PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ZTRACENÉ.
by Vojtěch Martínek

Tys žitím šla... Znáš dobře jeho hrany.
A také vím, jak soudí tebe svět:
jak lotra s cejchem, který vyhnán z brány
a jemuž příkaz dán se nevracet.
A za to všecko, za tvrdosti, rány,
za ortel morálních a zbožných tet
zlý výraz tobě, psanče vymrskaný,
zlý výraz nenávisti v zraky sed’.
A dobře tak. Nač bíti čelem zemi,
nač imitovat dávné Magdaleny
a pokorně se kát slz ručejemi?
Co pokání je, žal – ať neznáš ani,
však soudcům přísným vnitřní svojí ceny
ten ukaž pošklebek a pohrdání.

Meter: iambic
Chebský kvas.
by Adolf Heyduk

Gallas děl Gordonovi:
„Frídlandský Švédům hoví,
je zrádce, všecko všudy znám,
tu v důkaz jeho listy mám,
Arnim s ním vyjednává,
Richelieu peníze dává.
Toužíš-li po hodnosti,
všech zrádců vojsko zhosti,
jsouť Trčka, Ilov, Kinský – spěš!
Valdštýna však ať nemineš;
vrchem svých druhů být musí,
českým než králem být zkusí.“
Gordonův pohled plane:
„Slyším-li dobře, pane?
nechápu věru, snad to klam,
císařova-li zabít mám
bez trestu mocného ujce?“
Pryč s ním, věz, vzpoury je strůjce!“
Dukáty Gallas zvoní,
Gordon se k zemi kloní:
„Nuž, jak si přeješ, bude, věz,
přemluvím druhy ještě dnes.
Irčané, lakotní braši
Butler a Leslie jsou naši!
Dost jich v mém slouží pluku,
dám-li jim tolar v ruku,
snesou ti mrtvol celý týn:
Macdonald, Deveroux, Geraldín;
Burg pak, ten hodný, když třeba,
za kus to učiní chleba.“
„Výborně, druhu zlatý,
pocty jim slib i platy;
lajtnantem kdo je, hned v týž den
setníkem bude povýšen,
a kdo je prostým té doby,
fenrichem patent ho zrobí.“
Šťasten byl Gordon z míry,
k hodu zval oficíry
všecky, jež Valdštýn s sebou měl,
leč Butlerovi tajně děl:
„Do panské půjdeme seče,
dragouni ať brousí meče!“
Každému Gordon hosti
dvořil se s úlisností,
ohnivá vína dal píti všem,
přišli též Leslie s Butlerem,
všickni se bavili, smáli,
v úkrytu dragouni stáli.
Vyskočil Ilov z křesla:
„Šťastná nás hvězda snesla,
ať žije Valdštýn“ – a číši zved’ –
„jenž naše voje k slávě ved’,
rozplašiv dotěrné škůdce,
ať žije velký náš vůdce!“
S Trčkou vstal Vchynský ruče,
číší s ním o číš tluče:
„Ať žije pýcha našich dnův,
vítězný strážce císařův,
Valdštýn, král Čechů ať žije!“
Butler však mumle: „Ej, zmije!“
Do síně měsíc zřel bílý,
Butler zvrh’ konev; v tu chvíli
Giraldin, Deveroux, jezdců sbor
do síně vrazil „Hoši z hor,“
Butler křik’, ,,vše; co kol stolu,
vesele zrubejte dolů!
Dřív Trčku s Vchynským skolte,
potom dle chutě volte!“
Ilov však, podrážděný lev,
na vrahy skáče – hrozný zjev –
nadarmo! Ze zadu v praní
chlapskou je probodnut zbraní.
Co bylo v sále koli:
sedadla, svícny, stoly,
konvice, džbány, číší směs,
rozbito všecko, hrozný děs,
okolo oken i dveří
malvazír s krví se peří.
Zrubáno všecko všudy;
meče i zabitých údy,
hlavy i trupy, že až strach,
rozházel v síni běsný vrah;
sluhům vlas hrůzou se ježí,
do sklepů skrýti se běží.
S příšerným lotra klidem
hovořil Butler s lidem:
„Sem, zbitých bedny, skvosty ven!
Dělme se! S trupy do beden!
De Suys je vystaví v Praze;
ve Vídni bude teď blaze!“
Vzat stříbra skvost i šatu,
a Butler děl pln chvatu:
„Tady jsme v koncích, nyní v ráz
vděčnější práce čeká nás:
u vdovy Pachhelbky vnadné
hoví si Valdštýn, ať padne!
Pak vám dám všeho dosti,
všickni jste moji hosti;
rozkazů páně chci být práv,
s Bohem to spraví Patrik Taaffe,
s císařem vídeňští rádci...
Za mnou již k vojvodě, zrádci!“

Meter: iambic
Vollmond
by Max Dauthendey

Grellgestürzt schrille Schluchten.
Tief in phosphorgrünen Schachten
Glühen stumm metallne Spiegel,
Weiß und lautlos festerstarrt.
Du liegst eingegossen blau
Vor mir in dem klaren Erz.
Und ich knie nieder,
Meine Augen beten:
Strahle deinen blauen Atem in mein Blut.
Blaue Schatten knien an den Ufern.
Lächeln in die Silberspiegel,
Ihre gelben Augen singen hell und dunkel.
Alle, Kinder dieser bleichen Insel.
Blaue Wesen, die der Mond geboren.
Und die Feuer ihrer Augen
Glühen hell die Sprache ihres Schweigens.
Aus den weißen Spiegeln blühen
Blaue Echo ihrer Schatten.
Jeder betet zu dem eignen Bilde.
Ihre goldnen Phosphoraugen
Küssen heiß sich selber im Metall,
Und die blauen Wesen schmelzen bleichend,
In das eigne blaue Spiegelbild.
Durch die grünen Einsamkeiten
Wallt der Klagelaut der Blidatulpen,
Und die elfenbeinbleichen Kelche
Gießen Schnee.
Hoch am schneeigen Schachtrand
Rauschen weiß die Schwanenbäume,
Und aus grünem Eis die Blüten
Schwingen mit kristallenen Flügeln
Auf und nieder.
Silbermatt ihre Wellensänge
Gleiten durch die erznen Spiegel,
Das Metall schwingt mit den Düften,
Und sie wiegen dich im Lächeln
Ätherblau auf ihrem Silber.
O, ich liebe dich mein Knabe,
Und mein Blut will mit dir bleichen,
Und in
Grüner glühn die Phosphorklippen,
Und die erznen Seen spannen
Heißer, blanker ihre Spiegel.
Tief bin ich in dich geschmolzen,
Weich in
Tönen wir im bleichen Silber.
Ringsum zucken aus dem Spiegel
Kalt die weißen Seedakelche.
Blendend bleichen ihre Düfte
Unseres Atems tiefste letzte rote Welle.
Wir erstarren schweigend glühend,
Weiß im weißen erznen Spiegel.

Meter: trochaic
- XXXIII -
by Pedro de Padilla

Toribio y Inés Domínguez de Escobosa
y el hijo de Tenorio el mesonero,
le dieron en redoma lo primero,
una zamarra blanca muy graciosa.
Y Pero Nieto y Blas de Hinojosa,
y Mingo Gil el nieto del gaitero,
presentaron al novio un gran cordero,
y a la novia una chiva, muy hermosa.
Antón de Juan Alonso, dio un cayado
al novio, y un zurrón le dio Vicente,
hecho de dos pellejos remendados.
Y un barreño de palo muy pintado
a los dos ofreció Pascual Clemente
y el cura un Dios los haga bien casados.

Meter: iambic
Leztes Toilettengeschenk .
by Clemens Brentano

Zart Aüglein zu winken,
Die Mägdlein jetzund han;
Ihr Angesicht zu schminken,
Groß Fleiß sie legen an.
Ihr Haupt thun sie beladen,
Mit Gold und Perlen schon;
Und sollten sie's bezahlen,
Sie brächten nichts davon.
Sie müssen seyn geschmücket,
Daß es nur hab groß Schein;
Ob sie schon Armuth drücket,
Geborget muß es seyn.
Daß man sie doch lieb habe,
(wenn ja solchs hülfe nicht,)
So gebens selbst aus Gaben,
Wie man erfährt und sicht.
Wenn sie den Knaben haben,
Und jeder bezahlt will seyn;
Muß viel zum Juden traben,
Was vor gab großen Schein.

Meter: iambic
187. An Hrn. Professor Lichtenberg
by Abraham Gotthelf Kästner

Du ladest zwanzig Mann, und dem
Seh' ich sie manches Glas und manche Schüssel leeren,
Wenn er, als wär der Mund zum Reden nur bestimmt,
Die Flasche ruhig läßt, und keinen Teller nimmt.
So war ein Opfermahl nach frommer Alten Weise,
Dampf für die Gottheit nur, und für die Priester Speise.

Meter: iambic
Amor
by Fernando Reyes

Azucena gentil, fragante y pura,
que das galas al vergel, vertiendo amores,
tú eres, flor, la más linda de las flores
siendo igual tu modestia a tu hermosura.
La peregrina llama que fulgura
en tus cubanos ojos brilladores,
disipa en su expresión mis sinsabores
como emblema de gloria y de ventura.
Yo te adoro, mi bien, como a la
                     brisa
ama el gentil sonoro riachuelo,
como adora el sunsún a la floresta;
pues en tu joven frente se divisa
el timbre halagador que te dio
                  el cielo
de hermosa, de cubana y de modesta

Meter: polymetric
Der Sturm
by Johann Joachim Ewald

Es wird auf einmahl Nacht, die Winde heulen laut,
Und Himmel, Meer und Grund wird wie vermengt geschaut.
Das Schiff fliegt Sternen zu, stürzt wieder tief herab,
Läufft unter Wellen fort, sieht um sich nichts als Grab,
Hier blitzt, dort donnert es, der ganze Aether stürmt,
Die Fluten sind auf Flut, und Wolk auf Wolk gethürmt,
Das Schiff zerscheitert itzt, und mir ... ist nichts geschehn,
Weil ich dem Sturme nur vom Ufer zugesehn.

Meter: iambic
1L: In allen Tiefen
by Richard Fedor Leopold Dehmel

In allen Tiefen
mußt du dich prüfen,
zu Deinen Zielen
dich klarzufühlen;
ist das Trübe.
Jedweder Machen,
drin Sehnsucht singt,
ist auch der Rachen,
der sie verschlingt;
aber ob rings von Zähnen umgiert,
das Leben sitzt und jubilirt.

Meter: iambic
78.
by Friedrich von Logau

Dein Wort, Herr, scheint so klar als wol kein Mittags-Licht;
Hilff, daß es mich erleucht und alle Blindheit bricht!

Meter: iambic
Pohádka měsíčné noci.
by Bohdan Kaminský

To bylo dávno... Tmavý obrys hor
se v dáli tměl a měsíc na obzor
tak nádherný a velkolepý vcházel
a neznámý kdos po azuru házel
hvězd kouzlo snivé. Krajem večer táh’ –
a my se chvěli v divných vzpomínkách.
...A ona hrála. Zlatý její vlas
v měsíčné záři chvějivě se třás’
a chvěl se po té bílé, dětské skráni,
když u klavíru v tichém zadumání
tak v snivé záři celá stopena
nám při měsíci hrála Chopina.
Ah, ona hrála... velký její stín
se na koberci míhal rozestřín,
jak měsíc na ni lil své stříbro bílé –
a polibkem svým k tobě se zas chýle
se díval dlouho – zlaté dítě, víš? –
jak při té písni celičká se chvíš.
Ó vzpomeneš-li ještě někdy as,
jak na mne tenkrát sladce hleděla’s
a k pianu zas na svou přítelkyni –
zda vzpomeneš? Já vzpomínám si nyní
a vidím se zas jako mladý hoch,
když tebe, drahá, svou jsem zváti moh’...
Tys byla dítě – a já měl tě rád,
já dřív tvou hlavu zlíbal tisíckrát,
ty májové, ty krásné jarní dítě,
my vlíbali si v rty to: – miluji tě! –
a nad hlavou nám šuměl tenkrát les
a měsíc plál – tak právě jako dnes...
Tys tehdá děla: „Buď mi vždycky tím,
čím jsi mi teď“... A s divným pohnutím
se dívalas mi v oko dlouze, dlouze – –
a já tvé malé ručky líbal v touze
a líbal je, ah, líbal zas a zas
tvá ústa drahá, čelo, skráň i vlas.
A opojivý byl tvůj sladký dech
a hvězdnou záři mělas ve vlasech
a v oku’s tolik vlhké něhy měla...
a na všecko jsi potom zapomněla,
když přišel jiný – – zapomněla’s hned
a jiný si tě po svém boku ved’.
On povede tě jednou k oltáři –
a ty mít budeš úsměv na tváři
jak tenkrát – – A teď sedíš ještě tady
a v dlaň ti padá čelo plné vnady
a díváš se – ó věčně drahá, vím,
v své krásné snění okem blouznivým.
...A ona hrála... krajem večer táh’...
Já chvěl se náhle jako v mrákotách,
jež vířily kol v divém, pustém tanci –
a struna praskla, v pusté dissonanci
to zavířilo náhle v nitru mém
divokou touhou po čems neznámém.
A ona hrála... Nevím více sám –
jen s bázní na tu chvíli vzpomínám –
jen vím, že náhle horoucně a žhavě
má ústa vzplála na tvé drahé hlavě
tak dlouho, dlouho... a ten žhavý ret
tvé drahé čelo zlíbal – naposled.
A tak jsem líbal, líbal tvoji skráň –
a ty jsi vlídně podala mi dlaň,
to pro všecko, co není, není, není,
pro lásku svou i pro to rozloučení – –
A ona ještě v záři ztopena
dál při měsíci hrála Chopina.

Meter: iambic
Edgar Allan Poe
by Timothy Thomas Fortune

I know not why, but it is true—it may,
In some way, be because he was a child
Of the fierce sun where I first wept and smiled—
I love the dark-browed Poe. His feverish day
Was spent in dreams inspired, that him beguiled,
When not along his path shone forth one ray
Of light, of hope, to guide him on the way,
That to earth's cares he might be reconciled.
Not one of all Columbia's tuneful choir
Has pitched his notes to such a matchless key
As Poe—the wizard of the Orphic lyre!
Not one has dreamed, has sung, such songs as he,
   Who, like an echo came, an echo went,
   Singing, back to his mother element.

Meter: polymetric
Dru. Riegrovi.
by Karel V. Rais

„Svoji k svému, vždy dle pravdy!“
říkával Tvůj pantáta!
Řiď se vždycky tímto heslem,
pak Tě dáme do zlata!!

Meter: trochaic
Karafiáty.
by František Jaromír Rubeš

Milostné mi nebe
Dalo přítelíčka,
K tomu krásnou dívku,
Jako andělíčka;
Žil jsem jako v ráji –
Smutná připomínka!
Přítel mi vzal dívku,
Dívka přítelínka.
Lásko, blahá lásko,
Krásné jsou tvé ráje!
Škoda, že je vroubí
Smutné, pusté kraje.
Musímť z ráje lásky,
Anděl meč již tasí;
Koho chce los zničit,
Toho dříve spasí.
Kdo se má s kým loučit,
To se loučí mile;
V žalosti a blahu
Prchne krásná chvíle.
Také jsem se loučil,
Běda! – truchlé snění!
Mně se bylo loučit –
Ale bez loučení.
Opuštěn a zrazen
V klamu-plném světě
Mám tu stát a tajit,
Tajit, co mě hněte!
O smrt bych se modlil
Stokrát každým vzdechem,
Kdybych neměl matku,
Kdybych nebyl Čechem!
Neplač, srdce, neplač!
Proč se bolu vzdáváš?
Nikdy nebyl ráj tvým,
Jejž tu oplakáváš!
On mým nikdy nebyl,
A přec musím lkáti;
Koho osud zradil,
I co nemá, ztratí.
Stonal jsem, ach! stonal,
Smrt již u mne stála;
Ona se však na mne
Ani nepoptala.
Kdybych se byl sklonil,
Kam se všecko kloní:
Byl bych se i v nebi
Věrně ptával po ní.
Nehledám ji více,
Netoužím již po ní:
Sotva oka zavru,
Zdá se mi přec o ní.
Nechci o ní zpívat,
Známť již písně nové:
Zpívámtě přec o ní,
Jsou to písní snové.
Pěla jsi mi písně
Smutné – já ti švarné,
Já o blahu lásky,
Ty o touze marné;
Poslouchal jsem tebe;
Až jsem písně svoje
Zapomenul – a teď
Musím zpívat tvoje.
Kvítko, krásné kvítko,
Všecko blaží tebe,
I když zaplakat chceš,
Dá ti slzy nebe.
A já nad svým hrobem
Sám tu musím státi,
Slzí více nemám,
A přec musím lkáti.
Slavíčkovi nebe
Víc než lidu přeje,
On svůj žal i blaho
Krásnou písní pěje;
S lidem ale osud
Jinák umí hráti:
Strast i slast svou musí
Člověk oplakati.
Pod večer když zalká
Zvonek po oudolí,
Vše se kojí blahem,
Mne však srdce bolí.
Modlím se a myslím
Na ni v teskném bolu,
Jak jsme pod večer se
Modlívali spolu.
S andělem se modlit
Blaze – v blahu, pláči;
Za ním se to svatě
K trůnu nebes kráčí.
S andělem jsem také
Cestu k nebi hledal,
Opustil jsem zemi –
On mi nebe nedal.
Ach, kdož tomu světu
Porozumět může!
Mně zde roste trní,
Jiným květou růže.
Takéť na trní jsou
Jejich růže vnadné,
Moje ale trní
Růže nemá žádné.
Jako kvítka květou
Milostenky vnadné;
Mne, ach! nepotěší
Více oko žádné.
Komu zde slunéčko
Zlaté již nesvítí,
Kolem toho darmo
Květe rajské kvítí.
Již se nemilujem,
Lid darmo nás svádí,
Ach, my se již nikdy
Nebudem mít rádi!
Já ji nemiluji,
Až však odtud půjdu,
Pro Julinku moji
Přece plakat budu.
Plačte, oči, plačte,
Slunce vaše hasne,
Že vás oklamaly
Očka modrojasné!
Plačte, oči, plačte,
Nech se slze roní;
Ať vás kdo chce soudí,
Vy pláčete pro ni!
Až opustím tuto
Říši snů a blahů,
Na Julinku moji
V nebi čekat budu.
Radostná to chvíle
Blahého shledání!
Přec bych ale raděj
Tady čekal na ni.

Meter: trochaic
El componte
by Joaquín Nicolás Aramburu

Ved la víctima allí Sangran sus brazos
bajo la cruel presión de las esposas;
hieren su oído frases injuriosas
y su espalda terrible latigazos.
Ya le arrancan las ropas a pedazos,
ya le imputan mil faltas bochornosas;
no son hombres: son águilas sañosas
que desgarran su carne a picotazos
Ya rodó en tierra De su triunfo ahíta
se yergue y ríe la insolente saña
y en pos de nuevas víctimas se agita
¡Cómo nos burla la cultura extraña,
al ver que aún la Inquisición maldita
funciona en tierras de la pobre España!

Meter: polymetric
Riegrova závěť.
by Jaroslav Vrchlický

Takto mohl Svatopluk mluvit k synům,
takto mohl před smrtí velký Jiří
vlastní krve nedbaje hovořiti,
národ jen v srdci.
Kdo smí říci: Malá že doba naše,
po těch slovech dějinných desek hodných,
po tom skutku nezištné velikosti,
antické síly?
Řádky těmi hodnými v sněžném Paru
zlatem rydlo aby je neslo věkům,
v Akropoli heroů nad Vltavou
k posile vnuků;
řádky těmi, které by zníti měly
v ulic vřavu do shonu všedních bojů,
Caput regni omšenou skráň kde vznáší
před věžmi Týna,
důkaz podán. Ideal věčně žije,
láska žije k otčině, žije víra,
s nimi vše, co za boje krušné věků
potomkům stojí.
Hrdý palác s poslední chatou českou
denně čti ji modlitbou otec synům,
čti je znova, života tep z nich čerpej,
vědomí síly.
Snahy rozlet, plameny ryzí lásky,
kterou Velký vroucího otce slova
věrně splnil závětí touto slavně:
vítězit pomoh’!

Meter: trochaic
PÍSEŇ V SENOSEKÁCH.
by Václav Jaromír Picek

Hejsa máme senoseky,
Ať to víte lesy, řeky,
V senosekách zpěvy, ples;
I žežhulka tam na buku
Provolává: kuku, kuku,
Má panenko kde jsi, kde’ s?
Když volá tak žežhulice,
Proč ne na své krasavice
Mládenci jak jarní květ?
Pojďte panny, vstupte v řady,
Hrabte švárně seno všady,
Hrabte k předu, hrabte zpět.
My to šeptnem jen tak sobě,
Že jste krásné v této době,
Jako růže na poli;
A kdo vzhlédne v modré oči,
Tomu srdce povyskočí,
Zplane – sladce zabolí.
Točte se na louce čile,
Jako v tanci přespanile,
Hospodyňky z vás budou;
Panny ježto pracovaly,
Do statečků hned se vdaly,
Každá žínkou jest milou.
Hrabte panny, cupy, dupy;
Nesvezem-li – dejte v kupy,
Slunce svítí – krásnýť čas;
Jednou panny místo sena
Vozit budem vaše věna,
Budem zpívat – výskat zas.

Meter: trochaic
NA UVÍTANOU
by Otokar Fischer

Je stále týž ten svět, kam jste se navrátili
od smrti, z mrazu, z běd: Istný, hebký, rozpustilý,
jak duben zahrá si a dovádí jak dítě,
mák zatkne ve vlasy a zapláče si skrytě:
však svůdně voní zem a nadosmrti krásné
nám slunce nad nebem plá, shasíná i shasne.
Je stále týž ten svět, kam jste se navrátili:
jenž v lásku míchá jed a pro polibek šílí,
pln díků dá se bít, je sluhou, je-li pánem,
a na smrt-li má jít, zatančí pod čakanem.
Ta zem je stále táž, i v úsměvu i lkání,
a všechen život náš je jedno umírání.

Meter: polymetric
Soneto
by Francisco Pacheco

Cual fresca rosa en Jericó plantada,
que del alba libó en la luz dudosa
preciadísimo aljófar, más gloriosa
al fulgor de Titán de opone osada;
y en verde ramo al Cielo levantada,
el oro ostenta y púrpura hermosa,
desparciendo fragancia deliciosa,
Reina de los pensiles aclamada:
Tal, pura Virgen, sois; habéis
                     triunfado
del sañoso Luzbel, porque el rocío
de la gracia os previno en vuestra aurora:
Que en la alteza eternal que se os ha dado,
nunca en su honor debió tener vacío
de Dios la Madre a quien el orbe adora

Meter: polymetric
435. Zanechavši toto divadlo tu
by Jan Kollár

Zanechavši toto divadlo tu
Uzřím krále mezi husary,
Též je za rozené Maďary
Třímám patříc na fouz, tanec, botu;
Hrál pak slavnou Rákociho notu
Na houslech jim cikán Bihary,
Poláci mu tverdé tolary
Kladli, chválíc krále za dobrotu:
A ač veždy myslela sem, kde se
Nalezal král cizý v národu:
„Jinde kdáče, doma vejce nese!“
Tento však se, Bátorym jej zvali,
Ze všech lidí jeho původu
Zdál sám býti, co nám dobře přáli.

Meter: trochaic
El sol y la vida
by Alberto Lista

¡Oh noche!, cuando a Adán fue revelado
quién eras, y aun no vista, oyó nombrarte,
¿temió que enlutase tu estandarte,
el bello alcázar de zafir dorado?
Mas ya el celaje etéreo, blanqueado
del rayo occidental, Héspero parte;
su hueste por los cielos se reparte,
y el hombre nuevos mundos ve admirado.
¡Cuánta sombra en tus llamas ocultabas,
oh sol! ¿Quién acertará, cuando ostenta
la brizna más sutil tu luz mentida,
esos orbes sin fin que nos velabas?...
¡Oh mortal!, ¿y el sepulcro te amedrenta?
Si engañó el sol, ¿no engañará la vida?

Meter: iambic
En pleno sol
by Fernando de Zayas

Como un chorro de fuego, de la altura,
diamantina cascada al mundo arroja
del sol la esfera coruscante y roja
y, al beso ardiente de su lumbre pura,
canta su amor el ave en la espesura,
se abre la nueva flor, tiembla la hoja,
y del henchido grano se despoja
la seca espiga de la mies madura
En busca de la sombra va el ganado;
al aprisco sus pasos acelera
mordiscando al pasar la yerba erguida
Y el rudo labrador deja el arado
y va al rústico hogar donde le
                     espera
la amante esposa y la frugal comida

Meter: polymetric
Ao. di. 1794. pag. 13. tom. 9.
by Alois Gallat

Minulého roku před vánoci
povstal v městě našem požár v noci;
sotva oznam ohně hlásný dal,
již se lid náš pro stříkačku hnal.
Nastojte však – stříkačka v té době
čtyry bečky zemčat chová v sobě,
jež tam dráb náš, Vondra Zakysal,
z nedostatku sklepa nasypal.
Lid se chápe zemčat, – co jen síly stačí,
vše se ku pomoci kvapné tlačí,
a než hodina as vypršela,
stříkačka již prázdná k ohni jela.
Oheň, který z prvu mírný byl,
později se strašně rozšířil,
a že stříkačka již pozdě jela,
hořejší čtvrt města celá vyhořela. –
By se ale pro budoucí čas
v pádu ohně se stříkačkou zas
takováto nehoda víc nestala,
moudrá rada městská mandát vydala,
aby dráb náš, Vondra Zakysal,
zemčata svá jinam ukládal.
Avšak na odmluvu drába toho,
že si letos koupil zemčat mnoho,
a že nemá kam je uložiti,
jal se purkmistr jej osloviti:
„Uváživše, co dráb Vondra sám
tuto dobu v pravdě přednes nám,
z milosti mu chceme povoliti,
zemčat do stříkačky uložiti,
avšak pouze pod tou jedinkou
nepřekročitelnou výminkou:
před ohněm že nejdél na tré dni
stříkačku vždy řádně vyprázdní.“

Meter: trochaic
Frühlingsklage
by Joseph von Eichendorff

Ach, was frommt das Wehen, Sprossen,
In der schönen Frühlingszeit:
Ist des Liedes Born verschlossen
Und der Seele Freudigkeit,
Die erst Blüten bringt den Sprossen
Und den Frühling in die Zeit.
Gib den alten Frieden wieder,
In der Brust den Sonnenschein,
Gib die Laute mir und Lieder,
Dann laß blühen oder schnein,
Selbst weck ich den Lenz mir wieder,
Sollt es auch der letzte sein!

Meter: trochaic
- LIX -
by Juan de Arguijo

Aunque en furiosas ondas se resuelva
el mar, y conmovida en sus cimientos
gima la tierra, y los contrarios vientos
talen la cumbre de robusta selva;
aunque la ciega confusión envuelva
en discordia mortal los elementos,
y con nuevas señales y portentos
la máquina estrellada se disuelva.
No desfallece, ni se ve oprimido
del varón justo el ánimo constante
que su mal como ajeno considera;
y en la mayor adversidad sufrido
la airada suerte con igual semblante
mira seguro, y alentado espera.

Meter: polymetric
Kdo nikdy vína nezkusil,
by Jan Neruda

Kdo nikdy vína nezkusil,
zaslouží vždy jen vodu pít;
kdo nikdy hloupost nechvástal,
jak může někdy moudrým být?
Já chvástal dost už hloupostí
a pil a byl jsem ještě mlád,
a teď jsem velkým mudrcem –
jsem tomu rád, ba tuze rád!

Meter: iambic
Para la tumba soy un extraño
by Emilio Finot

¿Nunca hallaré en el mundo el
                     abrigaño
que no suele faltar ni a los bandidos?
¿Nunca en mi quieta vida de ermitaño
sonarán los gorjeos de los nidos?
Por su promiscuidad odio el rebaño;
sólo a la noche entrego mis gemidos:
mas nunca he de mostrar mi
                  rostro huraño
el gesto que revela a los vencidos
Huérfano soy; mas mi altivez patricia
aminora mi peso de pesares
y me impide adular a la estulticia
Indiferente al soplo de la racha,
mi existir, sin cuidados familiares,
es gobelino que se deshilacha.

Meter: polymetric
212.  Anderst thun als glauben ist närrisch.
by Angelus Silesius

Christ bistu nicht ein Narr? du glaubst die Ewigkeit/
Und hängst mit Leib und Seel verblendet an der Zeit!

Meter: iambic
The House of Life: 73. The Choice, III
by Dante Gabriel Rossetti

Think thou and act; to-morrow thou shalt die
     Outstretch'd in the sun's warmth upon the shore,
     Thou say'st: "Man's measur'd path is all gone o'er:
Up all his years, steeply, with strain and sigh,
Man clomb until he touch'd the truth; and I,
     Even I, am he whom it was destin'd for."
     How should this be? Art thou then so much more
Than they who sow'd, that thou shouldst reap thereby?

Nay, come up hither. From this wave-wash'd mound
     Unto the furthest flood-brim look with me;
Then reach on with thy thought till it be drown'd.
     Miles and miles distant though the last line be,
And though thy soul sail leagues and leagues beyond,—
     Still, leagues beyond those leagues, there is more sea.

Meter: iambic