BĚLA (XIII.)
by Adolf Heyduk

Bylo jaro na vrcholu,
v parku stromy kvetly,
sedmihlásci v starých lipách
nová hnízda pletli;
orlíčky a pantoflíčky,
resedy a zvonky,
zdobily si při vrcholku
květem outlé stonky.
Na odiv sta růží neslo
lahodné své vnady,
kam se oko zahledělo,
krása byla všady,
rybník křovím obroubený
v slunci skvěl se celý,
labutě dvě podruženě
v něm se projížděly;
vlaštovice svěžily v něm
perutí svých hrotky,
s vršků travin perly pily
pěnkavice krotky.
Střízlíčkové probíhali
živých plotů šeří,
chocholouši tříbili si
na kloboučku peří;
mladý motýl v novém plášti
pradávného kroje
z kukle spěl a z česla oulu
včely, první roje;
temná vážka na osině –
snad že v noci stydla –
sušila si upejpavě
síťkovitá křídla.
Pod košatou lipou v rohu
u parkové stěny
v záhoncích stál květinových
altán povýšený;
od podzámčí kolem něho
k chrámu prostřed města
kaštany jsouc posázena
pěkná vedla cesta;
odtud dobře bylo zříti,
co se v městě dálo,
i to mladé setí vůkol
po polích jak stálo.
Májového odpoledne
do altánu v sadě
doktora a kněze paní
pozvala si k radě;
pozděj přišel ještě kníže –
všecko bylo venku –
pro Bělu šel vposled sluha –
vlastně pro Helénku.
Rozprávěli, hovořili
při bohatém stole;
Běla s dítkem pohlížela
do šírého pole,
vše se kolem zelenalo,
všecko divným chvatem
posypalo Boží slunce
perlami a zlatem.
Kypré setí vlnilo se
jarně dechem Božím,
dujný jih se protahoval
plnoostým hložím,
s hojných višní kolem polí
květy dolů střásal,
skřivan krouže nad osením
svoje hymny jásal.
Bělásci dva, rozpustilci,
kolotavým letem
družili se s plané hruše
padajícím květem:
se smrtí se život družil –
divná, divná doba –
letli, spadli – bílé květy
zavály je oba!
Hle, tam louka, parádnice
přes noc plna krásy
živůtek svůj zelenavý
kvítím vyšila si;
outlá jabloň vedle meze
ozdobila skráně,
potok mile zradovaný
v dětské tleskal dlaně,
přes řepku pak jasnožlutou,
jetelinu rudou
jako v mlze zhlídla Běla
svoji vísku chudou.
Vzdechla sobě. – „Nevzdychejte,“
v žertu vece kníže,
„známť já věru v jarním čase
mladých srdcí tíže;
vaše jho se brzy skončí –
za měsíc juž krátký
v domek svůj, ne ve můj více,
vrátíte se zpátky;
vaším, milá Bělo, všecko,
co je vně i venku,
bez výkupu, bez poplatku –
máte za Helénku;
pode ctí co přislíbeno,
pode ctí zde máte,
s týden ještě, pak kojenku
svoji dochováte. –
Zde je úpis!“ – při tom z ňader
vyňal list: „Čísť znáte,
s doktorem co umluveno,
všecko psáno máte;
ani čárkou nezměněno
smlouvy po výsledku –
a zde místo na podpisy
dožádaných svědků;
pod můj ať se podepíší
občané dva zdejší,
volte, nad ty najdete-li,
Bělo, ctihodnější!“
Při tom lehce na své hosti
ukázal. Ti, hrdí,
listinu dřív vystavenou
jmény svými tvrdí. –
„Hotovo,“ děl kníže, složil,
Běle dal: „To skrejte,
k ujištění na ouřadě
do knih si to dejte,
vše, ať třeba psáno není,
poctivě se stane!“...
Běle srdce v těle buší,
z oka radosť plane.
Líbati chce ruce kněžny,
ta však jemně brání,
na Helénku usmívá se,
hladí Běle skrání;
na to vece: „Mámť vám z mnoha
děkovati, milá,
dítku jste mne dvojnásobně
všude nahradila;
budu toho pamětliva;
starosť byla velka,
však juž dítko odstavíme,
přijdeť pěstitelka;
psali jsme již, přijde brzy,
za tři týdny asi...
vrátíte se Tomáškovi
v nejkrásnější časy,
no, pak syna užijete...“
Běla usmála se,
radostí jí krůpěj rosy
v dlouhé stála řase;
srdce jen se tetelilo,
každá žilka hrála –
Helénku si k srdci tiskla,
Helénka se smála,
ba i mladá matka její
usmála se lehce,
Běle dítko odluzuje,
ale dítko nechce. –
Na kostele nenadále
trhnul zvoník zvonem,
z podzámčí se vzhůru vznesla
žalosť smutným tónem.
Co se stalo, co to zvoní?
Někdo umřel asi,
ne-li z mlýnské, tedy jistě
z pivovarské chasy!
Tichý pohřeb, jeden zvonek...
Kněžna ptá se hbitě:
„Kdo to umřel?“ Doktor na to:
„Paní staré dítě,
malá dcerka, jedináček
nescelených skrání,
vědělť jsem to, že se ničím
smrti neubrání;
dosti dlouho trápila se –
tam jí bude lépe.“
„Ale matka,“ zase farář,
„zle si čelo tepe;
naříká si, hořekuje,
mní, že vinou byla,
dcerušky že zanedbala,
že dřív odstavila...“
Při těch slovech nenadále
Běla sebou trhla,
zima hned, hned horkosť tuhá
ve tvář se jí vrhla,
ruce, nohy se jí třásly,
prsa se jí chvěla,
teskná mysl jedním rázem
domů zaletěla;
kolem Tomka zakroužila
upomínka tklivá,
jak kol hnízda v nebezpečí
křepelička sivá.
Dolů k cestě pohleděly
Běly siné tváře:
rakvičku pan starý drží
v loktech na kočáře,
k dcerce svojí zabedněné
sivou hlavu shýbá,
ani v pravo, ani v levo
nezří, jenom líbá;
líbá jenom lesklé víko,
kříž a bílé růže –
ubohý! Však kterak paní
doma žalosť zmůže,
ani spolu nepřáno jí
ku hrobečku jeti;
zahořela přenešťastna
žalem po dítěti; –
naposledy do rakvičky
vyzdobila dcerku,
do hedvábí ovinula,
do smutečních šperků,
k průvodu jí poprosila
všecky v místě děti,
na hlavy jim věnce dala,
v ručky zkvetlé sněti.
Všecko jelo na kočárech,
máť jen doma dlela,
tváří vadla, silou chřadla,
srdcem bědně tlela. –
Nikdo nedbal z okna dolů
shlížející Běly,
všeci chvilku na kočáry
níž se zahleděli,
jen pan doktor žalosť sčetl
z její bledé líce,
rtové jeho jako ve snu
šeptly: ,Mučednice!’
A zas nahlas o sládkově
mrtvém dítku řečí:
„Rok jen žila, rok však byla
v stálém nebezpečí;
činili jsme vše, leč marně,
bylo bez porady,
já i matka zajisté že
nevinni jsme tady;
ostatně i zdravé děti
nemoc náhle stíhá;
rozum vždycky nepomůže,
ani lék a kniha...“
Běla vzdechla, doktor spatřil,
jak se celá chvěla,
a v ráz nová slova jeho
na opravu děla:
„Dítko bylo velmi slabo,
zhola bez vývinu,“
a zas k Běle: „Pravý opak
při vašem je synu;
to je rytíř! – Vám však chladno!“
„Snad ten větřík náhlý,“
kvapně kněžna, a juž ruce
k dítku závoj stáhly;
do síně snad, doktore, spíš
kojná jíť by měla –
patřte přece, jak je bleda,
jak se rozechvěla...“
„Ano, ano,“ zase doktor,
„zlého však nic není,
vzpomněla si na hošíka,
to se rázem změní.“
„Pojďte!“ – „Půjdem též,“ dí kníže,
„sychravo dnes záhy.“
Na to farář: „Vlhne posud
od předešlé vláhy,
na pole však teplé vlhko
vždy působí jaře!...“
Šli. – Pan farář poroučel se
pospíchaje k faře.
Na schodech však polohlasem
kníže se svou paní
doktorovi rozmanitá
dali přikázání;
doktor vážným ukloněním
slíbil vše, co chtěli,
a když zašli, do síně všel
polekané Běly;
radil, těšil, vysvětloval –
zahnal kvapnou muku;
blíže dveří odcházeje
podal sdílně ruku. –

Meter: trochaic