PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Der Mann muß bald zurück vom Walde kehren: –
by Felix Dahn

Der Mann muß bald zurück vom Walde kehren: –
Er sammelt Reisholz: – lieblich neigt der Wind,
Der Abendwind, des hohen Grases Ähren
Und spielt im lichten Haare meinem Kind.
Wie schläfst du süß, mein Sohn, und schlingst noch fest
Im Schlaf um meinen Hals den weichen Arm:
Nicht fürchte, daß die Mutter dich verläßt –:
Ich bin bei dir: an meiner Brust ist's warm. –
Von Osten her, da leuchtet ferner Schimmer –
Von Eden sind's die hohen goldnen Tore:
Die schlanken Edelpalmen seh' ich nimmer,
Die dort umblühet stehn von buntem Flore.
Schön war es dort! Viel heller schien die Sonne –!
Ach, anfangs wollte mir das Herz vergehn
Um jenes Gartens wunderhafte Wonne,
Fühlt' ich von dorther süße Düfte wehn.
Nun aber schweigt mir längst dies eitle Sehnen:
Du, du, mein Kind, hast mich davon befreit:
Nicht geb' ich meiner Mutterliebe Tränen
Um jenes Paradieses Seligkeit.
Wenn du mich eng umschlingst mit zarten Armen,
Drückt unsre Schuld und Gottes Fluch mich minder:
Ich fühl's: Gott ist ein ewiges Erbarmen:
Er liebt uns auch, denn wir sind seine Kinder!
Schon flutet Dämmrung über Edens Toren:
Da kömmt mein Gatte: still, Freund, schreite sacht:
Es schläft das Kindlein, das ich dir geboren,
O küsse leise, daß es nicht erwacht!

Meter: iambic
1L: Weit in nebelgrauer Ferne
by Friedrich Schiller

Weit in nebelgrauer Ferne
Liegt mir das vergangne Glück,
Nur an
Weilt mit Liebe noch der Blick.
Aber wie des Sternes Pracht
Ist es nur ein Schein der Nacht.
Deckte dir der lange Schlummer,
Dir der Tod die Augen zu,
Dich besäße doch mein Kummer,
Meinem Herzen lebtest du.
Aber ach! du lebst im Licht,
Meiner Liebe lebst du nicht.
Kann der Liebe süß Verlangen,
Emma, kanns vergänglich sein?
Was dahin ist und vergangen,
Emma, kanns die Liebe sein?
Ihrer Flamme Himmelsglut,
Stirbt sie wie ein irdisch Gut?

Meter: trochaic
Výkřiky. (III.)
by Augustin Eugen Mužík

Ba přijít musí – v prsou všechněch žije
ten Oidipus – toť víra ve budoucnost,
toť odhodlanost, ráznost, duší vroucnost,
jež oheň svůj a práci v půdu sije.
Kdo silným, smělým sehnul někdy šíje?
My právo máme – tím je naše jsoucnost,
a láska k vlasti – to je všemohoucnost,
jež v cizí odpor svoji vůli ryje.
Však přijde den i Oidipus náš krásný!
Tu padne bělmo s očí – pohled jasný – –
Kdo u mne to? můj bratr – ruku k ruce!
A teď již k předu, spolu k práci, muce,
však poctivě kde dva jsou bratry v boji,
tam třetí bůh, a s anděly tam stojí!

Meter: iambic
1L: Der, wegen seines eignen Lebens Süsse
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Der, wegen seines eignen Lebens Süsse
Mein Leben kürzt, mir brummet wie ein Bär,
Mich braucht zum Stuhl, zum Schemel seiner Füsse,
Zum Riecher seines Aases, der
Steht dort, einmahl, vor dem gerechten Richter,
Der allen Thaten Rechnungs-Bücher hält!
Mit
Der alten, und der neuen Welt,
Auf jedem Fußsteig! jeder Landesstrasse!
Bey jedem Zepter! jedem Bettlerstab!
Auf jedem Thron! und mißt mit gleicher Maasse
Jedwedem die Belohnung ab.
Daß aber den, der grösser ist, als alle,
Weil er, o Freund! dich kaufte für sein Geld,
Und, der wie Vieh, in seinem Rinderstalle
Dich gleich den andern Sclaven hält,
Daß den schon hier sein Donner nicht zerschmettert,
Daß der noch schwelgt nach seines Herzens Lust,
Daß den noch immer dieses Gold vergöttert,
Das du der Erd entwühlen must,
(die Quelle fast von allen grossen Uebeln
Der neuen Welt, und ihrer Sclaverey;)
Das ist mein Gram! das kann ich nicht ergrübeln,
Mit aller meiner Grübeley!

Meter: iambic
The New Remorse
by Oscar Wilde

The sin was mine; I did not understand.
        So now is music prisoned in her cave,
        Save where some ebbing desultory wave
Frets with its restless whirls this meagre strand.
And in the withered hollow of this land
        Hath Summer dug herself so deep a grave,
        That hardly can the leaden willow crave
One silver blossom from keen Winter’s hand.
But who is this who cometh by the shore?
(Nay, love, look up and wonder!) Who is this
        Who cometh in dyed garments from the South?
It is thy new-found Lord, and he shall kiss
        The yet unravished roses of thy mouth,
And I shall weep and worship, as before.

Meter: iambic
En una ausencia
by Anacleto Bermúdez

Duerme helada la musa con que un día
al trinar de la lira canté amores,
y ni de Abril la animan los primores
ni el sol brillante, ni la noche umbría.
Cuando Mirtila mi cantar oía
más bellas eran para mí las flores
Y más bellos del sol los resplandores,
y la luna más bella parecía
En la tranquila orilla de Almendares
fácil me era entonar la voz del canto,
que todos sienten en sus patrios lares.
Dentro del pecho el entusiasmo santo:
ahora pulso las blandas cuerdas de oro,
voy a cantar, y en vez de cantar lloro.

Meter: polymetric
Z wölfftes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Sie hätte mehr geredt: allein es kam ein Mann
Ehrwürdiger Gestallt und frommer Mienen an;
Er grüßte mich. Mein Puls begunnte sehr zu schlagen;
Ich spührte Furcht und Trost; mein Herz fieng an zu sagen:
Es sey der Mann, von dem die Königinn erzählt,
50Wie sie desselben Hilff und Rath in Ehren hält.

Meter: iambic
Soneto
by Dionisio de Solís

Puro y Luciente sol, ¡oh, qué consuelo
al alma mía en tu presencia ofreces,
cuando con rostro cándido esclareces
la oscura sombra del nocturno velo!
¡Oh, cómo animas el marchito suelo
con benéfica llama! Y ¡cómo creces
inmenso y luminoso, que pareces
llenar la tierra, el mar, el aire, el cielo!
¡Oh sol! Entra en la
                  espléndida carrera
que te señala el dedo omnipotente,
al asomar por las etéreas cumbres;
y tu increado Autor piadoso quiera,
que desde oriente a ocaso eternamente
pueblos felices en tu curso alumbres!

Meter: iambic
Die Distel
by Hermann Löns

Du bist als wie ein Distelkraut,
Das sticht den, der es bricht,
Und wer da Blumen pflücken geht,
Die Distel nimmt er nicht.
Was hilft die schönste Blume mir,
Kann sie nicht werden mein,
Was hilft das schönste Mädchen mir,
Schlaf ich des Nachts allein.
Ein Mädchen, das nicht lieben will,
Kein einer nach ihr sieht,
Es steht da wie ein Distelkraut,
Das ungepflückt verblüht.
Ein Mädchen, das kein Lieben kennt,
Das bleibt die Nacht allein,
Die eine Nacht, die andre Nacht,
Im dustren Kämmerlein.

Meter: iambic
1L: Seh' ich Dir im Schooß die bleiche
by Luise Hensel

Seh' ich Dir im Schooß die bleiche
Blutgefärbte Gottesleiche
Mit den Wunden ohne Zahl,
Wag' ich nicht, den Blick zu heben,
Muß in tiefster Brust erbeben,
Fühle Scham und Reuequal.
Denn
Bin der Grund von Deinen Klagen,
Von der namenlosen Qual,
Die Dein reines Auge röthet;
Denn ich habe Ihn getödtet –
Weh! mit Sünden ohne Zahl.
Schmerzensmutter! Reine! Milde!
Ja, ich will vor Deinem Bilde
Laut bekennen den Verrath.
Wollt' ich meine Schuld verschweigen,
Müßten selbst die Steine zeugen
Wider meine Missethat.
Wisse: dreiunddreißig Jahre
Liebte mich der Wunderbare,
Er, Dein Sohn und Gottes Sohn,
Hat um mich gedient, gelitten,
Wider meinen Feind gestritten
Und – mein Undank war Sein Lohn.
O, wie hat er treu geliebet!
Hat sich in den Tod betrübet,
Weil ich Liebe Ihm versagt!
Ist in bitt'rer Schmach gestorben,
Hat mit Blut um mich geworben,
Ach! um
Doch fortan nun Dir zu Füßen
Will ich mit Dir weinen, büßen,
Daß ich Dir erschlug den Sohn.
Woll'st, o Milde! für mich flehen,
Daß gesühnt ich möge stehen
Selig einst vor Seinem Thron.

Meter: trochaic
by Johann Wolfgang von Goethe

Herr! lass dir gefallen
Dieses kleine Haus,
Grössre kann man bauen,
Mehr kommt nicht heraus.

Meter: trochaic
I. AUGIÁŠŮV CHLÉV. (VI.)
by Antonín Sova

Že pozdě se narodil Herákles,
stal pouhým se pohunkem z chléva.
Už v Argolis jiný panoval král,
on otročit musil, syn Zeva.
Spal na lví kůži a hydry bil,
děv padesát oplodnil nocí.
Pak Stymfalské ptáky vyhubil:
tak česť dělal božskému otci...
Však nikam to nepřived jako my,
že, zdá se mi, otročil tuze,
že bravurní kousky jen prováděl,
jen aby se zavděčil luze...
My k otroctví měli vždycky sklon,
leč vlastní chlév nečistili.
My tu a tam houkli na poplašný zvon,
a Evropu vybouřili...
My husitskou morálkou vzkypěli,
ba zdáli se předbojníky...
pak pobili jsme se u Lipan...
a stali se katolíky.
Ba revolučníci bídně tak,
tak bídně své končí stáří...
Zří k Římu jich pokrytecký zrak,
však čertům se dobře daří...
Kdys vyházeli jsme konšely,
své místodržící i krále...
Teď k Římu lnem’, báby svíčkové...
A zase nemůžem dále...

Meter: amphibrachic
LITERÁRNÍ PODPORA
by František Gellner

„Kdo zazlíval by Mussetovi,
že miloval mok absintový?
Kdo na Baudelaira hodí kámen,
že vínem tišil srdce plamen?
Kdo Verlaina by nemiloval,
ač v hospodách se povaloval?
Básníci tito svými díly
poklesky svoje odčinili.
Jim byla práce v žití vším
vzdor bídě, zklamání a bolu,
a holdování alkoholu
jen zaměstnáním vedlejším.
Však běda muži, běda ženě,
děje-li se to obráceně!“
Tak smutný jako z bajky cvrček,
jenž nestaral se za léta,
sám k sobě pravil Tomáš Brček,
sentimentální poeta.
Těžko se způsob žití mění,
prostředků kdyžtě k tomu není.
Těžko se způsob žití mění,
nahražuje-li statky světa,
večeře, oběd, svačiny,
krb rodinný a peřiny.
Je nutno bídě uniknout.
Co hodláš, Brčku, podniknout?
Jsou v Čechách různé korporace,
jež svými fondy mnoha zlatek
zmírňují krušný nedostatek
obětí literární práce.
Zadej si, pěvče, bez prodlení,
lékařské připoj vysvědčení,
a za půl roku do klína
ti spadne jistá jistina.
To příčina je toho prostá,
že Brček u vytržení
kteréhos rána jednoho sta
korun se viděl v držení.
Jak život sobě zařídit
a co si za ně pořídit?
Je nutno šetřit, milé dítě!
Kdybys chtěl platit dluhy v bytě,
to abys rozloučil se s žalem
v tu chvíli se svým kapitálem.
A ovšem prádlo, šaty, boty
též nekupuj si do foroty,
na cestu rovněž nevkroč tu,
nebo máš díru v rozpočtu!
Byl krásný zimní den a tálo,
slunce se na obloze smálo,
a maje v botách něco vody
zabočil Brček do hospody.
Sedl si blízko u dveří
a poručil si večeři.
Večeře teplá, jak to bývá,
a k tomu dvě, tři, čtyři piva
led srdce zvolna prolomí,
a roste sebevědomí.
Po šesti slaném při rohlíku
pěstujeme již politiku,
a po deseti spokojeni
na lidské zříme pokolení.
Láska je rozkoš nevýslovná,
které se pranic nevyrovná,
což pozorujem nejvíce
u osmnácté sklenice
plzeňského či bavorského,
ach, zbav nás, Pane, všeho zlého!
Když muž a básník a zvlášť Slovan
je pohnut, dojat, zamilován,
stává se skrblík baronem,
to přírody je zákonem.
V automobilu jede se,
a člověka to povznese.
Zastři si tvář svou, historie,
člověk tvor nedokonalý je.
Nemravno brát si dívky domů,
básníci náchylni jsou k tomu.
Když Phoebus na slunečním voze
vrcholu dospěl na obloze
a Brček probudil se ze sna,
zjevila se mu pravda děsná.
Na zemi svého příbytku
svou prázdnou peněženku spatřil
co němou, krutou výčitku.
Morálky různé z toho plynou.
Každá část lidstva ráda jinou.
Co pocházejí od Adama,
jsou ovšem ctnost a mravnost sama.
Druzí vznik vedou od opicí;
víc po meči jak po přeslici.

Meter: iambic
15. Což jest osud? Náhoda to slepá,
by František Sušil

Což jest osud? Náhoda to slepá,
Jenž se dala v slepém zlověku
Za slepého vůdce člověku,
A jím vládla jak saň přesveřepá.
Sešla s hůry dcera Boží lepá,
Vzala lidi v milou opěku.
Tu zdín konec sudby povztěku,
A v ráj vzešla poustka holostepá.
Lide Páně! Zapěj Bohu chválu,
Že On sám, král věčný všechněch králů,
Dal ti poznať míru svého řádu.
Věčná Láska vede světa vládu!
Tož ač zuří bouře sudby lítě,
Odevzdej se Bohu jako dítě.

Meter: trochaic
XXIV.
by Gustav Pfleger Moravský

Však nadarmo – čím více srdce brojí
Proti svým citům silným válčením:
Tím bouřlivěji mocí spíše dvojí
Krvácí rána duše ztrápením
A v odporu jen nový odpor strojí.
Bol divoký tu zrývá podnět míru
A vraždí sebe v rostoucím vždy víru;
A prsa, kde ten boj svým vztekem řádí,
Kde osud v zápas dvojí lásku svádí:
Ta podobna jsou spustošené pláni,
Kde živlův moc se svrhla k bojování.

Meter: iambic
434. Du bist gefangen
by Gerhard Tersteegen

Die Liebe bindet uns; Mensch, gehet dein Verlangen
In Welt und Kreatur, so hält sie dich gefangen.
Nimm meine Liebe ganz, o Jesu, in dich ein,
Daß ich mag ewiglich nur dein Gefangner sein!

Meter: iambic
LECONTE DE LISLE
by Rubén Darío

De las eternas musas el reino soberano
recorres, bajo un soplo de vasta inspiración,
como un rajah soberbio que en su elefante indiano
por sus dominios pasa de rudo viento al son.
Tú tienes en tu canto como ecos de oceano;
se ve en tu poesía la selva y el león;
salvaje luz irradia la lira que en tu mano
derrama su sonora, robusta vibración.
Tú del fakir conoces secretos y avatares;
a tu alma dio el Oriente misterios seculares,
visiones legendarias y espíritu oriental.
Tu verso está nutrido con savia de la tierra;
fulgor de Ramayanas tu viva estrofa encierra,
y cantas en la lengua del bosque colosal.

Meter: anapestic
Anima stultorum
by Vicente Colorado

¡El alma es inmortal!, me repetía
un necio que conmigo disputaba;
y mi razón ante él se sublevaba
con frases de amarguísima ironía
¡Qué el alma es inmortal!, yo me decía;
esa sola desdicha nos faltaba,
que el necio (y de hito en hito le miraba)
llegase a eternizar su tontería.
Después me habló de Dios (¡era
                     preciso
oírle) y de las penas del Infierno,
y dijo lo que quiso y como quiso;
mientras que yo, para mi fuero interno,
como Dante, leí en el Paraíso
estas palabras: Tonticomio eterno

Meter: iambic
RONDA. (VII.)
by Vladimír Frída

„Sny, vidiny a v konec nic,“ jsem děl,
když v jitru, naděj v srdci, v jasu líc
jsem vyjel, abych za svým cílem spěl.
Sám nevěřil jsem, řek’ to v žertu víc:
„Sny, vidiny a v konec nic.“
Leč obzor chmuřil se, čím dál jsem jel,
a haslo světlo Tvojích zřítelnic,
den vyzpíval se, ztrácel se a mřel.
Do moře hodil jsem vše, co jsem měl.
V sled na břehu se lilje smála vstříc,
já ruku vztáh’ – a utrh’ asfodel – –
Sny, vidiny a v konec nic – – –

Meter: iambic
ČEHO POTŘEBÍ
by Josef Svatopluk Machar

Ve škole už pedagogický ten um
rákosku vzal navždy kantorům,
teď jen přijít někdo, lidé zlatí,
hůl tu sebrat, jíž nás Život mlátí!

Meter: trochaic
Preguntas y respuestas entre un monarca y un conse
by Felipe IV

¿Qué es lo que hacéis? - En nada discurrimos
¿Pensáis en algún medio? - No sabemos
¿Buscáisle en la justicia? - No podemos
¿Esforzáis la milicia? - No la vimos.
¿Dónde está el bien común? - No lo sentimos
Su honra ¿dónde está? - No la tenemos
Habladme sin rebozo - No queremos
Advertirme siquiera - No advertimos.
¿Qué consultáis ? - Los cuándos y los cómos
¿Y los motivos? - Eso no alcanzamos
De guerra ¿qué sentís? Perdidos somos
¿Socorréis al Imperio? - No atinamos
¿Hay alguna esperanza? - Ni aun asomos
¿Y el caso de la copa? - En eso estamos.

Meter: iambic
[min zuckersöt Suschen, wat wullt du di grämn?]
by Klaus Groth

Min zuckersöt Suschen, wat wullt du di grämn?
Kumt Wihnachten wedder, so will ik di nęhmn!
Wüllt Pępernœt kopen un Hasselnœt knacken,
Un so'n groten Koken ut Deeg wüllt wi backen!
Min zuckersöt Suschen, nu gräm di ni sehr!
Denn ward wi mal öller, so danzt wi ni mehr!
Denn schrapt wi den Grapen, denn schrapt wi dat Geld,
Denn gat wi mit so'n lange Näsen to Feld!
Min zuckersöt Suschen, nu gräm di man nich!
Ik heff noch dree Süsselnk, dat weest du man nich!
Dree Süsselnk un Dreelnk, un so'n groten Hot!
Un'n grishempen Geldsack, noch eenmal so grot!

Meter: iambic
SLOVANSKÝ LETOPIS
by František Gellner

Řeč prones’ v ruské dumě známý
Miljukov, hlava kadetů,
o níž psát záhodno se zdá mi
pro zajímavost předmětu.
„Perune!“ děl, „proč nezabránil’s,
bychom zas Němcům nesedli
na lep, proč slepotou nás ranil’s,
co jsme ti, hříšní, provedli?
Proč, vládče hromů, do objetí
nás vháníš černé nestvůry?
Chraň, hospodine, svoje děti
před krásou pruské kultury,
kultury límců kaučukových,
žandarmů, šatlav, bodáků,
kanonů, lodí pancéřových,
piklhauben a zupáků!“
Vítali tato slova s plesem
přemnozí, jak by na vidle
je bral, křičeli jiní. Děsem
spad’ soudruh Adler se židle.
Krásných slov proudem, toť věc jistá,
se mnoho v světě nezmění.
Car v Německo se opět chystá
s carevnou na zotavení.
V té říši, kde se vládne hladce
a pořádek je u vesla,
bezpečným cítí samovládce
se před risikem řemesla.
Nemůžem shodu překaziti
holštajn-gottorpsko-germánskou.
Však jaký u nás bude míti
vliv na myšlenku slovanskou?
V jednotu, pokud existuje,
zda se tím spolkem vrazí klín?
Či doktor Kramář poputuje
do Petrohradu přes Berlín?
Záhada v lůně času dříme.
Nikdo nám za to neručí:
Klofáče ještě uvidíme
si ležet s Wolfem v náručí.

Meter: iambic
- 1439 - Argumento Libro I
by Lope de Vega

La sombra del difunto Norandino
al Saladino en sueño le reprende,
su gente junta, y conquistar pretende
los muros del Pirámide divino.
Cerca del Amarinto cristalino
la primera batalla Guido emprende;
queda vencido, y los Maestros prende
del Temple y de San Juan el Saladino.
Piérdese el brazo de la Cruz, y muestra
el español don Juan, que los gobiernos
quieren con el valor fortuna diestra.
Doncellas santas y mancebos tiernos
mártires mueren, y con gloria nuestra
ocupan los alcázares eternos.

Meter: iambic
- XXX -
by Juan de Timoneda

En un sombrío valle despeinaban
sus muy rubios cabellos y escogidos
muchas pastoras que con mil gemidos
una zagala muerta lamentaban.
Pidióles un pastor por qué lloraban,
ellas con sus acentos doloridos
ser muerta de amores encendidos
Selvagia la pastora publicaban.
Rióse entonces él del devaneo,
y dijo como en burla: «¡O caso fuerte!»
¿y quién vio a una mujer morir de amores?
Mas si de eso murió, lo que no creo,
no la debéis llorar, pues que su muerte
halló reparo y fin a sus dolores.»

Meter: polymetric
1L: Müd' komm ich aus der Ferne
by Luise Hensel

Müd' komm ich aus der Ferne
Mit schwerem Wanderstab;
Ach! grüßen wollt' ich gerne
Der treu'sten Freundin Grab.
Es sagen keine Worte,
Es weht aus keinem Lied,
Was ich in ihr gefunden,
Was mir mit ihr verblüht.
Das reichste Herz an Güte,
Das ich auf Erden fand,
Das bergen diese Blumen,
Das decket dieser Sand. –
Ich knie' an ihrem Grabe
So einsam und so arm.
Es tranken seine Blumen
Wohl nimmer Thau, so warm. –
O, drängen meine Thränen
Hinab, hinab zu ihr
Und weht' aus ihrem Munde
Ein Hauch herauf zu mir! –
Doch still und kalt und öde
Ruht Alles weit umher –
Es weckt mein lauter Jammer
Dich, Selige! nicht mehr. –
So ruh' in Gottes Frieden
In Deiner stillen Gruft,
Bis des Erweckers Stimme
Zur ew'gen Wonne ruft.
Schlaf' wohl, schlaf' wohl, Geliebte! –
Ich nehme welkend Laub
Von deinem stillen Hügel
Und eine Handvoll Staub.
Das ist, was mir geblieben
Von aller Erdenlust:
Es ruh' als Angedenken
Auf meiner kranken Brust.
Und wenn sie mich begraben
Dereinst im fernen Land,
Deckt mein gebrochnes Herze
Noch Deines Hügels Sand.

Meter: iambic
by Kaspar von Stieler

Der Kato nennt es Zoten/
was ich bißher gesezzt.
Wer ist denn je gewesen/
der ihn es zwang zu lesen?
Wen dieses nicht ergezzt/
dehm hab' ichs ja verboten.

Meter: iambic
- LVI -
by Fernando de Herrera

¿Quién debe, sino yo, acabar el llanto;
que de mis esperanzas derribado,
me veo en tal miseria y apartado
de aquella luz que ausente alabo y canto?
Mi alma no soporta pesar tanto,
y el nudo que la estrecha desatado,
ligera ira con vuelo acelerado,
sin descansar siguiendo su ardor santo.
Si esta indigna corteza la retarda,
y lenta engaña el gozo de su gloria,
corta, Amor, corta presto el flaco aliento;
que sólo el bien que en mi dolor me guarda,
por la vida que pierdo tal victoria
dará, que en precio exceda a mi tormento.

Meter: polymetric
SAMI.
by Josef Lukavský

Odloučeni tak ode všech, tak neznámí a chudí
hlídáme štěstí své, svá pohádková jitra,
v nichž slunce líbá nás a touhy naše budí
a nedá přemítat, jak asi bude zítra.
a její rozkoše jsou naším zákonníkem,
žijeme mimo svět rozpálenými těly,
jimž duše žíznívá jest tichým společníkem.
Odloučeni tak ode všech jdem’ do hlubiny lesů
poslouchat chorály v korunách starých stromů
a chystat vášním svým v loktech vonného vřesu
hostiny intimní než s večerem jdem’ domů.
Odloučeni tak ode všech rozcházíme se časem,
jen k vůli návratu v sensace sbližování,
v nichž světla rozkoší vzplanou mocnějším jasem
a ještě slavněji zní hymnus milování...

Meter: polymetric
Pomněnky.
by Emanuel Züngel

O krásné sny, ó blahé sny,
sny radostného mládí,
zpomínka na vás odsud vždy
mne v dálné ráje svádí.
Tam bloudím s srdcem blaženým
a k pomněnkám se skláním,
jež k sobě zvou mne mileným
svým tichým šepotáním.
Kdes mládí mého milostná
ty dobo snů a hraní?
Kdes chvíle ty přeradostná
matčina celování?
Kde jste, vy druzi milení,
s nimiž jsem sobě hrával?
Kde jste, motýlci ruměnní,
za nimiž jsem se hnával?
Nic v pozemském nás životě
tak mocně neblažívá,
jak sirotkům kdy v samotě
nám láska hruď zahřívá.
Tuť srdce s celým srdcem svým
se k bytosti té vine,
a ňadrům bolem stísněným
hned nebes rozkoš kyne.
Však běda – ach – kdy v hrdosti
se od nás děva točí –
běda – kdy ve chrám milosti
nám ďábel pýchy vkročí!
Tuť mžikem ráj náš ztroskotán
se k nohoum našim ssuje
a duch si ve prach pošlapán
úšklebek opakuje.
Kdo nezakusil lásky žal,
ten šťastným můž’ se zváti;
kdo nikdy láskou neplakal,
ten může vždy se smáti.
Nechtěj však nikdo srdci lát,
jež v lásky žáru hyne –
jinak tě věru ani kat
si k srdci nepřivine!
O přátelství – snů mladických
ty růžotkaná pásko,
ty dcero duší panických,
mládcova první lásko.
Jak tebe vroucně pěstuje,
než klam mu sny ty zvrátí;
jak vše ti mile věnuje
a vše chce pro tě dáti.
Tu přítel však se milený
pojednou v zrádce změní,
a v blankyt mraky zkalený
ráj zvrátí tvého snění.
A ten, jejž tak jsi miloval,
pro nějž jsi chtěl i mříti,
tvou lásku k lidstvu pochoval,
nechtě ti bratrem býti.
Tu oko tvé se zakalí,
v něm slza žalu plyne,
srdce se v smutek zahalí,
a teskně k ňadru vine.
I prchá, krok-li uslyší,
bojíc se lidí zrádných – –
a než se bol ten utiší,
dlíš v rukou smrti chladných.
Za mládí jaré svobody
neznal jsem jiné slasti,
než znát se učit národy,
jich bohy, řeč a vlasti.
Pilně jsem povždy studoval,
kdo z nich je nejšťastnější,
a hle – když jsem domudroval,
byl to ten – nejhloupější.
On neznal krásy vlasti své,
ni krásy mluvy svojí;
on žil ve věčné temnotě
jen vášním svým a boji.
A když ho soused podmanil,
nezalkal pro svobodu,
mžikem se v jiný proměnil,
a bylo – po národu.
Nejnešťastnější pak, co žil,
byl národ jarý, mladý,
jenž k slávě se byl narodil
a znal své vlasti vnady.
On znal i kouzlo svobody
a svatá práva svoje,
i zmužile prv s národy
se pouštěl v svaté boje.
Leč když ho soused podmanil,
tu pozbyl on své síly,
zapomněl, jakým druhdy byl,
své strážné ztratil víly;
a tiše jen v své porobě
povzdechy k nebi sílal,
nevztýčiv se ni v hrdobě,
kdy drzý vrah mu spílal.
Nad tím se duch můj zatrudil,
jak bych byl synem jeho,
zaň prosil, by se probudil,
a ze sna povstal svého;
jej přivinul jsem ku srdci
a zlíbal jeho líce – –
národ pak, tak se zdálo mi,
nepovstal nikdy více!
Byl však to jenom trudný sen,
zač nebi díky vzdávám;
vždyť milený pak národ ten
v bdění teď nepoznávám.
I vidím, jak on spoutanou
svou ruku k nebi zdvíhá,
kdež se mi na uvítanou
zář růžná spásy míhá.

Meter: iambic
Ty’s, srdce, mlčelo, ó sfingo pouští,
by Xaver Dvořák

Ty’s, srdce, mlčelo, ó sfingo pouští,
již Samum žhavým pískem zasypává;
noc na ni padá, roztavená láva,
a stíny popelem jí nad hlavou dští.
Ji váže kletba, jež jí neopouští;
tak nedočkavě vypjata jest hlava
té Zoři vstříc, již vroucně očekává,
jež z rudých zahrad Východu se spouští.
Juž první paprsk prolnul ve temnotách,
jak hudba čarovná se ňadrem protáh’,
mým srdcem pronik’, otevřel mu ústa
a srdce zpívá; žár ho rozpaluje,
ten paprsk bílý v poušti pozdravuje:
den za ním jde a rozkoš za ním vzrůstá.

Meter: iambic