PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
De Los amantes de Teruel
by Tirso de Molina

Todo es temor, amor, todo es recelos,
pues ¿cómo puede ser el amor gloria,
si está siempre luchando la memoria
con tantos sobresaltos y desvelos?
Estas penas del alma son sus cielos;
estas guerras y asaltos, su victoria,
y es bien todo este mal, cuando a su historia
no encuaderna capítulo de celos.
Amor, en popa voy con mi esperanza,
haciendo espejo tus azules mares;
no trueques en tormenta la bonanza.
No se me niegue puerto en que me ampares,
que si el que el alma ha deseado alcanza,
daré perpetuo asiento a tus altares.

Meter: iambic
Myslela jsem, že umru
by Věra Vášová

Nevíme ještě, milá paní,
snad je to takové a snad není.
Do týdne řeknu vám své dobré zdání.
Taková slova mnoho změní.
Lékař je lidský a neřekne nejhorší.
Snad se též bojí, že ho mé slzy pohorší.
Já jsem laik vzdělaný a leccos vím,
pane doktore, já vám rozumím.
Přicházím domů s novou zvěstí,
o které nikomu nepovím.
Já půjdu daleko, daleko – je to štěstí?
Nemůže býti v životě vetší zprávy!
Začínám se s vámi loučit, buďte tu všichni zdrávi!
Stojím u chudé cestovní truhličky.
To, co mi život dal, je majetek chudičký.
Ze všeho nejtěžší, na dno až dám svoje hříchy.
Až tam s tím přijdu, co bude, Beránku tichý?
Já si ty hříchy nenechám,
Tobě je, Pane, odevzdám,
a dala jsem je dávno již
za noci jednou pod Tvůj kříž,
a teď je znovu dávám Tobě,
aby mi lehko bylo v hrobě.
Tak, to je jedno, a co teď?
Já jsem tak ráda mívala
zelený, jasný Boží svět!
Lesy a louky, obrys kraje,
západy, jitra, noci klid –
s tím se vším se mám rozloučit,
co nejvíc duši blažilo mi?
Sestoupit v temné, pusté lomy –
otevru oči, neuvidím,
strhaným sluchem neuslyším,
ani když nejvíc srdce ztiším?
Kam krásu toho světa sklidím?
Jak krajky trhá se, jež skládám sobě,
a co mi platna bude v hrobě!
„Ó nelituj, Ó nelituj, zasvítí tobě
slunce jiné!“ A vychází už v srdci mém.
Bez Tebe, Pane, svět byl tmavý.
On odleskem byl Tvojí slávy.
Že se mnou půjde, srdce tuší,
to vše, co's mojí zjevil duši,
a k čemu platen sluch i zrak,
to patří sem, to nechám tak.
A teď má práce. Skončena je.
Co na osnově chyb a vad!
Kus nedotkaný k nohám pad.
Za práci takou jaká mzda je!
A přece jsou mé ruce mdlé,
a přece nohy znavené,
a přece ráda v hrobu stínu
od prací svých si odpočinu,
odložím ráda břímě své.
Zda za mnou půjdou skutky mé,
a zda mne Duch Tvůj uvodí,
kde věčný pokoj vévodí?
Jsem ještě zde, a ještě jednou
mé oči všechen dům můj shlédnou,
vše do pořádku ještě dám,
i skříně krásně urovnám,
dám dceři návod, muži rady,
jak ve všem obejít se tady
beze mne, bez mé pomoci.
Život je dlouhý, smutek krátký.
Veliká bolest odchod matky,
však ruka Boží slzy stírá,
vzpomínka svatá neumírá,
můj obraz láska ozdobí;
smuteční závoj, myrta tichá,
vzdálenost věčna, světlo v tmách,
vyhladí vše a všecko změní,
dá duchu mír a vykoupení
a místo všední podoby
to, co je hloub, než oči vidí,
v medaillon srdce uloží.
A teď jsem Tvá, můj Pane Bože!
To, co je ještě mezi námi,
stůl operační, bolest, nože,
to vše, čím ještě projít musím,
to vše, co ještě zkusit musím,
mé všecky stony, moje lkání
ten slavný výhled nezaclání
na uniknutí z těla pout,
na velký, slavný, širý proud,
jímž plynu ve Tvé náručí.
Jdu ráda, Pán když poručí!
Minul již týden, míjí druhý,
měsíce jdou, již bude rok.
Byla jsem k smrti připravena
a poznala, že hrůzy není,
v posledním snad jen zápolení,
kdy duše míjí těla tvar.
Mám znovu čekat v denní práci
i večer, když se stíny ztrácí,
Tvých rozhodnutí na výrok?
Nechť nejsem potom překvapena,
s vyhaslou lampou, nestřežena,
o ten Tě, Pane, prosím dar!

Meter: iambic
Setkání.
by Jaroslav Vrchlický

Ta cesta byla dlouhá, hloží plna,
dva na ní potkali se poutníci,
po obou střikla záští kalná vlna,
víc oba nešli s duší věřící.
Šli lhostejni a lidem odcizeni,
v snů ráje s lítostí jich patřil zor,
stisk ruky neznali, žen políbení,
jen dlouhou cestu kalný za obzor.
Tu setkali se. Silou démonickou
se ohlédli, snad promluvil v nich Bůh,
v tom střásli s beder všecku bídu lidskou,
zřel volně okem v oko druhu druh.
A rozešli se. Cesta v sklon se chýlí,
jde bouřím každý vstříc a novým tmám,
leč v pohledu tom bylo tolik síly,
že hrdi jdou, z nich nikdo není sám!

Meter: iambic
HODNÉ DĚTI.
by Josef Václav Sládek

TAK hodných dětí už nebude,
svět světem co bude státi,
jak Frantík, Tonda, Prokop, Vít,
když na vsi začnou si hráti!
Tak hodných děti už nebude,
jak Nána, Mařka a Cíla;
jen honem, honem, matičko,
bych mezi nimi už byla! –

Meter: dactylic
305. Co umění? Toť studna, dna jež nemá,
by Adolf Heyduk

Co umění? Toť studna, dna jež nemá,
vždy plná je, leč nabrat nemůž’ ten,
čí duše při tom hluchá je a němá!

Meter: iambic
Na stinném prostranství u kostela
by Marie Calma

Na stinném prostranství u kostela
zahrádka kvete tam a za ní škola.
Do bílé světnice, mojí skrýše,
lesy se dívají s horské výše,
louka se zelená na stráně boku,
na hřbitov sotva je několik kroků.
Šťastnou svou podobu beru z té stráně
a jako v zrcadlo dívám se na ně,
na louku, na lesy, zelené pláně.
Vždyť i má duše i tělo se vlní,
předtucha uzrání mízou je plní,
vždyť i můj život dal hřbitovu daně.
A když se do oken slunce mi dívá,
vím, na mně záleží, mrtvá či živá
zrodí se láska má v samotu mou,
paprskem bude-li, světlem, neb tmou.

Meter: dactylic
Tríptico – El cura
by Julio Herrera y Reissig

Es el cura... Lo han visto las crestas
                     silenciarías,
luchando de rodillas con todos los reveses,
salvar en pleno invierno los riesgos montañeses
y trasponer de noche las rutas solitarias.
De su mano propicia, que hace crecer las mieses,
saltan como sortijas gracias involuntarias;
y en su asno taumaturgo de indulgencias plenarias
hasta el umbral del cielo lleva a sus feligreses.
El pasa del hisopo al zueco y la guadaña;
él ordeña la pródiga ubre de la montaña
para encender con oros el pobre altar de pino;
de sus sermones fluyen suspiros de albahaca;
el único pecado que tiene es un sobrino
y su piedad humilde lame como una vaca.

Meter: anapestic
Der Pythagoreer
by Johann Gottfried Herder

Die Frucht, so wie sie fällt,
So blüht sie weiter hin bis in ein andres Feld,
Das sie zu ihrem Stamm aufs Neue hingesellt.
Durch Frucht und Baum muß unser Leben fließen,
Um sich in unsers Ursprungs Meer zu gießen.
Der letzte Augenblick,
So wie er Dich erwischt, so stimmt er Dein Geschick.
So ist die neue Hütte auch – Dein Schwermuth oder Glück.

Meter: iambic
MOSTECKÁ VĚŽ
by Adolf Černý

Na mostecké věži k staroměstské straně,
chodče pozdních věků, zříš těch lebek řad?
Zříš, jak černé důlky, vybělené skráně
smutně vyprávějí české slávy pád?...
Že ty smutné lebky z pochmurné té brány
před kolika věky, dávno zmizely?
Pokoje že došly, s úctou pochovány,
prach jejich že kryje kámen omšelý?
Chodče pozdních věků! Zraky tělesnýma
příšerných těch lebek arci neuzříš.
Prach jejich už dávno pod kamenem dřímá,
rzí je ztrávena i potupná jich mříž.
Ale česká duše tvá-li slepá není,
nedrží-li cos ji v těžkém zakletí,
vidí je tam dosud v mátožném jak snění,
byť se převalila dlouhá staletí.
Vidí je tam dosud, lebky vybělené,
českých mučedníků černou za mřeží –
nad nimi v dál vítr černá mračna žene,
Vltava zas dole šplíchá k pobřeží.
Mezi nebem, zemí stále jako kdysi
trčí řada sťatých, ubohých těch hlav –
hlubokými důlky, příšernými rysy
pohlížejí dolů v spěchající dav...
Na mostecké věži k staroměstské straně,
chodče pozdních věků, zříš ty lebky, zříš?
Proč však náhle bledneš po sečné jak ráně,
od mostecké věže zraky odvracíš?
Ach, tě v duši pálí vyhaslé ty oči,
ty nemůžeš snésti jejich pohledu!
Kéž tě provázejí, kam tvá noha vkročí,
pokoje bys nikde neměl k posledu!
Jdi! Štván těmi zraky, od nichž není zbytí,
ptej se černé noci, ptej se bílých hvězd,
svědomí se zeptej, co máš učiniti,
bys těch prázdných důlků pohledy moh’ snést!
Potom přijď zas k věži, k staroměstské straně,
Čechu pozdních věků, viz těch lebek řad,
viz, jak černé důlky, vybělené skráně
smutně vyprávějí české slávy pád!...

Meter: trochaic
Na ulici.
by Bohumil Forman

„Ó dejte malou almužnu,“
tak chudá žena prosila;
„Já také šaty hedvábné
jsem jednou v mládí nosila.
Na rukou spony ze zlata
a řetěz z drahých kamenů –
padá mi tíže na srdce,
když na ty doby vzpomenu.
Když na ty chvíle vzpomenu,
na žití svého poupata –
ó dejte jenom krejcárek –
a budu zase bohata.“

Meter: dactylic
- XXXI - Soneto a la muerte de nuestro emperador Carlos V
by Juan de Timoneda

La amarga, fatigosa, y dura pena
que causa del gran Carlos invencible
la presta despedida, es imposible
contarla si dolor nos desordena.
De vates glorioso la gran vena
es impedida del dolor terrible,
y en pena tan aguda, y tan sensible
es insensible peña al que no pena.
Si el gran rey celestial a Carlos daba
la general terrena monarquía,
universal será que esta tristura.
Y en relatar fatiga que es tan brava,
los versos faltaran, y la amargura
no faltarán que aumentan cada día.

Meter: iambic
- CXLII - Sobre un verso de Ovidio que dice: «Fit quoque longus amor, quem diffidentia nutrit»
by Gutierre de Cetina

Escrito, aunque imposible al fin parece,
misterio es muy sabido y muy tratado,
que el amor en el firme enamorado
con los celos se aviva y se engrandece.
Cuanto dura el amor el ansia crece
y el deseo de verse asegurado,
sin que pueda aflojar un tal cuidado
mientras vive el recelo y prevalece.
Ni el furor, ni el más blando tratamiento,
ni aquel dulce gozar de cosa amada,
aseguran un alma temerosa.
No basta discreción ni sufrimiento,
ni esperanza en ajeno mal probada,
porque no cura amor ninguna cosa.

Meter: polymetric
1L: Es war an einem Frühlingsmorgen,
by Betty Paoli

Es war an einem Frühlingsmorgen,
Die Rosen blühten, der Jasmin,
Von dem Gesträuche halb verborgen
Lugt' ich verstohlen nach dir hin.
Du knietest an des Weihers Rand,
Umspielt vom hellen Sonnenscheine,
Und suchtest emsig bunte Steine
Am Wege, mit geschäft'ger Hand.
Aus Kieseln, gelben, weißen, blauen,
Wie sich's gerade fügt' und fand,
Begannst du dir ein Haus zu bauen
Auf des Gerölles feuchtem Sand.
Vertieft in deines Werks Beschau
Sah ich dich wohlgefällig nicken.
Da, – nur ein Hauch, ein leises Rücken, –
Ach! und verschüttet lag der Bau.
Geduldig, ohne Zorn und Klage,
Dein liebes Herz sich drein ergab.
Jetzt tratest du zum Rosenhage
Und pflücktest ein paar Rosen ab.
Doch, kaum von ihrem Duft umwallt,
Gewahrtest du im Kelch der einen,
Mit gift'gem Bauch und Zappelbeinen,
Der Spinne schnöde Mißgestalt.
Ich sah, wie vor dem wüsten Scheuel
Ein banger Ekel dich erfaßt!
Die Rosen dünkten dich ein Greuel,
Die Herberg' boten solchem Gast.
Du warfst sie hin in's grüne Moos,
Und setztest dich am Ufer nieder,
Gesenkt die zarten Augenlider,
Die Hände achtlos in dem Schoß.
Umsonst strich dir um Stirn und Wangen
Die Morgenluft, von Düften schwer.
Die Lust am Spiel war dir vergangen,
Dich lockte keine Rose mehr!
So saßest du in läss'ger Ruh'
Und schautest nur dem Zug der Wellen,
Dem Tanz der gaukelnden Libellen,
Mit träumerischem Blicke zu.
Durch's Herz flog mir ein leises Beben,
Kaum weiß ich selbst, wie mir geschah,
Als ich dich, ohne Wunsch und Streben,
So still in dich versunken sah.
Ach! und noch heute steigt und schwillt,
In mir ein Strom von dunkeln Sorgen. –
Erschien an jenem Frühlingsmorgen
Vielleicht mir deiner Zukunft Bild?

Meter: iambic
107. Die Neugeburt
by Angelus Silesius

Hat deine Neugeburt mit Wesen nichts gemein,
Wie kann sie ein Geschöpf in Christo Jesu sein?

Meter: iambic
Unser Vorgänger
by Friedrich Schiller

Martial, wenn ihr's nicht wißt, bewirtete einst so die Römer;
Viel mehr geben wir nicht – aber die Meinung ist gut.

Meter: trochaic
SYMFONIE ŽIVOTA (3)
by Vojtěch Martínek

Náhoda, sudba? Nepoznané síly,
co rozpřádají lidských běhů niť,
do rukou drobný kahan položily
a poručily: „Posluž tak a sviť!“
Kahánek bědný – možná jenom bliká,
snad málo oleje je nalito.
I havíř s kahancem svým ve sloj vniká
a nemudruje; příkaz praví to.
Ať tak či onak. Jdi a začni zase.
Omluvu chabou osud neslyší.
Přec poctivě ta ruka pozdvihla se,
by udržela kahan ve výši.
Jdou léta horkým rozechvěná vírem,
do chorých spánků bije těžký žár.
Hodiny nakloněné nad papírem:
proud chytit, dát mu podobu a tvar!
Čím uhelná zem zápasí a sténá,
čím zachvívá se na obzoru lán,
ať chytí na mžik věta rozkřídlená,
ať rytmus popěvku je rozhýbán!
Chodil jsem s vámi, lidé mého kraje,
za dlouhých toulek, v měkkém stmívání,
váš osud zvlněný v mé hlavě zraje,
omámí, rozteskní a poraní.
Ach, vyslovit vzdor lidí tvrdě štvaných,
polibků něhu, vášeň objetí!
Vyslovit palčivost slz vyplakaných,
ach, chytit bouř, co zemi proletí!
Mrak černý Kuby Sršáňa mne žene,
Kubíček dotkne se mne zlehýnka,
na prahu šedé chaty rozbořené
měkce se dívá teskná Polinka,
postavy odbojné i provinilé,
Poštulko, Karolino – zejména
ty, lehkovážný Blažo Potěšile,
mých bláznivých let hlavo vznícená.
To život byl, když bubliny jsem chytil?
To život byl i se vzlykem a snem?
Byl chabý kahan můj, však přece svítil
pro srdcí potěchu – jak uměl jsem.

Meter: iambic
PAN VYŠÍNSKÝ. (XXIV.)
by Gustav Pfleger Moravský

Tu jednou v vírné bálu veselosti
Se zamiloval náhle v anděla –
Mělť za taký tvor děvu v nadšenosti,
Ač všem též děvou býť se viděla –
Ten její vzhled byl plný půvabností.
To modré oko polo uzavřené
Jak nebe, mráčkem bílým obestřené;
To štihlé tělo, jako topol smělá;
To svěží líce, v němž se růže chvěla,
Ta sladká ústa jenom k zulíbání:
Tož reka vzalo k horoucímu plání.

Meter: iambic
XI.
by Gustav Pfleger Moravský

On byl muž moudrý, baron ještě k tomu,
A dosti úhledné též jmění měl;
A ač pocházel z šlechtického domu,
Přec na šlechtictví mnoho nedržel
A nevynášel se s tím pranikomu.
Měl hospodářství rozsáhlé a vzorné
A pěkný zámek, koně převýborné;
To jediné však lidé na něm haní,
Že milovníkem honby, hezkých paní
A také psů, leč to spíš z dlouhé chvíle
A trochu z mody, trochu z marné spíle.

Meter: iambic
Nezdar.
by Beneš Grünwald

Raší touhy, není ale
jaro vždy, by mohly zkvést;
co jich vadlo v dlouhém žale!
Ani nevím, zač ten trest.
Vzdoruji, leč jako v mraze
porozvitý sprchá květ,
darmo linu k svojí snaze,
mařím síly, musím zpět.
Neustup, ač zlomen hnětem,
však to líp je, křičí cit,
zastlat hrob si křehkým květem,
než jen trn tam s sebou vzít...

Meter: trochaic
Der Todesklang
by Gustav Schwab

Es steht an Finnlands Gränzen
Ein festes Schloß erbaut,
Das in des Mondes Glänzen
Weit über die Lande schaut.
Zu Füßen ihm in Eile
Schießt bodenlos ein Fluß,
Man hört auf eine Meile
Fernher den rauschenden Gruß.
Dort ist seit alten Tagen
Oft schon in stiller Nacht
Ein Klingen, ein süßes Klagen
Hellmahnend aufgewacht.
Wem gilt es wieder heute?
Es ist ein mächtiger Troß,
Der Hauptmann und seine Leute,
Gekommen als Wach' auf's Schloß.
Der Hauptmann in dem Saale
Liegt schon im halben Schlaf,
Geküßt vom Mondenstrale
Ein schöner, schwedischer Graf.
»wer drunten musiciret,
Und spielt so schöne Stück'?
Wer mir zu Ehren rühret
So holde Feldmusik?«
Die Tön' ach! die dich laden,
Spielt einer, den du nicht kennst:
Ich seh's wohl tauchen und baden
Im Flusse das Gespenst.
»es tragen mich die Laute
Auf Flügeln in's Schwedenland,
Dort sitzt die Liebe, die Traute,
Was stützt sie sich auf die Hand?«
Sie möchte wohl sitzen in Thränen,
War' ihr dein Loos bekannt!
Du fliegest auf diesen Tönen
In ein gar ander Land!
Im Schlafe schon spricht der Knabe;
»nun, glaub' ich, schlummr' ich ein!
Mir träumt', ich läg' im Grabe,
Ich zög' in Himmel ein!«
Ach Träumen ist es nimmer,
Du junger Schwedengraf!
Dein Haupt im Mondenschimmer
Neigt sich zum ewigen Schlaf.
Der Geist taucht unter in Schweigen,
Er hat sein Werk vollbracht;
Die Wellen fallen und steigen,
Der Fluß rauscht durch die Nacht.

Meter: iambic
17.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Ersprießlich ist der Thau: vergeht doch unterm Sehn:
Annehmlich ist die Lufft, entwischt doch unterm Wehn:
Die Sonn ist klar, und ist betrüglich so als rein,
Der Tag ist schön, und ist vergänglich so als fein,
Die Nacht ist kühl, und wird vom Donner offt versehrt,
Der Schlaff ist süß, und wird von Träumen offt verstört.
So ist das Leben auch, das wir am Halse tragen,
Ein Theil ist voller Freud', ein Theil ist voller Plagen.

Meter: iambic
Vítáno buď, nové jitro,
by Emanuel Züngel

Vítáno buď, nové jitro,
roku nový, vítej nám,
ozař blahou září nitro,
zabraň žalu temnotám.
Co přinášíš, nikdo neví,
noc zakrývá tvoji tvář,
nadějí však nových jeví
na obzoru nám se zář.
Nechť se stane, co doufáme,
skutkem, sladká víro, buď,
nadějím všem otvíráme
do kořán my svoji hruď.
Přines Vám, ó rodičové
drazí, rok ten blaho v sled,
sladce nechť Vám plynou dnové,
nic ať nesmuší Váš hled.
V nejužším vždy s Vámi svazku,
nejlíp, co jen mohu sám,
za Vaši nezměrnou lásku
chci se odsluhovat Vám.

Meter: trochaic
Tiempos civilizados
by Nicolás Arnao

Es, mi caro lector, arduo problema
que anden así los tiempos malhadados;
usando el bombo de civilizados
cuando el fragor del salvajismo quema
Con banda clerical por nata y crema;
a espalda y frente cuerpo de soldados,
y al mal traer los pueblos desollados,
¿quién de progreso llamará el sistema?
Mientras existan fuerzas militares
y no se extirpe de raíz el clero,
¿quién no ve que son falsos los altares?
¿Quién no ve que domina el sable fiero?
El plomo impone sus terribles hechos,
y la mentía a la ignorancia acechos.

Meter: iambic
4.
by Ludwig Achim von Arnim

Wenn ich den ganzen Tag
Geführt hab meine Klag,
So giebts mir noch zu schaffen
Bey Nacht, wann ich soll schlafen.
Ein Traum mit großem Schrecken
Thut mich gar oft aufwecken.
Im Schlaf seh ich den Schein
Des Allerliebsten mein,
Mit einem starken Bogen,
Darauf viel Pfeil gezogen,
Damit will er mich heben
Aus diesem schweren Leben.
Zu solchem Schreckgesicht
Kann ich stillschweigen nicht,
Ich schrei mit lauter Stimmen:
»o Knabe laß dein Grimmen,
Nicht wollst, weil ich thu schlafen,
Jezt brauchen deine Waffen.«

Meter: iambic
Nachtigall
by Hermann von Lingg

Komm, Nachtigall, schwing dich hernieder
Zum Garten im blühenden Hag,
Komm, liebliche Sängerin, wieder,
Sing deine melodischen Lieder
Hinüber dem scheidenden Tag.
Noch schweigst du, was willst du verschweigen?
Die Fülle so sehnlicher Qual?
So lange nicht willst du dich zeigen,
So lang nicht in blühenden Zweigen
Das Mondlicht leuchtet im Tal.
Von heiligen Strahlen umfangen,
In glühenden Wonnen erwacht,
Lobsingst du mit süßem Erbangen
Das schüchterne Liebesverlangen,
Du himmlische Stimme der Nacht.

Meter: polymetric
10.
by Friedrich von Logau

Wol berathen, gut gerathen, macht den Rath geehrt und hold;
Wol berathen, mißgerathen, setzt den Rath doch ausser Schuld.

Meter: trochaic
Traurig aber wahr.
by Arno Holz

Warf ihre Flinte lachend längst ins Korn;
Mit Heinrich Heine riß sie freche Zoten
Und rülpst nun Verse

Meter: iambic
1L: Sich selbselbsten überwinden ist der allerschwerste Krieg;
by Friedrich von Logau

Sich selbselbsten überwinden ist der allerschwerste Krieg;
Sich selbselbsten überwinden ist der allerschönste Sieg.

Meter: trochaic
Mis trenzas
by Mercedes Matamoros

Las trenzas de azabache ¡tan hermosas!
que en espirales a mis pies descienden,
guardan aromas que en el alma encienden
recuerdos de promesas engañosas
Las cubrieron de perlas y de rosas
esas pérfidas manos que hoy me venden
Manos que sus guedejas ya no extienden,
ni con ellas se enlazan cariñosas
Pasaron los contentos de otros días,
y al morir con tu amor mis alegrías,
¿de qué me sirven ¡ay! mis trenzas bellas?
¡Quisiera que en serpientes transformadas
dejaran en tu cuerpo, envenenadas,
de su aguijón sutil las rojas huellas!

Meter: iambic
- XI -
by Juan de Tassis y Peralta

Emulo al sol saldrá del cielo Hesperio,
un rayo de las armas y cometa
que con agüero de feliz cometa
al Asia librará de cautiverio.
Y revelando al mundo el gran misterio
verá el levante ocasos de su seta;
uno el ovil, una la ley perfeta,
habrá un solo pastor y un solo imperio.
Y la hidra inhumana que no pudo
ver extinta con fuego, ni cortada
el celo y el valor de sus abuelos,
al resplandor del soberano escudo,
muerta caerá de miedo de la espada
que con filos de fe templan los cielos.

Meter: iambic
Za tři dny!
by Jan Červenka

Tři dny to trvalo, tři dny jsme snili,
tři krátké dny ve skrytých pohledech;
však lidské pomluvy nás překvapily
dřív, než jsme poznali, co pravdy v snech.
Byl smích to jen, a přece byl tak dravý,
že strhal rázem vlákna veškerá,
jež upředla si kol tvé krásné hlavy
ve slepé vášni moje důvěra.
Jak dýka hadím jedem otrávená,
tak zasáhl mne v prostřed nadějí,
kdy ještě v srdci kryla se jich cena,
jak svitý květ pod listů závějí.
A bez tknutí tvé ruky liliové,
jak listy dva do proudu stržené
jsme rozešli se, sotva naši rtové
své touhy vyměnili plamenné.
Teď jsme si méně, než jsou tváře známé,
jež sotva pohledem se pozdraví!
Na troskách štěstí dny ty oplakáme...
a ty věř dál v los žití laskavý.
Já ale půjdu, slzami bych splatil
ten úděl svého žití nevlídný,
bych oplakal to všecko, co jsem ztratil
a co vše vytrpěl jsem za ty dny!

Meter: iambic
- IX -
by Gutierre de Cetina

Debajo de un pie blanco y pequeñuelo
tenía el corazón enamorado
Vandalio, tan ufano en tal cuidado,
que tiene en poco el mayor bien del suelo.
Cuando movido Amor de un nuevo celo,
envidioso de ver tan dulce estado,
mirando el pie hermoso y delicado,
el fuego del pastor muestra de hielo.
En tanto, el corazón que contemplaba
el pie debajo el cual ledo se vía,
con lágrimas de gozo lo bañaba.
Y el alma, que mirando se sentía,
con fogosos suspiros enjugaba
las mancillas que el llanto en él ponía.

Meter: iambic
- 66 -
by Lope de Vega

Yo he visto en tierra y mar casos extraños,
en mal y bien materias prodigiosas
a eternos versos, a historiales prosas,
Celio, por el discurso de mis años.
Guerras, paces, amor, envidia, engaños,
letras premiadas, armas victoriosas,
imperios nuevos, muertes poderosas,
de toda humana gloria desengaños.
Y no he visto jamás, aunque he notado
lo que el orbe más bárbaro contiene,
que deje de dar honra el que es honrado.
Que si de la que da también le viene,
¿cómo la puede dar el deshonrado,
que nadie puede dar lo que no tiene?

Meter: iambic
Sonetos – V
by Melchor Palau y Català

No te dejes vencer por la desidia,
si anhelas a la cumbre remontarte;
ni caigas en las redes que, con arte,
urde a tu paso la mañera envidia.
Los émulos te roban, con perfidia,
de tus glorias legítimas gran parte,
pues fáciles te son, han de sobrarte,
sigue, no cejes, la empeñada lidia.
La chusma, que hoy tus méritos rebaja,
de elogios mil prorrumpirá en concierto,
recubriendo de flores tu mortaja,
no bien contemplen tu cadáver yerto;
que, al tomar la medida de la caja,
resulta siempre más crecido el muerto.

Meter: iambic
La poesía
by Armando J. Alba

¡Todo lo soy! Cuando mi luz se mira
temblando sobre el lienzo, soy pintura,
si palpito en el mármol, escultura,
y música en el ritmo que suspira
Soy el ensueño que al poeta inspira,
vivo, canto y esplendo en la Natura,
me sumerjo en el mar de la amargura
y de cada dolor forjo una lira.
Soy belleza y verdad, fiat esplendente
que brotando del verso Omnipotente
canto el grandioso e inmortal
                     poema
que dio vida y belleza al Universo
Brillo en las almas y en la luz del verso
me remonto hasta Dios, verdad Suprema.

Meter: polymetric
CO TO DNES TÁHLO V LESA KORUNÁCH?
by Adolf Černý

Co to dnes táhlo v lesa korunách,
když nám tak tiše bylo v duši?
U nás již dávno, dávno po boji,
srdce mír nic nám neporuší...
Vichr snad naší smutné přešlosti
upíří peruť rozpjal k letu,
vyhledat chtěje naše zákoutí,
kde planou svíce našich vznětů?
Uhasit chtěl je zlobným vanutím,
proniknout duše mrazným dechem,
zděšené naše schvátit bytosti,
od sebe rozvanout je spěchem?...
Byl-li to on, pak jeho zlobný let
bez škody naši minul duši –
srdce mír nic nám neporuší...

Meter: iambic
NENIE.
by Jaroslav Vrchlický

Zpěvná ústa moje,
vy se nezavřete,
nechť kolem vás všady
hořké býlí kvete!
Zpěvná ústa moje,
vím, vás neumlčí
ani havranů skřek,
ani vytí vlčí!
Co vám půtky, boje
dravé, dlouholeté?
zpěvná ústa moje,
vím, vy nezmlknete!
Vím, vás budou jednou
s lucerničkou hledat,
prstem ven vás hrabat,
každý kámen zvedat.
Vy budete zatím
pryskyřníku číškou,
nebo svlačcem vonným,
nebo pampeliškou.
Motýl bude píti
vše, co ve vás zkvete,
zpěvná ústa, jemu
vy se nezavřete!
Ještě po mé smrti,
kdo jen bude chtíti:
motýlu i ptáku
dáte ráda píti.
Na hrob ať sníh padá,
kde jen routa kvete...
zpěvná ústa moje,
vy se nezavřete!

Meter: trochaic