PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Chtěl přiblížit bys druhu celý svět –
by Marie Calma

Chtěl přiblížit bys druhu celý svět –
a slova říkáš, slova, slova jen –
a on ti dlužen na ně odpověď
jak ozvěna, jež v lese skryla se.
I slzy zachvějí se ve hlase,
však přece nedojmeš. Tím ránem spět
tak kdybys mohl, ruku uchopit,
svým pohledem se v krásu potopit
a napojený tak jej druhu dát –
nic říkat nemusel bys; z mrtvých vstát
vše muselo by, o čem kdy jsi snil.
On beze slov by tebe pochopil,
jak květu květ, strom stromu rozumí,
když vítr v korunách jim zašumí.

Meter: iambic
- XCVI -
by Fernando de Herrera

¿Es este el fruto, Amor, que al fin recojo
del contino servicio de mis años?
¿Esta es la cierta fe de tus engaños?
¿De tus promesas este es el despojo?
¡Ay, que bien yo merezco el mal que escojo,
pues que cierro los ojos en mis daños,
y huyo de tus claros desengaños,
y contra mí tan sin razón me enojo!
Porque no debe un noble entendimiento
tanto abatirse, que te de el imperio,
y de ti sólo penda su esperanza.
Mas ¿qué si yo amo y sigo mi tormento,
y por la gloria abrazo el vituperio,
y estimo por firmeza la mudanza?

Meter: iambic
Když srdce mé se rudé večer zasní,
by Adolf Racek

Když srdce mé se rudé večer zasní,
CO hvězd a KOUZLA V LÁSCE MARNÉ MOJÍ,
jak černých smutků snové moji krásní
mé lásky, kterou hrobu noc jen zhojí,
vím, dnové mí jak mohli zářit šťastní,
vzplát duhou v čas ty mládí ve příboji,
má láska úchvatnou života básní
být mohla dobra! Duch snít dál se bojí.

Meter: iambic
1L: Schaukelt, wenn Wogen sich auf Wogen türmen,
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Schaukelt, wenn Wogen sich auf Wogen türmen,
Euch auf der See und nicht auf Gartenteichen;
Typhone laßt durch eure Haare streichen
Und kühlt die heiße Brust an Meeresstürmen!
Es dringe bis in eurer Herzen Mark
Des Atmens Lust, des Daseins altes Leid;
In Blitz und Donner werdet lebensstark
Und todesfreudig, wenn ihr glücklich seid!
Schön ist die Welt und groß des Menschen Wille;
Doch nach der Jugend jauchzenden Fanfaren
Wird jedem Denker sich des Todes Stille
Als seine beste Zuflucht offenbaren.

Meter: iambic
STROM ŽIVOTA. (III.)
by Jan z Wojkowicz

Ty zlatý, zelený můj Strome Života,
Ty v sadě Božím Strome nejkrásnější –
jak dnes, kdy vím, že v Tobě pravda zní,
kterou hlas žádný, žádný nepřezní:
mi tesknou ozvěnou, již nic už nezkonejší.
Tvůj šum, jak z dálky, v srdci šumotá!
Jak všechněch ztracených těch chvil dnes lituju,
kdy před Tebou jsem, vzdychající, stál,
a bázní chvěje se, a touhou chvěje se, jsem po Tvém jablku
jen jako zloděj ruku vztahoval!
Oh, proč čím plodu blíž, tím víc jsem se vždy chvěl?
Proč, čím víc chtěl, tím víc vždy utrhnout se bál?
Jak často zatím plod tak mocně toužený
mnou neužit na Stromě uvadal!
Jak často poutník, nemýlený sny,
píseň jak šum. Tvůj hvízdaje si v dál,
přicházel, stanul, a hned plnou náruč
Tvých právě nejlepších si plodů natrhal!
Tak teskně jsem ho vždycky sledoval,
jak se mi s kořistí svou ztrácel v širou dál –
co já jsem pod Tebou, bláhový, plachý snílek,
okraden, hladov, těžce zklamán stál –
já, který jsem Tě nejvíc miloval! –
Dnes pod Tebou už pozdě naslouchám,
jak v jara jiných hlaholí Tvůj šum –
dnes pozdě, s bolestí jen poznávám
veliký, hříšný žití svého klam,
že vzýval jsem Tě příliš oddán snům!
Dnes, kdy už celých pokolení plody,
jež moh’ jsem trhat rukou hladovou,
uvadly netrhány mnou, uvadly oplakány mnou,
se Tobě pozdě, pozdě vyznávám –
dnes rozhřešení Tvého pozdě, pozdě ždám!

Meter: iambic
PODOBENSTVÍ.
by Jan Karník

Vězení rozbil, okovy střás',
volnosti heslo jak slyšel.
Červánků jitřních v oku měl jas,
z brány když žaláře vyšel.
Domů! Jen domů!.. Roubiti spěl
chatu, již tyran mu zbořil,
rašením květů, v duši jež měl,
v touze sad čarovný tvořil.
By se dřív zhojil z krvavých hlíz,
k studánce vod živých mířil –
ale tu zkalil škůdce mu kýs,
shnilé v ní bahno že zvířil.
Nezhojen, umdlen putuje dál,
domov snů spatřit chce zlatý,
k pochodu znova napial mdlý sval,
políbí práh rodné chaty!
Klopýtá, pádí – raněná laň –
srdce vstříc domovu plesá,
netuší, neví, co čeká naň
před cílem v huštinách lesa.
Dere se vpřed – a zákeřně skryt
rodný, hle, bratr naň číhá,
smrtící záště v oku zlý svit,
vraženou zbraň k líci zdvihá...
Na svaté místo, srdce kde zvon,
míře, zda Kain život splení? –
Dnes jásot svobody – zítra už ston?
V lotra-li bratr se změní??

Meter: polymetric
1.
by Philipp von Zesen

Unlängst ist der Neidhart kommen
in das edle Sachsenland/
an den blancken Elbenstrand/
und sein läger da genommen/
wo der große Daphnis wohnt/
da die Tugend wird belohnt.
Wolte sich in hohe sachen/
o der Thorheit! mischen ein/
nichtes kont Jhm eben seyn/
wolte tadelhafftig machen
selbsten den berühmten Ort/
wo mann hört ein göttlich Wort.
Aus dem Munde gingen flammen/
die den edlen Himmels-fluß/
der dich/ Rom/ auch trotzen muß/
solten dämpfen allzusammen;
Brennt er aber noch so sehr/
quillt der Fluß doch mehr und mehr.
Wunder! daß sich so erkühnet/
dieser schwefel-blaue Mann/
den die Helle liebgewann/
der den Furien aufdienet/
den der Styx gezeuget hatt
und sich nimmer frisset satt.
Neidhart packe dich von hinnen/
bleibe wo dein Bleiben ist/
wo du sonst herkommen bist/
und verübe dein Beginnen/
wo der Schwefel-rauch entspringt/
und sich in die Lüffte schwingt.
Mann kann deiner wohl entbehren;
Deine Kunst und Zierrath ist/
Lästern/ Lügen/ Leugnen/ List;
Ich wil deiner nicht begehren/
bin dier feind von anbegin/
backe dich nur jmmer hin.
unser Sinn soll doch nicht wancken/
sondern standhafft hier bestehn/
wo die güldnen quelle gehn;
Er soll bleiben in den schrancken/
Er soll seyn zu tag und nacht
auf beständigkeit bedacht.

Meter: trochaic
[wie niedrig lächelt die Dirne]
by Friederike Kempner

Wie niedrig lächelt die Dirne,
Wie spiegelt sich drin ihr Herz,
Kein Lächeln ist's der Gestirne,
Nur Glanz von gemeinem Erz. –

Meter: iambic
- 03 - Acto II, RAFAEL
by Lope de Vega

¡Oh, cuánto debe a la bondad divina
el hombre, pues le pone en tal cuidado,
pues aun airado del primer pecado,
el grave oído a su oración inclina!
Mientras venir al mundo determina
su santo Verbo, a quien está postrado
el Serafín en gracia confirmado,
que en el crisol de Dios el oro afina.
Regala el pueblo de quien carne espera
tomar por bien del hombre el dulce día
que baje a donde por librarle muera.
¿Qué más clara piedad, pues hoy me envía
para que al hombre, cuando errar pudiera,
le sirva un ángel de defensa y guía?

Meter: iambic
3. VI. 1928
by Viktor Dyk

Má moře v dáli temný lem
nezměrných, strmých výšek.
A jeho vlna stříká sem
na tamarišek.
Je po poledni; ticho, mdlo,
a mdlo to klíží víčka.
A tak mi nějak připadlo:
matka mne hýčká.
Stín dávný přišel. Vítr-li
až z domova sem zavál?
Tak hýčká jako umrlí.
Abych si pamatoval!
Chtělo by se mi prudce hnout,
stín ruce chytit chtěly.
Je možno pozapomenout,
nač my jsme zapomněli?
Stín dávný přišel, ke mně sed’,
co na lem temný civím.
Je možno mrtvým povědět,
co neřekli jsme živým?
Zachytit marně chce se mně
slov tušených jen něhu.
A moře hučí tajemně
u opuštěných břehů...

Meter: iambic
- LXXV -
by Fernando de Herrera

Donde el dolor me lleva vuelvo al paso,
tan cansado y perdido que no tengo
para arribar fuerza, y nunca vengo
a conceder holganza al cuerpo laso.
El mal me sigue de uno en otro paso,
perpetuo y grave, tal que lo sostengo
sólo por entender que en mí me vengo
de cuanta pena por Amor yo paso.
Si en este afán, que ha de acabarse tarde,
osara esperar bien, fuera descanso
dulce y regalo mi mortal congoja.
Mas ya remedio no vendrá, que guarde
el corazón caído, y más me canso
cuando el trabajo intenso en algo afloja.

Meter: iambic
- LXXXIX -
by Argensola

Si quieres conservarte, Lauso, evita
ese ardor, con que en varias ocasiones
a cuerdos y filósofos te opones,
como pudiera el magno Estagirita;
ya tu apariencia, que al estudio imita,
cuando se atreve a decidir cuestiones
es ridícula a libres corazones,
cuyas nobles paciencias ejercita.
Yo, porque de celar tu honor me precio,
digo, para que escape de un agravio,
que consideres bien de aquí adelante
que el que no sale de su esfera es sabio,
el que ignora las cosas, ignorante,
y el que las sabe mal sabidas, necio.

Meter: iambic
¿Recuerdas?
by Manuel Magallanes Moure

¿Recuerdas? Una linda mañana de verano
La playa sola Un vuelo de alas grandes y lerdas
Sol y viento Florida la mar azul ¿Recuerdas?
Mi mano suavemente oprimía tu mano.
Después, a un tiempo mismo,
                  nuestras lentas miradas
posáronse en la sombra de un barco que surgía
sobre el cansado límite de la azul lejanía
recortando en el cielo sus velas desplegadas
Cierro ahora los ojos, la realidad se aleja,
y la visión de aquella mañana
                     luminosa
en el cristal oscuro de mi alma se refleja
Veo la playa, el mar, el velero lejano,
y es tan viva, tan viva la ilusión prodigiosa,
que, a tientas, como un ciego, vuelvo a buscar tu
                     mano.

Meter: polymetric
An die deutsche Sprache
by Theodor Däubler

Ein mächtiger Mond überwältigt Gestalten,
In Stummheit um schauderndes Spüren gebaut,
Gebeut ihnen: Sagt! Und da hör ich den Laut
Der Vorfahren freundlich im Wunderwald walten.
Ich seh Zugedichtete Ansprachen halten:
Woher an das Ich, daß ihm hingebannt graut?
Bald lispelts durch Finsternis lieblich und traut:
Was wolkt, als ob Sprachen ums Mondwort sich ballten?
Ich lächle bloß einer: da stürzt sich ihr Segen
Aufs Fühlen aus Glück, daß ich Mensch bin, herab.
Dann tret ich dem Monde bekennend entgegen:
Er schirrt ein Gespann mir, zu rhythmendem Trab!
Der Fron frei entdacht, übertrumpft mich Sich-Regen
Geschildeter jäh: ihre Reden sind knapp.

Meter: amphibrachic
- VII - De El Fénix de Salamanca. Acto segundo, Alejandra
by Mira de Amescua

¡Qué de espinas, amor, entre las flores
de tus deleites tienes escondidas,
y qué de días y horas desabridas
en el breve placer de tus favores!
¡Qué de pesares siembras entre amores
de glorias y esperanzas prometidas,
y qué de sobresaltos en las vidas
que asegurar pudieron sus temores!
Si eres tan falso, Amor, ¡qué divertidos
nos llegamos a ti! ¿Qué dulce engaño
es ése con que, Amor, nos trae prendidos?
Mas, ¡ay de mí!, que, conociendo el daño,
juzgamos tanto cuerdos los sentidos,
que tenemos por loco el desengaño.

Meter: iambic
- XLIII -
by Trillo y Figueroa

Fortuna, cuya impía providencia
condena al pobre a eterno sufrimiento,
si no hay bien en sus males, ¿con qué intento
en su daño es piadosa tu inclemencia?
Si entiendes que es hacerte resistencia
tener paciencia en el mayor tormento,
fallezca en él, sepúltese su aliento;
que la muerte en el pobre es conveniencia.
«La muerte ignora que en el pobre hay vida.»
Respondes; ¡oh cruel más que la muerte!
pues ni muere ni vive, reducida
su vida a entrambos riesgos de tal suerte,
que la muerte se excusa con la vida,
y la vida se excusa con la muerte.

Meter: polymetric
XXIX. Mozol poslední.
by Jan Vřesnický

Kdy první lán byl oráč dooral
a na dlaň pohléd’, kde to palem hnětlo,
zřel mozol, jak by kvítko bylo zkvetlo
mu rudé jako v boku tvrdých skal.
A druhý mozol roznítil mu pal,
kdy léto na úrodu smavě slétlo,
a třetí, na zimu kdy teplo, světlo
byl sháněl – jen kdy Pán Bůh požehnal!
Tak dnem i rokem tvrdla těžší dlaň,
až zkrvácela pro ty drahé hlavy,
jimž platila tu čistou lásky daň.
Leč ještě místo v ruce bez mozolu –
to poslední! Vlasť volá, boj tu žhavý!
Jde rolník – snáší krov na českou školu.

Meter: iambic
1L: Es giebt zwei selige Gefühle,
by Betty Paoli

Es giebt zwei selige Gefühle,
Die unser Herz erst dann erfaßt,
Wenn in des Lebensmittags Schwüle
Des Morgens duft'ger Reiz verblaßt.
Dann kommen jene Engel beide,
Die Gott zu unserm Trost bestellt:
An der Natur die heil'ge Freude,
Die Liebe zu der Kinderwelt.
So lang auf sturmdurchfurchter Welle
Der Leidenschaft die Seele schwankt,
Der Erde Lust, die Qual der Hölle
Um unser Inn'res wild sich zankt,
In brennenden Verlangens Grimme
Die Jugend ihre Schlachten ficht,
So lang dringt ihre sanfte Stimme
Durch des Orkanes Toben nicht.
Erst, wenn der Wünsche wilde Horden
Entmuthigt flieh'n, besiegt und bleich,
Erst, wenn es still in uns geworden,
Beginnet jener Engel Reich:
Wie Christus einst den Armen, dienen
Sie mild des Glücks verstoss'nem Sohn,
Und bau'n auf rauchenden Ruinen
Ihm einen neuen Freudenthron.
Tief selige Mysterien künden
Im Rauschen sie des Abendwinds,
Des Trostes lichten Strahl entzünden
Sie in dem großen Aug' des Kinds,
Das Herz, das sich in banger Scheue
Verschloß, von Bitterkeit geschwellt,
Sie knüpfen liebend es aufs neue
An Gott und seine schöne Welt.
Und wer sich ihnen hingegeben,
Wer sich zu ihren Treuen schwur,
Der lebt ein tausendfaches Leben
Im Keimen aller Creatur!
Der Winter, der mit starren Banden
Den schwerbedrängten Sinn umeis't,
Er hat ihn siegreich überstanden
Und Frühlingsdüfte trinkt sein Geist!

Meter: iambic
VI. Mistr Štětka.
by Rudolf Pokorný

Zpívám o malířském bohovi,
o přeslavném mistru Štětkovi,
jehož obraz na stěně se plaší,
na níž v jednom spolku lidi straší.
Jeden obraz ten a jedna věc
pomohly mu k výtečnictví přec:
že měl dobrý talent tlouci špačky,
zvolen bohem v onom spolku plačky.
A než prošlo několik let jen,
sám bůh ví, čím vším byl vyvolen!
Kde jen byla jaká hodnost’ k snědku,
přinesli ji pro pámbíčka Štětku.
Rozumí se, když to všecko sněd,
že už štětec zahodil pak hned;
k čemu štětce, když moh bez rozpaku
malovat jen na vrbě nám straku?!
K čemu štětce, když jen hubou svou
stal se u nás hvězdou nebeskou?
Když jej pro ramena dobrá bozi
s sebou na obláčku slavném vozí?
K čemu štětce u nás, umění!
Nejsi-li plaz, nechej tvoření:
kdo se nedoplazí – nedoletí
k cíli svému ani za století!
Zapiš sobě za uši to jen.
Že tam místa dost, jsem přesvědčen;
neboť – nepohrdat ňákou pletkou,
mohl bys být dávno taky Štětkou.

Meter: trochaic
147. In Gott ist alles gleiche.
by Angelus Silesius

In Gott ist alles eins. Der minst im Himmelreich:
Ist Christo unsrem Herrn und seiner Mutter gleich.

Meter: iambic
Husův prapor.
by August Zátka

Jazyky nám vytrhali,
ruce, nohy v pouta zdrhli,
hanbou líc nám poplvali,
pak si ďáblí smích z nás strhli.
Kaj se lide, kaj se z viny,
žes chtěl býti národ prvý,
že za volnost domoviny
koupals tělo v vlastní krvi! –
Kaj se za tvou drzou pýchu,
žes chtěl učit milliony,
nešetře ni talar hříchu,
ani hanbou kryté trony.
Národ Čechů, hleďte na to!
za svobodu rámě kasal,
pravdu cenil výš než zlato,
svobodu chcem! – zpupně jásal!
A ten národ, smějte se mu!
Řím směl nazvat hříšným koutem,
sám chtěl skvět se v diademu,
královským zhrdaje poutem!
„Smějte se mu s ďáblí lící!“ –
či se vám již dechy krátí,
že vidíte na hranici
Husův prapor větrem pláti?
Či vám stuhnul smích váš strachem,
že kdo zabit, zase vstává?
slepnete plamenným nachem,
kterým Husův prapor mává?
Tlačí vás ten balvan žuly,
ve který ten prapor vbitý?
že rosteme tvrdou vůlí
k starým činům na Husity?
Husité jsme nové víry!
svoboda nám písmo svaté!
zaň jsme mřeli věky čtyry,
víc nás smrti neprodáte!
Vysoko již prapor vlaje,
jako zoře na východu,
pouto praská – srdce hraje
k velkým činům za svobodu!

Meter: trochaic
1L: Freund! hast du keinen bessern Wirth,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Freund! hast du keinen bessern Wirth,
So bitt' ich, komm bei mir zu Gaste.
Wo sonst kein Bratenwender schwirrt,
Wenn gleich ich nicht wie Harpax faste,
Da dreht sich heut ein Has' am Feuer,
Von keines Windhunds Grimm zerfetzt,
Und eben sind in meinen Weiher
Zwei Lachsforellen eingesetzt.
Borstorfer Aepfel sind zwar jetzt
Am besten, aber viel zu theuer,
Drum hat mein Weibchen zum Tokaier
Harzkäse nur zurecht gesetzt.
Doch, Freund, ich will dich nicht betrügen;
Mit dem Tokaier, war es Spaß;
Allein, zum Glück'! hab' ich zwei Maß
Burgunder noch im Keller liegen,
Die sollen heute beide dran!
Und leben soll der alte König
Als seines Reiches bravster Mann!
Drum schick' zur Freude recht dich an,
Vermag gleich Küch' und Keller wenig.
Bring' ein Paar Freunde mit; denn viele,
Das, freilich, leidet nicht mein Wein,
Und denn, so werden meiner Stühle
Nur grad' ein halbes Dutzend seyn.
Statt eines horchenden Lackein,
Soll dir ein Mädchen, dem kein Harm,
Kein Liebesdurst die Wangen bleichen,
Mit aufgestreiftem rundem Arm'
Die spiegelblanken Teller reichen.
Sprich, was du willst, ja spotte schier
Selbst über Deutschlands Potentaten,
Das Mädchen, ich bin gut dafür,
Wird dem Fiskal dich nicht verrathen,
Und hinterm Stuhle, wie betäubt,
Nur lauern, ob vom Hasenbraten
Für sie ein Stückchen übrig bleibt?
So komm denn, und vergiß mir nicht,
Ein faltenleeres Angesicht,
Und deine Harfe mit zu bringen.
Wie sollen meine Jungen springen,
Und zu der rothen Gläser Klang,
Amalia so süß uns singen!
Wie wird mein Weibchen mich umschlingen,
Und froh verstummen im Gesang'!
Laß immerhin im Leuchter-Saal'
Die reichern Leute, heut ein Mahl
Von dreißig theuren Schüsseln halten,
Um dran acht Tage zu verdaun:
Vergehen des Verdrusses Falten
Nach einem Flügel vom Kapaun'?
Und wird, von einer Hummer-Scheere,
Ein Hofmann wohl dem andern traun?
Gibt Wein, und wenn's Tokaier wäre,
Dem Dummen Witz und gute Laun'?
Und füllet ein Concert von
Des Kopfes und des Herzens Leere?
Doch wer, wie wir, beim Freundschaftsmahl'
Sich recht versteht mit seinem Herzen,
Dem brennt sein Talglicht unter Scherzen
Noch hell beim ersten Sonnenstrahl',
Wann längst die hundert weißen Kerzen
Im ränkevollen Marmorsaal',
Auf Kronen von Kristall erloschen,
Und seinen Hasen für acht Groschen,
Verdaut er, weiß es nicht einmal.
Drum laß uns schmausen, laß uns trinken,
Denn Wein und Wildpret schmeckt uns noch.
Dann, wenn wir an ein Mauseloch,
Um Zähne zu begraben, hinken:
Dann ist's zu spät! dann wird kein Wein
Den längst gestorbnen Witz erwecken,
Das Auge nicht beredt mehr seyn,
Geheime Wünsche zu entdecken,
Und ach! das Ohr der Harfe Klang,
So wie Amaliens Gesang,
Vergebens sich entgegen strecken.
Ja freilich! könnten mit der Zeit,
Wenn wir nicht schmausen, bis wir sterben,
Die Jungen eine Kleinigkeit
Mehr, als sie finden werden, erben;
Doch, weist du, sind sie sonst gescheidt,
Was sie natürlich sagen würden?
Mein Vater trug des Lebens Bürden
Jahr aus, Jahr ein, und starb zuletzt.
Er hat ein Grab damit erworben,
Das find' ich auch, bin ich gestorben:
Ist's drum nicht klüger, erst ergötzt?

Meter: iambic
KRAJÁNEK
by Viktor Dyk

Jde pšenicemi, žitem, ovsy,
jde přes úhor a přes lada,
krajánek, slyšte, přišel do vsi,
u Blocha mluví, vykládá.
Zář dávných dob prý nelze zříti
a žíti vůbec těžké je.
Tím vinen, krajánek jak dí ti,
tím vinen jed je z Judeje.
„Osvěžit nutno suchopáry
sdělením, které zajímá.
Náš velebný pán se svou Máry
– věřící, slyšte! – – v noci má!
A vůbec za ten dlouhý vandr
já poznal, kněz co za pána.
Vím, co byl papež Alexandr
a papežka co Johana.“
Sousedy řeč ta rozehřívá,
krajánek píseň zapěje.
Bloch za šenkem mu v souhlas kývá:
„Vším vinen jed je z Judeje.“

Meter: iambic
Hymny. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Sem v hor divokou skrýši,
ó duchu světa,
bych blíž měl k tobě,
jsem vystoup’ z páry údolů, tmy lesů
přes tesy, přes balvany,
jež trčely mi v cestu, zkamenělá města,
i přes divoký ručej,
jenž věčným sněhem živen
ve kaskad šumném tanci
tká duhy v slunci na skal šikmé hroty
a s černých jejich štítů basaltových
se valí v hloubi deštěm brilliantův,
kde pouze orel,
tvá myšlenka,
ve mrtvé tiši krouží jako symbol
věčného žití,
jsem vystoup’, abych vypil
ten hořký kalich žluče, pohrdání,
jímž otráven můj život!
Jsem znaven, znaven, znaven!
Chtěl bych se vznésti nad pláně a hory,
nad hvozdy, nad oblaka,
bych blíž moh’ patřit v odvěké tvé dílo,
jež tebe neunaví,
jak nás znavuje život!
Chtěl viděti bych z blízka
lem tvého pláště, nad skal zdrané témě
když růže červánků kol rozsypává
neb v řeky když tvá ruka
zapouští lunu jak stříbrnou harfu,
by vlny v běhu bušíce jí v struny
v nymf chorovody smutné
svou zajásaly šumnou threnodii!
Chtěl vidět bych tě z blízka, když i zemí třeseš,
a v trosky měst jak číši svého hněvu
vyléváš bouřné moře,
snad pochopil bych potom,
ký osud můj zde ve všem,
jak malý jsem a bídný,
ach, malý!
Leč pokud mohu a smím cítit krásu,
ať v přírodě či v ženě,
jsem tobě aspoň v něčem z dálky blízký,
tobě, jenž krásu tvoříš,
jenž dal’s mi tolik síly
tě chápat a se těšit
z všech divů kolem,
jenž dovolil’s, by mohla
se příroda tvá volná
v své velkolepé kráse
zrcadlit v mojich písních.
Pak nejsem sám a bídný,
já za slovo tě beru,
moh’s učinit mne zvěří
a zamknouti mně trojí pod pečetí
vše kosmu divy
i krásu ženy
s umění kouzlem!
Ty’s dopřál mi – já nevím, zdali v lásce,
či z ironie božství svrchované,
ty servat pečetě
a chápati
a chtít!
Tož strpět musíš, duchu,
že za všecko, zač jiný klne tobě
a reptá v marném vzdoru,
když nedovede smířit ducha s hmotou,
kentaura s hypogrifem,
že já děkuji tobě
i tlukem svého srdce
i jiskrou svého oka
i rhytmů svojich jásající hymnou!

Meter: iambic
10.
by Franz von Dingelstedt

So oft ich dieses Gäßlein gehe,
Wohl später noch als Mitternacht,
Hält dort in respektabler Höhe
Ein eifersüchtig' Lämpchen Wacht.
Da droben wohnt ein Versedrechsler,
Ein Reimeschmied, ein Bücherwurm,
Hoch sitzt er, der Gedankenwechsler,
Wie Klas auf dem Kathrinen-Turm.
Und zählt die Füße, feilscht um Silben,
Und putzt die alte Ware rein,
Und frißt wie zähe Käsemilben
Sich in papiernen Quark hinein.
Verdammter Kerl! Wenn ich nur wüßte,
Wer ihn zur Wacht berufen hat,
Und ob er mit mir hüten müßte,
Als angestellter Mann, die Stadt?
Es tut's ihm niemand kommandieren,
Er treibt's für seinen eignen Spaß,
Das Predigen und Schrein und Schmieren,
Und niemand weiß so recht für was?
Die drunten können ihn nicht riechen,
Sie fliehn ihn alle wie die Pest,
Am Tag seh' ich umher ihn kriechen
Scheu, wie ein Spätzchen, fern vom Nest.
Sie schelten ihn Poet und Barde,
Sie schütteln stark und zischeln sacht,
Doch er auf seiner Leibmansarde
Hat, scheint es, dessen wenig acht.
Mag wohl in seinem Oberstübchen
Nicht allzurichtig mit ihm sein,
Sie sperren mir das arme Bübchen
Am End' noch ein auf Sonnenstein.
Wär' schad' um seine Gab' zu wachen,
Und kennt' ich ihn, den tollen Christ,
Wollt' ich ihn zum Nachtwächter machen,
Wenn er dazu noch brauchbar ist.

Meter: iambic
VI  – Jsem anarchista.
by Stanislav Kostka Neumann

– Jak... cože... pane... cožpak nevíte,
že takhle přece mluvit nesmíte
a tvářiti se jako nevinný?
Což myslíte, že nečtu noviny?
Vím... anarchie... co to znamená.
Jen zmatek, neřád, vraždu, dynamit.
To píše Čas i Čech, to musí být.
Však ještě máme strážná ramena!
– Jsem anarchista.
– Nu, ano... ovšem... jsou i výjimky...
Je mezi námi rozdíl malinký.
Však náboženství, majetek a stát...
co chcete bez nich z lidstva udělat?
– Jsem anarchista.
– Ba, pravda, pravda... pracujte jen dál,
já chápu zcela ten váš ideál...
jsem také proti řádění těch slot..
však, račte... pardon... musím na záchod.

Meter: iambic