PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Begehre nicht so viel zu hören;
by Johann Christian Günther

Begehre nicht so viel zu hören;
Wer wenig weis, der sündigt schlecht,
Der Umfang unsrer Weißheitslehren
Ist nicht vor jeden Kopf gerecht.
Die Warheit schadet viel Gemüthern
Wie blöden Augen scharfes Licht;
Behilf dich mit geringern Gütern,
Zu diesem Schaze kommst du nicht.
Du kanst gleichwohl zufrieden leben
Und einmahl froh zu Grabe gehn
Und brauchst, ach glaube doch, nicht eben
Den hohen Leibniz zu verstehn.
Du hast genung vor dein Geschlechte,
Nachdem dein lobenswerther Fleiß
Die Wirthschaft und des Höchsten Rechte
So wie des Umgangs Regeln weis.
Verrichte nur dein Amt mit Freuden,
Mit Zuversicht auf Gottes Schuz;
Kommt ohngefehr ein schweres Leiden,
So bieth ihm mit der Hofnung Truz.
Verliere nie den wahren Glauben,
Er dient dir zur Gerechtigkeit,
Und wenn dich lose Mäuler schrauben,
So siege mit Gelaßenheit.
Ein klug- und thätiges Erbarmen
Kan wider Sünd und Fluch bestehn;
Las, wenn du kanst, nicht einen Armen
Betrübt und hülflos von dir gehn.
Vergieb und habe mit den Schwachen
So viel als mit dir selbst Gedult;
Will Glück und Wetter gar nicht lachen,
So sey dein Trost: Ich bin nicht schuld.
Ergöze dich mit Hofnungsblicken
An jenes Lebens Lust und Pracht;
Dort wird dich andre Schönheit schmücken
Als die, so hier dich lieblich macht.
Dort wirstu nicht mehr Stückwerck wißen,
Du wirst der Wunder Ursprung sehn,
Dort werd ich dich noch reiner küßen,
Als niemahls unter uns geschehn.
So wird dein Wandel auf der Erden
Gott und der Welt gefällig seyn.
Was nie genug gelernt kan werden,
Das prägt man nie zu häufig ein;
Darum ermahnt dich meine Liebe:
Gedencke fleißig an den Tod,
Empfang ihn mit gelaßnem Triebe
Und seufze dies in lezter Noth:
Hier lieg ich, großer Gott, und schwize
Das Waßer meines Unrechts aus;
Ich fühle deines Eifers Hize,
Sie kehrt den Leib in Asch und Graus.
Es plagen Satan und Gewißen;
Herr, geh nicht zornig ins Gericht;
Du thatest mir dein Wort zu wißen,
Ich glaubte, mehr vermocht ich nicht.
Ich habe nach dem kleinen Maaße
Von Geist, Erfahrung und Verstand
Den Weg der engen Himmelsstraße
So weit beschritten als erkand.
Verdien ich keine Gnadenblicke,
So sieh doch, eh du mich verbannst,
Vorher auf Golgatha zurücke
Und dann verstoß mich, wenn du kanst.

Meter: iambic
- 1397 - Libro I, Enigma
by Lope de Vega

¿Quién es aquel hermoso lince humano
que penetra los muros de los pechos,
y tiene en polvo, ¡o lástima! deshechos
el Godo, el Persa, el Sirio y el Troyano?
¿Quién es aquel de Tisifonte hermano,
inventor de perjuros y despechos,
de infierno y cielo fabricado a trechos
niño mayor que el tiempo, Atlante enano?
¿Quién es el padre del deseo y los celos,
de quien, la envidia es nieta y las venganzas,
artífice de embustes y desvelos,
aquel, que haciendo de sus flechas lanzas,
estampó sus victorias en los cielos,
y la tierra sembró de sus mudanzas?

Meter: iambic
Fuego y nieve
by Pedro Antonio de Alarcón

Duro es tu corazón como el granito;
mi corazón como la cera tierno:
verano ardiente soy; tú helado invierno;
tú nieve eterna; fuego yo infinito.
Yo me acerco a tu nieve, y no tirito;
antes crece la furia de este infierno;
y hiélate a ti más mi fuego eterno,
y ni me apagas ¡ay! ni te derrito
¿Cómo encuentro calor donde no hay llama?
¿Cómo no da calor la llama mía?
¿Cómo mi incendio tu esquivez no inflama?
¿Cómo tu hielo mi pasión no enfría?
¡Oh! ¿por qué no nos hizo el hado aleve,
o de fuego a los dos, o a ambos de nieve?

Meter: iambic
- 6 - Acto III, LUPERCIO De Los enemigos en casa
by Lope de Vega

¿Qué sirve huir de lo que voy siguiendo?
¿Por qué aborrezco lo que más adoro?
¿Qué me finjo contento cuando lloro,
y por qué sano si me estoy muriendo?
¿Por qué si soy culpado, reprehendo?
¿Si pobre soy, por qué desprecio el oro;
busco mi honor y pierdo mi decoro,
y si vencido estoy, vencer pretendo?
¿Por qué de lo que busco más me alejo
y huyo de gozarlo si lo toco,
y si sé que es mi bien, por qué me engaño?
¿Y si lo tengo ya por qué lo dejo?
Debe ser porque el amor es loco,
y cansado del bien, procura el daño.

Meter: iambic
Epitafio
by Cervantes

Aquí el valor de la española tierra,
aquí la flor de la francesa gente,
aquí quien concordó lo diferente,
de oliva coronando aquella guerra,
aquí en pequeño espacio veis se encierra
nuestro claro lucero de occidente;
aquí yace enterrada la excelente
causa que nuestro bien todo destierra.
Mirad quien es el mundo y su pujanza
y como, de la más alegre vida,
la muerte lleva siempre la victoria;
también mirad la bienaventuranza
que goza nuestra reina esclarecida
en el eterno reino de la gloria.

Meter: iambic
LA ORGÍA
by Fernando María Guerrero

Ya ha muerto el sol: cien lámparas flameantes
Tiñen de plata un cenador de flores,
Donde bullen, cubriendo sus pudores
Como un jirón de niebla, las bacantes.
Rompe la orquesta en ritmos ondulantes
Como la voz de impúdicos amores,
Y del festín liviano a los rumores,
Salta el licor en chorros espumantes.
Hierve el cerebro, hipnotizado y loco;
La música y la danza cadenciosas
Son tromba y huracán de desenfreno.,,
Mas cuando él ruido cesa poco a poco,
Sólo quedan, de vírgenes y esposas
Los blancos velos alfombrando el cieno.

Meter: polymetric
To England at the Outbreak of the Balkan War
by Alan Seeger

A cloud has lowered that shall not soon pass o’er.
The world takes sides: whether for impious aims
With Tyranny whose bloody toll enflames
A generous people to heroic war;
Whether with Freedom, stretched in her own gore,
Whose pleading hands and suppliant distress
Still offer hearts that thirst for Righteousness
A glorious cause to strike or perish for.
England, which side is thine? Thou hast had sons
Would shrink not from the choice however grim,
Were Justice trampled on and Courage downed;
Which will they be —cravens or champions?
Oh, if a doubt intrude, remember him
Whose death made Missolonghi holy ground.

Meter: iambic
128.
by Friedrich Rückert

Ich denke, daß auch dich zu Zeiten noch verwirret,
Was in der Jugend mich so manichfach geirret;
Wenn den Aussprüchen ich der Weisen aller Zeiten
Gieng gläubig nach und mich von ihnen gern ließ leiten;
Da stellt' ich jeden mir als einen Leitstern vor,
Und jede Perle nahm ich freudig in mein Ohr.
Wenn meine Sprüche nun, die goldnen, ich verglich,
Mit Staunen nahm ich wahr: sie widersprachen sich.
Und weil ich konnte nun nicht alle mehr zusammen
Annehmen, hatt' ich Lust sie alle zu verdammen.
Denn welchen hätt' ich Recht dem andern vorzuziehn,
Da mir an seinem Platz jeder der rechte schien?
Bis mir die Einsicht kam, daß alle Weisheit bringt
Bedingte Wahrheit nur, nicht Wahrheit unbedingt;
Daß alles, was ist wahr in eigener Verbindung,
Und wie hervor es gieng aus eigener Empfindung,
Falsch wird, sobald man der Verbindung es entzieht,
Und mit veränderter Empfindung es besieht.
Seitdem ließ ich gestellt, und so magst dus auch lassen,
Jedes an seinem Ort, und sah ein jedes passen,
Dankbar den Weisen all' für ihre Weisheitsspendung,
Und vorbehaltend mir die eigne Nutzanwendung.
Ich räume gleiches Recht dir ein auf dieses Buch;
So widerspricht sich nicht der Sprüche Widerspruch.

Meter: iambic
Večer.
by Jaroslav Vrchlický

V keři hnul se pták, zář zlatá padla do stínu,
stromy táhla sladkou vůní duše jasmínu.
Místy šel jsem, kde sen lásky kvet’ mi před lety,
na zhaslé jsem myslil hvězdy, svadlé na květy.
Pak jsem nahled’ v svoje srdce, obraz tvůj tam plál,
něhou zářil, láskou svítil, dobrotou se smál.
A já snil, jak životem se nikdo nechybí:
máj má věčný, koho láska v srdce políbí.

Meter: trochaic
LXX. Sedíš sama v jizbě svojí,
by Jaroslav Vrchlický

Sedíš sama v jizbě svojí,
patříš k měsíci,
jak se tmí a dvojí, pojí
v mraků směsici.
K této mrtvé hvězdě bledé
zřím též v chvíli té,
jeden stejný paprsk sjede
s dráhy věčité.
Tobě v duši a mně v duši,
zda jej cítíme?
Zda on touhy naše zkruší,
mír dá duši mé?
Zda-li v tobě, drahá, vznítí
jaro, lesk a třpyt?
Že dám tobě celé žití,
nech, ó nech mne snít!

Meter: trochaic
- XXXIV -
by Juan de Tassis y Peralta

Obediencia me lleva y no osadía,
tan igual al amor que la ha causado,
muriendo por volver donde he dejado
la parte que es más propia y menos mía.
No es de la voluntad la cobardía,
que peligrosamente el pecho osado
corta el inquieto mar de mi cuidado
con la luz de aspereza que la guía.
Y aunque en la noche de la ausencia oscura,
con osada esperanza busca puerto,
este nunca vencido pensamiento,
mi desdichada muerte me asegura
en peligroso escollo el golpe cierto,
pues olvido es el mar, mudanza el viento.

Meter: polymetric
Myrta.
by Anna Simerská

Již myrta uvadla v prstencích vlasů,
i růže květ svěží na bělostném šatě,
umlkl šumot přátelských hlasů,
hvězda již vzplála v červánků zlatě.
– Zda tušíš jen slabě, co s myrty květem
uvadlo tobě dnes krásy a štěstí,
celé že mládí tvé uprchlo letem,
nikdy že růže ti nebudou kvésti?
Dá život ti ještě snad přemnohou chvíli,
kdy radosti záblesk se v ňadro ti schýlí,
nikdy však nevrátí štěstí to svěží,
jež v záplavě uvadlých květů zde leží.
Dnes z poupěte rozvila’s v nádhernou růži,
jež krvavé lístky své lásky a touhy
v horoucím objetí podává muži,
pro délku života, ne okamžik pouhý.
Myrta již uvadla v bujném tvém vlase,
ze mnoha květů v kratičkém čase
zbyl ti jen odvěký los každé ženy –
a na dně duše jen vzpomínek pěny.

Meter: dactylic
VĚNOVÁNÍ FR. BAUEROVI
by Otokar Březina

Čas prchá kvapnou svojí vlnou,
že mládí přístavu nás unese
ve moře dál, tak nebezpečí plnou,
jež žitím zove se.
Co srdce mladé nám v duši klade,
to v života se zdrtí útese.
A ideály, jež v mládí vzplály,
života prosa otřese! –
Však vzpomínky, jež mládí budí,
oasou v něm jsou převnadnou,
ty nevypudí z naší hrudi
ten život mocí pražádnou.
Vzpomínky družné květy jsou růžné,
jež nikdy neschnou, nevadnou,
jež něhou, vůní v srdci nám trůní
svou krásou souladnou! –
Vzpomínkám těm já pomník píši
dle síly své jen přeskrovný,
já uvádím Tě v snů mých říši
a v její okres čarovný,
v němž moje duše ve sladké tuše
se leskne hávem královny!
Měj kvítí prosté, jak v srdci roste,
jen odpusť, že ten věnec není mistrovný! –

Meter: iambic
Život a Smrt.
by Pavel Josef Šafařík

Buď zdrávo, světlo denní!
Mně hasne v oku zrak.
Zde místa pro mě není:
Buď zdrávo, světlo denní!
Jak náhle vše se mění:
Tu mrká, tam je mrak!
Buď zdrávo, světlo denní!
Mně hasne v oku zrak.
Jest sladký život v světě:
Jsou dnové mladosti.
Y mou, ach, stezkou v létě,
Kdy sladký život v světě,
Se smály v čerstvém květě
Kras zemských plnosti.
Jest sladký život v světě:
Jsou dnové mladosti.
Již, světe, táhnu ztebe!
Buď věčně, věčně zdráv!
Hle dech mi cosy střebe:
Již táhnu, světe, z tebe!
Což? – nové vidím nebe, –
Vlast novou, – nový stav. –
Již, světe, táhnu z tebe!
Buď věčně – věčně – zdráv!

Meter: iambic
A la noche
by Indalecio San Román

¡Oh tú Reina del mundo y gran
                     señora
cuyo rostro en el cielo se dilata
y en las plateadas aguas se retrata
para inspirar mi mente pensadora!
¡Oh tú de mis ensueños creadora,
luz de la inspiración que me arrebata,
e imán de la pasión sublime e
                     innata
que el corazón y el alma me devora!
Niégame hasta el placer de contemplarte
y en pago dame el sueño que deseo
para que pueda más que nunca amarte;
porque tan triste y mísero me veo
que hasta forzoso me es abandonarte
por los divinos sueños de Morfeo

Meter: iambic
Na Al. Kalendu.
by František Ladislav Menhard

Napsal kdysi, šťastnou když měl chvilenku,
román „Člověk, který hledá myšlénku“.
Teď nic už nepíše – v redakci tiše sedá –
snad sám teď člověkem je, jenž myšlénku hledá...

Meter: polymetric
PO NÁVŠTĚVĚ.
by Hugo Kepka

Kdo těžko umírá v soumračném uvěznění,
když nechal touhu svou dohořet poslední
a blouzní tiše v snech, že život pravdou není,
a je-li pravdou snad, je pravdou absurdní?
Vidíte, v askesi můj oltář tiše stlívá...
kdo ještě v requie ty svíce zapálí?
Jen kdosi v soucitu promluví slova tklivá
a jiní zaslzí, jakoby plakali...
Co zbývá ze všeho? Tisíckrát sobě pravím:
s oblak jen trochu mlh se plazí při zemi.
Jak vaše návštěva snem byla trpce lhavým
a vašich úsměvů dech zhořkle voněl mi!

Meter: polymetric
Stimmung
by Friederike Kempner

Kalt von außen und von innen,
Alles kalt und freudlos nur,
Und von Wärme und von Sonne
Und von Wonne keine Spur.

Meter: trochaic
Song of the Little Cripple at the Street Corner
by Rainer Maria Rilke

Maybe my soul’s all right.   
But my body’s all wrong,   
All bent and twisted,   
All this that hurts me so.   

My soul keeps trying, trying   
To straighten my body up.   
It hangs on my skeleton, frantic,   
Flapping its terrified wings.   

Look here, look at my hands,   
They look like little wet toads   
After a rainstorm’s over,   
Hopping, hopping, hopping.   

Maybe God didn’t like   
The look of my face when He saw it.   
Sometimes a big dog   
Looks right into it.

Meter: dactylic
Suomi-Finnland
by Kurt Tucholsky

Wie hat, o Deutschland, alles, was verworfen,
Sich aufgetürmt auf deinem Golgatha;
Jetzt, wo der Riese endlich umgeworfen,
Sind vielgeschäftig auch die Zwerge da.
O Deutschland, deine Schmach wird bald sich wenden . . .
Vom Berg der Zeiten blickt sie in die Lande
Zum Henker, der sein schmachvoll Werk bestellt . . .

Meter: iambic
Lucca Signorelli.
by Jaroslav Vrchlický

„Já šílený kles’ k tvému loži
a ptal se, proč mi Bůh tě dal?
Tak mlád, tak sličný, sám prst boží
tvé tahy v prachu rýsoval.
V tom zemském prachu, z něhož Adam
proč – rovněž nevím – čelo zved’;
žil’s dvacet let – a já teď padám
k tvým nohám s duší plnou běd,
ó dítě, synu! Naposled!
Jak často nad svou skloněn prací,
kdy v stínech hasnul slunný den,
jsem ptal se v tiché resignaci:
Nač obsah? Já zřím formu jen!
Mé zvlnilo se bolem ňadro,
já zachytit směl pouze rys;
tvar slupka jest a všecko jádro,
my tvar jsme, jádro, Bože, ty’s! –
Ach, jak jsem býval šťastný kdys!
Já spokojil se pouze s tvarem.
Na zevnějšku můj utkvěl zor
a celé duše svojí žárem
mnou objat každý v světě tvor.
Jen stihnout čáru v její vlně,
ji provždy v blánu, v plátno vrýt,
jen formou cele žít a plně,
v tom umělcem a tvůrcem být!
A obsah? Jádro? – Klamný cit!
Šel život jako řeka kolem,
já umění své, zrcadlo,
mu nastavil a hvozdy, polem,
co v jeho plochu upadlo,
jsem zformoval v ty pevné tvary,
já v kronikách jsem starých čet’,
já na Pathmu stih’ Jana žáry
i Dantův mezi hvězdy let.
Proč? K čemu? – V bázni mlkne ret.
A zatím ty’s můj rostl synu,
jak roste drobný kvítek luk
ve mohutného dubu stínu,
zdroj radostí mých – nyní muk!
Já těkal obrazností v dáli,
bych úhlem chyt’ zjev prchavý,
ty u mých noh si hrával malý,
já sleduje své postavy
jsem nevšim’ si tvé zábavy.
A přece ty’s byl život pravý!
To ostatní vše pára, sen!
To cítím, skloněn u tvé hlavy,
již neoslní více den.
To cítím, však mé celé žití
se vzpíná zas, já tyčím plec,
nechť snům jsem žil, já dál chci žíti,
v nich byl můj pravý život přec –
Ach, jakýs krásný umrlec!
Pryč! Dolů, rubáši ty bílý,
má pěst rve každý šat i svor;
zrak vytřeštěn se k tobě chýlí,
můj hochu! – Ty jsi krásy vzor!
Tak, zde mi budeš nahý ležet,
než zvěčním údů čár i sklon,
mráz děsu bude tělem běžet,
však z říše uměn sladký tón
jej zdolá: Syn můj! On to, on!
Vím nyní, proč Bůh stvořil tebe,
proč dny tvé protáh’ k poledni,
proč rázem otevřel ti nebe,
ty modele můj poslední!
Já otcem také božské krásy!
Mým dílem těchto údů květ!
Zde uvězním tě v příští časy,
bys obdivem byl příštích let! –
Pak políbím tě naposled!“

Meter: iambic
Trost
by Ernst Moritz Arndt

Was stürmst du, Herz, und bist so wild?
Ist nicht der alte Gott dein Schild?
Der alte Gott im Himmel hoch,
Der lebet und regieret noch.
Der alte Gott, der Allmachtsheld,
Der Erd' und Himmel hingestellt,
Der stillt des Sturmes wilde Wut
Und ruft dem Meer: Hier stehe, Flut!
Zog er dir nicht die Rüstung an,
Die kühn mit Geistern ringen kann?
Haucht' er dir nicht die Sehnsucht ein,
Des hohen Stolzes edle Pein?
Leid frißt das Herz und frißt den Mut:
Denk', diese Welt und du seist gut;
Leid löscht die Kraft und den Verstand,
Die Freud' ist Gottes Feuerbrand.
Leid ist der blanken Waffen Rost,
Die Freude hoher Seelen Kost;
Leid schleicht im Finstern wie ein Dieb,
Der Freude ist die Sonne lieb.
Drum hell den Blick und frisch die Hand!
Und schwinge Gottes Feuerbrand!
Berausche dich in edlem Wein!
Und bade dich im Sonnenschein!
Und wenn auch Sturm die Woge treibt,
Der Pfad von blut'gem Staube stäubt,
Hinein! Und kommst du nicht heraus,
Wiss', hier und dort ist Gottes Haus.

Meter: iambic
MODLITBA.
by Marie Kavánová

Modlitba těšitelka, andělů sladký dech,
studánka útěch v luhu,
kde krasší najdem duhu –,
nejsladší léků pohár v úzkostech duše všech?
Kam utéci se jinam, když všecko bolí nás,
a tužeb na osení náhle pad ranný mráz?
Po moři loďka plyne, kolébá naděj mou,
nesmírné nebezpečí,
dojdu tam se svou péčí –:
jak mohu dostihnouti se svých sil družinou?
Sebrat se musí jenom, modlitbou vznítit duch,
v pokoře vyznat všecko, prositi, by dal Bůh!
Dokola propasti, steziček nevidím víc,
třesou se umu tkáně,
neodolají ráně,
vykřikla duše k Bohu, jak mohla volajíc!
Modlitbu zavolala, jak sáhla do kláves,
už divem odpovědí v ní čar se výší snes.
Pokory, lásky mluvou modlitba živou jest,
je odevzdáním duší,
které moc Boží tuší,
ježto opravdu chtějí dáti se Jemu vést.
Motýlky tužeb našich Páně snad sežhne dech,
krasší však – světlo věčné – proniknout v duši nech!

Meter: iambic
PŘIZNEJME SI!
by Josef Svatopluk Machar

Neaugurujme si, bratří, s výšky,
nejsme dětmi Husa ani Žižky –
Jiří Plachý z celé historie
nejspíš ještě v krvi naší žije.

Meter: trochaic
63. An die H.  Clara.
by Angelus Silesius

Wer dich genennet hat/ hat dir den Nahmen geben/
Den du mit Wahrheit hast/ hier und in jenem Leben.

Meter: iambic
Sueño deleitable
by Quevedo

Esta noche, Dorisa, yo soñaba
(¡sí, sueño fue no más!) que, a mi despecho,
a acostarte venías en mi lecho
y el Amor por la mano te guiaba.
Sanado el dios un dardo de su aljaba,
rasga de tu pañuelo el lazo estrecho,
quedando al aire el blanco y duro pecho
que yo con dulces besos adoraba.
Yo el último deleite te pedía,
tú me lo rehusabas con empeño,
el Amor nos miraba y se reía.
Y hecho por fin de tu hermosura dueño,
a un mismo tiempo entrambos nos venía
el pesar de que todo fuera un sueño.

Meter: iambic
I. Umí česky.
by Václav Pok Poděbradský

Česky mluví, česky píše,
česky jí a česky dýše –
vždyť je v Čechách úředník;
kdo však hledí trochu výše,
ať se koukne, jak co píše
mnohý český úředník!

Meter: trochaic
El jesuita
by J. Pérez de Zabala

Brotó de la lujuria en torpe orgía
al calor de algún beso maldecido,
cuna teniendo en el lascivo nido
de sucia y repugnante mancebía
A la sombra vivió de su hidalguía,
a la maldad y al improperio unido;
brindóle San Ignacio su vestido
por darle a la conciencia compañía.
Bajo el color del miserable paño
sus vicios disfrazó, no su figura,
caridad repicando con amaño,
y vendiendo perdón hasta la usura
Murió, se le enterró, y aún hace daño
¡dando a la tierra su ceniza impura!

Meter: polymetric
Píseň Sfing.
by Karel Dostál-Lutinov

Přišel ke mně člověk, pravil teskně:
Ó jak závidím ti, mrtvá Sfingo!
Dračí křídla v srdci mém pne pýcha,
ctižádostí strašnou hruď má dýchá.
Nechci sloužit, nesnesu já pout,
nad svět, nad Boha se vyšvihnout,
prvním býti toužím v palném hladě –
a ty klidně ležíš ve své řadě.
Kdo ten strašný osten vetk’ mi do čela? – –
Já jsem mlčela.
Člověk stanul přede mnou a pravil;
Přeblažená, netečná ty Sfingo!
V duši mé vře požíravá touha,
abych svými zvát moh pole dlouhá,
kupovat chci ženy, duše, těla,
pyšné zámky, křídla archanděla,
hory zlata, i nebeské stany –
a kol tebe táhnou karavany,
a tys jejich skvostů nechtěla ? – – –
Já jsem mlčela.
Ke mně přišel člověk s rozpáleným zrakem:
Ó ty chladná, mramorová Sfingo
Oči tvé jak ledné drahokamy!
Moje hoří divokými plamy,
žádostí se jítří do orgií.
Každý nerv se křečovitě svíjí,
tělo po těle řve, níž a níže,
nechať prasknou zákonů všech mříže,
nechať množí se rod nešťastníků,
vše mi jedno – – – Píti rozkoš rtíků,
vyssát pel a vůni všechněch květů...
A tys panna bez touhy a vznětu,
ve mně vášeň vždycky skučela...
A já mlčela.
Přišel ke mně člověk ve zbroji a pravil:
Rodino bez závisti a hněvu, tiché Sfingy!
Proč jen válka zuří mezi bratry mými?
Zraky bičujem se řevnivými,
šípy klepů střílíme a dýku
pod žebra vrážíme trosečníku,
pro své chimery a utopie
jdeme v boj, a bratří krev zem pije,
králi tvorstva, největší jsme blázni,
brodíme se v slz a skřeků lázní,
vyzbrojeni od pat do čela...
Já jsem mlčela.
Nelačníme, nežízníme,
po zlatě ni po poháru,
netrpíme, netrýzníme,
stále chladné v slunka žáru,
prázdny záště, prosty lásky,
věčně stejné klidu masky.
Lidstvem hraje v srdce lůnu
svědomí a histerie –
a my s výše svojích trůnů
zříme do vln historie,
věčným hvězdám, svojim sestrám
tisíce let v oči zříme,
mlčíme a nesoudíme,
neboť: Člověče, to víme,
že tys TÓNEM v písni Boha
a my PAUSOU, která dříme...
Tvoje vášně, křiky, vzlyky,
nářek, jásot převeliký,
šílení a válčení
nutny jsou v té epopeji
jako naše mlčení.

Meter: trochaic
Za mrtvou herečkou.
by Adolf Brabec

Je mrtva herečka a dvaadvacet roků,
co krásných slov v těch slovech pohřbeno,
ač člověk neznal ji, přec slzu cítí v oku,
vždyť ví, že mladé žití zničeno.
Jak bludné ptáče rozlétla se širým světem,
jí ideálem bylo umění,
když nemohla být hvězdou, byla aspoň květem,
v srdci touhu, v očích nadšení.
Co bojů, sklamání as zažila v tom žití,
na prknech, která znamenají svět,
kde vavřín hledala, tam našla uschlé kvítí,
ač sama rozkvetla, jak čarný květ.
Ó, mrtvý květe, škoda tvojich mladých roků,
co krásných snů v nich leží zborceno,
kdo pohřeb tvůj zřel, slzu cítil v oku,
vždyť tušil, co snů krásných ztraceno...!

Meter: iambic
El fruto de bendición
by Pedro Antonio de Alarcón

¡Cuántas veces fugaz la Primavera
vistió de flores mil el campo abierto,
hora tornado en árido desierto,
ni sombra ya de lo que en Mayo fuera!
En tanto aquella flor, la flor primera,
logro de afanes en cerrado huerto,
ve trocada el colono en fruto cierto,
de árboles mil semilla duradera.
¡Así la juventud! ¡Así la vida!
La que en vanos placeres se consume,
olvidada a la tarde desfallece:
en tanto que la fiel y recogida
que a un solo amor consagra su perfume,
más allá de la tumba reverdece

Meter: polymetric
STAROSTI LIBERÁLŮ.
by Karel Dostál-Lutinov

Kněží, nechte politiky!
Je to špína, hamižnost,
pikle, úskoky a křiky –
to jen PRO NÁS dobré dost.
Vznešené je kněžské povolání,
knězi, buďte v chrámě bez ustání,
kažte mír a plňte velebný svůj úřad –
by si lišák zatím nadávit moh’ kuřat.

Meter: trochaic
V polibení.
by Karel Rožek

V Tvých úst rty měkké jako rokyt v lesích vysněných,
v Tvých úst rty krvavé, jak v rozpuklý květ růží,
své polibky vždy kladu v chvílích touhou stísněných,
když duše Tvá se s moji v jediný zpěv združí.
Svou hlavu tiše skloň na moji unavenou hruď,
a přivři zraků víčka v nedočkavé touze.
Jak květ pro pocel motýla ret připravený buď,
bych v sladkém nadšení moh’ líbat dlouze... dlouze...
To bude slavný sabat duší zkonejšených v sen,
v němž splynění v jeden tón a v jednom touhy chvění.
Ó, pojď a přivři zrak, jenž slzou štěstí zarosen,
a podej ret, bych vypěl lásku v polibení.

Meter: iambic
Aurora
by Ludwig Achim von Arnim

Wer sich auf Ruhm begiebet,
Und freie Tage liebet,
Der liebt Aurorens Licht;
Dann Gras muß Blumen bringen,
Der Vögel leichtes Singen
Durch alle Lüfte bricht.
Wer Waffen trägt und krieget,
Wer an den Ketten lieget,
Wer auf dem Meere wallt,
Wer voll ist schwerer Sorgen,
Der spricht: Wann wird es morgen?
Aurora komm doch bald!
Laß mich nur dies erlangen,
Wann ich mein Lieb umfangen,
So halt den Zügel an,
Halt an die hellen Blicke,
Bis ich zuvor mein Glücke
Wie recht, gebrauchen kann.

Meter: iambic