PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Ihr Lieben, helft mir klagen
by Max von Schenkendorf

Ihr Lieben, helft mir klagen
Um unsres Reiches Zier!
Vom argen Tod erschlagen
Liegt unsre Herrin hier.
O Mailand voll Cypressen,
Du trübe Maienzeit,
Verona – nie vergessen
Wird solches Weh und Leid.
Ihr hattet sie gesendet,
Nun habt ihr sie geraubt,
Das Kleinod uns entwendet,
Den schönen Baum entlaubt.
Du hoher Stamm von Este,
Wie traurig stehst du nun,
Und senkest deine Aeste,
Wie Thränenweiden thun.
Du schienest jüngst zu prangen
In deiner höchsten Zier,
Es blickte voll Verlangen
Der Kaiser Franz nach dir,
Wie nach den Lorbeerzweigen
Dein Tasso kühn geschaut:
Wir sahen fromm sich neigen
Die kaiserliche Braut.
Italia magst du meinen,
O Land, so lusterfüllt,
Es käm' aus
Das gnadenreiche Bild?
Wir haben sie erzogen
So fromm, so stark und weich,
Wir an der Donau Wogen,
Wir in dem deutschen Reich.
Die deutschen Klänge drangen
Allmächtig an ihr Herz,
Die deutschen Lieder sangen
Ihr eigen Lust und Schmerz.
Da kam sie, zu verklären
Das Marterthum der Zeit,
Und ew'gen Kranz der Ehren
Wand ihr das bittre Leid.
O Lied, du sollst nicht melden
Entschwundner Leiden Zahl,
Den ew'gen Schmerz der Helden,
Der Fraun und Jungfraun Qual.
Ihr Böheims Wunderquellen,
Du gottgeweihte Flut,
Saht ihre Thränen schwellen,
Ihr saht auch ihren Muth.
Ein leuchtend Himmelszeichen,
So schwebte sie uns vor,
Hob aus des Staubes Reichen
Ihr nach uns all' empor.
Der Sünder floh verlegen
Vor ihrem reinen Blick,
Und wich von ihren Wegen
Mit Scham und Grimm zurück.
Und sollen wir dich missen,
Du glänzendes Panier?
Bist ewig uns entrissen,
Der Frauen Stolz und Zier?
Wer soll die Kämpfer leiten?
Sind Frauen doch ihr Stern!
Wer wandelt nun zur Seiten
Dem höchsten deutschen Herrn?
Du wirst uns nicht versäumen,
O treues Mutterherz!
Dort unter Lebensbäumen
Stirbt jeder ird'sche Schmerz.
Die Lust am kühnen Werke
Folgt dir ins ew'ge Haus,
Nun schütte Lieb' und Stärke
Auf deine Völker aus.

Meter: iambic
Un casado se ríe del adúltero que le paga el gozar con susto lo que a él le sobra
by Quevedo

Díceme, don Jerónimo, que dices
que me pones los cuernos con Ginesa;
yo digo que me pones casa y mesa;
y en la mesa, capones y perdices.
Yo hallo que me pones los tapices
cuando el calor por el octubre cesa;
por ti mi bolsa, no mi testa, pesa,
aunque con molde de oro me la rices.
Este argumento es fuerte y es agudo:
tú imaginas ponerme cuernos; de obra
yo, porque lo imaginas, te desnudo.
Más cuerno es el que paga que el que cobra;
ergo, aquel que me paga, es el cornudo,
lo que de mi mujer a mí me sobra.

Meter: polymetric
PROPASŤ.
by Otakar Auředníček

Ne bílý samet obličeje tvého,
ni očí tvojich záře fosforová
nevniká tak do květu srdce mého,
jak divného cos, pro co není slova.
To, co mne v šílení pro tebe žene
to neznámá je touha, která plane
ti z očí, zřít mé srdce vytržené
a lichocením tvojím rozervané.
Mne zavraždit svých ramen objímáním,
za jedinou noc vysát moji duši;
pro vášeň tu se tobě k nohám skláním,
ač v objetí tvém smrt má láska tuší!...
Jak lvice něco máš ty ve svém těle,
jež v objetí svém rozsápe a vraždí,
a právě proto vždy mé srdce smělé
té noci propasť víc a více dráždí!...

Meter: iambic
MIKROKOSMOS
by Adolf Černý

Kraj lesa denní po únavě
jsem v zelenavou klesl mez –
a – místo zříti do nebes –
jsem zrakem bloudil v měkké trávě.
Zprv oko bezvědomě zřelo
a stíhalo trav různý list,
však záhy duše z dálných míst
se navrátila v moje tělo.
I objevil jsem světy celé
v těch trsech mezi lupeny –
co tvarů zde, co proměny
zde stíhá oko náhle bdělé!
Toť celé zahrady a lesy,
a jaký vře tu žití ruch,
jak předstihuje druha druh
v té droboulinkých tvorů směsi!
Ó nevíte, že přemítavý
jenž krokem zdrtit moh’ váš sbor,
jak zdrtil snad vás cestou davy!
A já, zda vím, kdo v moje směry,
v můj život zírá s věčných míst,
před nímž jsem míň, než drobný list
ve vašich lesích, efeméry?
A čí zas oko hlubší, věčné
bdí nad ním, jeho řídí dech
tak, našeho jak slunce běh
střed velký v dálce nekončené?...

Meter: iambic
67. Der beste Posten in Hungersnoth
by Wilhelm Müller

Sag', wer wird zum letzten mager, wann im Land ist Hungersnoth?
Spitz, der Hund der Fürstenküche, denn er frißt nur Zuckerbrot.

Meter: trochaic
34. Žel že sudbou přán mi není
by Karel Maria Drahotín Villani

Žel že sudbou přán mi není
Ještě jen ti: „s Bohem“ dát,
A po vroucím políbení
V šírý svět se navždy brát.
Rty mé zbledly – zbledly líce,
Neb mi zvadnul mládí květ –
Nic mě nepotěší více,
Smál jsem se již naposled! –

Meter: trochaic
Tak to chodí na tom světě:
by Karel Dostál-Lutinov

Tak to chodí na tom světě:
K cizím bolům srdce chladné,
každý rád čte epigramy,
dokud na svůj nepřipadne.

Meter: trochaic
Píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Jak druhdy pod stromy těmi
zněl dívčí, veselý smích,
teď šustí na zvlhlé zemi
pár listů sežloutlých!
Kde ples byl, – co teď je smutku!
sám v srdci cítím to v skutku,
že brzy přijde po svadlých listech ledový sníh.
Než projdem zimou tou dlouhou,
snad ňadra, jichž zněl tu smích,
se rozvlní milosti touhou
slz, mořem plamenných;
ale též ulehnou mnohá
v chladnou zem, poupata boha,
a na ně spadne po svadlých listech ledový sníh.

Meter: dactylic
Gelübde
by Friedrich Schlegel

Es sei mein Herz und Blut geweiht,
Dich Vaterland zu retten.
Wohlan, es gilt, du seist befreit;
Wir sprengen deine Ketten!
Nicht fürder soll die arge Tat,
Des Fremdlings Übermut, Verrat
In deinem Schoß sich betten.
Wer hält, wem frei das Herz noch schlägt,
Nicht fest an deinem Bilde?
Wie kraftvoll die Natur sich regt,
Durch deine Waldgefilde,
So blüht der Fleiß, dem Neid zur Qual,
In deinen Städten sonder Zahl,
Und jeder Kunst Gebilde.
Der deutsche Stamm ist alt und stark,
Voll Hochgefühl und Glauben;
Die Treue ist der Ehre Mark,
Wankt nicht, wenn Stürme schnauben.
Es schafft ein ernster, tiefer Sinn
Dem Herzen solchen Hochgewinn,
Den uns kein Feind mag rauben.
So spotte jeder der Gefahr,
Die Freiheit ruft uns allen;
So will's das Recht und es bleibt wahr,
Wie auch die Lose fallen.
Ja, sinken wir der Übermacht,
So woll'n wir doch zur Todesnacht
Glorreich hinüber wallen.

Meter: iambic
5. Všeho Tobě přeje srdce moje,
by Jan Květoslav Klumpar

Všeho Tobě přeje srdce moje,
Čeho sobě přeje srdce Tvoje,
Jenom když to Tvoje blaho je!

Meter: trochaic
- - Jornada I, TIBALDO
by Lope de Vega

¿Cuál es el miserable caminante
que en cuatro pies comienza su camino,
y luego en dos le pone su destino,
porque con menos va más adelante?
Es en todas sus cosas inconstante,
y en todas sus posadas peregrino,
y cuando a la postrera está vecino,
anda en tres pies, y no es en un instante.
Lleva una imagen dentro de su pecho,
con tres guardas, y fuera cinco puertas,
y es de dos cosas muy distintas hecho.
Es un breve reloj de horas inciertas,
torcido siempre al bien, al mal derecho:
dime lo que es, y triunfas de él si aciertas.

Meter: iambic
POUŤ DUŠÍ.
by Bohuslav Květ

To je ten svět, jenž byl mi Bohem souzen:
ty louky zelené v své pučící a nedohledné slávě
a zase bludný les a únavné a pusté úhory, –
nade vším slunce jas, pak siné mraky dnes
a zítra rosa nadějí se leskne v osvěžené trávě...
A poutník marný s kvapem nervosním jdu vpřed.
Když vyjdu z lesů bludiště, kde umíral jsem strachem,
rád si zas kvítko utrhnu, jež roste v panenské luk zeleni,
a vůní jeho osvěžen, dál s resignací chvátám pustin prachem...

Meter: iambic
- 7 - Al saco de Mantua por el ejército del César, con el verso de la Égloga nona de Virgilio. Escribe en seso porque hablaba de él
by Lope de Vega

¡O gran Virgilio, si sangrientas vieras
de tu primera cuna las pizarras,
y el águila Imperial con pico y garras
morder murallas, y romper banderas!
Con trompa, y no con lira, interrumpieras
el ocio a sombra de hayas y de parras,
y la pluma de cisne en las bizarras
del intrépido Marte convirtieras.
Mejor, viendo que el César los soldados
Germánicos de nuevo galardona,
hicieras versos de dolor bañados.
¡Ay del verde laurel de tu corona
entre vestigios de ceniza helados!
¡Ay Mantua la vecina de Cremona!

Meter: iambic
Bedřichu Smetanovi
by Jaroslav Vrchlický

Tu velkou hádanku, jíž srdce české jest
v svém plesání i hoři,
v své tiché zádumě, v svém vzletu k záři hvězd,
v svých sporných citů moři;
tu velkou hádanku, již každý luští z nás,
ať štětcem, dlátem, perem,
v té snaze horoucí, by tryskly zář i jas
z ní v světla lomu starém;
tu velkou hádanku, z modlitby dítěte
jež vášní ku vichřici
se musí rozpěti, z tmy Fáta prokleté,
zříc Věčna v zřítelnici;
tys nejlíp vyslovil, ó mistře mistrů všech,
Ty jediný svou hudbou
Jsi křikl do světa: „Má v závod sílu Čech,
zlou nepokořen sudbou!“
A zdiven čarovným tvým zvukem slouchal svět.
Dech krásy v dálku vanul,
a její nejdražší kde zaplápolal květ,
Tys na vrcholcích stanul!
V tom prosy století v třesk starých okovů,
kde výkřik o chleb ječí,
v pláč chudé kolébky, v ssuť starých hřbitovů
Tys nebeskou vpad řečí.
V ten zápas o skývu Tys v sladké dlani nes
hrst idealné many,
vše, čím živí český luh, čím pole, zdroj i les,
Tys roznes na vše strany.
Tak Tebou dýchá Čech, kde stane bludný krok
a moře nezastaví
Tvých tonů kypících ten bouřný veletok,
tu velkou píseň Slávy!
Tak naši, hlubokou, tak sladce jímavou,
tak českou v každé notě,
s tu naší nadějí, s tou tuchou dřímavou,
s tím žitím spícím v hmotě;
tak plnou budoucna vítězných trofejí!
Výš nad všednosti močál
že, musím věřiti, potomci dospějí,
kde, velký, Ty Jsi počal!
A jak Tvé Libuše věštící fanfáry
se vznesou v příští dobu,
přes naše zápasy, klam, blud a nezdary,
přes tříšť předčasných hrobů:
Tak píseň vzkříšení, již začal zpívat děd
tak prostě, neuměle,
jíž slavnou notu dal’s, že mohla letět v svět
v své ryzí kráse celé,
se jedno rozvlní, zrozena ze vzlyku
a slz a beznaděje,
v své celé plnosti u Tvého pomníku
se, Mistře, rozepěje!

Meter: iambic
38.
by Gerhard Tersteegen

Ihr Übertreter, geht in euer Herz! Jes. 46, 8
Ihr Übertreter, geht in euer Herz hinein,
So will der fromme Gott den Sünder Buße lehren!
Er soll im Glauben sich von allem einwärts kehren
Mit Herze, Lust und Sinn und lieben Gott allein.
Im Herzen wird uns Gott und alles offenbar,
Ich Übertreter bin noch so zerstreut und ferne;
Zieh mich, mein Gott, hinein, ich wollte doch so gerne
In mein Herz kehren ein und in dein Herze gar!

Meter: iambic
231. Man stellt dir nach
by Gerhard Tersteegen

Such Menschenumgang nur zur Not,
Sei allen Freund, doch wen'gen offen!
Herodes sucht des Kindleins Tod;
Wer nicht entflieht, wird mit getroffen.

Meter: iambic
Amante apartado, pero no ausente, amador de la hermosura del alma, sin otro deseo
by Quevedo

Puedo estar apartado, mas no ausente;
y en soledad, no solo; pues delante
asiste el corazón, que arde constante
en la pasión, que siempre está presente.
El que sabe estar solo entre la gente,
se sabe solo acompañar: que, amante,
la semblanza de aquel bello semblante
a la imaginación se le consiente.
Yo vi hermosura y penetré la alteza
de virtud soberana en mortal velo:
adoro la alma, admiro la belleza.
Ni yo pretendo premio, ni consuelo;
que uno fuera soberbia, otro vileza:
menos me atrevo a Lisi, pues, que al cielo.

Meter: polymetric
1L: Tag will herauf.
by Ernst Stadler

Tag will herauf.
Nacht wehrt nicht mehr dem Licht.
O Morgenwinde,
die den Geist in ungestüme Meere treiben!
Schon brechen Vorstadtbahnen
fauchend in den Garten
Der Frühe. Bald sind Straßen, Brücken
wieder von Gewühl und Lärm versperrt –
O jetzt ins Stille flüchten! Eng im Zug der Weiber,
der sich übern Treppengang zur Messe zerrt,
In Kirchenwinkel knien!
O, alles von sich tun, und nur in Demut
auf das Wunder der Verheißung warten!
O Nacht der Kathedralen!
Inbrunst eingelernter Kinderworte!
Gestammel unverstandner Litanein, indes die Seelen
in die Sanftmut alter Heiligenbilder schauen ...
O Engelsgruß der Gnade ...
ungekannt im Chor der Gläubigen stehn
und harren, daß die Pforte
Aufspringe, und ein Schein uns kröne
wie vom Haar von unsrer lieben Frauen.

Meter: iambic
Mariä Sehnsucht
by Joseph von Eichendorff

Es ging Maria in den Morgen hinein,
Tat die Erd einen lichten Liebesschein,
Und über die fröhlichen, grünen Höhn,
Sah sie den bläulichen Himmel stehn.
»ach, hätt ich ein Brautkleid von Himmelsschein,
Zwei goldene Flüglein – wie flög ich hinein!« –
Es ging Maria in stiller Nacht,
Die Erde schlief, der Himmel wacht',
Und durchs Herze, wie sie ging und sann und dacht,
Zogen die Sterne mit goldener Pracht.
»ach, hätt ich das Brautkleid von Himmelsschein,
Und goldene Sterne gewoben drein!«
Es ging Maria im Garten allein,
Da sangen so lockend bunt' Vögelein,
Und Rosen sah sie im Grünen stehn,
Viel rote und weiße so wunderschön.
»ach, hätt ich ein Knäblein, so weiß und rot,
Wie wollt ich's liebhaben bis in den Tod!«
Nun ist wohl das Brautkleid gewoben gar,
Und goldene Sterne im dunkelen Haar,
Und im Arme die Jungfrau das Knäblein hält,
Hoch über der dunkelerbrausenden Welt,
Und vom Kindlein gehet ein Glänzen aus,
Das ruft uns nur ewig: nach Haus, nach Haus!

Meter: polymetric
Ta láska! (2.)
by Jan Václav Tůma

Což je srdci těžko
lásku hledat světem,
to jde pomaloučku,
ona ptáka letem.
Po hvězdičkách k nebi,
po větérku dolů,
do světa s vodičkou,
s ptáčkem do vrcholu,
a tak dál a dále
poletuje světem,
choré srdce pěšky,
ona ptáka letem.

Meter: trochaic
XIII. O rozumím Faustu, rozumím, když probírám zamyšleně
by Josef Kubelka

O rozumím Faustu, rozumím, když probírám zamyšleně
těch citů a tužeb rozpory, jež hruď jeho rvaly denně:
my lidé jsme obry v tužbách svých a v činu jsme trpaslíky,
a boly jsou moře nezměrné a rozkoš se rovná pěně.
O rozumím Faustu, rozumím a je mi jak starý známý,
a přec nám, kdož lásky ve propasť se vrháme roztouženě
los horší dán v úděl. – Démonu Faust zapsal se vlastní krví
a nalezl v ženě anděla – – My démona našli v ženě.

Meter: trochaic
- 1337 - Acto III, CELIA
by Lope de Vega

Primero, mi Lisardo, habrá firmeza
en la mudable rueda de fortuna,
y no se quejarán de envidia alguna
la virtud, el ingenio y la nobleza.
No tendrá lisonjeros la grandeza,
ni la vida mortal muerte ninguna;
no pedirá su luz al sol la luna,
ni será desdichada la belleza.
Primero se verá que se concluya
mi amor inmenso, el monte más pequeño
al Imperio arrimar la frente suya,
y el agravio tendrá seguro sueño,
que deje yo de ser esclava tuya
ni tengan estos ojos otro dueño.

Meter: polymetric
1L: Frisch trabe sonder Ruh' und Rast,
by Ernst Schulze

Frisch trabe sonder Ruh' und Rast,
Mein gutes Roß, durch Nacht und Regen!
Was scheust du dich vor Busch und Ast
Und strauchelst auf den wilden Wegen?
Dehnt auch der Wald sich tief und dicht,
Doch muß er endlich sich erschließen,
Und freundlich wird ein fernes Licht
Uns aus dem dunkeln Thale grüßen.
Wohl könnt' ich über Berg und Feld
Auf deinem schlanken Rücken fliegen
Und mich am bunten Spiel der Welt,
An holden Bildern mich vergnügen;
Manch Auge lacht mir traulich zu
Und beut mir Frieden, Lieb' und Freude,
Und dennoch eil' ich ohne Ruh
Zurück, zurück zu meinem Leide.
Denn schon drey Tage war ich fern
Von ihr, die ewig mich gebunden;
Drey Tage waren Sonn' und Stern
Und Erd' und Himmel mir verschwunden.
Von Lust und Leiden, die mein Herz
Bey ihr bald heilten, bald zerrissen,
Fühlt' ich drey Tage nur den Schmerz,
Und ach, die Freude mußt' ich missen!
Drum trabe muthig durch die Nacht!
Und schwinden auch die dunkeln Bahnen,
Der Sehnsucht helles Auge wacht,
Und sicher führt mich süßes Ahnen.
Weit sehn wir über Land und See
Zur wärmern Flur den Vogel fliegen;
Wie sollte denn die Liebe je
In ihrem Pfade sich betrügen?

Meter: iambic
JESEŇ
by Karel Dostál-Lutinov

Tím zamříženým oknem,
jež bylo plno rév,
vyhlédám ven a žasnu:
listí je samá krev!
To, co se zelenalo,
uvadá, upadá,
to, co se létem smálo –
je pustá zahrada.
Tak v smutku zříš, jak okno
se z clon svých vyprostí
a otvírá ti výhled
do krajů věčnosti.

Meter: iambic
VLOČKY SNĚHU.
by Herma Pilbauerová

Spadly hvězdky – vločky sněhu
s nebe dáli v tichou zem,
vykouzleny, vybájeny
nejkrásnějším zimy snem.
V tiché snění zahalily
pole, les i drobnou sněť,
vše jak pohádka je bílá –
a v ní dřímá lásky vznět.
Ten když jarem probudí se –
kam se vločky dějí – kam?
V nic, ach v nic ta krása všecka?
či to byl jen čarný klam?
Ne! ty vlnkou klokotavou
zazvoní kdes v lesa stín,
na břehu pak pomněnkami
padnou v měkký trávy klín.
Širé lány v zlaté klasy
změní bílý sněhu háv,
v zeleň zahalí se stromy,
zazvučí v nich ptačí dav. – –
Písně moje, vločky sněhu,
až vás zlíbá slunce svit,
probuďte se fialkami,
jako háje vonný skryt.
Zazvoňte si sněženkami,
jako první jara zvuk,
rozezvučte zvonkem snivým
v hrudi vroucí srdce tluk.
Potěšte jak květy jara
mysli všech, kdo uzří vás –
bude šťastno, písně, s vámi
srdce, z něhož vzlét’ váš hlas.

Meter: trochaic
Modern Love: XXVII
by George Meredith

Distraction is the panacea, Sir!
I hear my oracle of Medicine say.
Doctor! that same specific yesterday
I tried, and the result will not deter
A second trial. Is the devil’s line
Of golden hair, or raven black, composed?
And does a cheek, like any sea-shell rosed,
Or clear as widowed sky, seem most divine?
No matter, so I taste forgetfulness.
And if the devil snare me, body and mind,
Here gratefully I score:—he seemëd kind,
When not a soul would comfort my distress!
O sweet new world, in which I rise new made!
O Lady, once I gave love: now I take!
Lady, I must be flattered. Shouldst thou wake
The passion of a demon, be not afraid.

Meter: iambic
- XIX - A don Francisco de Quevedo
by Gongora

Anacreonte español, no hay quien os tope,
que no diga con mucha cortesía,
que ya que vuestros pies son de elegía,
que vuestras suavidades son de arrope.
¿No imitaréis al terenciano Lope,
que al de Beleforonte cada día
sobre zuecos de cómica poesía
se calza espuelas, y le da un galope?
Con cuidado especial vuestros antojos
dicen que quieren traducir al griego,
no habiéndolo mirado vuestros ojos.
Prestádselos un rato a mi ojo ciego,
porque a luz saque ciertos versos flojos,
y entenderéis cualquier greguesco luego.

Meter: iambic
Alleluja.
by František Serafínský Procházka

Co rok ty zvony slýchám slavně zníti,
co rok zní hlahol jejich dumněji.
Jich srdce kovová jak lidská cítí
a též, co cítí, říci umějí.
Jen slyšte hřmění, jež se s věží valí,
jak hukot vod, jak velká vichřice.
Toť není salva těm, co z mrtvých vstali –
tak hroudy zní na rakve duníce.
A v onom třesku slyším hřmíti děla,
a ráz na ráz svist břitkých čepelí,
na mrtvol kupách prapor náš se bělá
půl teplou krví naší zardělý.
Do vášně výkřiků zas vášeň vpadá –
sto táborův, ač prapor jediný,
a v kořisti své mrzká lest a zrada
na dědů mrtvých plvá šediny.
Sto pravd – a každá v bubny víří svoje
a štítem vítězství se zaslání,
však Pravdě jedné vystrčené z boje
ten umíráček hrana vyzvání.
Ó slyšte jen ty ostré, krátké steny!
Ten umíráček nezná milosti,
hlas jeho nůž na prsa nasazený,
jenž svistě projede až do kosti. –
Ó zvony, zvony, velkonoční zvony,
já rouhám se, vždyť vstal jest Mesiáš,
a přece stále slyším vaše tony
jak výsměch znít: ne náš, ne náš, ne náš!
Co rok ty zvony slýchám slavně zníti,
co rok zní hlahol jejich dumněji.
Jich srdce kovová víc jistě cítí,
než srdce lidská cítit umějí. –

Meter: iambic
Wunsch
by Friedrich von Matthisson

Noch einmal möcht' ich, eh' in die Schattenwelt
Elysiums mein seliger Geist sich senkt,
Die Flur begrüssen, wo der Kindheit
Himmlische Träume mein Haupt umschwebten.
Der Strauch der Heimath, welcher des Hänflings Nest
Mit Kühlung deckte, säuselt doch lieblicher,
O Freund, als alle Lorbeerwälder
Ueber der Asche der Weltbezwinger.
Der Bach der Blumenwiese, wo ich als Kind
Violen pflückte, murmelt melodischer,
Durch Erlen die mein Vater pflanzte,
Als die blandusische Silberquelle.
Der Hügel, wo der jauchzende Knabenreihn
Sich um den Stamm der blühenden Linde schwang,
Entzückt mich höher als der Alpen
Blendende Gipfel im Rosenschimmer.
Drum möcht' ich einmal, eh' in die Schattenwelt
Elysiums mein seliger Geist sich senkt,
Die Flur noch segnen, wo der Kindheit
Himmlische Träume mein Haupt umschwebten.
Dann mag des Todes lächelnder Genius
Die Fackel plözlich löschen; ich eile froh
Zu Xenophons und Platons Weisheit
Und zu Anakreons Mirthenlaube.

Meter: iambic
XIV. Ten safír v zlatém prsténku
by Adolf Heyduk

Ten safír v zlatém prsténku
byl pro mne celé nebe,
v safíru zřel jsem oko tvé
a v zlatě zřel jsem tebe.
A v očích tvých ten dáreček
i s dárcem jeho mizí,
že jsme se příliš poznali –
snad proto jsme si cizí.

Meter: iambic
TRILOGÍA TRÁGICA – II EL ÁRBOL DEL ALGODÓN
by Isidro Marfori

Desnudas de verdura, sus entecas
ramas semejan cruces de martirio
á la luz tibia y roja del delirio
crepuscular. Ovillos de sus ruecas
regala al viento en la época de secas,
y cuando en primavera se abre el lirio
y la luna clarea como un cirio,
convida á los murciélagos de huecas
piedras tumbales al festín del fruto
que brota de sus rectos brazos coli—
gados, libres del bárbaro y poluto
cordel de los ahorcados, —que el resoli
de la paz liban sin dolor ni luto—
aquellos parias héroes del Noli.

Meter: iambic
- II -
by Hernandode Acunya

Cuando era nuevo el mundo y producía
gentes, como salvajes, indiscretas,
y el cielo dio furor a los poetas
y el canto con que el vulgo los seguía,
fingieron dios a Amor, y que tenía
por armas fuego, red, arcos y saetas,
porque las fieras gentes no sujetas
se allanasen al trato y compañía;
después, viniendo a más razón los hombres,
los que fueron más sabios y constantes
al Amor figuraron niño y ciego,
para mostrar que de él y de estos hombres
les viene por herencia a los amantes
simpleza, ceguedad, desasosiego.

Meter: iambic
CESTOU KE GUILLOTINĚ
by Josef Svatopluk Machar

Občane markyzi, jen nedívej se
s odporem takým na tu líci moji!
Je zažloutlá, vím, suchá, plná vrásek –
to proto, občane, že málo krve
je v žilách mojich. Proto jí tam málo,
že Bída, průvodkyně mého žití,
mi vypila ji. A ta Bída byla
u mého otce, děda, prapraděda
a proto, že tvůj tenkrát děd či praděd
k nám poslal ji. A Bída, to je něco,
co věrnější je nad psa, nad přítele
i nad stín vlastní, neboť stín jen přijde,
když slunce svítí – Bída tu však stále.
A přítulnější nad nejlepší ženu
a pečlivější nežli rodná matka.
Tvůj děd ji poslal tedy dědu mému
či praděd pradědovi, taky možno,
a ona vypila krev děda mého
i otce mého – jak ty odvracíš se
od tváře mé, tak tehdy i tvůj otec
se odvraceli takhle na vlas s hnusem,
neb děd můj, táta živili svou Bídu
a při tom člověk nemá lepých tváří.
Teď, občane, ten zbytek krve mojí
je zvědav, považ, jaká že být může
krev taková, jíž Bída neupila.
Jak mnoho jí a jaké barvy asi –
tak jedu s tebou. Jedu na té káře,
již zaměnil jsi náhle za nosítka,
jak stráž tvá jedu, v službách Republiky,
nu, dám rád tedy, když je příležitost,
té krvi svojí podívat se na vše,
nač zvědava je. Proto jenom neměls
se dívat s odporem tak na líc moji!
Vždyť bych ji chtěl mít růžovou a svěží,
jak ty ji, občane, máš. – Dojíždíme.
Viz, Louisette matka naše tamhle stojí,
hlavičky kouše, vyplivuje v koše –
no vidíš, ukousne též hlavu tvoji,
krev lekne se ti, vyběhne ti z těla
a hlavu tvoji v koši hledat bude –
oh, guillotina, toť náš dobrodinec!
Jí nebýt, ještě dnes by pila Bída
ze zbytku krve mojí – Louisettka ta
srovnala všecko: Bídu odehnala
a vaše krky bere do svých zoubků –
a ještě i tu jste vy ve výhodě:
nám krev se ubírala celé věky,
věř, občane, že to je bolestnější,
než když se takhle vyčepuje rázem.
Jsme na místě. Hleď, matka odpočívá,
jak vidíš, na řadu hned přijít můžeš –
občane, vystup! –

Meter: iambic
VE CHVÍLI APOTHEOSY.
by Jaroslav Vrchlický

Vše vykouří se hněvy
tak obětní jak dým
a zazní díků zpěvy
prostorem ohromným.
Jas, vlídnost, souzvuk, shoda
vystoupí na svůj trůn,
laur vzdorná ruka podá
ti při hlaholu strun.
Jen v srdci stará rána,
jen ta se nezcelí,
vždyť byla krutě dána
kdys zloby ocelí.
Co růží déšť pak na ní,
jejž lásky úsměv svál?
V ní vznik jest umírání,
ta pálit bude dál.

Meter: iambic
[weiss nicht, was sie denken und sagen]
by Franz Grillparzer

Weiss nicht, was sie denken und sagen,
Wie schief ihr Urteil und schräg,
Haben mir Händ und Füße zerschlagen,
Und schelten mich nun träg.
Und in die Brust statt des Herzens warm
Preßten sie einen Stein
Und möchten nun wohlig Arm in Arm
Meine Herzliebsten sein.
Man kann weder fliegen noch singen,
Wenn der Raum nicht rein und weit;
Ein Vogel und ein Dichter
Im Käficht nicht gedeiht.
Doch Gänse kann man stopfen
Im Ställchen auf feuchtem Stroh,
Drum möcht ich um nichts verleiden
Salon euch und Bureau.

Meter: iambic