PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DNE NEMÁM...
by Louis Křikava

S houpavých podušek bařin se plačící bludičky zvedly
a nejistým patří svým zrakem do noci, jež nemá dnes hvězd,
dětské jich nářky v mou duši, jež nezná dnes míru, si sedly
a duše má nocí tou bloudí a nesmírně smutno jí jest.
Dnes vozy jsem s obilím zlatým ve stodolu radostně svezl
a večer jsem za dobrou sklizeň dík Velkému modlitbou vzdal.
Však za chvíli rudý již jazyk po štítech mé stodoly lezl
a brzo dnů zašlých mých poklad ve žáru tom zlatem svým tál.
Dne nemám, by nezachvěl úděs mých klamaných hodin se vzduchem,
a bojí se vteřina jdoucí za míjící urychlit krok...
A v počátku činů svých jímám již hrozby jich konci svým sluchem,
nad neštěstím každého z dnů svých jde zdrcen v hrob Minula rok...
S houpavých podušek bařin se plačící bludičky zvedly
a nejistým patří svým zrakem do noci, jež nemá dnes hvězd,
dětské jich nářky v mou duši, jež nezná dnes míru, si sedly
a duše má nocí tou bloudí a nesmírně smutno jí jest.

Meter: amphibrachic
[lobt nicht gar so sehr den Grafen Cavour]
by Franz Grillparzer

Lobt nicht gar so sehr den Grafen Cavour,
Als wär er allein Italiens Heiland nur,
Der eigentliche Befreier der spazzo-camini
War denn doch der selige Orsini.

Meter: iambic
VZPOMÍNKA.
by Jaroslav Vrchlický

Víš, v době té, kdy zasnoubení
jak děti jsme se vodili
a plní života i snění
jsme spolu na led chodili?
Ty odvážně, já opatrně,
ty rovna štíhlé pyšné srně
vždy jeden smích a ples a let,
já nedůvěřiv stále zpátky
se obracel, tvůj úsměv sladký
kde v zdravém líčku tobě kvet’.
Noc nezřeli jsme, necítili,
že dlužno myslit na návrat,
že svítilny juž rozsvítili
a v tmách jen v dálce strměl hrad,
tu kluzkou dráhou zamlženou
jsem tobě řek’: Buď mojí ženou!
a v blahém okamžiku tom
jsem cítil, sklouznulo a sjelo
mi v náruč tvoje sladké tělo
a v srdci zkvetl lásky strom.
Já chtěl se učit k vůli tobě
jen z lásky jezdit na bruslích,
však osud stejný vždy v své zlobě
mně strojil častý pád a smích.
A když to přece šlo juž lépe,
tu jaro prstem na led klepe –
ten přes noc k moři dal se v chvat –
Ó, mládí, lásko, zašlé časy,
jak led i život s námi hrá si...
dík, náš je pevný posavad!

Meter: iambic
1L: Wer die Erde recht beschaut,
by Johann Christian Günther

Wer die Erde recht beschaut,
Findet einen weiten Garthen;
Hier wächst manch gesundes Kraut,
Hier sind Blumen vieler Arten,
Doch der Demuth edle Zier
Geht fast allen andern für.
Demuth hemmt der Misgunst Gift
Und den kalten Brand der Sünden;
Wer ohn ihren Leitstern schift,
Wird den Hafen schwerlich finden.
Demuth biethet Glück und Heil
Aller Welt umsonste feil.
Hoffart, Stolz und Übermuth
Sind Propheten unsres Falles,
Demuth bleibt das höchste Gut;
Wer sie darbt, dem mangelt alles.
Demuth wird durch Einfalt klug
Und betrieget den Betrug.
Demuth haßet Lob und Ruhm,
Demuth herrscht auch in dem Kittel,
Demuth ist ihr Eigenthum
Und ihr selbst der gröste Tittel,
Demuth übersteigt den Neid
Auch in ihrer Niedrigkeit.
Pappelsträuche rührt kein Bliz,
In die Eichen schlägt das Wetter;
Ja, der Demuth Schattensiz
Trozt die sichern Lorbeerblätter,
Wenn der Himmel brennt und kracht
Und die Erde furchtsam macht.
Edle Demuth, wer dich hat,
Tauschet nicht mit Mogols Schäzen.
Manchen kan ein rauschend Blat
In die gröste Furcht versezen.
Dies bleibt doch das beste Zelt,
Wo die Demuth Wache hält.

Meter: trochaic
Die Schweiz.
by Georg Herwegh

Land der Sehnsucht, drin die Berge
wie der Freiheit Prachtstatüen,
Wie aus blankem Gold und Silber
von dem Herrn gegossen, glühen;
Berge, die er seinem Himmel
als die letzten Säulen gab,
Wiege seiner Wetterwolken,
seiner Adler einsam Grab!
Land der Sehnsucht, drin die Ströme
sich wie muthige Rebellen
In die Ebne niederstürzen,
auch der Rhein mit seinen Wellen,
Auch der Rhein mit seinen Wellen,
der die vielen Worte hört —
Ob's die deutschen Fürsten ahnen,
daß sich auch der Rhein empört?
Daß er hier sich nicht um Klippen,
nicht um deutsche Lieder kümmert,
Und den eignen Friedensbogen
tausendfach im Sturz zertrümmert?
Ob ihr auch so voll des Lobes,
deutsche Sänger, hier erschient,
Wo er donnernd schon als Säugling
seine Sporen sich verdient?
Wo die ersten Schöpfungsworte
laut noch durch die Lüfte klingen:
Land der Dichter! das emporsteigt,
adlergleich, auf Felsenschwingen;
Wo die Erde heißverlangend
nach dem Kranz der Sterne faßt,
Bis sie vor der eignen Größe
tief erschaudert und erblaßt:
Wieder bin ich dein geworden!
wieder glänzt ihr, stolze Firnen,
Jeden Abend, jeden Morgen
frische Rosen um die Stirnen;
Land der Sehnsucht, ob auch eitel
manch ein Sklave mit dir prahlt,
Bleibst du doch der treuste Spiegel,
der die Freiheit widerstrahlt!
Einstens, hört' ich, ging ein Engel
durch der Herren Länder fragen,
Ob ihr Boden nicht den Samen
auch der Freiheit möchte tragen?
Und er bat um wenig Erde
und er bat um wenig Raum,
Wenig Raum und wenig Erde
braucht ein solcher Freiheitsbaum.
Doch sie riefen ihre Schergen
in die Thäler, auf die Hügel,
Und der Engel nahm den Samen
wieder unter seine Flügel,
Trug ihn aus dem finstern Lande
in der Berge Purpurschein,
Senkt' ihn statt in lockrer Erde,
in den Schooß der Felsen ein.
Also mußt' er seine Wurzeln
wie die junge Tanne treiben:
Mög' er euch wie eure Tannen
immer grün, o Schweizer, bleiben!
Sicher vor des Himmels Blitze
und vor eurer eignen Hand,
Sicher vor des Fremdlings Witze
und — vor eignem Unverstand.

Meter: trochaic
Die Gezeichneten
by Maria Luise Weissmann

Auf ihrem Haupt stand früh der Stern, vergilbt und äschern;
Aber dann blieb durch Jahre alles ungeschehn.
Fast schon glichen sie Jenen, die unter Sonnen gehn.
Nur daß manchmal die Angst – wie Angst vor Häschern
Dem Fliehenden – an ihre Ferse sprang...
Nicht damals doch. Der träumte hin ins Blau.
Auch Einer, tief gebogen, noch vom Tau
Der Fron die Stirn beglänzt. Ein Mädchen sang
Ein leises Lied aus kaum entblößtem Munde –
Da war es: Dolch. Den griff die Flamme. Brannte
Vertraut im Kind das Gift. Und jeder kannte
Das Seine tiefst sich eigen. Schrie nur auf:
Die Stunde!

Meter: iambic
IiI.  Vber die Geburt Jesu.
by Andreas Gryphius

Nacht mehr denn lichte Nacht! Nacht lichter als der Tag/
Nacht heller als die
Das Gott/ der licht/ in licht wohnhafftig/ jhm erkohren:
O Nacht/ die alle Nächt’ vnd Täge trotzen mag.
O frewdenreiche Nacht/ in welcher ach vnd klag/
Vnd finsterniß vnd was sich auff die welt verschworen
Vnd furcht vnd höllen angst vnd schrecken ward verlohren
Der Himmel bricht! doch fält nuhmehr kein donnerschlag.
Der zeit vnd nächte schuff ist diese Nacht ankommen!
Vnd hat das recht der zeit/ vnd fleisch an sich genommen!
Vnd vnser fleisch vnd zeit der ewigkeit vermacht.
Der Jammer trübe nacht die schwartze nacht der Sünden
Des Grabes dunckelheit/ muß durch die nacht verschwinden.
Nacht lichter als der Tag; Nacht mehr denn lichte Nacht!

Meter: iambic
Als ihn  Bellaria  zum  Coffè  baht.
by Johann Georg Gressel

Ich schlage den Coffè nicht aus/
Den mir
Doch muß auf diesen Wasser-Schmaus
Auch seyn bereit
Der
Und

Meter: polymetric
PŘED VÝCHODEM SLUNCE.
by Karel B. Hájek

Samota. Neplodná a skličující samota.
Na polích odpočívajících leží vlahá letní noc,
a klidných dálek nevyřknutá tajemství
dřímají v zornicích nehybných hvězd.
Už dávno, dávno tady mlčící šla půlnoc...
Zem celá skropena je těžkou rosou...
Kalichy květů zavřené na dlouhých stvolech
se chvějí očekáváním blízkého rána,
kdy rozloží své terče zlaté proti slunci
a vstříc mu vyšlou těžké svoje vůně.
Zem všecka kypí zrání útočnými silami
a touhou plodivou a tajným neklidem
v procitlém jitru jako zázrak rozpučet
a rozložit svůj požehnaný klín,
a k sladké mdlobě smrtelného vysílení
vyplýtvat všecko svoje velké nadšení
a všecku rozkoš zázračného mateřství.
A příliš dlouhá už je neplodná ta noc
a ještě dlouho v pláních bude ležet těžké mlčení,
než slunci vstříc se rozhoupají zvony na horách.
Už dávno tady mlčící šla půlnoc...
Zem všecka kypí zrání útočnými silami
a touhou plodivou a tajným neklidem,
a hluboké jsou ještě dálky tmavých obzorů,
a hluboká je noc na tmavých pláních,
umdlených neplodným a příliš dlouhým čekáním.
Pojď, duše, vystoupíme spolu do hor pozdravit,
vysoko někam do hor strmých po cestách,
pozdravit s nadšením a otevřenou náručí
tam někde vysoko, vysoko na horách
to očekávané, to zázračné, hořící slunce!

Meter: iambic
El estado de Artemidoro
by Andrés Rey de Artieda

El bien honesto distribuye Palas
y con las letras y armas le sustenta,
y del bien deleitable tiene cuenta
Venus y el niño del arquillo y alas.
Juno, que abunda de riqueza y galas,
el provechoso bien nos representa,
la cual conmigo siempre fue avarienta
de entrañas cortas, pésimas y malas.
Palas me honró con borlas y jineta,
y me dio moderado nombre y fama
entre la gente armígera y discreta;
Venus ni me dejó dormir en cama,
ni el niño despuntó por mi saeta,
ni supe lo que el mundo placer llama.

Meter: iambic
How can my Muse want subject to invent (Sonnet 38)
by William Shakespeare

How can my Muse want subject to invent,
While thou dost breathe, that pour’st into my verse
Thine own sweet argument, too excellent
For ever vulgar paper to rehearse?
O, give thyself the thanks, if aught in me
Worthy perusal stand against thy sight;
For who’s so dumb that cannot write to thee,
When thou thyself dost give invention light?
Be thou the tenth Muse, then times more in worth
Than those old nine which rhymers invocate;
And he that calls on thee, let him bring forth
Eternal numbers to outlive long date.
    If my slight Muse do please these curious days,
    The pain be mine, but thine shall be the praise.

Meter: iambic
Mé písně.
by Adolf Heyduk

Mé písně rozkvetlý jsou vřes
ze slunných českých lad,
já tkám je pro chýšku a ves,
ne pro město a hrad,
a ty-li poslechnou mě jen,
mám dost a dost; jsem spokojen!
Či žehrat měl bych snad?
Já u paláců, třeba chud,
nežebřu o milost;
co tamo s písní prostých dud?
Já na chýších mám dost;
těm věrně zpívám v každý čas,
až žalost v nich se změní v kvas,
a vždy jsem bídy prost.
Když slunce svítí, zlato hned,
když měsíc, stříbro mám,
já všude vesele si ved',
ať s přáteli ať sám;
krb teplý hledám v dobách zlých,
a v krásném čase na polích
i v lesích lože mám.
Tu dum a myšlenek mých směs
a jásot, stesk i vzdech
jak pták se vznáší do nebes,
kde tatíček nás všech;
i sním a sním až na podiv
roj písní slétá z luk a niv
v mé srdce a v můj měch.
A vesel dudám na ručest
chat veských věrný host:
„Ó jaký rajský úděl jest
ten drahý český skvost!“
Mně vlhne zrak a chví se hruď –
ó země, matko, zdráva buď
a šťastna na věčnost! –

Meter: iambic
A don Agustín de Salazar y Torres
by Francisco González de Bustos

Si de aquel Cisne, que cantó sonoro,
unes la pluma, que dejó esparcida,
a ti, Vera, te debe cuanta vida
bebió en cristales al Castalio Coro
Goce el Orbe por ti su plectro de oro,
y España, a tu cuidado agradecida,
tu frente adorne, de laurel ceñida,
pues la enriqueces con tan gran tesoro.
Desdicha fuera de la edad futura,
que de tal alto vuelo la memoria,
envuelta en las cenizas se quedara.
Viva, y vive también, pues se asegura
contra el olvido, para nuestra gloria,
por ti una dicha, que sin ti faltara.

Meter: iambic
SVATÝ IVAN.
by Karel Hynek Mácha

Vysoká kde hrdě skála
Ve hvězdnatou strmí říš,
Jejíž vrchol mechovitý
Na svém hřbetě nese kříž,
Jenž vyhlídá z tmavé houšti:
Bydlí svatý Ivan v poušti.
Šedesátkrát již se vrátil
Blahorodný k zemi máj,
Přikryl luka pestrým kvítím,
Listem novým šatil háj;
Co, kde svaté ticho sídlí,
Ivan svatý v poušti bydlí.
Lůžkem byl mu tvrdý kámen,
Každodenní Bohu daň
Na němž v modlitbě odváděl;
Jeho přítel byla laň;
Líce jeho touhou bledé
Kolem kryly fousy šedé.
Nade mrtvotichým hájem
Bledý měsíček když stál,
Na skálu a hvozdy husté
Stříbro svoje vylýval,
Slyšel Ivan v sladkém snění
Serafínů zboropění.
A hle, otevře se nebe,
Zlatá z něj se prýští zář,
Na Ivana jasně svítí,
Růženě mu barví tvář.
On procitna, oči zvedne,
Anjela dle lůžka zhledne,
Který takto k němu mluví:
„Šedesát jest již to let,
Co přebýváš v poušti této,
Opustils co mrzký svět;
K odměně v večerní době
Povolá Bůh dnes tě k sobě.“
Domluvil a v letu rychlém
Vzhůru k nebi [zpět] se vznes’;
Otevřelo zas se nebe,
Radostný zas zavzněl ples;
Jasná zář kol hvozdy zlatí,
Až se Anjel v dálce ztratí,
Opět svaté ticho všude,
Tmavá noc v oudolí dlí,
Na skále však křížek již se
V ranní záři jasně stkví;
Ivan z lůžka se tu zdvíhne,
Na skálu ku kříži tíhne.
A tam trvá na modlení,
V rozjímání tráví den;
Očekává v chladnou náruč
Až jej pojme dlouhý sen. –
Blíž a blíže k svému cíli
Již se zlaté slunce chýlí.
Ohnivé co moře plane
Obloha, a poslední
Papršlek sesílá slunce,
Na Ivana ještě zří,
Který od modlení vstává,
Zemi české požehnává.
A pak sklesne, s sluncem zajde;
Jako názvuk poslední
Zvonku nad lesem umírá,
U večer kdy s vížky zní,
Jak kdy v bledém světle Lůny
Doznívají harfy strůny;
Sklesne mezi pestré kvítky,
Které z mechu hlavu svou
Vzhůru kolem hlavy jeho,
Vzhůru kolem nohy pnou;
Větřík hrá kadeří šedou,
Líbá jeho ruku bledou.

Meter: trochaic
Auf meines Kindes Tod.
by Joseph von Eichendorff

Und über alle Gipfel
Und Blütenthäler zieht
Durch stillen Waldes Wipfel
Ein heimlich Klagelied.

Meter: iambic
27. Äsop und die Tiere
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Lockmann
(denn man weiß nicht, wer von beiden
Höher seinen Geist erhob,
Nackte Wahrheit einzukleiden
In gefälliges Gewand,)
Oder Vater Adam stand
Unter Tieren,
Auf zwei Beinen, oder vieren,
Stand, und fragte: Wollt ihr dienen?
Meinem Weibchen, oder mir?
Nein! antwortet' ihm ein Stier!
Löw' und Tiger sahn den kühnen
Tier-Befrager, schwiegen still,
Fragten aber mit den Mienen:
Ist ein Tier, was dienen will?
Alle flogen auseinander
Ins Gefild' und in den Wald,
Fürchtend einen Alexander,
Suchend sichern Aufenthalt.
Und man nahm nach tausend Jahren
Seine Freiheit erst dem Stier,
Unsern Helfer, welchem wir
Keine saure Mühe sparen!
Hat er, endlich matt und alt,
Viel gepflügt und viel gefahren,
Wird er von uns aufgestallt,
Und, so viel er haben will,
Geben dann wir ihm zu fressen;
Dann hält er dem Schlachter still;
Dann wird er von uns gegessen!
O du Löw', ist das nicht gut?
Stünd' ein Löwe nur von weiten,
Ha! spräch' er mit Heldenmut,
Laßt uns für die Freiheit streiten,
Brüder! Brüder! bis aufs Blut!

Meter: trochaic
- LIV - En que celebra la poetisa el cumplimiento de años de un hermano suyo
by Juana Ines de La Cruz

¡Oh quién, amado Anfriso, te ciñera
del Mundo las coronas poderosas!
Que a coronar tus prendas generosas
el círculo del Orbe corto fuera.
¡Quién, para eternizarte, hacer supiera
mágicas confecciones prodigiosas,
o tuviera las hierbas milagrosas
que feliz gustó Glauco en la ribera!
Mas aunque no halla medio mi cuidado
para que goces de inmortal la palma,
otro más propio mi cariño ha hallado
que el curso de tu vida tenga en calma;
pues juzgo que es el más proporcionado
de alargar una vida, dar un alma.

Meter: iambic
Auf das absterben Fr. A. C. G. B.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Betrübte/ zieht das saltz der schweren thränen ein/
Und schlagt zugleich die last der sorgen in die erden:
Denn sagt/ wo könte wol der mutter besser seyn/
Als itzt da mund und hertz zu lauter sternen werden.
Jhr wißt wol daß ein mensch den jahres-zeiten gleicht/
Die erstlich nichts als lentz und süsse sommer zeigen/
Biß daß der kühle herbst dem kalten winter weicht/
Und endlich beyde sich zum untergange neigen/
Dann fängt der naße mertz den frühling wieder an/
Die strenge lufft zertrennt den dicken dunst der erden/
Und denn bricht der aprill die bunte blumen-bahn/
Und läst den kalten schnee zu frischen purpur werden:
So must es/ traurige/ der mutter auch ergehn;
Jhr alter war nunmehr biß in den winter kommen:
Weil sie von neuem nun soll wieder aufferstehn/
So hat der krancke mertz die kälte weggenommen.
Wir graben nichts als schnee und schwache glieder ein;
Dort aber scheinet schon der frühling ihrer seelen/
Und schreibt euch insgesamt auf ihren leichen-stein:
Wer GOtt liebt/ soll sich nicht um fromme seelen quälen.

Meter: iambic
BALLADA.
by Čechoslav Ostravický

Čtyři bděli, pátý spal,
Sny mé, Štěstí, Radost, Žal
a ten pátý Osud byl –
co jen snil?
A já pravil: Moje Sny,
zpět se vraťme do vesny!
Ale Sny mé – ký to vzlyk? –
Prchly v mžik! – –
A já pravil: Štěstí mé,
k sobě blíž se stulíme!
Ale Štěstí – bludný pták! –
vzlétlo v mrak.
A já pravil: Radosti,
oblaž mne svou milostí!
Ta však náhle vzdychnula – –
Zhynula...
A tu v nitru zved’ se Žal,
zaštkal bolně, zavzlykal
a můj Osud, který snil,
probudil.
Tu vstal Osud dotěrný,
škodolibý, příšerný,
že sám Žal, jak zřel ho, prch’ – –
V tmu se vrh’...
Píchlo vše. Však Osud můj
krutě, tvrdě děl mi: stůj!
A co stál jsem v děsu tich’,
dal se v smích.
Dal se ve smích šklebivý,
v pustý, divý, děsivý – – –
Stál jsem zdrcen. – Kolem nás
mizel Čas...

Meter: trochaic
OPAVA
by Josef František Karas

Ponurý den byl, vlak temně hučel,
po stranách lesy zakryté mhami,
obloha jakby z pavučin tkaná,
z polí a lučin smutek jde samý.
Ve vlaku sedím, pohroužen v dumy –
„Opava“ – náhle konduktér volá,
vyhlédnu z okna – rozlehlé město,
dokola kolem planina holá,
pod mhami všecko, stromy i keře,
jen věže chrámů do výše pnou se
podobny z dálky olbřímím rukám
hrozícím kamsi. A prsa dmou se
bolestí strouhou, rety se chvějí,
s rány jak když ti sundají obvaz
a rána pálí... Opavo, tehda
příšerný jakýs viděl jsem obraz:
Otokar český a Rudolf Habsburg
v poli se sešli, zazněly rohy,
válečné bubny zahřměly k nebi,
kam oko hledne, zápas zří strohý.
Moravské pole, široké pole,
u Dürenkrutu Přemysl leží,
dvacet ran v prsou, dvacet ran v hlavě,
mocného krále poznal bys stěží –
zlomené ruce, na krku provaz,
v kalužích krve nahý a sdraný
český král leží – z Emberku Berthold
v tvář se mu šklebí, německé pány
posedla psinka, křičí a plijí
na toho, před nímž prchali v hrůze,
dokavad mečem vládnouti mohl;
nad mrtvým křepčí, podobni luze.
A kolem pole krev samá, jakby
rudé tu náhle zakvetly máky,
ale, och, smutné, hned černající,
jak na nich lidské spočinou zraky...
Opavo, tehda do tvých zdí kráčel
zlomený člověk, z duše mu nešel
ten hrozný obraz od Dürenkrutu.
Podzimní den mhy na střechy věšel.

Meter: polymetric
- XXIX -
by Francisco de Medrano

El hombre solo en tantos animales,
Leonardo, nació al llanto; él solo atado
es el día que nace, desarmado,
sin defensa ni pies contra los males.
Así empieza la vida: a los umbrales
de ella ofreciendo llanto anticipado,
no entonces por algún otro pecado
que el de nacer para miserias tales.
A él fue dada insaciable sed de vida;
el solo cuida de la sepultura,
y en su alma brama un mar de ansia y afeto,
por do algunos dijeron: «No es natura
madre, sino madrastra aborrecida».
Mira si error oíste más discreto.

Meter: iambic
FANTASTICKÁ LÁSKA.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Má lásko, přijdeš každou noc
s polibkem na rtech ke mně,
z neznámé bohatýrů země,
kde vládne zlatých mečů moc.
Máš líce pobledlé vždy tak,
jak bílá růže lesní tůně,
po tobě srdce moje stůně,
když zase s jitrem zmizíš pak.
Na ruce pouta darmo dal
pán, který tebe přísně střeží
ve svojí začernalé věži,
jak kdysi ti to přísahal.
Když bdělá stráž se hrouží v sen,
na pláni pusté vichr vyje
a temno noci útěk kryje,
uprchneš z věže staré ven.
Proběhneš sedm hradních bran,
kol sedmi spících stráží musíš,
co strachu při tom asi zkusíš,
smrt na tě číhá se všech stran.
Za všechnu tuto duše strast
tě čeká velká láska moje –
žíznivě piješ z toho zdroje,
horoucí vášně božskou slast.
A z rána jako pouhý klam
zdá se ti celé štěstí naše,
ty hledíš v dálku širou plaše,
myšlenky letí bůh ví kam.
Odcházíš dřív, než přijde den,
na pusté pláni vítr vyje
a jitřní šero návrat kryje,
by nebyl pánu prozrazen.
Proběhneš sedm hradních bran,
kol sedmi spících stráží musíš,
co strachu při tom asi zkusíš,
smrt na tě číhá se všech stran.

Meter: iambic
1L: Hoch auf Felsen möcht' ich klimmen,
by Ernst Schulze

Hoch auf Felsen möcht' ich klimmen,
Wo die Wolken nächtlich thronen
Und von bleichem Duft umwoben
Fern des Lebens Bild erblaßt.
Ueber Ströme möcht' ich schwimmen,
Möcht' in dunklen Wüsten wohnen
Und durch Nacht und Sturmestoben
Wandeln ohne Ruh' und Rast.
Nur der Bilder rasches Walten
Kann den innern Sturm beschwören,
Und doch zieht's mich in die Stille
Zu des Herzens Kampf zurück.
Denn ich zage, zu erkalten,
Mag die Gluth mich auch verzehren;
Was mich täuscht, das ist mein Wille,
Was mich quält, mein einz'ges Glück.
Schmerzlich tracht' ich nach dem Schönen,
Weil ich Schönes lieb' im Herzen;
Doch das Schöne läßt mich zagen,
Weil ich ewig fern ihm bin.
Ew'ge Täuschung, ew'ges Sehnen,
Bange Lust und bittre Schmerzen,
Furcht und Hoffnung, Fliehn und Wagen,
Zarte Lieb' ist dein Gewinn!
Weh, die Nacht ist ohne Sterne,
Ohne Farb' und Licht der Morgen,
Und kein Leben giebt das Wachen
Und der Schlummer keine Ruh.
Und so treib' ich durch die Ferne,
Auf dem Meer entzweyter Sorgen,
Steuerlos, im morschen Rachen
Trügerischen Küsten zu.
Und ich achte nicht der Wellen,
Suche nicht der Noth zu wehren,
Weil ein einziger Gedanke
Tödtend meine Kraft umflicht.
Mag der schwache Kahn zerschellen,
Mag er heim zum Ufer kehren,
Tod, ich zittre nicht; ich danke,
Glück, dir deine Rettung nicht!

Meter: trochaic
- XXIII - Al curso y velocidad del tiempo
by Antonio Enriquez Gomez

Este que exhalación sin consumirse
por los cuatro elementos se pasea,
palestra es de mi marcial pelea
y campo que no espera dividirse.
Le voy siguiendo y sígueme sin irse;
me voy quedando y por quedarse emplea
su mismo vuelo, y hallo que desea
ir y quedarse y con quedar partirse.
Mi error me dice que su rapto apruebe;
¿pues por dónde camino si su esfera
casi lo eterno con las alas mueve?
No me atrevo a seguirle aunque quisiera,
que corre mucho y temo que me lleve
en el último fin de la carrera.

Meter: polymetric
A la mañana
by Gaspar Melchor de Jovellanos

Ven, ceñida de rayos y de flores
la rósea frente, ¡oh plácida mañana!
Ve; ven, y ahuyenta con tu faz
                     galana
la perezosa noche y sus horrores
Ven, y vuelve a los cielos sus ardores,
su frescura a la tierra, y su temprana
gloria a mi pecho, en Clori soberana;
en Clori mi delicia y mis amores
Ven, ven, que si piadosa me escuchares,
yo te alzaré un altar sobre el florido
suelo que honrare Clori con su planta.
Y en él, después te ofreceré a
                     millares
las víctimas mi pecho agradecido,
y los devotos himnos mi garganta

Meter: iambic
Auf Friedrich Creuzers Jubiläum
by Gustav Schwab

Erfinderin, Bewegung,
Du dringst herein mit Macht;
Auch diese Bergumhegung
Ist dein willkommner Schacht.
Du läßt, wo schaumdurchflogen
Die Flut aus Steinen droht,
Im freien Waldstrom wogen
Dein dampfbeschwingtes Boot:
Und wo er, Fluren theilend,
Entflieht wie ein Geschoß,
Da überholen eilend
Ihn Wagen ohne Roß. –
Erfinderin, Bewegung,
Versammelt sind wir auch
Zu preisen deine Regung,
Nicht die von Rad und Rauch:
Die Regung in den Geistern,
Die einst in diesem Thal
Ausging von jungen Meistern
Als neuer Strom und Stral.
Entdeckungslust und Ahnung
Erprobte da die Kraft
Und unternahm die Bahnung
Erneuter Wissenschaft.
Vor einem weiten Meere
Lag dieses Thales Bucht,
Und Fähre ward um Fähre
Gezimmert in der Schlucht.
Die kühnsten Schiffe sandte
Der Geist als Kreuzer aus,
Und ohne Beute wandte
Kein Segel sich nach Haus.
Die Alten ruhn, sie schlafen
Auf ihrem Lorbeerkranz,
Sie sind im andern Hafen,
Sie, dieses Werftes Glanz:
Doch Einer blieb dem Lande,
Er ankert fest am Strande
Mit stolzer Flagge Zier.
Tiefsinn in tausend Bildern
War seine Siegesfracht;
Man liest auf blanken Schildern
Das Zeichen seiner Jacht:
In goldnen, von dem Schiff.
Das flog, umrollt von Wettern,
Vorbei an manchem Riff.
Es glänzt in lautrem Ruhme
Sein schimmerndes Verdeck,
Und unsres Festes Blume
Versteckt nicht Einen Leck.
Noch funkl' es lang am Ufer,
Ein Leuchtthurm in der Nacht,
Ein Mahner und ein Rufer
Zum Kampf in edler Schlacht!
Denn wie viel Seglerscharen
Hat dieser Golf entsandt;
Wie oft, seit vierzig Jahren,
Stieß Forschung hier vom Strand! –
Erfinderin, Bewegung,
Durchathme diesen Port!
Wie seit der Grundsteinlegung
Des Hafens, wirke fort!
Nicht blos aus Boot und Wagen
Steig' auf, in Dampf und Rauch;
Der
Von deinem Lebenshauch!

Meter: iambic