PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Pan.
by Emanuel Lešehrad

Pan s hrudí kosmatou, držící v objetí
Venuši – královnu, která se uklání,
by prchla jeho rtům, ve slunci pijícím,
jež planou žádostí.
Šat sotva halí ji. Jakoby vystoupla z vln vody zčeřené
s průhledným závojem kol údů lichotných.
A v stíny večera skropeném lesíku
u břehu jezera, skrytého třtinami,
prchají s výkřikem zděšené naïady.
Obličej jeho je naivně lhostejný,
jak tušil by moc svou, jíž všechno podléhá,
– každičké stvoření i každé umění –
a úsměv pohrává mu v tváři nadulé.

Meter: dactylic
Die Dritte Abtheilung.
by Philipp von Zesen

Auff einer grünen auen er mich
Zum schönen frischen Wasser er mich

Meter: iambic
Se stromu života. (II.)
by Otokar Mokrý

Jak z živého lípy kmene,
z něhož rolník úl si strojí,
tak se z nitra dumy teskné –
jako včely rojí – rojí.
Bzučí jedna, bzučí druhá,
neunavně, dotěravě,
až to hučí, šumí, víří
v bolavé té, pusté hlavě.
Marně ruka odhání je
ode žhavé, zvlhlé skráni –
je to jako v báji dětské
trpaslíka namáhání.
Sotva jednu nabod’ statně
na kordisko špendlíkové –
již tu z oulu tisíc jiných
žahadlem se břitkým klove.

Meter: trochaic
Der alte Fritz
by Theodor Fontane

Bist endlich da! Gott sei's geklagt,
Hast lange warten lassen;
Nun lehr' uns wieder, unverzagt
Den Feind beim Schopfe fassen,
Den Feind in Ost, den Feind in West,
Die Feinde drauß und drinnen,
Zerreiß die Netze dicht und fest,
Womit sie uns umspinnen.
Blitz' nur herab von deiner Wacht,
Solch Wächter mag uns taugen:
Wir brauchen wieder, Tag und Nacht,
Die Alten-Fritzen-Augen;
Blitz' nur herab! und wenn im Nu
Die Schleicher du erraten,
Dann heb den Stock und droh: »Du, du!«
Wie weiland dem Kroaten.
Blitz' nur herab von deiner Wacht;
Und wenn uns Feinde spotten,
Pandurentum und Slawenmacht
Sich rings zusammenrotten,
Dann, dir zu Füßen, weck' und wink'
Dem alten Leibhusaren
Und sprich: »He, Zieten, sattl' Er flink,
Wir woll'n mal drunter fahren.«
Vor allem aber blitz' ins Herz
Den Lenkern und den Leitern,
Sei du das Vorgebirg von Erz,
Dran ihre Ängste scheitern;
Ruf ihnen zu: »
Dies Preußen aufzurichten,
Es tut nicht gut, es tut nicht gut
Solch Zagen und Verzichten.
Wohl, angesichts von meinem Schloß,
Mag ich hier droben wohnen,
Einschmelzt mich zu Kanonen;
Wohl thron' ich hier auf sichrem Sitz,
Mein Schimmel selbst ward erzen,
Doch sichrer thront der alte Fritz
In alten Preußenherzen.«

Meter: iambic
Morgenstimmung
by Frank Wedekind

Leise schleich ich wie auf Eiern
Mich aus Liebchens Paradies,
Wo ich hinter dichten Schleiern
Meine besten Kräfte ließ.
Traurig spiegelt sich der bleiche
Mond in meinem alten Frack;
Ach die Wirkung bleibt die gleiche,
Wie das Kind auch heißen mag.
Wilhelmine, Karoline,
's ist gesprungen wie gehupft,
Nur daß hier die Unschuldsmiene,
Dort dich die Routine rupft.

Meter: trochaic
My Letters! all dead paper... (Sonnet 28)
by Elizabeth Barrett Browning

My letters! all dead paper, mute and white!
And yet they seem alive and quivering
Against my tremulous hands which loose the string
And let them drop down on my knee tonight.
This said—he wished to have me in his sight
Once, as a friend: this fixed a day in spring
To come and touch my hand. . . a simple thing,
Yes I wept for it—this . . . the paper's light. . .
Said, Dear, I love thee; and I sank and quailed
As if God's future thundered on my past.
This said, I am thine—and so its ink has paled
With lying at my heart that beat too fast.
And this . . . 0 Love, thy words have ill availed
If, what this said, I dared repeat at last!

Meter: iambic
BOLESTNÉ ZJEVENÍ
by Antonín Sova

Toť bolest, která dřív než zříš ji, mizí.
Dřív než jí můžeš pohleděti v líc.
Jak žena nemladá, ne cizí,
jež mela ti kdys tolik říc‘.
A nemohla, však myslíc na tě stále
tě provázela snů až do hlubin.
Tak nevidně a nerušíc tě, ale
tak věrné jako je tvůj pes neb stín.
Je z žalů těch: jak žebrácká si sedne
kdes na posledním schodu, kady jdeš.
Dřív než se vrátíš poznav ji, se zvedne
a zmizí, než se naděješ.

Meter: iambic
Návrat k matičce.
by Václav Antonín Crha

Tam po stráni malý drátař
vesele si hupkuje,
v mošně nese výděleček
domů k matce putuje.
Vesele si cestou zpívá,
radost z oka vysvítá,
přemýšlí jak z celé duše
matičku svou uvítá.
Jak jí bude vypravovat,
co kde viděl, jak se měl,
a jak v širém cizém světě
na matičku vždy zpoměl.
A již přišel ku chaloupce,
před ní sedí matička,
hošíkovi srdce skáče,
příchodu už nevyčká.
Volá vesel na matičku,
matička mu spěchá vstříc –
líbá ji a co chtěl říci,
z toho již neví pranic.

Meter: trochaic
Dcera potopy. (I.)
by Jaroslav Vrchlický

Bůh rozhněván zřel na svět řasou mraků;
z nich voda proudy tekla bez ustání,
jež vrásčitých hor tkla se ledných skrání
a stále rostla, stihla juž let ptáků.
Svět zmítal se a tonul roven vraku,
a všude pláč a všude umírání.
Tu přistoup’ k Bohu anděl Slitování,
jak zlatý paprsk sjede ku oblaku.
„Což nezanecháš upomínky žádné
na zašlý svět, na sílu lásky jejich,
na vášní žár, na vzlet jich gigantický?
Má všecko, všecko zhynout ve peřejích?“
Bůh usmál se: „Až s vrchů voda spadne,
nad hrobem jejich viň se réva vždycky!“

Meter: iambic
Chudoba.
by Jan Evangelista Nečas

Muž Tam k Peteje, své ženě, pravil:
„Kéž bych už té chudoby se zbavil,
která neustále s námi bývá!“
„Hledejme jí, kde se asi skrývá?“ –
řekla žena. Muž se přidal k tomu.
Hledali jí po všech koutech domu,
až ji posléz neunavnou snahou
našli – v koutku hubenou a nahou.
Prosili jí: „Odejdi, jsme chudí!“
Chudoba jim řekla: „Soustrasť budí
ve mně sten váš, hned bych odcházela,
jenom kdybych pohotově měla
šaty hodící se na mé tělo!“ –
By té potřebě se vyhovělo,
látku v krámě na dluh sobě vzali,
švadleně hned do práce ji dali.
Chudoba, se snažíc obleknouti,
nemohla se v šatech ani hnouti:
byly těsny. A to prý je vinou
jedině a pouze švadleninou,
horlil muž a žena řekla: „Víme,
chudoby že už se nezbavíme!“
Když i švadlena se toho lekla,
chudoba, je potěšujíc, řekla:
„Ondyno jste jenom chudi byli;
teď, když jste se pro mne zadlužili,
stala jsem se silnější a větší.
Nechte nářku, neprospěšných řečí;
živi jsouce šetrně a skromně,
nepoznáte ani, jsem-li v domě!“

Meter: trochaic
PÍSEŇ.
by Antonín Klášterský

Kde ty chvíle všechny jsou,
které už jsme žili sami?
Cítíš, jak nám nad hlavami
šumí čas jak sladkou hrou?
Když jsme žili dobu zlou,
líně čas šel pustinami,
a teď snad jen řeknou známí,
až nám vlasy prokvetou.
Dni a roky jdou a kvačí,
a ten život sotva stačí
vypět štěstí duší dvou.
Bojím se, za žití celé
že nezlíbám dosti vřele,
dosti vděčně ruku tvou.

Meter: trochaic
87.
by Friedrich Rückert

Es ist ein altes Wort, ich will es dir entfalten:
In einem Zweifelsfall ists gut sich zu enthalten.
Mein Sohn, es gilt dis Wort, ich will es dir erklären,
In einer Sfäre nicht, es gilt in allen Sfären.
Es gilt im Rechtsgebiet: Wo zwischen Mein und Dein
Ein Zweifel waltet ob, sag barsch nicht: es ist mein!
Es gilt im Sittlichen: Wo zwischen bös' und gut
Die That ist zweifelhaft, thut wohl, wer nicht sie thut.
Es gilt im Handel auch und Wandel: Ist Gewinn
Und Schaden zweifelhaft, so leg den Handel hin.
Es gilt im Waffenspiel: Wo zweifelhaft der Sieg
Dem klugen Feldherrn scheint, vermeidet er den Krieg.
Es gilt im Wandern auch: Wo dir durch ein Geheg
Der Weg unsicher scheint, bleib auf dem sichern Weg.
Es gilt im Wissen auch: Wo das kann seyn und dis,
Sag nicht: das ist, dis nicht! sag: es ist ungewis.
So hab' ich dir erklärt dis Wort, um dir zu zähmen
Den ungestümen Sinn, doch nicht den Muth zu lähmen.
Solang ein Zweifel ist, laß dich von ihm bedingen,
Doch daß er nicht mehr sei, versuch' ihn zu bezwingen.
Verzweifle nicht an dir vor jedem Zweifelsfall;
Wenn du mit Muth ihm stehst, siehst du des Zweifels Fall.
Gib dich gefangen nie in träger Zweifel Haft!
In jedem Zweifelsfall räth Gott unzweifelhaft.

Meter: iambic
1L: Wie ein Handbuch der Logik sind italiänische Gärten,
by Wilhelm Waiblinger

Wie ein Handbuch der Logik sind italiänische Gärten,
So nach Regel und Norm plagt man die frische Natur.

Meter: anapestic
- XXXI - A la contradicción de sus afectos
by Luis de Ulloa y Pereira

Este fuego que alumbra, y que no abrasa,
pues hay alguna parte que no encienda
esta dificultad, esta contienda,
que en la razón y en los afectos pasa.
Este incendio de fuerza tan escasa,
que no hay sentido que guardar emprenda,
y sin contradicción que le defienda,
tan eficaz a las potencias pasa.
Parece material en el tormento,
y eterno se descubre en lo que dura,
sin consumir el alma en quien se ceba.
Yo no sé descifrar mi pensamiento,
sé que el amor su calidad apura,
con el examen de una llama nueva.

Meter: iambic
1L: Wohl sollt' ich itzt nach dir mich heiser rufen!
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Wohl sollt' ich itzt nach dir mich heiser rufen!
Dem Traurigen bist du ein Gut!
Allein hinan des Lebens letzte Stufen!
Denn dieß will größern Muth.
Was schwerer ist, war immer meine Sache.
Wie? dennoch wollt' ich schon hinab,
Gleich einem Weib', auf meinem Thränenbache
Mich schwemmen an das Grab?
Und wollte – denn von ihrem Todesschlummer
Sind beide sicher wieder wach! –
Durch meinen bleichen, eingefallnen Kummer
Erpressen noch ihr Ach? –
Ist ihnen wohl: wer kann, als ich, sie stören?
Im Fall' sie noch mich weinen sehn!
Ha! kann mein Dulden ihre Ruhe mehren:
So soll die Trauer gehn!
Wir mußten einst, (doch schon so früh?) uns trennen!
Wär' ich vorauf gegangen: ach!
Wie hätten sie die Bürde schleppen können?
Bin ich nicht fast zu schwach?
Hier war es gut, dort, hoff' ich, ist es besser!
Sie sind vom Sehen nun zum Schaun!
Ich aber werde ruhig meine Schlösser
Hier in die Luft noch baun.
Mein Tagewerk ist noch nicht ganz geendet.
Laß mich geschwind noch ab es thun,
Um dreimal sanfter, wann ich's nun vollendet,
In ihrem Schooß' zu ruhn.
Dann führe mich, o Tod! durch dich verkläret
Zum leichtern Geist', zu ihnen hin,
Und wer mich liebt, frohlocke, daß gewähret
Ich meines Wunsches bin!

Meter: iambic
1L: Ich stand im Klosterhof vor'm Marmorbilde
by Anastasius Grün

Ich stand im Klosterhof vor'm Marmorbilde
Des Engels mit dem Flammenschwert und Schilde,
Sein Fuß tritt sieghaft auf den Höllendrachen
Mit schupp'gem Leib und offnem Feuerrachen.
Doch seht jetzt zwiefach Satanas bezwungen:
Ein Rosenstrauch hat blühend sie umschlungen
Und wächst und drückt dem Seraph auch behende
Anstatt des Schwerts ein Röslein in die Hände.
Ich ging ins Refectorium der Brüder
Und setzte mich zum Mahl mit ihnen nieder,
Auf schwarzer Tafel aber stand mit Kreide:
»silentium!« der Todesspruch der Freude.
Doch des Verbotes scheint gar wenig fragend
Die Nachtigall, in nahen Büschen schlagend,
Das Taubenpaar, vor'm Fenster liebegirrend,
Der Väter frommes Sinnen fast verwirrend!
Ich wallte durch des Gartens Duftgelände,
Da schmückt' einst eine Sonnenuhr die Wände,
Drauf stand in schwarzer Schrift die trübe Kunde:
»o Mensch, du kennest weder Tag noch Stunde!«
Doch Reben ranken jetzt um Zahl und Zeiger,
Dran eine Traube hängt als Schenkenzeiger,
Die dichten Ranken säuseln lust'ge Kunde,
O Mensch, du kennst jetzt wahrlich nicht die Stunde.
Mich dünkt, als ob Natur mir allerwegen
Hielt' eine große, lichte Freud' entgegen,
Und wie Madonna mit dem heil'gen Kinde,
Den Schmerz der Welt versöhnend, vor mir stünde.
Es hat ihr Arm geheftet ihren blauen,
Gewalt'gen Mantel vor der Zukunft Grauen;
Sie ließ den grünen Teppich niedergleiten
Auf all den Moder der Vergangenheiten.
Sie aber spricht: Bereitet sind die Wege!
Durchzieh', mein Gast, frei meines Reiches Stege,
Das Haupt umstrahlt von Himmels Sternenglanze,
Den Fuß geküßt vom Erden-Blüthenkranze!
Setz' dich zu Tisch, doch zieh nicht Gramgesichter,
Sei meiner Satzung kein trübsel'ger Richter,
Denn üb'rall hinter dir mit grüner Ruthe
Steht Lenz, mein lust'ger Rath, im Schellenhute.

Meter: iambic
39. Uber Troili Trauerspil den Cræsus
by Andreas Gryphius

Du spilst den
Weñ man in Ernst dich selbst solt auf den Holtzstoß legen.

Meter: polymetric
TRÍPTICO DE NICARAGUA – I. LOS BUFONES
by Rubén Darío

Recuerdo, allá en la casa familiar, dos enanos,
como los de Velázquez. El uno, varón, era
llamado "el Capitán''. Su vieja compañera
era su madre. Y ambos parecían hermanos.
Tenían de peleles, de espectros, de gusanos;
él cojeaba, era bizco, ponía cara fiera;
fabricaba muñecos y figuras de cera
con sus chicas, horribles y regordetas manos.
También fingía ser obispo y bendecía;
predicaba sermones de endemoniado enredo
y rezaba contrito páter y avemaría.
Luego, enano y enana se retiraban quedo;
en tanto que la gente hacendada reía,
yo silencioso, en un rincón, tenía miedo.

Meter: anapestic
Plegaria
by Adelardo López de Ayala

¡Dame, Señor, la firme voluntad
compañera y sostén de la virtud;
la que sabe en el golfo hallar quietud
y en medio de las sombras claridad;
la que trueca en tesón la veleidad
y el ocio en perenal solicitud,
y las ásperas fiebres en salud,
y los torpes engaños en verdad!
Y así conseguirá mi corazón
que los favores que a tu amor debí
te ofrezcan algún fruto en galardón
y aun Tú, Señor, conseguirás así
que no llegue a romper mi confusión
la imagen tuya que pusiste en mí

Meter: polymetric
23. Einziges
by Hermann von Lingg

Ein eigner Schauer hält mich stets beklommen,
Wenn ich an Jene denk', die das gesehen,
Was niemand mehr, so lang die Welt wird stehen,
In
Ein Stern – nur einmal war sein Licht entglommen,
Man sah für alle Zeit ihn untergehen;
Ein Kunstwerk – das der Zeit Verwüstungswehen
Für immer unserm Blick hinweggenommen.
Beglückt, wer Sappho's Lieder noch als Ganzes,
Wer Phidias' Werke sah, als unzerstückte,
Da Vinci's Bild in vollem Farbenglanze!
Und glücklicher, wem einst zu schauen glückte
Die Helena im Schmuck des Hochzeitkranzes,
Und wen ein Blick Kleopatra's entzückte!

Meter: iambic
Bey dem Grabe eines ehrlichen
 und Recht liebenden Mannes.
by Johann Justus Ebeling

Hier ruht Nathanael in einer Friedens-
kammer,
Er schied zwar früh hinweg; doch
Sein Herze suchte stets, was recht und billig war,
Und dadurch kürzte er sich seine Lebens-Jahr.
Er lebte in der Welt in Kedars bösen Hütten,
Da er bis in den Tod vor billig Recht gestritten.
Nun ist er in der Ruh und läst uns dies zur Lehr:
Wers Böse ändern will, der sterbe nur viel-
mehr.

Meter: iambic
An einen Arcadier
by Friedrich von Hagedorn

Du grübelst Tag und Nacht, umringt vom Dichterchor,
Der in Athen und Rom der Kenner Lust gewesen.
Was nutzt dein stummer Fleiß? Was hilft dein blindes Lesen?
Dein bleierner Verstand steigt nicht, durch sie, empor.
Es scheint fast jede Müh' vom Ziel dich zu entfernen.
An Witze bist du arm, doch an Poeten reich,
Und nur den schweren Ankern gleich,
Die stets im Wasser sind, und nimmer schwimmen lernen.

Meter: iambic
Jsem malý, maličký, a vím to, Pane!
by Jan Evangelista Nečas

Jsem malý, maličký, a vím to, Pane!
Jsem jako závan, který z dolin vane,
a se vším, co se ozvalo v mém hlasu,
zmizím ve vteřině času.
Jdu k Tobě, Pane – jako řeky k moři –
a duši otvírám – jak pupen k zoři. –
Ty na zemi jsi postavil mne, Pane,
kde mnoho slz a mnoho potu kane,
kde láska trpí, vášeň vře svou kletbou. –
Buď při mně, Pane, vzmocni ve zlé chvíli
mou duši nadšením; dej pažím síly –
a světlem, teplem zůstaň nad svou setbou!

Meter: iambic
De La Galatea, Libro V, Timbrio
by Cervantes

Tan bien fundada tengo la esperanza,
que, aunque más sople riguroso viento,
no podrá desdecir de su cimiento:
tal fe, tal fuerza, tal valor alcanza.
Tan lejos voy de consentir mudanza
en mi firme amoroso pensamiento,
cuan cerca de acabar en mi tormento
antes la vida que la confianza.
Que si, al contraste del amor, vacila
el pecho enamorado, no merece
del mismo amor la dulce paz tranquila.
Por esto el mío, que su fe engrandece,
rabie Caribdis o amenace Cila,
al mar se arroja y al amor se ofrece.

Meter: iambic
Modlitba na Čerchově.
by Eliška Krásnohorská

Ty na nebi mě Bože huslyšíš, –
jest tichúčko jak v hrobě!
tu na horách, tu jsem tě kúsek blíž,
hať daleko je k tobě.
Sem prosvítá mi dolin zášeřím
kraj ve zlatě ha v lesku...
haj Bože náš! já lidem nevěřím,
žes opustil zem českú!
Jsú lidé snad, že zem svú opustí,
kdy opúští ji štěstí;
haj Bože, jsú! kdo hale dopustí
i na Boha té zvěsti?
Tys v lepší čas bul naší země štít,
když vzývali tě otci;
proč sirotkům bys nechtěl Bohem být,
ha lidské vzdal je moci?
Svět celičký když nám se protiví,
ty zvrátil bys nám víru?
Ty věčný Bůh, ha bul bys měnivý
i nad lidskú snad míru?
Jsme lidé jen, – ty Bože jen to víš;
jak ubohé jsme plémě! –
ha v hoři všem – co dlí nám v srdci výš,
než Bůh ha naše země?
Ji opustiť! – ó synovský náš vděk
i nešťastné jí stačí;
tak trvalý jest lidské lásky věk, –
ha božské bul by kratší?!
Tak nevěřím! slyš Bože, můj co duch
nad lidské volá klamy:
tu dráhú zem dřív neopustí Bůh, –
tak věřím, – než my sami!
Bůh huslyšel! jak září výslunna
zem česká zlatovláska!
jí žehnajíc plá nebes koruna,
jí žehná Boží láska.

Meter: iambic
Za hrobem Racheliným cesta stoupá,
by H. Uden

Za hrobem Racheliným cesta stoupá,
směs bílých zdí, chrám šerý, tvrze duchů,
na vrchu strmém v čistém volném vzduchu
a v bledé záři večera se koupá.
Strom za stromem se v klínu zahrad houpá,
a vítr, metla Východního puchu,
vždy svěžím jest a pilným v stálém ruchu,
že všecku špínu Orientu sloupá.
Toť Betlehem, jak v kráse čisté, ladné
všem lidem dobré vůle v myslích tane;
i ženy jeho sličné jsou a vnadné,
zrak jiskrný se blýská z podobočí
a zvědavě se za povozem točí –
nad šerým chrámem večernice plane.

Meter: iambic
A S. A. R. la infanta doña Isabel el 3 de julio de 1916
by Ángel Marina

Perdonad si mi musa entrometida
se atreve a dirigiros sus cantares
hoy que vos visitáis los regios
                     lares
de esta Virgen Morena, que es mi vida
Escuchadme, Señora: sólo os pido
que digáis al Monarca y a su esposa
que aquí existe una Virgen milagrosa
y un florón de su reino en el olvido
Decidle que no traiga tropas reales,
pues no las necesita aquí en mi tierra,
donde todos los pechos son leales.
Que venga, gran Señora, el Rey bizarro,
a ver este terruño, que aún encierra
las sombras de Cortés y de Pizarro

Meter: polymetric
196. GOtt hat alle Nahmen/ uñ keinen.
by Angelus Silesius

Man kan den höchsten Gott mit allen Nahmen neñen:
Man kan jhm widerumb nicht einen zu erkennen.

Meter: iambic
Na hoře a v údolí. (1.)
by Jan Václav Tůma

Ten bílý domek na skále
jak by to byla kaplička,
a byl v ní pěkný obrázek,
to byla moje Hanička.
K ní já se denně modlíval,
v naději prosil za víru,
však zapomněl jsem, zapomněl,
že obrázky jsou – z papíru.
Tu větřík se kdes zatočil,
a obrázek mi s sebou vzal,
teď pustá stojí kaplička,
jak věrnost by tam pochoval.

Meter: iambic
- XLVI - A Tisbe
by Luis Carrilloy Sotomayor

Mira el amante pálido y rendido
a la inclemencia, Tisbe, de su hado,
el rostro en llanto por su amor bañado,
y él en su sangre por su amor teñido.
Hiriose con la espada que había sido
ministra de su mal y su cuidado;
el golpe no sintió, que era acabado,
con el morir su amante, su sentido.
Cayó; y buscó su sangre presurosa
la fría de su dueño, y ella, herida,
los brazos de su amante, querellosa.
Mostró su ser la Muerte en tal caída,
pues fue a juntar de un golpe. poderosa,
lo que el Amor no pudo en una vida.

Meter: iambic
- XXII -
by Bernardino de Rebolledo

Venere o huésped tu piadoso celo
si conmovido no acompaña en esta
máquina funeral, pompa funesta,
el común excesivo desconsuelo.
Del magno vencedor el frágil velo
cuya victoria tanto a España cuesta,
y hace aquí, su memoria al tiempo opuesta
alma es del mundo, el alma luz del Cielo.
El mármol incapaz de los Trofeos
que a sus Triunfos la Fama dirigía,
sólo el nombre admitió que esculpió el llanto.
Cupo en el y en el Orbe aun no cabía
terminen su ambición nuestros deseos
a tanta ruina, a desengaño tanto.

Meter: iambic
A la primavera después de la muerte de Philis
by José Cadalso

No basta que en su cueva se encadene
el uno y otro proceloso viento
ni que Neptuno mande a su elemento
con el tridente azul que se serene
ni que Amaltea el fértil campo llene
de fruta y flor, ni que con
                  nuevo aliento
al eco den las aves dulce acento
ni que el arroyo desatado suene
En vano anuncias, verde primavera
tu vuelta, de los hombres deseada,
triunfante del invierno triste y frío.
Muerta Filis, el orbe nada espera
sino niebla espantosa, noche helada,
sombras y sustos como el pecho mío.

Meter: iambic
VE VYSCHLÉ STROUZE.
by Antonín Klášterský

V zapadané, vyschlé strouze
hnije, stlívá svadlý list,
kde dřív potok pěl, teď pouze
větru táhne smutný hvizd.
Ale z černé vlhké půdy,
jak ji kdysi svlažil splav,
jaká houšť se zdvihá všudy
divě pomíchaných trav.
Nad ostřicí rozvírá se
pyšný vějíř kapradin,
v blankytových očí kráse
pomněnek sta trhá stín.
Mech tu bují podle travky,
třtina chví se bohatá,
na stvol věší netykavky
konvičky své ze zlata.
Kdy vše zprahlo žárem léta,
tu vždy zeleň, svěžest, chlad,
vše tu kypí, roste, zkvétá
z černé prsti posavad.
A jak do té lesní hluše
kráčím v parné tíze dnů,
na život své vlastní duše
maně vždy si vzpomenu.
Vyschnul smíchu jarý příval,
odtek bujných plesů proud,
kde dřív šumný duch si zpíval,
zapadlý je tichý kout.
A když dosud květ se blahý
v jeho stínech uhostí,
je to jenom z tvojí vláhy,
vsáklé v hloub, ó, mladosti!

Meter: trochaic
PERSEFONÉ.
by Jan z Wojkowicz

Hle, bolest neviny! Jak kvílí, lokty zvedá,
rukama lomí – v jakém zoufalství
zděšena, překvapeně vzpírá, brání se!
Vše marno. Vládce temných, hrubých sil,
temných a tajemných oblastí Podsvětí,
už zchvátil ji sveřepou paží svou,
černou a mocnou, samý mour a sval!
Už nepustí ji víc, už v temném spřežení
ohnivých hřebců-pudů v divém trysku
ji unáší, tam, kde je pánem On,
ten starý, chmurný bůh nad stíny zašlosti,
ten strašný bůh s tím temným symbolem
svých vousů – rozběsněných živlů Chaosu!
Už propadá se s ní v říš podzemní –
co zatím ona líc svou zastřela
v zoufalém poznání, že marný všechen boj!
Už zmizel s ní. S tou útlou květinkou,
slabou a nerozpuklou, nevinnou,
jež dosud žila jen svým bezstarostným snům,
neškodné, neplodné a sladké hře,
v své rajské, omezené dětství zahrádce,
bez poznání a cíle, prostřed střežitelek,
pozemských družek svých to, jež teď volají
tak marně, bezmocně po božské družce své!
Ba marné volání už, marně už též hněvy,
prosby i kletby matky Demétry.
Už stalo se. Už dokonáno jest.
Veliká chvíle ta už nastala,
kdy dcera Nebes, Země zasnoubila se
bohu a pánu temnot Podsvětí.
A pakli pojí jediný pouze plod
se Stromu Poznání uprostřed Hádu,
tu napojena temnými tajnými šťávami,
jež vyvěrají z půdy Minula,
už bude oplodněna Erebem
a tajemnými jeho silami.
Ó nelkej, Persefoné! Na mystickém stavu,
kde Světa Osud, daný Určením,
se za mystickým Cílem pevně tká,
je kletba vosnována prozřetelně
do přástva požehnání!
Má-li tvá duše rozkvést úrodou:
Světlem a úsměvem, láskou a blahem,
vždy musíš sejít dřív, ó Persefoné,
nevinná, nevědomá – slabá, neplodná,
do temné říše podzemních tajných sil,
kde Bohy Světlými vězněná Bytost Světa
svůj zašlý žije věk.
Bůh hrubší citem, starší myšlenkou,
vždy dřív té unést musí z kruhu družek tvých
násilím paže své, rozhodné vůle.
Nevinné, dětské tvoje útroby,
zkad do nedávna zněla ještě píseň,
veselá, hravá, jak zvuk studánky,
vždy jablka temného poznání
dřív musí okusit a strávit, v krev svou přetvořit!
Ó, nelkej, Persefoné! Temné zajetí
je nutné všemu, co má kvést a zrát!
Jen skrze kořeny je živa rostlina!
Od slunce přijímajíc zář a krásu duše,
kořeny svými hmoty živnou látku
úspěšně ssaje k plné stavbě své
i k růstu mocnějšímu, přímějšímu vždy!
Ať nazývá se hmota pokrmem,
ať aktem oplodnění zvířecím,
ať dějem tajemného kvašení
v oblasti podvědomí tvůrce-básníka –
vždy nutna jako základ, živná látka,
z níž teprv na slunečním světle vzejít má
zářící, lepá, vonná květina
a v posled okrouhlý pak, dokonalý plod.
Ó nelkej, Persefoné! Zdráva’s Královno!
Ty jsi-li Bohyní, však budeš v Podsvětí
ne zotročeným stínem –
leč v temné říši pudů Vládkyní,
ctnou, světlou družkou Pána temných sil!
Ty jsi-li Bohyní, však budeš vracet se,
v požehnaných obdobích vítězství
vždy znovu před tvář světlou Foiba, bratra svého,
vždy znovu v náručí své matky Demétry,
jež tebe se Zevem, Bohem Nebeské Výše,
Duchovým Vládcem Všeho zplodila!
Ó nelkej, Persefoné, vždyť jsi Bohyní!

Meter: iambic
DO NOVÉHO ROKU
by Josef Svatopluk Machar

Republiko co ti přát?
Co bys sama chtěla?
Duši rač ti Osud dát
do chorého těla –
potom cestu upravit
s milníky a směrem
abys znala, kam dojít
vždycky před večerem –
po pravé i levé straně
stromů řad, kam na větve
věšela bys odhodlaně
žravé výtečníky své.

Meter: trochaic