrná,
Chladné smrti zasnoubena.
Slavné ticho v kapli temné;
Tajné slyšeti vzdychání; –
Aj tu z dáli truchlojemné
Struny znějí v tichém lkání.
Pěvec Hynek s harfou hlasnou
Hřmotně do svatyně vkročí; –
Odvrhneť ji, jak jen krásnou
Mínu bez života zočí.
Struny prasknou. – Pěvec Míně
Tiché, zbožné vzdechy světí;
Pak se vzchopiv, ze svatyně
Smrti vstříc do boje letí.

Meter: trochaic
40.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Der zwischen Harn und Koth in seinem Sode liegt,
Und täglich also lebt, als wie er war gebohren,
Hat eine schwere Zung, in dem er trinckt, gekriegt,
Drumb hat zu plappern ihm der Unterbauch erkohren.

Meter: iambic
ODPOVĚĎ TVĚMU SMUTKU.
by Inocenc Arnošt Bláha

Ten přijde den – Náš smutek za něj prosí,
kdy padnou v duši deště sladké rosy,
a půjdem všichni po horách –
A obzor bude daleký a zlatý,
a touha naše v opuštěné chaty
již nebude se vracet do údolí,
kde v šerých komorách
jsme zavřeli svou překonanou tíži –
Dál v nekonečné perspektivy polí,
kde Rozsévač dnů příštích půjde zamyšlený,
si povedem své tiché, bílé ženy – –
A duše naše, těžké myšlenkami,
zrát budou v polích prostoru a času
pro věrné žence Hospodáře Pravdy.
Ten přijde den, kdy nebudem už sami,
kdy nesmírný svět bude jediný lán klasů,
kdy dokonalí rozkveteme v Krásu,
a v Kosmos nový Láska půjde s námi –

Meter: iambic
ŠÍLÍCÍ MALÍŘ. (2. OBRAZ.)
by Otokar Fischer

Pohled vítězný a pronikavý,
vroucí tak, že hmotu v sobě taví,
pozemsky však milující zem
s hrdostí, jež ví: tvé dítě jsem,
prozářený rozkoší a steskem,
prošlehující svým krásným bleskem
lepou škrabošku až v nahý cit –
pohled takový chci zachytit!
který tiše zírá kolem sebe;
do něhož se schvělo jižní nebe,
nadechnuté fialovo hvězd,
chladná sivost na obzoru měst
procitajících – Svůj štětec nořím
v slávu všehomíra; obraz tvořím,
muže-dítě s hledem takovým,
v okamžik že věčnost zakotvím.
Vyvoleny jsou mé prsty slepé,
vidoucí to žití velkolepé
vtěliti, jež prolilo se v hmat,
věkům příštím chtějíc požehnat.
A již cizí pohled, zlý a vroucí,
zvědavý a zcela vševědoucí,
z obrazu se hrouží v duši mou:
zraky mé kéž v něm se rozplynou!

Meter: trochaic
- XXVII -
by Hernandode Acunya

Amor y un gran desdén, que le guerrea,
han ya venido a singular combate;
no hay quien entre ellos de concierto trate,
por do fuerza será que el fin se vea.
Mas mi razón vencida, que desea
que el fiero vencedor se desbarate,
para que tanto mal no se dilate,
de nuevo armada, en mi favor pelea.
Ya Amor con dos contrarios se congoja,
y en su poder, do tanto confiaba,
no se asegura ya ni se confía.
Del arco tiene ya la cuerda floja,
ya vuelve las saetas a su aljaba,
ya de mi libertad se acerca el día.

Meter: iambic
- CXVIII - A Luis Barahona de Soto
by Fernando de Herrera

Soto, no es justo que tu canto suene,
y honre solo al humilde Dauro frío;
mas digno es del el sacro Betis mío,
que el nombre tuyo en tanta estima tiene.
Las venas de Castalia y de Pirene
rebosarán por ti en su ondoso río,
y vendrá a conocerle señorío
quien fue sepulcro el hijo de Climene.
Aquí es la rica Arabia y el dichoso
nido en que tu inmortal fénix enciende
el fuego que en ti afina su belleza.
Ven al florido asiento y oloroso;
huye el desierto, do su luz se ofende
y de tu excelso ingenio la grandeza.

Meter: iambic
Bludné dítě.
by Josef Václav Frič

V temných lesa hlubinách
sirotek se potuluje,
a těm lesním pustinám
duše tesknotu žaluje.
Ptaly se ho vůkol stromy:
Bludné dítě, co ti schází?
Dítě kráčí dál a štkáním
každý krok svůj doprovází.
Projde lesy, přejde hory,
až svým pláčem pohne bory,
tak že teskně pozašumí:
dítě jím však nerozumí.
V hloubce lesa potok vzniká:
Studánko, dej trochu vody!
„Pro lidské jen děti plynu;
ne pro hříšné víly plody.“
Vedle keřík jahodový;
toho prosí o jahody,
keřík ale hladovému
odepře své sladké plody.
Dítě včelku o med prosí:
Včelko, dej mi trochu medu!
A ta bzučí z medné rosy:
„Panchartovi – leda jedu.“
Včelka s smíchem dále lítá,
keř své jahody počítá;
včelka jinde rosu pije,
a keř jahody své kryje.
S nepokojem bor zašuměl,
rád by děcku porozuměl;
potok ale bujně šumí,
schválně děcku nerozumí.
Aj, v tom zazní lesem širým
žežhulice žalování;
při tom hlase dub i lípa
moudré svoje hlavy sklání.
Každá snětev napíná své
síly k slechu pozornému,
každý lísteček naslouchá
s chvěním zvěstu žalostnému.
Lístky chřadnou, bor se chvěje,
žal jim družné žežhulice
každý lístek rosu pláče
a bor šumný nezní více.
Běda běda, zavzní hory,
naše paní, dobrá víla
se svým krajem už se loučí,
by nás navždy opustila.
Běda, běda, zavzní bory,
naše paní dobrá víla,
nebude nás pěstit více,
v kukačku se proměnila.
A kukačka žalným hlasem
s lípami se vůkol loučí,
stinným dubům ale snažně
svého sirotka poroučí.
„Pěstovala jsem vás, lípy,
i vás, duby, kochala jsem;
starejte se o mé dítě,
neboť ve vás doufala jsem.
Bolí mne to, že se od vás
na věky teď loučit musím,
ale pro své milé dítě
ráda všecka muka zkusím.
Třeba mne teď boží ruka
v ptáka žalů zakouzlila,
přece plesám, že jsem lásky
sladké něhy zakusila.
Věčně zdrávi zelenejte,
já v cizinu zakletá jsem;
sirotku jen mřít nedejte,
pak i v kletbě blažená jsem.“
Po těch slovích lesní stromy
takto k vlnám promluvily:
Nechcete-li, zlostné vlny,
abychom vás nezkalily –
Nechcete-li, abysme vám
chladných stínů nedopřály:
kážeme vám, byste dítě
pramenem svým pookřály.
Bázlivě se vlnka krouží,
věru nechce vlastní škody;
aby sluncem nevypráhla,
podá děcku chladné vody.
Na to vlnka přísným hlasem
takto květům pohrozila:
„Nechcete-li, bych vás déle
čerstvou vodou nerosila:
donuťte keř jahodový,
ať své jahody odkryje,
sice každý květ i trávka
naposled mou vodu pije.“
A hle sousedky na vůkol
samy jahodník odkryly;
tak že nejsladší jahůdky
siré dítě občerstvily.
Kvítky na to bůjné včelce
taky tajně pohrozily
a dětinskou žehravostí
hlavky své do stínu kryly.
Takým vzdorům bystrá včelka
okamžitě srozuměla,
bzučíc, bručíc k medovníku
sama s děckem doletěla.
Na to dítě ukojené
ustalo od žalování;
již i spánku požehnání
nad hlavou se jeho sklání.
Dobrotivá příroda tak
děcku zahynout nedala;
protože se vlastní máti
za sirotka přimlouvala.
Na rozloučenou teď zavzní
žežhulice dík a lkaní
a nad dítětem se tíše
stinné stromy smutně sklání.

Meter: trochaic
1.
by Friedrich Rückert

Gar manches sagt nicht rein brahman'sches der Brahman;
Sei es rein menschlich nur, so nehmen wir es an.
Doch dieses, was aus gar zu fremden Augen schaut,
Hat ein europischer Bekannter ihm vertraut.

Meter: iambic
XxXVIII.
by Heinrich Heine

Philister in Sonntagsröcklein
Spazieren durch Wald und Flur;
Sie jauchzen, sie hüpfen wie Böcklein,
Begrüßen die schöne Natur.
Betrachten mit blinzelnden Augen,
Wie Alles romantisch blüht;
Mit langen Ohren saugen
Sie ein der Spatzen Lied.
Ich aber verhänge die Fenster
Des
Es machen mir meine Gespenster
Sogar einen Tagesbesuch.
Die alte Liebe erscheinet,
Sie stieg aus dem Todtenreich,
Sie setzt sich zu mir und weinet,
Und macht das Herz mir weich.

Meter: iambic
La melindrosa
by Félix María de Samaniego

Señor don Juan, quedito, que me enfado
¿Besar la cara? Es mucho atrevimiento
¿Abrazos? ¡Ay Jesús!, no lo consiento
¿Cosquillas? No las hay por ese lado.
¿Remangarme? ¡Ay, Juanito!, ¿y el pecado?
¡Qué malos sois los hombres! Pasos siento
¿No es nadie? Pues, bien, vaya en un momento;
mas ¡cuidado!, no venga algún criado
¡Jesús!, que loca soy! ¡Quién lo
                     diría
que con un hombre yo! ¿Cómo cristiana?,
que ya de puro gusto ¡Ay, alma mía!
¡Traidor, déjame, vete !, ¿aún tienes gana?
Pues cuando tú lo logres otro día
Pero, Juanito, ¿volverás mañana?

Meter: iambic
El Pilar
by Antonio Cidón

Alcázar de la fe, templo gigante,
corazón de una raza, que robusto
a la nueva ciudad César Augusto
hizo cuna del brío más pujante;
su heroísmo, con letras de diamante
se grabó en tu basílica vetusta,
al beso abrasador que el alma incrusta
en el santo Pilar, con fiebre amante;
su tesón, sin rival, en el granito
labró, siglo tras siglo, la
                  honda mella
que ablanda el jaspe del Pilar bendito,
y en el cóncavo, brilla de su huella,
el espíritu hispano, cual estrella
que irradia el patrio amor a lo infinito

Meter: polymetric
Als gesagt wurde, daß in Abwe-
 senheit des Königs manches Unrecht
 geschehen sey.
by Anna Luise Karsch

O! wenn du wiederkommen wirst;
Dann, Friedrich! nimmt das Recht die Wage hurtig
wieder.
Kein böser Richter beugt die gute Sache nieder;
Und kein Hebräer wird ein Fürst.

Meter: iambic
Vzpomínka na matku. (2.)
by Adolf Brabec

Spi tiše matko – přešly doby,
spi sladce v jihočeské zemi,
nach západu hrob růží zdobí,
když smutně plane alejemi.
A soucitná snad ruka bílá
do dnes tvůj břečtan vodou skropí,
z jihu Čech, kde Ty jsi žila,
náš rod, když zmizel beze stopy.
Spi matičko má i bez květů
pod šumavskou zde českou branou,
vždy navštívím Tě v spěšném letu,
dát s bohem Ti i na shledanou!

Meter: iambic
IV. Jak Honza hledal rozum.
by Ladislav Quis

Táta řek’: ,Kdo nemá rozum,
s latinou též prohloupí;
komu není s hůry dáno,
v apatice nekoupí.‘
Na peci se povaluje
Honza míní k hovoru:
„Nemají-li v apatice,
půjdu si proň nahoru.“
Řek’ a šel, a všude ptá se:
„Do nebe jak jíti mám?“
Každý jinak ukazuje,
Honzík neví kudy kam.
Konečně si vybrav z toho,
živ že nebe nespatří,
v kapse už jen krajíc chleba,
plesnivé má groše tři.
Sto mil domů. Noc už blízká,
kolem temný, hustý les.
Cesta mizí v tmách. Co zbývá?
Smuten Honza na mech kles’.
Co tak sedí chystaje se,
večeři by pojed’ svou,
kde se vzal, tu vzal se starec,
šedý, shrben nad berlou.
,„Hlad, panáčku, hlad mám velký.‘“
„Chudáčku, můj chleb si vem.“
,„Však co zítra?‘“ – „Zde též grošák.“
Žebrák zmizel za stromem.
Honza leh’. Však dřív než usnul,
druhý nuzák již tu stál.
Honzík starci bez váhání
také druhý groš svůj dal.
Opět lehl. Ale třetí
šedý žebrák prosí zas.
Poslední groš dal mu Honza: -
„Víš, jak přijdu v nebe as?“
,„Co tam chceš? Jsem svatý Filip.
S nebe přišed po třikrát
já tě prosil, ty’s dal všecko
žádej, chci ti též vše dát.‘“
„Ty jsi s hůry?! Dej mi rozum,
za tři groše stačí přec.“
,„Zde vem můj a do kapsy strč,
Filip teď tvůj spojenec.‘“
Svatý zmizel. Vesel Honzík
rozum zkoumá, přesýpá:
„Teď říkejte ,hloupý Honza‘,
jen když on má Filipa!“

Meter: trochaic
1L: Vollkommne Z--- die nett gesetzten Zeilen,
by Christiana Mariana von Ziegler

Vollkommne Z--- die nett gesetzten Zeilen,
So mir mein lieber Freund und Vetter überbracht,
Erregen Sinn und Hand, daß sie zur Antwort eilen,
Und kaum besinn ich mich, so ist sie vollgemacht.
Doch fehlet Geist und Feur und sonst geschicktes Wesen,
So bloß zu dieser Kunst und süssen Spiel gehört,
Da die von Z--- weit klügre Schrifft gelesen,
Als das, womit mein Kiel das reine Blat versehrt.
Nun aber lässet mich das Alter nicht erjagen,
Was meiner Jugend Lentz nicht längsten hat gethan,
So muß ich mich betrübt beym Helicon verklagen,
Und bitte, sieh den Brief, nicht meine Fehler, an.
Hingegen freu ich mich, daß du an mich gedenckest,
Ich nenne deine Lieb, als das was mich ergötzt.
Weil du zu gleicher Zeit mir Hertz und Zuschrifft schenckest,
Empfind ich, was mich auch schon ausser mich gesetzt.
Auch solt ich möglichstens dein seltnes Lob erhöhen;
Doch meine Fähigkeit ist hierzu nicht geschickt.
So kan ich nicht bey dir als zehnte Muse stehen,
Es bleibt mir gegen dich so Geist als Leib gebückt.
Mein Vetter sagte mir, was deinen Ruhm vermehrte,
Und dich vollkommner macht, sey schön seyn und galant.
Er merckte, wie vergnügt ich solchen Lobspruch hörte,
Sie ist, so fuhr er fort, der klugen Welt bekannt.
Doch muß ich bey dem Schluß der Bitte nicht vergessen,
Dem ding ich deine Huld als mein Verlangen ein,
Von mir nimm diesen Brief in Sylben abgemessen,
Zum Zeugniß, daß ich stets von Hertzen werde seyn

Meter: iambic
A Ballad of François Villon, Prince of All Ballad-Makers
by Algernon Charles Swinburne

Bird of the bitter bright grey golden morn
      Scarce risen upon the dusk of dolorous years,
First of us all and sweetest singer born
      Whose far shrill note the world of new men hears
      Cleave the cold shuddering shade as twilight clears;
When song new-born put off the old world's attire
And felt its tune on her changed lips expire,
      Writ foremost on the roll of them that came
Fresh girt for service of the latter lyre,
      Villon, our sad bad glad mad brother's name!

Alas the joy, the sorrow, and the scorn,
      That clothed thy life with hopes and sins and fears,
And gave thee stones for bread and tares for corn
      And plume-plucked gaol-birds for thy starveling peers
      Till death clipt close their flight with shameful shears;
Till shifts came short and loves were hard to hire,
When lilt of song nor twitch of twangling wire
      Could buy thee bread or kisses; when light fame
Spurned like a ball and haled through brake and briar,
      Villon, our sad bad glad mad brother's name!

Poor splendid wings so frayed and soiled and torn!
      Poor kind wild eyes so dashed with light quick tears!
Poor perfect voice, most blithe when most forlorn,
      That rings athwart the sea whence no man steers
      Like joy-bells crossed with death-bells in our ears!
What far delight has cooled the fierce desire
That like some ravenous bird was strong to tire
      On that frail flesh and soul consumed with flame,
But left more sweet than roses to respire,
      Villon, our sad bad glad mad brother's name?

Prince of sweet songs made out of tears and fire,
A harlot was thy nurse, a God thy sire;
      Shame soiled thy song, and song assoiled thy shame.
But from thy feet now death has washed the mire,
Love reads out first at head of all our quire,
      Villon, our sad bad glad mad brother's name.

Meter: polymetric
9.
by Friedrich Rückert

Die Menschen müssen dir von Zeit zu Zeit es sagen,
Daß was für sie du thust, mög' ihren Beifall tragen.
Und sagen sie es nicht, so muß in deiner Brust
Die Stimm' es sagen, daß du nicht Unnützes thust.
Ohn' einen Zuruf so von außen oder innen,
Bleibt ohne Lust, und ohn' Erfolg auch, dein Beginnen.

Meter: iambic
Die Verschmähte
by Friedrich Hebbel

Du liebst mich nicht! Wie sollt' ich länger leben!
Die Hoffnung, endlich in dein Herz zu dringen,
Erhielt mich, doch es wird mir nie gelingen!
Ich fühl's, und dieses muß den Tod mir geben.
Er naht mir schon, ich seh' ihn ohne Beben,
Er wird zurück mich zu der Mutter bringen;
Doch kann ich nicht den letzten Schmerz bezwingen,
Und mit mir selbst erst wird er ganz verschweben!
O, wär' ich, statt mit buntem Staub umkleidet,
Als stummes Traumbild vor dich hingetreten,
Du hättest heiß das Dämmernde umschlossen!
Ich ward dir dadurch, daß ich war, verleidet,
Du hättest sonst mich selbst von Gott erbeten,
Und ich in deinem Wunsch mein Glück genossen!

Meter: iambic
-CXLIII-
by Fernando de Herrera

Al sereno esplendor de luz ardiente,
de celestial zafiro a la belleza
la alma, volando en torno con presteza,
las alas rojas mueve dulcemente.
Amor, que de este cielo nunca ausente
respira, le descubre su grandeza,
y de gloria mil bienes y riqueza,
que sola ella los conoce y siente.
En este engaño siempre va, y se olvida
de quien, cuidoso de su afán, la llama,
y en conocido error cansa y porfía;
porque espera tal vez allí, encendida
do aquellas puras luces en la llama
hallar sepulcro igual a su osadía.

Meter: iambic
Jak Jakub s Bohem s tebou zápolíme,
by Adolf Heyduk

Jak Jakub s Bohem s tebou zápolíme,
až přemožen z nás každým na znak padá;
duch člověka tvou vůli neovládá
a přece tvými pány být se mníme.
Jen u přeludu ustavičném tkvíme;
duch žízniv po pravdě vždy jenom strádá,
ať jak chce vznáší se a jak chce bádá,
jen že nám umříti jest, pevně víme.
Nic nezpomohou naše trapné žaly;
nic nezléčí nás, nic nám není radou,
jsme proti tobě nicotní a malí.
Kdo učenou můž vysvětliti svádou,
co tam, kam ruce své jsme pozvedali,
jež s resignací v posled v klín se kladou.

Meter: iambic
- L -
by Lope de Vega

Marcio, yo amé, y arrepentime amando
de ver mal empleado el amor mío;
quise olvidar, y del olvido el río
huyome como a Tántalo en llegando.
Remedios vanos sin cesar probando,
venció mi amor, creció mi desvarío;
dos veces por aquí pasó el estío,
y el sol nunca mis lágrimas secando.
Marcio, ausentéme, y en ausencia un día
miráronme unos ojos y mirelos;
no sé si fue su estrella, o fue la mía.
Azules son, sin duda son dos cielos,
que han hecho lo que un cielo no podía.
Vida me da su luz, su color celos.

Meter: iambic
165.
by Friedrich Rückert

Aus Einer Wurzel sprießt, aus Einer Quelle fließt,
Was weit ins Leben sich erschließt und sich ergießt.
Die Zweige wissen nicht, was unten sie verflicht,
Sie schwanken wohlgemuth und tauchen auf ins Licht.
Die Wellen merken kaum, was still sie hält im Zaum,
Sie schwanken auf und ab, und krönen sich mit Schaum.
Am Zaume hält sie doch und unterm goldnen Joch
Die Liebe, der nichts ist zu nieder noch zu hoch.
Ihr seid nicht klein, noch groß, Kinder aus meinem Schoß,
Seid nichts in euch, in mir seid ihr ein Etwas bloß.

Meter: iambic
190.
by Friedrich Rückert

Ein niedrer Sinn ist stolz im Glück, im Leid bescheiden;
Bescheiden ist im Glück ein edler, stolz im Leiden.

Meter: iambic
- XIX -
by Juan Boscan

El fuerte mal que sufro de esta ausencia,
gastando va mi triste sentimiento;
por otra parte, alivia el pensamiento
sólo ver que es posible la presencia.
Anda en esto tan cruda resistencia,
que de dolor el corazón no siento;
alguna vez despiértome al tormento,
y que veré mi bien doy por sentencia.
Revuelve y dice la desconfianza
que es trabajo, peligro y aun locura,
pasar con tan dudosa confianza.
Respondo yo: de ver tanta hermosura
no se sufre tener tanta esperanza;
bastarme debe sola el aventura.

Meter: iambic
SONET O TVŮRČÍ SÍLE
by Antonín Sova

Z pramenů moudré radosti
ten pít šel, žal kdo uctíval.
Nad jeho mocnou žádostí
se přec jen tvůrce smiloval.
Hned z jeho srdce žhavosti
květ nádherný a rudý vzplál,
strom věčné vzrostl mladosti
a plody úžasnými zrál.
A zázrak ten, on neví sám,
kdy stal se, kdo ten vznítil plam.
Jen mní, že úžas, kdož to ví,
to zrodil tvůrčí šílenství:
Na hrdle ještě drápy žalu mít
a polibky v tom tvůrčí ucítit.

Meter: iambic
1L: Einst war die heil'ge Schrift sammt den Legenden
by August Wilhelm Schlegel

Einst war die heil'ge Schrift sammt den Legenden
Der Thespis-Karrn der rohen neuern Bühnen;
Dem Volk und Spielern, gleich an Einfalt, schienen
Die Possen nicht das Heiligste zu schänden.
Doch als die Kunst entwuchs den frommen Händen,
Da wollt' im Schauspiel niemand Gott mehr dienen,
Und stolze Geister durften sich erkühnen
Spott über jene Wunder auszusenden.
Du, in der Dichterbildung reicher Blüthe,
Bringst uns verwandelt wieder jene Zeiten,
Wo Adam auf der Bühn' erschien und Eva.
Ja, Dank sei deinem kindlichen Gemüthe,
Heiligst die Kunst, verschönerst Heiligkeiten,
Und machst zum Lied das Leid der Genoveva.

Meter: iambic
45.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich bin auf dem land uñ meer/ dien’ in frieden uñ bey schlachtẽ/
Ruhm mich offtermals begleit; ich die/ so nach ehren trachten.
Weit und nahe/ laut und stille/ wie es kommt/ werd ich gehört/
Allen menschen ich gefalle/ wenn mein herr ist wohl gelehrt.

Meter: polymetric
CHCE SE MI SMÁTI
by Antonín Sova

Chce se mi smáti nalíčeným láskám,
jež něhu chtí a zemrou zlými slovy.
Nevěřím zarovnaným vráskám.
Mne dávné nelákají rovy...
Chce se mi posmívat klassickým krásám
i posám vládců, antickému klidu.
Budoucích dnů já ozvěnami jásám,
že jitru novému vstříc vyjdu...
Dějiny nově zříti, cítit nově,
je překonávat pouze pochopuji...
Řím rád jsem měl ve verši Horácově,
ne ve verších těch, kdož Řím přežvykují...

Meter: iambic
ZÁHUBA RODU.
by Jan Opolský

Rozlehlý statek, v stájích temní vranci,
skop kadeřavý, lkaví holubi,
kol sýpek vítr zpívá ministranci,
že vášeň srdcí světy zahubí.
Té písni dlouho nikdo nerozumí,
neb všecko krev a všecko květ a smích,
tradice věrná vezdy křídlem šumí,
při polibcích i porodech a žních.
...Až hyne zeman, v černý brloh sveden,
v oparech líhu hnusně blábolí,
a paní hubená a chladná jako leden
šílenstvím plní žírné okolí.
Až děti zpustnou jako plody lesní,
jež mimojdoucí krmí vlčice,
se shrbí věž, v svou záhubu se vesní
a lůžka shnijí, k všemu mlčíce.
Až v briganty se služebnictvo změní,
okrsek valný v houštích obsadí;
kdys do skal vjedou kupci unavení
a nikdy zpět... a krev to prozradí...
Až dojde diktát od vladařstva země,
že za plen padli kupci znavení,
ať schytáno je všecko statku plémě
a zahladí se dvorce kamení......
Rozlehlý statek, v stájích temní vranci,
skop kadeřavý, lkaví holubi,
kol sýpek vítr zpívá ministranci,
že vášeň srdcí světy zahubí.....

Meter: iambic
Markrabí Karel před Potštejnem
by Adolf Heyduk

Před Potštejnem Karel Čtvrtý
táborem se položil:
„Mikuláši, pane krutý,
čas, bys poslušen nás byl.
Pán chceš být a dílo tvoje
vražda, lupičství a pych,
v kraj jsi rozlil nepokoje,
z vůle mé si tropíš smích.
Pláč jsi poslal na dědiny,
blahobyt jsi vyhnal z měst,
zhanobil jsi svými činy
panny cudnost, ženy čest.
Mikuláši, mysli hrdá,
slyš a dej se na milost,
jinak padne hlava tvrdá,
jinak života jsi prost!“
„„Slyš králíku, chlubný, hladký,
s takovou jsi přišel sem?
my ti ale cestu zpátky
ukážeme palcátem.
Krákoráš mi jako sova,
pěkná řeč to, pěkný plat,
u tebe jsou hrdá slova,
u nás skutek, čin a mlat!
Nejsme ve Vlaších, můj zlatý,
my umíme bojovat,
pojď, chceš-li se, boubelatý,
jako v Pise v outěk dát.
Naše zdě jsou pevné, tuhé,
pevná pěst, v ní pevný mlat,
pojď a můžeš ráno druhé
svoje trupy spočítat!
Vypadáš jak žebrák chudý,
který tluče na dvéře,
prosím tě, kdes sebral všudy
strakaté své žoldnéře?
Chceš-li chytnout Mikuláše,
musíš lepších „Mikšů“ mít,
mým železným tvoji z kaše
musí, brachu, ustoupit!
Jdi radš čítat v písmě svatém,
meč, ten není pro děti,
nechť je třeba v pouzdře zlatém,
černá smrt mu v zápětí.
Slyšíš, hochu, obrať vrance,
vrať se Karloušku můj, vrať,
piš radš verše svojí Blance,
loutkami si chvíli krať!
Brňkej raděj na varito,
jako jiný francký troup,
bylo by mně věru líto,
kdybys na věčnost se zhoup!
Chceš-li ale, vytas z boku,
zkus to, prosím, zkus to, zkus,
jen se, Karle, při útoku
na můj hrádek neudus!““
„Zkusíme to, Mikuláši,
zda zůstane právo tvým,
pozdě poznáš sílu naši,
věř, však tebe neživím!
Nuž můj lide, z vůle boží,
vykonej zde přísný soud,
zteč ty valy, vyhub hloží,
obrať hnízdo v rum a troud!“
Hnáno, bito v zbrani třesku,
zas a zas, až po dvakrát
plný měsíc v čárném lesku
dal se nový na návrat.
Hnáno, bito s dorážením, –
pevné hradby, – dobrý meč, –
až Mikuláš otevřením
brány Karlu schystal leč.
Vstoupli voje, zrádně ale
Mikuláš je porubal,
za těmi však dál a dále
Karel s novým šikem stál.
Třeno, bito, neživeno,
z loupeže co skrýval hrad,
Potštejn stal se ohně věno,
z vůle Karla v rumy spad.
Potštejnský však ukryl v věži
zlost svou vztekem kypící,
v věži, která příkře leží
nad Divokou Orlicí.
„„Vidíš, zotavím se chvíli
v dobrovolném zajetí,
z hnízda svého, Karle milý,
orel tak hned nesletí.““
„Sletí, sletí, sletět musí,
musí slétnout, při sám bůh!
zbojníku, tvůj rozum kusý
zaplatí poslední dluh!
Nuže chaso, tuž své plece,
rychle do práce se dej,
v základech mi dravčí klece
bez meškání podkopej.
Podkopej a podkopání
v základech mi podestav,
zítra ale v době ranní
ohněm podpor věže zbav!“ –
Podkopáno, podpíráno,
v ohni stála dennice,
Mikulášův hrad a hnáty
vzala Divá Orlice.

Meter: trochaic