PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Vive le Roi   !
by Georg Herwegh

Mit diesem Lügenwunsch ihn doch berauscht!
Wie gierig haben stets bei seinen F
Furcht, Interesse, Eitelkeit gelauscht!
Ich mag den Herren ihre Kreuze gönnen,
Wenn ich sie so zu Hofe traben seh',
Und steh' bei Seit', um rufen noch zu können:
Dem Hochmut eines Erdengotts gefröhnt;
Wie ward ihr lauter Jubel doch so leise,
Als drauf der Leoniden Ruf ertönt!
O heil'ger Ruf, der noch in unsern Tagen
So prächtig klingt, wie bei Thermopilä;
Auch unsre Fahne soll als Wahlspruch tragen:
Von unsern Burgen, wenn am eignen Herd
In ihres Fürsten Namen die Vasallen
Erwürgte unsrer gnäd'gen Herren Schwert!
Noch heben nächtlich sie bei Mondenschimmer
Die blut'gen Klingen fluchend in die Höh',
Doch lächelnd schreibt der Wandrer auf die Trümmer:
Der Rache Ruf im eitelen Refrain;
Daß ja das ew'ge Kind recht ruhig schlafe,
Seht ihr,
Doch bricht das Wetter aus, so lang beschworen,
Ist er verlassen, ohne Schmeichler — Weh!
Dann donnert ihm vernichtend in die Ohren:

Meter: iambic
KUPECKÁ VÝSTRAHA
by Karel Havlíček Borovský

Lojolovi dědicové šálí lid,
že jsou v kompanii se mnou.
To zde prohlašuju za lež zjevnou,
anť jsem nikdy nebyl, aniž míním být;
střez se uvěřit jim, kdo můj přítel!
Ježíš Kristus, lidstva Vykupitel.

Meter: trochaic
405
by Josef Vlastimil Kamarýt

Marný, nesmyslný hráč
bývá statku svého dráč.

Meter: trochaic
FATUM NÁRODNÍCH LISTŮ
by Josef Svatopluk Machar

Pro směšnou hloupost v zápas jedou
s neobyčejnou vážností –
ve vážné věci sobě vedou
už léta s hloupou směšností.

Meter: iambic
BŮH LÁSKA JEST.
by Adolf Černý

Jsou dálky ztuhlou parou mdlé a bílé,
strom bílou jinovatkou opřed’ mráz...
jde zimní časná podvečerní chvíle –
pláč umíráčku v ticho zazněl v ráz.
A k nebi vysokému chvěl se dlouze –
a za ním duše nebožtíka v let.
Byl z pola žebrák, bídný podruh pouze,
měl ženu ustaranou, dětí pět.
Ó, smutný večer v jizbu tu se nížil,
mráz okny zalepenými se plížil
a za ním Bídy příšera a děs...
A smutná byla ráno cesta vdovy,
říc’ na faru, že umřel její druh;
kněz vlídné tváře s laskavými slovy
jí ruku tisk’: „Tě, ženo, potěš Bůh!“
Dvě slzy na tvář vytryskly jí vřelé,
když prosila ho jménem Spasitele,
by z lásky doprovodil muže v hrob.
A ztrnula – a slova v hrdle ztuhla
té ženě chudé, mrak jí v oči kles’
a jen se zakmitla jí s mužem truhla,
když odpověděl jí vždy vlídný kněz:
„Mzdy své jest hoden dělník, Písmo praví,
a sluha oltáře buď z něho živ –
ty z lásky k muži prodej plenu s hlavy,
bys uctila jej, jenž tě živil dřív.“
Šla domů zas a cesta se jí ztměla,
vlastního srdce dojímal ji hlas,
v úzkosti duše zlekaná se chvěla –
ó, cítila, jak proniká ji mráz.
A vzpomínala na knězova slova,
a těžce přemítala, co jí řek’;
ach, z Písma, slova evangelistova –
a v tmách jí zasvit’ jasný paprsek.
Slov ohlas přilét’ z mládí mlžné dáli,
jež otec čítal z Písma vetchých blan:
„Co nejmenšímu z bratří mých jste dali,
to mně jste učinili“ – pravil Pán.
A dál, v den poslední jak řekne: „V zimě
jsem nah byl – vy jste neoděli mne,
já žíznil – vy jste nenapojili mě...
v tmu jděte zevnitřní, kde není dne!“
A šla již, v duši prozářena klidem,
šat prodat na poslední muži čest...
A kněz šel do chrámu a kázal lidem
na slova Písma: „Pán Bůh láska jest...“

Meter: iambic
Kosmické rozhovory.
by Jaroslav Vrchlický

Dí Život: Jdu, dnes dávám, zítra beru,
dnes můj dar blaží, zítra můj lup raní,
sám stejný nevím, co v své držím dlani;
jen člověk ví to, když mu srdce deru.
Dí Duše: Trpím stejně v každém směru,
dar za dík nestojí, lup za pláč ani,
a lup i dar jsou krvavou v sled daní,
bych mohla čistá v lepší vzletět sféru.
Dí Tělo: Vzlétneš snad, já ti to přeju,
však já se v tmy a stíny a v prach skreju;
mne losu nejhorší přec rána zhnětla.
Dí Vesmír: Stíny, rosťte, bujte, mizte!
Vy těla hnusná i vy duše čisté,
by vzduch můj vzplál, by země moje kvetla!

Meter: iambic
by Christoph Eusebius Suppius

Da unter
nach abgewichnen 100 Jahren
die Stände wiederum zuerst beysammen
waren,
das Gotha seinen Landtag nennt;
So wünscht
viel

Meter: iambic
Pohřeb.
by Emanuel Lešehrad

To bylo včera. Průvod pohřební
se ubíral na malý hřbitůvek;
já stál jsem stranou; hlavu skloněnu
a vzpomínal, čím pro mne bývala
ta zesnulá, již nesly na márách.
A z vížky kaple kvílil puklý zvon.
Pak skončen obřad. Všichni odešli.
Jen já jsem zůstal s mrtvou samoten.
Teď moh jsem plakat jako šílenec.
Odešli všichni mojí přátelé
i rodiče a vážní mužové.
Já skočil v hrob a víko odtrhl
a líbal mrtvou... tisk’ ji na srdce.
Tu zřel jsem náhle jemně zrůžovět
ta ústa mdlá a líce sinalé
a cítil dech na žhavých tvářích svých
a srdce bušit ve své náruči.
Já vykřikl; v té chvíli procit jsem...
A velký smutek náhle na mne pad,
když zřel jsem rakev zemí pokrytu
a černý kříž ověnčen růžemi.

Meter: iambic
DRAČÍ HLAVY (II.)
by Antonín Sova

Konec hostiny, dne konec. Ale
v noci cesta myšlenek se dlouží,
jasní se, jak mléčná svítí dráha.
Královna jak stane zamyšlena
o samotě s manželem, tak praví,
takto praví hlasem dětsky znícím
a přec krutým výčitkou, co kámen:
Králi můj! Nuž mládce popraviti
dal jste. Ale přece srdce vaše
ode mne se navždy odvrátilo.
Odvrátilo se, neb k jiným ženám
zahořelo láskou.
Mlčel, syknul:
Dosti.
Ale ona vidouc zmatek,
mdlobu v zracích zbaběle se plížit,
sílu v sobě pocítila dravčí
postižené vlčice, jíž odňat
někdo byl, kdo nad vše byl jí drahým,
vztekem vlčice, tak zakousla se
v rezavý svůj řetěz skřípající:
Pravda přetvářkou se nepečetí,
pravda není zločinem. Ten jinoch
popraven byl za smělost té pravdy,
pochopte, ó králi. Překvapil vás
smělostí svou mladou? Choulostiv jste
vždycky, umí-li kdo dobře čísti
hříchy tajné nebo zatajené
vámi, ale celému již světu
známé. Zločin ten již pomstu najde.
Do rukou jí vztekem prsty zaťal,
odvlék‘ ji a přivlék‘zas, však tichem
komnaty se ztišil, jak by kroky
slechl, hlasy naslouchavé,
větrem tlumené a rozražené,
rozražené o sloupoví, klenby,
vížky gotické a o přístěnky
hrozivé a pusté. Vztek v něm hasnul,
povýšenou vůlí, ironickou,
chladná v sobě, krutá nalez‘ slova:
Dobře čísti uměl ten, kdo zradu
přejal z úst, jež mstít se zamýšlejí.
Královno, jste především má žena,
potom teprv spojenkyně pravdy.
Pravda pokud osobě a moci
mojí do cesty se staví, vznesu
nedotčeného já nad ni sebe,
kdybych pohřbít mel i to, co draho.
Jinak dávno vím už, jinochovy
myšlenky že před dneškem jste znala.
Znala-li jste, nebo neznala-li,
lhostejno mi. Povznesen chci zůstat,
nevzpomínat, vždy však zahledět se,
zda se v dračím hnízdě cosi hýbá
jako předzvěst bouře; jděte spáti,
jděte spáti, jděte spat, je dobře.

Meter: trochaic
Auf einen hyacinth, der zwischen ihren
 brüsten hieng.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Beliebter hyacinth! der auf den rosen-hügeln,
Um die Cupido lauscht, und auf die hertzen paßt,
Die crone sencket und erblaßt,
Es kan mein zustand sich recht in dem deinen spiegeln.
Denn Amarillis ist uns allen beyden scharff:
Dich hat sie von dem stock und mir das hertz entrissen;
Allein dir ist vergönnt, das paradies zu küssen,
Dahin sich nicht einmahl mein auge wagen darff.

Meter: iambic
Surgeons must be very careful (156)
by Emily Dickinson

Surgeons must be very careful
When they take the knife!
Underneath their fine incisions
Stirs the Culprit - Life!

Meter: trochaic
VII. SOTTO VOCE.
by Jaroslav Vrchlický

Tma v jizbě. – Ticho... Starý blázen venku
jen vrní tiše, nocleh svůj si hledá...
Což nelze uvésti jej do přístěnku?
Noc dlouhá jest a luna tak je bledá,
tak mrazivě se nad horami zvedá.
– „Jej nechte, spí, snad usne docela,
jej známe léta, často chodí tady...
Co žádá, nikdo neví, mře-li hlady,
vždy dívčí dlaň se najde nesmělá,
mu podá skývu s tváří anděla...
Však co s ním dál si počít, nevím rady.“
Nic. Ticho. Hvězdy. Venku ani hles.
Na slámě pod schody jen vzlyk a sten...
O půlnoci pak divě zavyl pes. –
Byl ráno blázen mrtev nalezen.
Proč přišel sem a co chtěl u nás jen?

Meter: iambic
I. Romance deštníku.
by Jaroslav Vrchlický

Ten jarní déšť je roven děcka pláči,
teď sněhu slzy a teď slunka smích.
Kde z koleje se cesta na rynk stáčí,
tam náhodou se sešli v alejích.
Ó Bože, k jejich štěstí deštník stačí!
Jak stalo se to, že jí podal rámě?
Jak stalo se, že přijala je hned?
Šli spolu – bylo jim, jak náhle v chrámě
před Bohem stáli by, – jich mlčel ret.
A zlatou pohádkou byl kol jim svět!
Šli spolu – než ta cesta konce nemá,
ať vítr metá déšť jim v tvář i zrak,
nechť ruce chví se, ústa nechť jsou němá,
však srdce jich, to skřivan do oblak
se nese pějíc, bije perutěma.
On cítí čár štíhlého toho tílka
i ručku teplou na svojí se chvít,
a jak by síťku hodil na motýlka,
tak její srdce v ústret svému bít.
Je plna rajské hudby jim ta chvilka.
A ona po očku se k němu dívá
na bezvousou tvář, kučeravý vlas.
Ať v ručeji déšť jarní v sněhu splývá,
jim všecko květ, jim všecko vůně, jas.
Přes bledou upomínku letí čas.
A žehnat budou deštníku, jich štěstí
jenž kryl až v malý domek na předměstí.

Meter: iambic
Status quo.
by Ladislav Quis

Naše velmoci – jich půl a pět –
jsou jak ženské ve dvacítce let;
neb jak ony chtí, čas aby stál:
Status quo i jejich ideál.

Meter: trochaic
Jarní.
by Jaroslav Vrchlický

Nyní, vše co pučí, hárá,
pějme starou píseň jara.
Kvete hloh...
Včera v plénkách smavé dítě,
máj nám přes noc vyrost’ hbitě,
po srdcích už hází sítě:
bude čiperný to hoch.
Kukačka si steskla kdesi,
oddechly si z hloubi lesy,
kvete hloh...
Plny perel svítí nivy,
nové dojmy, staré divy,
smutný povzdech, pohled snivý!
Kdo by odolati moh’?
Podléštky a petrklíče,
kolovrátky, dětské míče,
kvete hloh...
Zástup much se vzduchem honí;
rychle! na parníku zvoní!
Necítíš, jak někde voní
konvalinek celý stoh?
Skřivan nad zoranou hrudu
trysk’; miň v chvatu města nudu!
kde zdí roh,
než se ozve první hřmění,
fialku si v sladkém snění
utrhni, – však políbení
přijde samo. Kvete hloh!...

Meter: trochaic
XVII.
by Adolf Heyduk

Přivedli děvušku,
zvěděli, co chtěli –
jejich bílé lokte
v ráz se ovíjely.
Jejich bílá čela
klonila se k sobě,
malinová ústa
líbala se obě. –
Tulili se k srdcím,
za ruku se vedli,
pod košatou lípu
v hebké šero sedli.
Větvemi jim ona
žehná rusé hlavy,
píseňky jim zpívá
slavíček žvatlavý.
Ramenečka jejich
v loktí zaklesnuta,
srdelénka jejich
zlatým poutem skuta.
Ona prsty svými
kadeře mu vije,
on svou ruku vine
kolem její šíje.
„Milý, nejmilejší
mojí duše druhu,
kdy zavítáš opět
k potoku a k luhu?“
„„Dřív než rozkvitne se
keř tvůj kalinový,
dřív než zlaté růžky
zvedne měsíc nový.““
„A kdy přijdeš pro mne,
pověz, duše milá,
abych do té doby
růže vypěstila.“
„„Dřív než na šeříku
světlušky nám svitnou,
dřív než sedmihlásci
z kolébky své vzlítnou.
Zpět přiklušou oři
přes ty vaše hatě,
hřívu plnou stužek,
zauzděni v zlatě.
Ponese tě koník,
mne jenž nyní nosí,
dřív než na lučině
kosa trávu skosí.
Upravím ti dvorec,
nežli jaro mine...““
a zas děvče líbá
a zas v náruč vine.
V jejich družných srdcích
pěkně se to třpytí,
jako když se hvězdy
v podjeseni vznítí.
Jak když plný měsíc
v modrém nebi vzchází –
ach, to jejich štěstí
bez mezí a hrází! –

Meter: trochaic
Dama de muchos que se vendía por virgo
by Quevedo

Paréceme, señora Catalina,
que buscar este virgo es excusado;
que mi pobre rocín, de muy cansado,
menos le halla cuanto más camina.
Todo el lago y ribera convecina
lo tiene ya medido y rodeado
y al fin procura de escaparse a nado
por no ahogarse en la espaciosa mina.
¿De qué sirve el venderse por doncella,
si se ha de descubrir tan fácilmente
de la trama cubierta el desengaño?
Allá, dama, esta flor podréis vendella
entre cobarde y temerosa gente;
que un buen carajo no recibe engaño.

Meter: iambic
XIX. (Z jara na hřbitově.)
by Jaroslav Vrchlický

Na všech snítkách jaro mladé,
lehký nádech jako sen
se jak spící hudba klade,
kudy kráčím zamyšlen.
Ne, to ještě listí není,
i ta tráva jako dech,
co v sluch padá v tichém znění
nežli píseň spíš jest vzdech.
Za zdí v poli skřivan jásá,
sotva slet’ sem, rázem ztich,
s věnců bludný vánek střásá
pár jen listů sežloutlých.
V krátce luh se rozezvučí,
květů, zvuků orgií,
země s nebem ve náručí
vesnou až se opijí!
Zde jen ticho – tady kráčí
i to jaro po špičkách,
trilek ptačí mlkne v pláči,
naději zde tlumí strach.
Jeť ta vesna na hřbitově
plna tiché lahody,
cítím na každičkém rově
svatou úctu přírody,
by ti mrtví jen pár sáhů
necítili pod zemí
listů ševel, rosnou vláhu
s budoucími růžemi,
aby se jim sladce zdálo
v tmě jich slepých zřítelnic,
že zde ztratili jen málo,
získali tam stokrát víc!

Meter: trochaic
MELANCOLÍA
by Rubén Darío

Hermano, tú que tienes la luz, dime la mía.
Soy como un ciego. Voy sin rumbo y ando a tientas.
Voy bajo tempestades y tormentas
ciego de ensueño y loco de armonía.
Ese es mi mal. Soñar. La poesía
es la camisa férrea de mil puntas cruentas
que llevo sobre el alma. Las espinas sangrientas
dejan caer las gotas de mi melancolía.
Y así voy, ciego y loco, por este mundo amargo;
a veces me parece que el camino es muy largo,
y a veces que es muy corto...
Y en este titubeo de aliento y agonía,
cargo lleno de penas lo que apenas soporto.
¡No oyes caer las gotas de mi melancolía?

Meter: dactylic
Retablo
by Luis Felipe Contardo

Ya José, terminada del día la faena,
en el umbral enjuga de su frente el sudor;
y la Virgen María, para la parca cena,
las escudillas lava con sus manos de flor.
De la Luna que nace, la
                  claridad serena
envuelve la casita, dulce nido de amor;
en el huerto inmediato hay olor de azucena
y aleteos de tórtolas y agua que hace rumor
Y adentro -¿cayó acaso de la altura un lucero?-
como una palomita que se acoge al alero
para esperar del día nuevo la nueva luz;
como un lirio que pliega, para soñar, su broche;
encanto de los cielos, sol que alumbra la noche,
en su pequeña cuna duerme el Niño Jesús...

Meter: polymetric
VÍTÁNÍ KAPITÁNOVO.
by Adolf Heyduk

Vítám tě, vítám, dcero přítelova!
Jsem, jehož žádal otec tvůj,
budu ti vůdcem, důvěřuj v má slova,
v upřímné srdce důvěřuj!
Vítám tě, vítám, svěřeničko milá!
Však jaká žalost’ cloní zor,
proč že jsi zbledla jako v luně vila,
jak odur v stínu našich hor?
Vítám tě, drahá!... Zda tě moře leká?
Nedbej, mé lodi juž se svěř!
Za sinou vodou otec dítě čeká:
drahý můj přítel milou dceř.
Či-li ti více hochova tvář mladá,
než kmetí líce plno rýh,
na něž žal těžký dnem i nocí padá
z myšlenek mračen ponurých?
Jde-li ti záchvěv milanovy hrudi
nad ňader oteckých zlý vzruch,
víc-li ti celot, který vášeň budí,
než vroucí prosba: Chraň jí Bůh!?
Vzchop se juž, zanech hravých lásky želů!
Těšilt’ se otec na ten čas,
sivou až hlavu k tvému skloní čelu,
blažen až zlíbá dítě zas.
Utiš se, zanech duše drobných strastí,
vše, co tě kruší, v moře hoď!
V krátké snad době přiveze ti z vlasti
milého v náruč moje loď.
Pojedem’ k otci, pěkný vítr věje,
ó, kterak šťasten bude druh!
Vždyť mu ze žití úmorného reje
zbyli jen přítel, ty a Bůh!
Obsluhu tvoji lodníkovi svěřím,
vykonát’ vše, co povelíš –
Šašo! Sem pospěš, nejvíce ti věřím,
provázet děvu ty jen smíš!
A smědý jonák dívčině se kloní
Ten je tvým sluhou, drahá, teď –
vesele zpívá, až to lodí zvoní;
zachovat’ se mi, Šašo, hleď! –
Neplač juž, neplač, krasavice milá!
Statně si plavci veďte dnes,
ať pluje loď jen, moje labuť bílá,
jak bych v ní vlastní spásu vez’! –

Meter: iambic
- LXI -
by Hernandode Acunya

Del bien del pensamiento se sustenta
el triste corazón entre mil males
que en mí se tratan como naturales,
y el alma hace ya la misma cuenta.
El no sufrirlos tiene por afrenta,
y por honra y valor sufrirlos tales,
y págase, sintiéndolos mortales,
con sólo consentirle que los sienta.
Esto por bien muy grande se le niega,
y la vida ha tomado por partido
seguir en padecer su estilo usado,
que llegando al extremo donde llega,
lo que con desearlo nunca ha sido,
no puede por razón serle negado.

Meter: polymetric
Auf einen/ der durch Diebstahl
 verunglückt worden.
by Christian Gotthold Spindler

Vo haben denn verdammte Hände
Dir deine sonst so festen Wände
In der nur letzt vergangnen Nacht
Mit ihrem Stahl durchbohrt gemacht,
Und müssen dir, wer folt es glauben,
Dein schön und halb Vermögen rauben.
Die falsch und freche Räuber-Schaar,
So Mord- und Blutbegierig war,
Da sie die Prügel liegen lassen,
Um desto kühner aufzupassen,
Damit, wenn etwa jemand käm,
Man ihm das arme Leben nähm.
Verflucht, verdammt und diebisch Wesen!
So bist du in Gefahr gewesen,
Das Leben hast du zum Gewinn,
Allein das Deine ist dahin.
Freund! sey bey dem Verlust gelassen,
Freund! suche dich dabey zu fassen.
Verliehrst du gleich dein halbes Gut,
Behalte deinen frohen Muth,
Du wirst mit innigsten Vergnügen
Noch alles doppelt wieder kriegen.
Wir wollen nur gelassen seyn.
Kommt bald ein solcher Räuber ein,
Denn wird er seine Schuld zu büssen,
Herr Hamans Kirchhof leiden müssen,
Und diß nach wohlverdienter Schuld.
Freund! aber deiner fernern Huld
Wünscht sich, da Zeil und Schrifft zu Ende,
Ein treu und redlicher Studente.

Meter: iambic
MONTE SALVATORE.
by Tereza Dubrovská

Nad Monte Salvatore večer ztáh'
svůj rosný závoj, který noc mu spletla,
a rozžal světla na těch výšinách,
na nebi luna, skvoucí leknín, zkvetla.
Sad leží tiše zkolébaný v snách,
a hladina tu dřímá krásná, světlá,
a slavík zpívá nyvě v olšinách,
a vonným vzduchem zlatá muška vzlétla.
Vše zjasněno je, v jasu smírném leží,
a kamelie dýchá sladce tak,
z mé duše smutek jak stín temný běží.
Na cestu stříbro padá... s oblak sněží...
Na líci slzy schnou a snící zrak
se upírá v své touze na pobřeží.

Meter: iambic
Soneto
by José Antonio Porcel Salablanca

Hombres bobos, que al ver una hermosura
le entregáis las potencias y sentidos,
y aun poseéis las dichas, entendidos
estad en que la dicha no es segura.
Acteón escarmientos os procura;
que a una casta deidad (si ennoblecidos
deben los riesgos ser apetecidos)
dio un sentido, y ya llora su locura.
Sólo en la vista tuvo su delicia,
y se vio, cual lo veis, muerto, deshecho,
bruto y con astas; pero no lo dudo,
pues cualquiera mujer que se codicia
(sea la mejor), lo deja a un hombre hecho
un pobre, un bruto, y lo peor, cornudo.

Meter: polymetric
How Do I Love Thee? (Sonnet 43)
by Elizabeth Barrett Browning

How do I love thee? Let me count the ways.
I love thee to the depth and breadth and height
My soul can reach, when feeling out of sight
For the ends of being and ideal grace.
I love thee to the level of every day’s
Most quiet need, by sun and candle-light.
I love thee freely, as men strive for right.
I love thee purely, as they turn from praise.
I love thee with the passion put to use
In my old griefs, and with my childhood’s faith.
I love thee with a love I seemed to lose
With my lost saints. I love thee with the breath,
Smiles, tears, of all my life; and, if God choose,
I shall but love thee better after death.

Meter: iambic
Když na Brockenu starý Coleridge stál,
by Jaroslav Vrchlický

Když na Brockenu starý Coleridge stál,
zrak zpilý krásou těkat nechal v dál,
vše uznal rád, však chladný byl ten vděk,
a v hloubi duše svojí jedno řek’,
že vše tu cizí proň, vše pomíjí,
a pouze tu pěl hymnu Anglii:
„Ty moje královno,
ty Anglie, ty bohy vyvolená
má drahá vlasti!“... Browning později,
hnán k Trafalgaru mořskou peřejí,
zřel Gibraltár, jak v severní mze stál,
a „Jak ti sloužit, Anglie má, všady zřím tě,“
sebe ptal!
To blázni nebyli neb šosáci;
od divů všech zrak zpilý potácí
se domů zas a v citu hrdosti
jen vlasti zpívá hymnu radosti
a každým křídlem touhy své k ní letí.
Vy zastyďte se, dekadenti, děti!

Meter: iambic
Báj Indiánů.
by Jaroslav Vrchlický

Jich město v rumech, zbytky jejich rodu
v svůj hostinný krov starý prales vzal,
však z požáru a rumu, z krve brodu
cit volnosti se jako orel vzpjal,
jich bídu, vyhnanství ta naděj zlatí,
že velký duch, král rodu jich, se vrátí.
Noc. Prales dřímá. Vodopády hučí.
Svit bledý v černé stíny padá s hvězd,
ze sítí hroch svou zvedna hlavu kňučí,
liany chví se, hlučně praská klest,
jak hadů chumáč se to s větví spouští –
tlum černých postav vychází teď z houští.
Kde města jejich tmí se zříceniny,
tam doplazí se jak raněná zvěř,
jak stíny sami přitulí se v stíny,
na tváře padnou; větrem chví se keř
a pláče s nimi, ba i hvězdy mají
v svém oku slzy, teskně mlhou plají.
Pak ženy jdou a nesou plné mísy,
je staví v trosky druhdy svatých míst,
jsou plny pokrmu, až přijde kdysi
ten velký duch a král, by měl co jíst,
by nežli zvedne oštěp za lid svatý,
se posilnil na troskách jeho chaty.
„On přijde jistě,“ kmeta ret se třese,
„Snad zítra juž,“ lká dívka v modlitbách,
„On přijde, přijde!“ ohlas praví v lese,
„On blíží se!“ dí žhavý zory nach.
Jak perla v moři měsíc juž se ztrácí.
V les truchlých poutníků se zástup vrací.
„Však zítra jistě přijde,“ dětem praví,
na troskách obce svojí truchlí zas;
jdou léta – trocha z těch, jenž byly davy.
Kmet umírá, však slední jeho hlas
zněl nadějí: „On přijde, pozor dejte,
ať plné mísy najde tam, jen dbejte!“
Ó svatá víro lidu, holubice
nad zkázu vzlétající z potopy,
z těch lesů, kde tě třeba není více,
sem zaletni v ty rumy Evropy,
ať můžem věřit, ať přeludem není
nám jitra svit a lidstva vykoupení!

Meter: iambic
KRÁL JEČMÍNEK.
by Svatopluk Čech

Kde Haná plyne mořem klasů,
král Ječmínek za starých časů
žil v radosti a nádheře:
nach vlčích máků splýval s trůnu
a věnec chrpy za korunu
ovíjel zlaté kadeře.
On miláčkem byl svého lidu
i hlásá vděčná vzpomínka,
že Haná kvetla v rajském klidu
za krále Ječmínka.
On se sousedy neměl svárů
a nesplétal si v bitev žáru
na skráně vavřín krvavý;
na místě zbraní, v míru svatém
jen srpy zněly stébel zlatem
po nivách smavé državy.
A šťastný lid pěl k jeho chvále
v radostném šumu obžinek:
Ať blaze kraluje nám stále
náš dobrý Ječmínek!
Leč divný příběh – povím krátce,
že ztratil se ten vzorný vládce
kdys – nikdo neví, kam a jak.
Co myslil, konal k země štěstí,
nám nehlásají chlubné zvěsti,
vše zastřel nepaměti mrak.
A nevijou mu kronik svazky
ni lístek slávy do vínku –
nic nezbylo než temné zkazky
o králi Ječmínku.
Než od úst k ústům žírnou Hanou
tajemné o něm šepty vanou;
co zvěstují, vám napovím:
Král Ječmínek prý dosud žije
a v dubovém žaláři nyje,
okovem sepjat březovým.
Tam hněvem kypí v lichém vzdoře
a v slzách tone, chudinka –
Hanáci dobří cítí hoře
pro krále Ječmínka.
Když večer klesá v nivu šerou,
ve spěchu k vězení se berou
a nelitují úplaty;
a když jim strážce vyprosťuje
na chvíli vězně z temné sluje,
jak plesá dav ten vlasatý!
Tu v ústrety vše králi výskne,
o sklenku sklenka zacinká
a každý vroucně ke rtům tiskne
plášť krále Ječmínka.
A dobrý kníže v jejich kole
zas trůní jasném na prestole,
vous zlatý čechrá spokojen;
kruh ctitelů se před ním kloní
a mnohý slzy slasti roní,
královskou přízní opojen.
Tu chmura v oku nezůstane,
ni vráska v čele jedinkém;
tvář každá blahem čirým plane
před králem Ječmínkem. –
V dum omrzelých družbě nudné
kdys zanesly mě nohy bludné
v ten rozmarný a bodrý kruh.
Hned zaplašily s čela mraky
ty jasné tváře, třpytné zraky
a mžikem zveselil se duch.
Tu ruka tiskla ruku vřelou
a sklínka zněla o sklínku,
i zapsal jsem svou duši celou
mocnáři Ječmínku.
A teď, když péče duši hnětou,
jak záhon máku náhle zkvetou
koženky rudé kolkolem
a plesavým se věncem točí
ty jasné tváře, třpytné oči
se skočných zpěvů hlaholem.
Ze srdce prchá všecka tíseň
a ztopen v milou vzpomínku
při znění sklenky bzučím píseň
o králi Ječmínku.

Meter: iambic
Stačí!
by Adolf Heyduk

Jak na mých toulkách vše mě těší,
jak všecko zapomínám rád,
co kluků štípnutí mi bleší,
co klacky padouchů a zrad.
Nač dbal bych, kdo se o mne stará?
Z mých stesků kukly vzlétá zpěv
jak motýl, sladký úsměv jara,
by zpil se lechy na ústech.
Jak motýl vznáší se a hyne,
– dne zářícího plachý host –
let můj nechť s růžemi se mine,
den s křídly žít – je k štěstí dost.

Meter: iambic
Amor constante más allá de la muerte
by Quevedo

Cerrar podrá mis ojos la postrera
sombra que me llevare el blanco día,
y podrá desatar esta alma mía
hora a su afán ansioso lisonjera;
mas no, de esa otra parte, en la ribera,
dejará la memoria, en donde ardía:
nadar sabe mi llama el agua fría,
y perder el respeto a ley severa.
Alma a quien todo un dios prisión ha sido,
venas que humor a tanto fuego han dado,
medulas que han gloriosamente ardido,
su cuerpo dejará, no su cuidado;
serán ceniza, mas tendrá sentido;
polvo serán, mas polvo enamorado.

Meter: iambic