PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
FORUM.
by Otokar Mokrý

Rumiště sloupů překácených v půli,
směs úběle a mramoru,
kam oko hledne, holou tříšť a ssutku
zřít v tmavomodrém obzoru;
k ruinám žhavým v pozadí se tulí
Kapitól starý, pohřben vlnou smutku,
jak pískem sfingu příšera,
a podál skála, smetím zasypaná,
Tarpejskou srází chlubně přezývaná,
se halí stínů do šera.
Ze sypké dlažby zimným dechem vane
staroba plísně setlelé,
a ve prach drolí kořen smokvy plané
oltáře božstev omšelé.
Řečniště, odkud s okřídlených retů
rej šumných slov se rozlétal
oblastí dálnou široširých světů:
jak pusté hnízdo v lůně skal,
teď rysuje se, zavaleno hrudou,
špičaté rostry relikvijí chudou.
Jak vábný obraz, pestrých barev vnadou,
kdys tu se čárně rozvíral,
dokavad ještě, sycen mízou mladou,
duch věků starých nezmíral;
zlacené římsy – mramor prosvitavý,
háj sloupů – desky kovové,
hellénských bohyň kadeřavé hlavy,
nach červce, křeslo slonové,
vše snoubilo se ve úměrném klidu
v klassických věků šumnou aeneidu.
Věčného fata duma neobsáhlá
do výhně dějů ledným prstem sáhla,
a v pustých věků mrakotavé šeři
uhasla slávy vidina;
na vydoupnalém ruminalu keři
příživná zkvetla bylina; –
tam, kde se druhdy kvítka imortely
vplétala v sloupů hlavici,
středověk chmurný, jako hluché jmelí,
vypučel planou větvicí.
Kde šuměl příval svatodějstva činů,
čarovných arkád sklepením: –
jak faun, přioděn v kozlí kožešinu,
s bůvolů ryčným spřežením,
venkovan těkal, kletbou provázeje
ostatky slavné věkův epopeje.
Campo vaccino*) – hnusná skotu stáje,
městiště vozků z kampaně,
skrýš bohopusté, rouhající láje,
tonoucí v kletby příhaně.
Rozlehlá sluje, mramoru lom širý,
ložisko svorů železných,
Patricij hrdý, oděn štítem víry,
z pohanských bran tu vítězných
si bez ostychu portál chrámu robil
a sochou Zeva oltář Kristův zdobil.
Ty dvéře, jež kdys v lásky hodokvasu
therm svůdných zvaly do síní,
tu blyskotaly ve kovovém jasu
na přísných světců svatyni.
Pták ohnivák pak třpytný, zlatokřídlý,
se povznes’ z trosek popele
a krouživ chvíli nad Kviritů sídly,
v let světem dal se vesele;
kam pírko jedno s křídel zlatých padlo,
vše rázem novým ruchem žití mladlo
a v renaissance obrodu,
duch lidstva, rabů poutem uhnětený,
dumavou vráskou bolu skaboněný,
kýženou vítal svobodu.
Tu usměvavou družku myslí jarých,
čistou jak boží světice, –
sbratřené lidstvo v troskách rumů starých
slavilo ducha letnice,
přes palub, v sinou tůni zapomnění,
odvrhlo přítěž předsudků,
jež v neplodné je kolébalo snění
a vzdalovalo od skutků;
co burných tužeb lidská srdce hnětlo,
tolik tu poupat mladé snahy zkvětlo.
Ó věkožízná sílo, nezbádaná,
plodná jak ňádra Cerery,
jež tlíš tu v lůně země zasypaná,
zhalena v hrobu zášery,
duch vynáší tu z trosek čarokruhu,
den co den poklad bájných krás,
jak rolník, jenžto břitkým rádlem pluhu
ze brázdy kouzlí zlatý klas...
Buď velebena široširá pláně
veliká, slavná, ve smutku i haně!

Meter: iambic
Ranní obraz.
by Antonín Klášterský

Je v mlhu ještě zahalen les tmavý,
a dosud bledne, bledne srpek luny,
však červánek pad’ stromů do koruny
i do rybníka, z něhož pijou krávy.
A skřivanova píseň: K žití! praví
a růží nasil v okna paprsk slunný –
i tam v tu chýž, kde psala Smrť své runy,
kde v noci sýček pláč ved’ usedavý.
Teď otevřeli okno chýže oné,
zda aby vlétlo vánku křídlo vonné?
A ze vrátek jde mladá dívka lepá.
Jí krásné oči tonou v tichém pláči,
svou bosou nožku v rose travin smáčí,
jde v zahrádku a na úl třikrát klepá...

Meter: iambic
SLUNÍČKO.
by Josef Václav Sládek

JÁ, kočička malá,
jak jsem ráno vstala,
hned jsem to sluníčko
smát se uhlídala.
A kdyby se smálo
stokrát do pokoje,
tak se neusměje,
jak matička moje.

Meter: trochaic
TŘI SLOKY IDYLICKÉ.
by Emanuel Čenkov

V té vřavě zápasů, jež život krátí,
v tom proudu vířivém, jenž rve tě zběsilý,
v měst dílně šílené, již vidíš pláti –
stesk večer pojme tě po klidu idyly.
A sladce zatoužíš po šedé cestě
vedoucí k městečku špalírem kaštanů...
dech noci měsíčné vlá v horském městě,
jež spat jde z večera... jen slyšíš fontánu,
ta v duo milenců kdes v koutku šepce...
Kdos domů z hospůdky jde šerem podloubí...
na štíty lomenic svit splývá hebce
a každou hodinu ponocný zatroubí...

Meter: dactylic
IV. Hvězda divadla.
by Rudolf Pokorný

Vinula nit na civku, při tom děcku pěla:
„Chci, bys líp se nežli já na tom světě měla,
by ti cestu života kvítím „osud“ posel –
kdo by mládí neužil – byl by věru osel!“
Rostla holka jako křen do patnácti roků,
pak se dala unésti řediteli Cvoku.
A že měla hladkou tvář a výmluvné oko,
měla hojnosť ctitelů daleko široko.
A že měla tuze moc měkké srdce v těle,
byla dobrou kampaní pro podnikatele.
Divadlo se plnilo s jeho kapsou stejně –
věru s láskou herečka hrála čarodějně!
Holohlavec, študentík, civilista, husar,
kde kdo byl, až na pět mil do divadla klusal.
Starý, mladý – jeden list, samý lásky posel –
kdo by mládí neužil, byl by věru osel!
Kočující společnosť brzy jí moc sprostá –
pozvala si z Prahy už vznešeného hosta.
A než měsíc poznovu zbaculatil v tváři,
stála sličná herečka v Praze v kanceláři.
Pan řiditel, řežisér, také kritik jistý
hlásali hned o závod, že má talent čistý,
že to není talent jen, že to něco více –
inu, každý nevidí skrze okenice.
A dav jásal, jeviště vavříny jí posel –
kdo by mládí neužil, byl by věru osel!
„Naivní“ byla zbytečná i „sentimentální“,
„tragická“ prý taky už není ideální,
všeobecná všecky je zastane prý hravě –
při šampaňském víně zvlášť, při pikantní stravě!
V novinách se psalo teď jen a jenom o ní,
jaký šat má přeskvostný, kdo se za ní honí,
kde zas byla královnou elitního bálu –
zkrátka, že je celého pýchou karnevalu. –
By však její sláva vždy měla pevné nohy,
třeba bylo natvořit nové pány bohy.
Hned jejími ctiteli oblaženo družstvo –
inu, k hezké herečce vždy cos táhne mužstvo!
A než tváře zvadnou jí, než přikvačí stáří,
než se zjeví svěžejší talent v kanceláři,
než k ní jednou přichvátá s výpovědí posel –
kdo by mládí neužil, byl by věru osel!

Meter: trochaic
O, from what power hast thou this powerful might (Sonnet 150)
by William Shakespeare

O, from what power hast thou this powerful might
With insufficiency my heart to sway?
To make me give the lie to my true sight?
And swear that brightness doth not grace the day?
Whence hast thou this becoming of things ill,
That in the very refuse of thy deeds
There is such strength and warranties of skill
That, in my mind, thy worst all best exceeds?
Who taught thee how to make me love thee more
The more I hear and see just cause of hate?
O, though I love what others do abhor,
With others thou shouldst not abhor my state:
    If thy unworthiness raised love in me,
    More worthy I to be beloved of thee.

Meter: dactylic
100.
by Friedrich Rückert

Wol gibt es zwischen Recht und Unrecht scharfe Gränzen,
Doch deinen Scharfsinn laß nicht in der Schärfe glänzen.
Gewis bestimmter als dis zweifelhaft Gebiet
Ist zwischen Acker hier und dort der Unterschied.
Doch hält der Ackersmann von hier und der von dort
Ein wenig seinen Pflug zurück vom äußern Ort;
Daß lieber ungebaut ein Streifchen zwischenliege,
Als daß sich Pflug und Pflug begegnen dort zum Kriege.
So halt den Fuß zurück von der Versuchung Rand,
Und setz' im Zweifelsfall in Ruhstand deine Hand.

Meter: iambic
Sonetos burlescos al suspiro de Crisaura – - II -
by Cosme Gómez Tejada de los Reyes

Clarín, que rosicleres troglodita,
no empero su tridente jovenetos,
acrocerauna prole de esqueletos,
cristal anhela de esplendor cocita;
Candar, si no pirausta, que anfitrita,
poco cede, si mucho adunca abetos,
Marte al amor construya parapetos,
crepúsculos vibrando impulso escita.
Sus, que penetra piro diente
                        eburno
al murice diseña y colorido
brasas de Porcia, de Lucrecia copos
Dime, Favonio de cordial coturno,
¿posible es que a los astros te has mentido?
¡Oh, amor! Si piras, ¿para qué piropos?

Meter: iambic
No longer mourn for me when I am dead (Sonnet 71)
by William Shakespeare

No longer mourn for me when I am dead
Than you shall hear the surly sullen bell
Given warning to the world that I am fled
From this vile world, with vilest worms to dwell:
Nay, if you read this line, remember not
The hand that writ it; for I love you so
That I in you sweetest thoughts would be forgot
If thinking on me then should make you woe.
O, if I say, you look upon this verse
When I perhaps compounded am with clay,
Do not so much as my poor name rehearse,
But let your love even with my life decay,
    Lest the wise world should look into your moan
    And mock you with me after I am gone.

Meter: polymetric
1L: Wer alles haben will, verliert oft alles!
by Jean de La Fontaine

Wer alles haben will, verliert oft alles!
Dies zu erklären, denk ich jenes Falles,
In dem ein Huhn, wie uns die Fabel lehrt,
Dem Geizhals, dem es zugehört,
Von Tag zu Tag ein goldnes Ei beschert.
Er meint, es habe einen Schatz im Bauch;
Er tötet's, öffnet's, findet trüben Mutes:
Die Henne war genau wie andre Hennen auch.
Und so beraubte er sich selbst des größten Gutes.
Ein Beispiel, das sich alle merken sollten!
Wie viele gibt es doch von solchem Schlag,
Die arm geworden sind an einem Tag,
Weil sie in einem Tag zu Reichtum kommen wollten.

Meter: iambic
ZVĚSTOVÁNÍ PANNY MARIE
by Josef Svatopluk Machar

Hlava šikmo nakloněná,
všecky vlasy v obličeji,
rtíky vážně sešpulené,
koloruje malá Sylva
červenou a modrou tužkou
drobné černé ilustrace
biblického dějepisu.
Díval jsem se přes stůl na ni
počítaje, kolik že to
odletělo chvatných roků,
kdy i já jsem, drobný školák,
koloroval šat a tváře
světců, světic v dějepravě...
Naslinila prstík Sylva,
obrátila řadu listů,
kriticky se zadívala
na obrázek zvěstování:
anděl, kleče s kytkou v ruce,
bílý proužek kolem hlavy,
pozdravuje svatou pannu.
Svatá panna uklání se,
vzadu stojí její postel,
svatodušní holubice
letí venku v podnebesí.
Rudou tužku sevře Sylva
do maličké svojí pěsti
a vší silou do kolečka
jezdí, tlačí, krouží, ryje
v obličeji svaté panny.
– Proč pak děláš jí ten oheň?
Tak to lidé nemívají! –
pedagog se ze mne ozve.
– Víš – ukáže prstem na text,
– anděl zrovna pověděl jí,
děťátko že dostati má,
no, a to ji překvapilo,
no, a proto červená se. –

Meter: trochaic
Johannisnacht im Münster zu Straßburg
by Louise Otto

Johannisnacht! Johannisnacht,
Du senkst Dich mild hernieder,
An Stunden arm, doch reich an Macht
Voll Nachtigallenlieder.
Voll Sternenschein und Zauberglanz,
Ja selbst die Käfer funkeln,
Des Abendrotes Rosenkranz
Umblüt Dich noch im Dunkeln.
Und hallt es Mitternacht vom Turm
Auf Straßburgs Kathedrale –
Ein Glockenklang als läut' es Sturm –
Beginnt mit einem male,
Rings in des Münsters weitem Schoß
Ein seltsam buntes Leben,
Bald sanftes Säuseln, bald Getos,
Ein Schwirren und ein Schweben.
Die Toten steigen aus der Gruft,
Die einst den Münster bauten,
Der Meister sie zur Stelle ruft,
Daß sie das Werk beschauten;
Das Werk, das noch den Meister lobt
Durch langer Zeiten Stürme,
Daß Kunst und Dauer wohl erprobt
Die Wölbung, wie die Türme.
Sarg und Gewölbe, Schloß und Thür
's ist alles aufgesprungen!
Die Werkleut' haben sich herfür
Aus ihrem Grab geschwungen.
Mit Zirkel und mit Meisterstab,
Das Richtscheit in den Händen,
So schweben sie hinauf, hinab –
Lang' will der Zug nicht enden.
Mit Händedruck und frohem Blick
Sich grüßen die Genossen
Und denken an die Zeit zurück,
Die seit dem Bau verflossen.
Durch Streben, Gänge allzumal
Zum Turme kommt's gezogen,
Um Säulen, Pfeiler und Portal
Unendlich Geisterwogen.
Am Himmel hält der Mond die Wacht,
Es flüstern Geisterklänge
Leis' durch die stille, laue Nacht
Wie froher Engel Sänge;
Da schwirrt es sanft und rasch empor
Im Schiff und auf den Gräten,
Und sieh: auf Erwins Bau hervor
Der Meister ist getreten.
Erwin von Steinbach – sei gegrüßt!
Er schwebt zur höchsten Spitze,
Wie ihn des Mondes Licht umfließt
Auf seines Thrones Sitze!
Und zu ihm auf zur selben Zeit
Ein Mägdlein schwebt mit Winken,
Mit goldnem Haar und weißem Kleid,
Den Meißel in der Linken.
Jungfrau Sabina hold verklärt
Vom Sternenglanz umflossen,
Wie ist die Künstlerin geehrt
Von allen Werkgenossen!
»mich trieb Begeistrung –« spricht die Maid –
»gott und der Kunst zu dienen,
So bin auch ich voll Freudigkeit
Zu dieser Stund' erschienen.«
Und alle neigen sich vor ihr
Und vor dem Meister nieder:
»gegrüßt! gegrüßt! so sehen wir
Auf Jahr und Tag uns wieder.
Das ist der rechte Hüttentag,
Den freie Maurer halten,
Baubruder! komme was da mag!
Dies Werk wird nie veralten!«
Und horch! da hallt es eins vom Turm
Auf Straßburgs Kathedrale.
Ein Glockenklang als läut' es Sturm!
Und husch mit einem male
Vom Turm und in des Münsters Schoß
Ein Sausen und ein Brausen,
Bald sanftes Säuseln, bald Getos,
Bald innen und bald außen.
Dann alles still. – Zur Ruh' hinab
Die Geister sind gegangen
Und alle hält das kühle Grab
Nun wieder still umfangen,
Bis wieder zur Johannisnacht
Zwölf Schläge sie befreien,
Und sie das Werk, das sie vollbracht,
Mit Segensgrüßen weihen. –

Meter: iambic
Loučení.
by Ladislav Quis

Tak se s Vámi loučím,
drazí věřitelé,
již Vám odporoučím
svoje jmění celé.
Úrodu jsem sklidil,
vezměte si pole,
pořádek jsem zřídil
dobrý ve stodole.
V perně se to svítí,
že bys našel vlásek,
kdyby střecha chytla,
neshořel by klásek.
Stáj je pěkně čista,
těšte se z té zprávy,
by tam bylo místo,
odvedeny krávy.
Aby nezůstalo,
harampátí v statku,
lidé, co se dalo,
vzali na památku.
Prkna, klády, latě,
dříví, píci, seno,
na dvoře i mlatě
jako vymeteno.
Vozy a k nim koně
pobrali, ba pluhy –
vhod vše bylo pro ně,
jen ne moje dluhy.
Však ty dluhy mi tu
straší v pustém statku,
zvlášť ten, co sed’ v štítu
roveň holoubátku.
Dvanáct míval ze sta,
přec vždy víc chtěl zobu,
hlad jej nyní trestá,
chuďas krní k hrobu.
Tak se loučím s vámi,
věřitelé drazí,
o, vy zdě, vy trámy,
mne to ve vás mrazí.
Mějte si to, mějte,
dobrodinci moji,
na buben to dejte,
schlaďte žízeň svoji.
Já si vezmu pouze
hrstku země z polí
a tu bledou nouzi
se žebráckou holí.
Ještě za dědinou
ohlednu se zpátky,
z hřbitova mi kynou
hroby otce, matky.
Neplač na té dráze
pro nás, dobrý synku,
nám je tady blaze
věčném na výminku.
Neplač, synku milý,
tak to chodí v světě,
štěstí trvá chvíli,
bída věčně v květě.
Zatoč si svou holí,
pusť se, kam se ráčí,
co Tvé srdce bolí,
neutopíš v pláči.
Povznes hlavu výše,
nepřipusť si tíseň,
zazpívej si spíše
o Velvarech píseň.
Zkrátí líp než hoře
cestu Ti v zem cizí,
kde co kámen v moři
naše jmeno zmizí.

Meter: trochaic
Romance o dvou bratřích.
by Jaroslav Vrchlický

Dva mniši žili v klášteře
ve samotě a důvěře.
Tak lety k sobě přilnuli,
že od sebe se nehnuli.
Byl první vzruch a var a čin
a druhý duma, dým a stín.
Prvnímu sotva stačil svět,
byl druhý mroucí hrobu květ.
Tak byli ve všem protivy,
ten dumný a ten zářivý!
Když první setřás' s víček sen,
děl: „Bohu dík! Zas nový den!
Zas k nové práci síla, vzruch
a za vším láska, za vším Bůh!“
Děl druhý: „Nové břímě zas,
jež nést mám hrobu na pospas.“
Děl první: „Co lze lásky dát!“
Děl druhý: „Co jí pochovat!“
Ač nesouhlas v nich zjevný byl,
přec druhu druh byl drah a mil.
Již v světě nepůjde to líp!
Děl první: „Svět je Boha vtip!“
„Máš pravdu, hůř to bude jen,“
děl druhý: „Svět jen Boha sten.“
Tak žili, oba protivy,
až oba byli – šediví.
A oba stáli nad rakví,
v tvář sobě řekli: „Kdo pak ví?“
Kdo pravdu měl? Snad oba v blud
ten schvátil žití shon a trud.
Děl první, v jasu obličej,
„Já aspoň sladce žil jsem jej.
Ty trudil jsi se celý věk,
cíl stejný máme: slaboch, rek.
Však to ti řeknu naposled,
že nebude již jiný svět.
Co dá i bere, mužně nést:
jen v tom je poklid věčných hvězd.“

Meter: iambic
XXXIV. PANU JAROSLAVU ROUČKOVI, bohoslovci v Praze.
by Beneš Metod Kulda

„Ex intimo corde“ nám nadšeně zpívej,
tím duchem Svým na svět a na ráj se dívej,
rád zpytuj ten vezdejší života běh,
všem kajícím poskytuj potřebných těch.
Dnes za doby bouřné, kdy nábožnost klesla,
kdy záhubná nevěra hlavu svou vznesla;
je vítán a prospěšen národu zpěv,
jenž v útrobách svedených krotí zlou krev.
Víš dobře, že v Církvi jen národ je blahý,
že bídník jen krade mu víry skvost drahý;
Ty klenot ten národu statečně haj,
všem nevěrcům poraď: „Ó kaj se, ó kaj!“
Svým pérem nám nakresli: „Hřbitovní Stíny“,
by čtenář v čas poznával spáchané viny.
Včil něžnými písněmi vypravuj nám,
co ze rtů Tvých po roce uslyší chrám.
Již rozhodně přidej se ku pěvcům druhům,
v jich sboru pěj zvědavým čtenářů kruhům,
jim vítězným heslem jest: „Církev a vlast,“
i pýchou, ni závistí nedej se mást.

Meter: amphibrachic
XXV.
by Gustav Pfleger Moravský

Byli sic dlouho na studijích v městě,
Však na examen sotva dospěli;
Neb pátrajíce spíše po nevěstě
Tu do škol chodiť chuti neměli.
Tak prohýřiltě každý třikrát dvě stě
Rok po roce, až vyprázdnili kasu –
Neb hrozný peníz to byl za těch časů –
Tu ztratil náš Jan otce a dvé sester,
Když na rok šestý studoval semester
Juž druhý v tehdy zvané čtvrté třídě,
Tož bez peněz jsa ještě k větší bídě.

Meter: iambic
Dozpěv.
by Josef Holý

Já pěl, co láska, smích, zář, bůh a vnada,
já chtěl se zbavit světa těsných pout,
vzpjat chtěla se má hlava hrdá, mladá,
já vysoko chtěl vyletnout,
já cár jsem saidský, srdce své to, halil,
a náhle slet, mně květy všechny spálil
ten někdo mocný, babky zvou ho čert,
já hřál jsem lásku, já hřál v srdci hada,
mé verše, naděje, vše pouhý žert – – –
mně péro z ruky padá.

Meter: iambic
I. Mnil jsem se býti hrdinou,
by Jaroslav Martinec

Mnil jsem se býti hrdinou,
však zdání to mi lhalo.
Mne dvé spanilých očinek
jen mžikem překonalo.
A předc jsem zůstal vítězem,
nechť v pouto lásky klesnu!
Já srdce v skutku vydobyl
a světa půl jen ve snu.

Meter: iambic
[wer euch nichts bringt, hat nichts von euch zu hoffen]
by Clemens Brentano

Wer euch nichts bringt, hat nichts von euch zu hoffen,
Dem Erzschenk habet ihr den Hals gebrochen,
Nur offner Hand stehn eure Ohren offen
Und ohne Klingen hilft bei euch kein Pochen!
Ein armer Krieger hat hier nichts zu holen,
Ihr führet keinen Krieg, wo ihr nichts krieget,
Und weil ihr blanken Klingen unterlieget,
So ehrt ihr das Duell auf Goldpistolen.
Die Poesie muß hier mit Armut leben;
Sing' ich Sonette euch auch noch so nette:
Ihr werdet nimmer Speise mir und Bette,
Statt Geld für Verse Fersengeld nur geben.
Ungern beherbergt ihr, und höchstens Ungern
Aus Kremnitz, doch Erlanger müssen hungern;
Nur für Zechinen ist die Zeche drinnen.
Ein Ducka ist mir lieb, doch mit Dukaten!
Souvrainen pflege ich für Severinen –
Baronen ohne Bares nie zu dienen –
Und kann mit Ahnen keine Hahnen braten!
So nackt und kahl geh' ich von eurer Schwelle,
So nüchtern, bar und blank in voller Klarheit,
Als wär' ich, die ich singe, – selbst die Wahrheit,
Denn nur Reale sind bei euch's Reelle!
Mit Höhnen siehst du wie ich hier vergehe,
Du Hofvolk, fressend Gold und Fleisch, wie Raben,
Von dir ist nichts, du bist zum Narrn zu haben,
Ich stand dein Narre hier, steh du, ich gehe!

Meter: iambic
Soneto
by Gaspar Gil Polo

Probaron en el campo su destreza
Diana, Amor y la pastora mía,
flechas tirando a un árbol que
                     tenía
pintado un corazón en su corteza
Allí apostó Diana su belleza,
su arco Amor, su libertad Argía,
la cual mostró en tirar más gallardía,
mejor tino, denuedo y gentileza.
Y así ganó a Diana la hermosura,
las armas a Cupido, y ha quedado
tan bella y tan cruel de esta victoria
que a mis cansados ojos su figura
y el arco fiero al corazón cuitado
quitó la libertad, la vida y gloria.

Meter: polymetric
Poslední Vůle. (VII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Jednou ráno, když se rozednívá,
Tluče někdo na dubová vrata,
Volá, by se vrata otevřela.
Byltě posel od sestry to vdané,
Tož od sestry rodné Jirky chotě,
Rodné též dobrého mládence Josy.
A když vkročil posel ve světnici,
A dal zbožné ranní pozdravení:
Malý, jak sníh bílý list jim dodal,
A v tom listě četl Jirka manžel:
„Moji bratři, rodní z jedné matky,
Pozdravení přináší vám posel,
Byste dlouho šťastně spolu žili!
Já však prosbu k vašim srdcím vzkládám,
Žádám, byste navštívili sestru,
Provdanou to sestru za Moravou,
Za Moravou bystrou rychlým proudem,
Jankovi to ve Chotěckém dvoře.
Choť můj, jinak dobrý, siré ženě
Ubližuje nelaskavým slovem,
Ubližuje siré vaší sestře,
Rodné z téže milé matky jak vy.
I své děti nelaskavě chová,
Že jsem dcerky jenom porodila.
Milí bratři! Se slzami v oku,
Ježto kalné jak mrak pustý, prosím:
Zjednejte mi choti, milým dítkám,
Zase manžela a otce nazpět"...
Když byl list ten přečeť manžel Jirka,
Slzu utřel s oka zkaleného;
Zamyslil se dumným rozmýšlením.
Zatím pravil dobrý bratr Josa:
„Milý bratře! neopusťme sestru,
Čiňme, jak nám matka přikázala
Před smrtí svou poslední to vůlí:
Bychom byli ochránci jí věrni,
Kdyby manžel ubližoval choti,
Ubližoval nesrdečným slovem.
Vydám já se na dalekou cestu
K truchlé sestře, za Moravu bystrou
K Jankovi do Chotěckého dvoru,
Zjednat choti a i milým dítkám
Zase manžela a otce nazpět..."
Domluvil a juž se ze světnice
Hbitým krokem ku odchodu chystal,
By osedlal rychle koně svého
A ujížděl za Moravu bystrou.
Ale v cestu vkročila mu Fana
V tváři bledá, na těle se třesouc;
S tajeným pak úmyslem tu zvolá:
„Milý švakře! Nedáno ti, volně
K sestře jeti, uzjednat mír v domě:
Nejsi ženat, jak můj manžel Jirka,
Jemuž přisluší spíš usmíření.
Choť můj zjedná švegruši mír v domě,
Ty pak zůstaň u mne v dvoře bílém!"..
Takto mluví Fana k tomu myslíc:
„Zbavím já se nenáviděného,
A pak pojmu za manžela Josu.
Pak on švakr nebude víc líbať
Růžná ústa děcka bratra svého;
Ale líbať bude rty své choti,
Bude líbať líce proň blednoucí,
Objímati štihlé tělo Fany..."
Takto Fana hříšně přemýšlela,
Hroznou vůli v hlubém srdci tajíc.
Zatím bratři vespol uvážili;
A uznavše radu Fany dobrou,
I hned různo juž se porozešli,
Jirka sedlat koně na svou cestu,
Na dalekou cestu za Moravu,
Aby zjednal pokoj milé sestře;
Josa opak, osedlat si koně,
By kus cesty doprovodil bratra.
Neb mu pravil Jirka na rozchodu:
„Bratře Joso! až mne vyprovodíš,
Slovo mírné spolu promluvíme
O mé choti, milované Faně.
Nevhod přišla od sestry ta zpráva,
Abych přijel za Moravu bystrou;
Neb mne souží v hlubém srdci starosť!
Neznamenal’s, jak se divým chvěním
Fana třese, jak jí líce blednou?
Bojím já se, že mi Fana stůně.
A teď právě mám ji opustiti;
Avšak sama takto rozsoudila.
Milý bratře! jak by se’s měl chovať
K mojí choti, milované Faně,
Jak by’s dítěti měl otcem býti:
O tom na cestě si promluvíme"...

Meter: trochaic
V MÍRU PŘÍRODY
by Marie Calma

Jít – přemýšlet – vzpomínat beze slov,
mech pod krokem, nad hlavou lesů krov
a v duši mír hor, obzorů a luk,
šum listí, ptačích písní tichý zvuk,
dech vůní kouzelný, v něm mládí vzkaz,
kraj – pohádku, v něm obraz na obraz.
Volání jiter, když se rozední,
pod žhavým sluncem výkřik polední,
hru barev v soumraku, když večer ztich,
a na konec taj nocí stříbrných,
kdy země vysílá svých vůní dech,
v sny proměněný, noci na křídlech,
a člověk v tichu, jež se rozhostí,
se stává netělesnou bytostí.

Meter: iambic
- CLXVII -
by Fernando de Herrera

Ya pues que no resiste mi esperanza
de esta ausencia mortal el golpe fiero,
y cuido que será dolor postrero
este que renació en vuestra mudanza,
acabad con mis ansias la venganza;
que si de esta ocasión injusta muero,
libre, que en vida triste nunca espero,
sentiré en tanto afán tal vez bonanza.
Y si vos no sufrís que mi tormento
ponga término al daño con la muerte,
porque jamás descanse de mi pena,
diré contra mi mal que más contento
estoy con la dureza de mi suerte,
pues esto quiere en mí quien me condena.

Meter: polymetric
1L: Leibhaftig soll der Herr an allen Enden
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Leibhaftig soll der Herr an allen Enden
Im Abendmahl zugegen seyn?
Sprach Scot, der Ketzer; wahrlich nein!
Einmal befand er sich in Priesterhänden,
Und kam so übel weg, daß wohl der Gottesmann
Den Herren nicht mehr trauen kann.

Meter: iambic
Muestra con ilustres ejemplos cuán ciegamente desean los hombres
by Quevedo

Próvida dio Campania al gran Pompeo
piadosas, si molestas, calenturas;
la salud le abundó de desventuras
y le usurpó a sus glorias el trofeo.
¿Quién podrá disculpar nuestro deseo
si en el cerco del sol camina a oscuras?
Sobráranle en Campania sepulturas;
fáltanle de su muerte en el rodeo.
Si Mario la alma espléndida exhalara,
opima con los triunfos de la guerra,
lagos, destierro y cárcel ignorara.
Mucha tiniebla y grande noche cierra
cuanto destina el hombre, y todo para
en pretendida muerte y poca tierra.

Meter: iambic