PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Benátské zrcadlo.
by Karel Dewetter

Kdes v koutě musea, kde stínů sídlo stmělé,
benátské zrcadlo já uzřel – zdoby skvělé,
jež starý umělec mu vyryl ve hladinu,
vše prachem zkaleno a skryto v závoj stínů.
Jen jeden paprsek naň padal ze soucitu,
a zlato sluneční tu kmitlo v tklivém svitu.
A v hladi zrcadla já četl toto snění:
O běda chvíli té, jež tady v pokoření
mě, když tak vznešené a krásné zanechala.
Kdys v dožat paláci, kde zlatem síň se vzňala,
kde bílé mramory se skvěly v myrty loubí
a delfín basinu hrst perel házel z hloubí,
tu v lesku, nádheře, já v síni této plálo
a zlatým přísvitem se vezdy usmívalo.
O kde jsou stíny těch, jež vídalo jsem kdysi?!
Žel, navždy vybledly v mé hladi jejich rysy!
Kde statní dožové, jichž hruď se skvěla řády,
kde sličné signory a dívky sladké vnady,
jich zraky ohnivé a vlas, jež v bujném toku,
jak příboj řítil se přes bílý ovál boků?
Já v kráse zřelo je, jak ňadra jich se chvěla,
když v lázeň stoupaly, kde voda vášní vřela.
O tenkrát v lesku svém proč nespadlo jsem na zem,
bych v střepů tisíce se roztříštilo rázem!
To sladký skon by byl v svém chytit umírání
ty božské půvaby, ty zraky v hvězdném plání!
Teď v šeru viset mám a zůstat tiché, klidné,
kdy v mojí hladině se tupý měšták shlídne,
a čekat, docela až prachem skryto budu,
Být mrtvým za živa – to největší všech trudů!

Meter: polymetric
A las ninfas cubanas
by José Jacinto Milanés

¡Oh amada y dulce Cuba! a quien
                     inunda
de esplendor y de vida el sol ardiente,
y en cuyo fértil suelo floreciente
la amistad y el amor sin dolo abunda
Tus ninfas cantaré, mientras fecunda
en fuego juvenil arda mi mente,
y mientras pueda el corazón vehemente
sentir la llama en que mi bien se funda
Amor el estro celestial me inspira,
y en noble gratitud yo mis cantares,
mi ambición le consagro, mi alma y lira
«Amor» suene en tu orilla ¡Oh, Almendares!
y hasta el confín donde la luz expira,
«Amor» repitan los inmensos mares.

Meter: iambic
- LXXIII -
by Bocangel y Unzueta

Mendoza prodigioso, a quien la fama
jamás es mucha, bien que en todo es toda,
a cuya estirpe sabia sea o goda
ciñe equívoco el sol su virgen rama,
¿cómo arde tanto el sol? ¿Alumbra o ama?,
que aun el propio morir desacomoda.
Si todo el árbol de la vida poda,
¿qué beneficia su segur de llama?
Tanto número espira de mortales
que, muerto, el mismo número contemplo.
Todo el suelo es sepulcro, ya no abrigo.
¿Son castigos, mi Dios, o son señales?
Si señales, dejad para el ejemplo
vidas, que mueren todas del castigo.

Meter: iambic
REGINA ISOLANOVÁ. (III.)
by Otakar Červinka

Jarní plání plno touhy,
plno lásky táhlo krajem,
pomíjelo, sen jak pouhý,
že zem kdysi byla rájem.
Denně na temeni hory
zaznívalo čarné pění,
zapadalo šeptem v bory,
jak mře všecko v zapomnění:
Co v nás včera vášní plálo,
dneska se nám snem jen zdálo:
Po nás – v pohádku, se mění.
Marně dívka ždala v touze
jinocha, jenž milost její
darovanou odmít pouze.
Lásky ale čaroději
zdařilo se okamžitě
zavít srdce v různé sítě.
Mužnost spanilého mládce,
obrážená jeho zory,
pokořila dívčí vzdory:
Srdce ucítilo vládce.

Meter: trochaic
Gräntzen der Vernunft.
by Barthold Heinrich Brockes

So bald ein Feuer-reicher Geist sich auf ein tieffes
raisoniren,
Und von
Mit angespannten Kräften leget; begiebet er sich auf ein
Meer,
Wo Zweifels-Wirbel, Meynungs-Wellen, ihn unaufhör-
lich hin und her
In stetem Jrthum schlenckern werden; wo Vorurtheile
sich bemühn,
In tausend Boden-losen Strudeln, ihn in des Abgrunds
Gruft zu ziehn.
Will er nun nicht der Seelen Ruh, die Seele, ja, fast
Gott, verlieren,
(wie, wenn er sich auf eigne Kräfte verlässet, leider
oft geschicht,)
So wehl’ er in der Finsterniß nur blos die Demuth sich
zum Licht.
Nur die allein kann unverletzt ihn in den sichern Haven
führen.
Ich hab’ es, GOtt sey Danck, erfahren, was, wenn ich
sonst versuncken wäre,
Sie mir vor Hülf’ und Rath geschafft. Durch diese sanft’
und wahre Lehre:
Wer bist du? was ist dein Verstand? ist er von solcher
Schärff' und Kraft,
Daß er das innerste der Dinge, des Geists, der Cörper
Eigenschaft
Und die Natur zu fassen fähig? GOtt hat ihn dir in die-
sem Leben
Gewiß in einem reichen Maaß und in so hohem Grad ge-
geben,

Meter: polymetric
Ballada o marnosti všeho.
by Jaroslav Vrchlický

Juž ptal se Villon, mistr sladkých tonů,
kam poděly se loňské sněhy z hor?
a otázka ta v srdcích milionů
zní posavád, ta nejtěžší je spor,
o nějž se tříští titanský náš vzdor.
O věčnu sníme, okamžiku děti,
o hvězdné záři kráčejíce tmou,
a nejsme víc než ptáci, jenž kol letí,
než svadlý list ve jiných hnaný změti,
a srdce šeptá s povzdechem: Kde jsou?
Kde jsou ty zádumčivé zvuky zvonů?
Kde slavné žalmy, jimiž chvěl se bor,
když mladosť pozvedla nám tajů clonu,
v hruď láska padla nám jak meteor,
zem v květech smála se, kam sáhl zor.
Ó polibky! Na jabloňové sněti
se tolik nechví květů vánků hrou,
ó přísahy, jež nelze dodržeti,
ó žaly, jdoucí plesu ve zápětí – !
Jen srdce šeptá s povzdechem: Kde jsou?
Ó dívčí hlavičky ve šíje sklonu,
ó ženy, jež jste vděků byly vzor,
na Venuši já myslil, na Madonnu,
na Orfea a velkých pěvců sbor,
ó plachty dávno zašlé za obzor!
ó lodě padlé vlnám do objetí,
ó vojska zavátá v poušť bouří zlou,
ó města dávná zniklá od staletí,
ó prachu, stíny v lidské nepaměti! –
jen srdce šeptá s povzdechem: Kde jsou?
Jak nemyslit na vlídný úsměv dětí,
na paprsk smíchu, hudbu srdcí dvou?
Na vše, co musí v troskách práchnivěti,
a čemu oko pouhou slzu světí,
a srdce povzdech zoufalý: Kde jsou?

Meter: iambic
12.
by Friedrich von Logau

Da dieses Land war reich für Jahren,
Da glaubten wir, daß Bettler waren;
Nun dieses Land durch langes kriegen
Bleibt Menschen-leer und wüste liegen,
Ist Steuer gar nicht zu bereden,
Man sey nun arm von so viel Schäden.

Meter: iambic
NALADĚNÍ.
by Zdeněk Knittl

Na dálném obzoru, tam kdesi za Troskami,
v krvavých červáncích v sen zmírá slunce svit,
dech noci srpnové již táhne zahradami – –
A z nedalekých vil kdes klavír slyším znít.
Sám v šeru naslouchám. To nápěv je tak známý
a tak mne dojímá, že opouští mne klid – –
Můj bože, proč se chvím, až slza vytryskla mi?
Jak mohl nápěv ten mne tolik rozrušit?
Odkud tu píseň znám?! Mně zdá se, jakby zněly
v ní dávno minulých let prchlí dnové šťastní,
a v mysli odnáším se v léta bývalá,
v něž marno toužit zpět, když čas nás od nich dělí...
Vzpomínám – – vzpomínám. A náhle se mi jasní:
Tu píseň matka má mi v dětství zpívala...

Meter: polymetric
- LI - Reo, y Fénix disculpada
by Pedro Soto de Rojas

No alcanza el buen cincel un pensamiento,
que no posible a un solo mármol sea,
si docta mano en imitar se emplea
concepto agudo, ufano entendimiento.
Ya rendida si opuesta al movimiento,
la materia, la forma que la afea,
delito es vil de torpe mano rea,
culpado ingenio, cómplice instrumento.
Labrar quise en tu pecho mi ventura,
dispuesto a buena estaba, y mala suerte;
erré, (como ignorante) la escultura.
¡No te quiero culpar, oh mármol fuerte!
Quiero culpar mi ingenio, y mi locura,
pues sólo supe en ti formar mi muerte.

Meter: iambic
- CXX -
by Fcode Borja

Encubro el fuego que mi pecho enciende,
por más disimular su alegre efeto,
y aunque mi dulce pena está en secreto,
mi fe lo sabe, y su verdad la entiende.
Amor que sólo a descubrirse atiende,
mi pecho fuerza con terrible aprieto,
mas yo, según mis daños, interpreto,
que para más tormento lo pretende.
Yo triste, que en sus llamas me consumo,
¿cómo podré encubrir lo que me inflama,
ni resistir la fuerza de mis males?
Vendré a manifestarme como el humo,
que entonces muestra el daño de la llama,
cuando quedan apenas las señales.

Meter: iambic
- 770 - Jornada II, LAURENCIA De El anzuelo de Fenisa
by Lope de Vega

Si Federico aquesta noche intenta
mostrar la fuerza de su amor gallardo,
con razón temo, dudo y me acobardo,
viendo como Julián de mí se ausenta.
Ajeno amor batalla me presenta,
pero con mi valor vencerle aguardo;
ya el cielo se reboza el manto pardo,
y en vez de luz, oscuridad ostenta.
De la casa cerrar las puertas quiero,
y prevenirse de armas mi honor piensa;
mas estas armas no serán de acero,
sino de no querer hacer ofensa
al santo honor, que con aquesto espero
tener al mismo cielo en mi defensa.

Meter: iambic
X. Matko! koho teď si zvolíš ku pomoci?
by Josef Václav Frič

Matko! koho teď si zvolíš ku pomoci?
bude mu snad štěstí lépe přát?
zdaž tě vyrve z temna bolných nocí,
zdaž-li v lůně tvém smí umírat? –
Požehnání tvého syna nešťastného,
to ho po všech cestách sprovázej;
poznej srdce tvé v něm reka svého,
čistá láska má v něm zplápolej.
S vítězným kýž křikem klesne v náruč tvou!
Jako já tvou slzu, kýž tvou radost vidí,
ruka osudu ať milostně ho řídí,
aby poznal v tobě šťastnou matku svou!

Meter: trochaic
Švanda dudák.
by Svatopluk Čech

Ještě dudák Švanda živ,
Orfej české půdy,
ale stářím siv a křiv
bloudí bůh ví kudy;
v Strakonickém kostele
spuchřelé a svraštělé
zanechal prý dudy.
Leckdo napjal um a cvik
na ty vetché měchy,
ale vzbudil pouhý kvik,
chroptivé jen vzdechy.
Nevyloudil dávný hlas,
který uměl v ples a jas
ladit celé Čechy.
Švanda kdesi Šumavou
bloudí přes vývratě,
s beranicí línavou,
v starosvětském šatě;
jenom tam si troufá vjít,
kde se černá s řezbou štít
na chudobné chatě.
Netroufá si z horských chat
dolů mezi lidi,
kteří za chýš, zpěv a šat
předků svých se stydí.
Místo prostých dudáků
maëstro tam ve fraku
zisk a slávu klidí.
Již tě starý, drsný zvuk
krásocit náš ruší,
není dudácký ten huk
pro zjemnělé uši;
vytříbený máme vkus,
vzorně uhlazený brus,
vzdělancům jak sluší.
V modním štěrku vyjetém
jedem’, stále dbalí,
bychom sobě před světem
v ničem nezadali,
vážné vrásky na čele,
zraky chladně protřelé,
střízliví a zralí.
Ale věřte: Tichý vzdech
při tom slyšet všudy
a jak upír na ňadrech
leží tíha nudy.
Brzy zazní krajem hles:
Kde jsi, starý Švando, kdes?
Kde jsou tvoje dudy?
Hladkým floutkům na vzdory
vyjdi, Švando, směle
v beranici s fábory
na zvětralém čele!
Nechať stářím zbělel vlas,
však se znovu zpřímí vaz
a krev zahrá v těle.
Jen co tvoje náručí
staré dudy stiskne,
kouzelný měch zazvučí
a ret bujně výskne –
zmládne s tebou celá zem,
vyjasní se čelo všem
a zrak štěstím blýskne.
Znovu měch ať ševelí,
vysoko se vzdýmá,
pravé české veselí
zakleto v něm dřímá
a nás po té junácké
zdravé písni dudácké
žhoucí touha jímá.
Hahoj, Švando, chytni juž
svoje dudy čarné,
zahraj v naši smutnou hluš,
v naše stesky marné,
jinak se nám bude žít,
pracovat a vrahy bít
při tvé notě švarné!

Meter: trochaic
- XI -
by Argensola

Cuando me miras, Clori, de luz lleno
horizonte a tus ojos me figuro;
tu sol influye en el afecto oscuro
si influye en el espíritu sereno;
y cuando altos reflejos de entre el seno
a la luz eficaz volver procuro,
bien corresponde lo luciente y puro,
pero exhalas sus nieblas lo terreno.
No sol tu vista entonces, sino aurora,
su vapor imperfecto desvanece;
mas si tal vez se esfuerza a formar nube,
a pesar de sí misma resplandece;
porque en el punto que a tu esfera sube
tu noble resplandor lo inflama y dora.

Meter: polymetric
XXXII. Jak jsme tu mladí, přátelé, a bujaří a veselí,
by Josef Kubelka

Jak jsme tu mladí, přátelé, a bujaří a veselí,
jsme spokojeni s životem, když vína Pánbůh nadělí,
když vína Pánbůh nadělí, je troškem lásky osladí,
neb láska trudy vyhojí a víno rány zacelí. –
Jak jsme tu mladí, přátelé, tak sestaráme po letech,
a srdce naše osvědní a hlava naše pobělí.
To víno, to nám zůstane, u upomínky – – o ty snad,
když vetešník jich nekoupí, pak básníci se rozdělí.

Meter: iambic
36.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Wenn ich dich seh, alsdenn verlier ich Hertz und Sinnen:
Seh ich dich nicht, ich weiß nichts sonsten zu beginnen.

Meter: iambic
- XV - A la batalla de África
by Lope de Vega

Oh nunca fueras África desierta
en medio de los trópicos fundada,
ni por el fértil Nilo coronada
te viera el alba cuando el sol despierta.
Nunca tu arena inculta descubierta
se viera de cristiana planta honrada,
ni abriera en ti la portuguesa espada
a tantos males tan sangrienta puerta.
Perdiose en ti de la mayor nobleza
de Lusitania una florida parte,
perdiose su corona y su riqueza.
Pues tú que no mirabas su estandarte,
sobre él los pies, levantas la cabeza
ceñida en torno del laurel de Marte.

Meter: iambic
A la señorita Elisa Amador
by J. Blázquez

Quisiera ser la horquilla que atraviesa
las trenzas de tu blonda cabellera;
quisiera ser cruz de oro que estuviera
constantemente en tu garganta presa
Envidia la elegante polonesa
con que envuelves tu mórbida pechera
Me da envidia el botón de tu pulsera
y el céfiro atrevido que te besa:
Quisiera ser varita poderosa
de virtud, obediente a tus antojos
Quisiera ser la abeja que mimosa
chupara el néctar de tus labios rojos
Pero soy solamente mariposa,
que se quema en la lumbre de tus ojos.

Meter: polymetric
Soneto
by El Marqués de Tarifa

Tienen los garamantes una fuente
que, por oculta calidad del suelo,
el agua tiene fría como el hielo,
cuando la hiere el sol resplandeciente;
mas luego que en la mar moja la frente,
y el mundo se oscurece, y en el cielo
tiende la negra noche el rico velo,
hierve y abrasa como fuego ardiente.
Así yo triste, en fuente convertido
de llanto, estoy helado en la presencia
de los ojos, que son el sol que temo;
mas luego que oscurece mi sentido
la oscurísima noche de su ausencia,
en vivo fuego me consumo y quemo.

Meter: iambic
6. Palinode
by Paul Fleming

Ich bin tot; mein Tod, der lebt,
und ich leb' in meinem Tode.
Mein Tod, der ist
die mir so zuwider strebt.
Und sie, meine
lebt und ist doch auch im Tode.
O da süße Tochter du
der auch süßen Pierinnen,
du Bezwingerin der Sinnen,
die sich gönnen keiner Ruh',
Phöbus hat dir das gegeben,
daß du Tote bringst ins Leben!
Musik, edler Götter Gast,
gieb ihr Leben, doch ihr Leben!
So wird sie mir wieder geben
was du ihr geschenket hast.
Diß, was ihr ist und auch meine,
bleibt doch, Göttin, allzeit deine.

Meter: trochaic
8. König Ludwig
by Johann Gottfried Herder

Einen König weiß ich,
Heisset Herr Ludwig,
Der gern Gott dienet,
Weil ers ihm lohnet.
Kind ward er vaterlos,
Deß ward ihm sehr bos:
Hervor holt' ihn Gott,
Ihn selbst erzog.
Gab ihm tügende
Frone Dienende;
Stuhl hier in Franken:
Brauch er ihn lange!
Den theilt er dann
Mit Karlomann,
Dem Bruder sein,
Ohn allen Wahn.
Das war geendet,
Da wollt Gott prüfen:
Ob er Arbeiten
Auch mochte leiden?
Ließ der Heidenmänner
Ueber sie kommen;
Ließ seine Franken
Den Heiden dienen.
Die giengen verloren!
Die wurden erkoren!
Der ward verschmähet,
Der ihnen mißlebt.
Wer da ein Dieb was,
Der deß genaß,
Nahm seine Festung,
Seit war er Gutmann
Der war ein Lügner,
Der war ein Räuber,
Der ein Verräther:
Und er geberdt sich deß.
König war gerühret,
Das Reich verwirret,
Erzürnt war Christ,
Litt dies Entgeltniß.
Da erbarmt es Gott,
Der wust all die Noth,
Hieß Herr Ludwig
Eilig herbeiziehn.
»ludwig, König mein,
Hilf meinen Leuten!
Es haben sie Normannen
Harte bezwungen.«
Dann sprach Ludwig:
»herr! so thu ich.
Tod nicht rette mir es,
Was du gebietest.«
Da nahm er Gotts Urlaub,
Hob die Kundfahn auf:
Reitet in Franken
Entgegen den Normannen.
Gotte dankend,
Diesem harrend,
Sprach: »O Herr mein,
Lange harren wir dein.«
Sprach dann mit Muthe,
Ludwig der Gute:
»tröstet euch, Gesellen,
Die mir in Noth stehn.
Her sandte mich Gott!
Thät mir selbst die Gnad,
Ob ihr mir Rath thut,
Daß ich euch führe.
Mich selbst nicht spar' ich,
Bis ich befrei euch:
Nu will ich, daß mir folgen
All Gottes Holden.
Beschert ist uns die Hierfrist,
So lang es will Christ.
Er wartet unser Gebein,
Wacht selbst darein.
Wer nun Gottes Willen
Eilig will erfüllen;
Kommt er gesund aus,
Lohn ich ihm das;
Bleibet er drinne,
Lohn ichs den Seinen.«
Da nahm er Schild und Speer,
Ritt eilig daher,
Wollt wahrlich rächen
Seine Widersacher.
Das war nicht lange,
Fand er die Normannen:
Gottlob! rief er,
Seinen Wunsch sah er.
Der König reitet kühn,
Sang lautes Lied,
Und alle sungen:
Kyrie Eleison.
Sang war gesungen,
Schlacht ward begonnen,
Blut schien in den Wangen,
Spielender Franken.
Da rächt jeder sich.
Keiner wie Ludwig.
Schnell und kühn,
War je sein Sinn.
Jenen durchschlug er,
Diesen durchstach er,
Schenkte zu Handen
Seinen Feinden
Trank bittern Leides,
So wichen sie Leibes.
Gelobt sey Gottes Kraft!
Ludwig ward sieghaft.
Sagt allen Heiligen Dank!
Sein ward der Siegkampf.
O wie ward Ludwig
König so selig!
Hurtig er war,
Schwer, wie es noth war!
Erhalt ihn, Herr Gott!
Bei seinen Rechten.

Meter: iambic
KALINA III
by Petr Bezruč

Na hrobech kozáckých, kurhanech, na mohylách,
na stepi široké, kde dobří mládci padli
pod kopím Tatara, Moskala, líté Polsky,
třech katanů svobodné Ukrajiny,
ty stojíš.
Na pláni rozlehlé od Dněpra do Amura,
na mohylách tisíců bezejmenných,
kde dřímou mužové, co přišli od Vltavy,
od Bečvy, Moravy, od Váhu, Ostravice,
tam také stojíš.
A kdyby národ byl, jak ti, co přišli z Rusi
a z rovin francouzských a z šíjí hor italských,
a Praha falešná by byla nevydala
Spiš, Oravu a bratry za Těšínem,
(Čech falešný! – zahřeší chlop těšínský,
zaskřípe Oravan, zakleje gazda spišský)
nad hroby hrdinů, co padli u Těšína,
co polehli tam v roce devatnáctém,
bys kvetla vítězná též.
„Bože, zabij Vuka Brankoviče,“
jenž vydal lid teskný za Těšínem.
Jak prosili, bychom jich drželi,
jak plakali, když jich odloučili!

Meter: polymetric
1L: Es blühte der Frühling hellauf in den Tag
by Max Dauthendey

Es blühte der Frühling hellauf in den Tag
Und sonnte den dampfweißen Schlehdornenhag.
Die Sonne, die konnte heut' keiner einreißen,
Die hoch in der Welt wie ein Feuerberg lag.
Auf jedem Gemäuer sie wohl sich fand,
Aufrecht, wie die Pflanzen, am Weg sie stand.
Sie machte den Fluß wie Fackelspur tanzen,
Wie Zündschnur lagen die Wege ins Land,
Und die Sonne schlich hin mit verdächtiger Hand.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Alonso de Mergelina

Eternizó las horas transitorias
de tu vida la muerte, cuyos daños
si dieron fin a limitados años,
vida sin fin las dieron a tus glorias
No ostente Menfis en trágicas historias
bárbaros, si magníficos engaños,
pues le advierten prolijos desengaños
que en piedras no se salvan las memorias
Mejor de tu caudal las ciencias
                     sumas
feliz te han hecho, y fénix han de hacerte,
logrando en tus cenizas nuevo aliento
Celebren pues las almas y las plumas,
cuando lloran las sombras de tu muerte,
inmortal tu segundo nacimiento.

Meter: polymetric
NA HŘBITOVĚ.
by Irma Geisslová

V teplé, tiché vůni na výsluní
po keřích a stezkách mezi rovy,
poletují motýlci tu luzně,
kropenatí, hnědí, purpuroví.
V stínu cypřiší zde ráda sedám,
pěkná duma hebce padá k víčku,
zřím jak motýl, kolmo křídla složiv
kolébavě leze po měsíčku.
Zřím, jak moucha leskle zelenavá
po stebélku trávy lehce šplhá,
a kdy vzletí, jak to křídlo tenké
zasvitne jak zlatotkaná mlha.
Zřím těch drobných tvorů velkou radost,
jak tu skáčí, lezou, bzučí spolu,
zřím, jak málo stačí k tvorstva štěstí...
a mé oko vlhne slzou bolu.

Meter: trochaic
- LXIX - Al conde don Thomas Porcey, mártir en Inglaterra
by Lope de Vega

Como es la patria celestial colonia,
bien que el camino a los mortales agro,
ilustrísimo Conde, a quien consagro
los árboles de Apolo y de Tritonia,
fuiste contra la fiera Babilonia,
aunque cordero tierno por milagro,
nuevo, divino, heroico Meleagro
de la escocesa Silva Caledonia.
Ya muerto, otro Mercurio te contemplo,
que tomando las arnas y la espada,
despojos de tu noble mausoleo,
en defensa de Cristo y de su templo,
Julián y Babilonia derribada,
confiesen que ha vencido el Galileo.

Meter: iambic
66.
by Friedrich Rückert

Was ist und was ist nicht poetisch? Alles, wie
Die angemeßne Form es fand, ist Poesie.

Meter: iambic
[’Twas the new moon!]
by Matsuo Bashō

’Twas the new moon! 
Since then I waited—
And lo! to-night!
[I have my reward!]

Meter: polymetric
137. Der närrische Unheilige
by Angelus Silesius

Du willst kein Heilger sein, gleichwohl in Himmel kommen!
O Narr, es werden nur die Heilgen eingenommen.

Meter: iambic
NA JAŘE.
by Karel Dostál-Lutinov

Nad Moravou střemcha bílá
vonné kvítí rozestýlá,
jak je dobře v trávě!
V hlavách kvítí, v nohách kvítí,
z dola vlny v slunku svítí,
s hora ptáče šveholí ti:
Tu je sladko spáť a sníti
jak na Boží slávě!
V trávu člověk hlavu složí,
zapomíná muk a hloží,
zapomíná sebe!
Zapomíná, oč se souží,
zapomíná, po čem touží,
dušičku i oko hrouží
v modromodré nebe...

Meter: trochaic
JÁ KVETU JAK TEN VLČÍ MÁK...
by Karel Mašek

Já kvetu jak ten vlčí mák,
tak divoce a planě,
on rozvine se rychle tak
a opadá tak ranně.
Též krásné léto odletí
v dál s jeho listem rudým
a suchá stopka v podletí
jen ční tu s plodem chudým.
Ó makovice ubohá,
kde ohnivé tvé štěstí?
Teď jenom starost přemnohá
Ti v prázdné hlavě chřestí.

Meter: iambic
Modern Love: XXXII
by George Meredith

Full faith I have she holds that rarest gift
To beauty, Common Sense. To see her lie
With her fair visage an inverted sky
Bloom-covered, while the underlids uplift,
Would almost wreck the faith; but when her mouth
(Can it kiss sweetly? sweetly!) would address
The inner me that thirsts for her no less,
And has so long been languishing in drouth,
I feel that I am matched; that I am man!
One restless corner of my heart of head,
That holds a dying something never dead,
Still frets, though Nature giveth all she can.
It means, that woman is not, I opine,
Her sex’s antidote. Who seeks the asp
For serpent’s biters? ’T would calm me could I clasp
Shrieking Bacchantes with their souls of wine!

Meter: iambic
Soneto
by Manuel Salinas y Lizana

Venció el joven Peleo a los persianos,
mas no pasó de allí su monarquía,
y aunque hijo del Jove se mentía,
apenas llegó a ver a los brazmanos.
La cabeza del mundo a los britanos,
rindió, con su valor y su porfía;
y aunque el valor de un César asistía,
no hicieron más progresos los romanos.
Tú, Felipe Segundo, sin segundo
sol de España, corriste tu carrera
desde el de un polo hasta el del nuevo mundo
¡Oh, ilustre Casa de Austria! a
                  quien venera
ya en su cenit esté, ya en el profundo,
Febo luciente al torno de su esfera;
porque no se atreviera
la noche oscura a tu luciente Imperio
Busque ya el hemisferio,
ensanche el mar y tierra, en todas partes,
donde puedas fijar tus estandartes

Meter: polymetric
Gondoliera.
by Antonín Klášterský

Noc táhne, vane zahrad vůně,
skryt mraky měsíc na polo,
ó, plyň jen zticha po laguně,
má gondolo!
Pod křídla noci v kanál úzký
se skryla v párech stínů druž,
ty plyň, jich sladké hry a schůzky
však nevyruš!
A nevyplaš ni políbení,
kde dvojí stín si v náruč kles’,
naslouchej zticha přísah znění
a nepověz!
Jak moruší se chvěje listí,
co loutna lká kdes potají,
a nade mnou se hvězdy čistí
a padají!
A na oblohy půdě tmavé
jak také lagun na páse
člun bílé luny zticha plave
a houpá se.
Teď v sluj se skryl, již mrak mu klene,
teď plyne v záři ze sluje,
ký gondolier as jej žene
a vesluje?
Já zde, on tam – jsme bratry v pouti,
svět spící, němý okolo,
kéž můžeš s ním v čtvrť míru plouti,
má gondolo!

Meter: iambic
Kdo, ach, všechno ztratil,
by Vincenc Furch

Kdo, ach, všechno ztratil,
Jemuž země lhala,
Jemuž krutá země
Všechno kvítí vzala –
Naděj, tebe znovu
Ku pomoci volá,
By ho nezmařila
Skutečná zem holá.

Meter: trochaic