PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Lied, werde sanfter, fliesse gelinder fort.
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Lied, werde sanfter, fliesse gelinder fort.
Wie auf die Rosen hell aus des Morgens Hand
Der Thau herabträuft, denn dort kömt er
Fröhlicher heut und entwölkt mein Gellert.
Dich soll der schönsten Mutter geliebteste
Und schönste Tochter lesen, und reizender
Im Lesen werden, dich in Unschuld,
Sieht sie dich etwa wo schlummern, küssen.
Auf meinem Schooss, in meinen Umarmungen
Soll einst die Freundin, welche mich lieben wird,
Dein süss Geschwätz mir sanft erzählen,
Und es zugleich an der Hand als Mutter
Die kleine Zilie lehren. Des Herzens Werth
Zeigt auf dem Schauplatz keiner mit jenem Reiz,
Den du ihm gabst. Da einst die beyden
Edleren Mädchen mit stiller Grossmuth,
Euch unnachahmbar, welchen nur Schönheit blüht,
Sich in die Blumen setzten, da weint' ich, Freund,
Da flossen ungesehne Thränen
Aus dem gerührten entzückten Auge.
Da schwebte lange freudiger Ernst um mich.
O Tugend! rief ich, Tugend, wie schön bist du!
Welch göttlich Meisterstück sind Seelen,
Die sich hinauf bis zu dir erheben!
Der du uns auch liebst, Olde, kom näher her,
Du Kenner, der du edel und feuervoll,
Unbiegsam beyden, beyden furchtbar,
Stümper der Tugend und Schriften hassest!
Du, der bald Zweifler, und Philosoph bald war,
Bald Spötter aller menschlichen Handlungen,
Bald Miltons, und Homerus Priester,
Bald Misanthrope, bald Freund, bald Dichter,
Viel Zeiten, Kühnert, hast du schon durchgelebt,
Von Eisen Zeiten, silberne, goldene!
Kom, Freund, kom wieder zu des Britten
Zeit, und zurück zu des Mäoniden!
Noch zween erblick' ich. Den hat vereintes Blut,
Mehr noch die Freundschaft, zärtlich mir zugesellt,
Und den des Umgangs süsse Reizung,
Und der Geschmack mit der hellen Stirne.
Schmidt, der mir gleich ist, den die Unsterblichen
Des Hains Gesängen neben mir auferziehn!
Und Rothe, der sich freyer Weisheit
Und der vertrauteren Freundschaft weihte.

Meter: iambic
Al autor del Anti-Quijote
by Juan Nicasio Gallego

La voz sonora de un rocín gallego
que al Setabiense aclama noche y día
llegando al reino de la muerte
                     fría
del buen Quijote perturbó el sosiego
¡Hi de pu !, dijo el paladín manchego,
¿ese follón amengua mi valía?
¡Sús! ¡Alto! ¡A castigar su demasía!
Ensilla, Sancho, a Rocinante luego.
Señor, ¿a Rocinante? Si se enfada
mi rucio solo acallará sus voces,
dejándole tendido en la estacada
Harto se echa de ver que no conoces,
Sancho amigo, su fuerza denodada:
capaz es de matarte el rucio a coces.

Meter: iambic
3
by Adelbert von Chamisso

Möchte doch einer die Fäuste sich nagen!
Also zu jung! nicht stark noch genug!
Hören muß ich die Trommel schlagen,
Sehen die andern Waffen tragen,
Fernab ziehen, verschwinden den Zug.
Hören muß ich, und ruhig kauern,
Schelten der Fremden Übermut;
Sehen die Mutter beten und trauern,
Aber gefangen in diesen Mauern
Kühlen am Tacitus meine Wut.
Ziehet, ihr glücklichen fröhlichen Fechter,
Sorget, daß ihr vom Joch uns befreit,
Aber bestellt mich vertrauend zum Wächter
Über die künftigen Schergengeschlechter,
Einst auch kommen wird meine Zeit.

Meter: polymetric
- LX - Amor no se harta de lágrimas
by Pedro Soto de Rojas

¿Qué sed es esta amor de hidropesía,
que tus entrañas tienen por mi llanto?
¿Es posible cruel que bebas tanto?
Ya con la muerte bebes a porfía.
Tomar ser de mis lágrimas podría
otro diluvio causador de espanto:
otro mortal Fitón de mi quebranto,
expuesto al arco de la ingrata mía.
Pero es tu fuego tal tirano arquero,
que es echar a una fragua humedad poca,
echarle de mi llanto un mar entero.
¿Cuál parte di de fiera amor te toca?
¿Y a mí que eterna parte cuando muere?
Ni tú te hartas; ni el llorar se apoca.

Meter: iambic
- X - Yo soy, cruel Amor...
by Diego Hurtado de Mendoza

Yo soy, cruel Amor, el que has traído
con vanas esperanzas engañado,
y quien había de haber escarmentado
ya en los propios males que he sufrido.
Yo soy quien tus mentiras ha creído,
y aquel que por creerlas ha llegado
a ser contigo el más desventurado
de cuantos tus banderas han seguido.
Pero si en todo el tiempo que viviere
tornare a tu poder, que en él me vea
muriendo por quien más aborreciere.
Y porque mi jurar más firme sea,
que si jamás, Amor, yo te creyere,
quien causare mi mal no me lo crea.

Meter: iambic
Příroda.
by Vincenc Furch

Hlídej do přírody,
Co v ní Bohem psáno,
Čísti v její knize
Nemnohým jest přáno;
Kdože porozuměl
Jejím tajným znakům –
Pak se div divoucí
Jeví jeho zrakům.
Ve přírodě tajné
Svatý duch se jeví,
Duch k nám mluví květem
A ptačími zpěvy;
Všeduch mluví světem –
Zpytuje okem, sluchem,
Ve přírodě hledej
Stopy ducha duchem.
Není to vlašťovka,
Co si hnízdo dělá:
Přírody to ruka
Tajná, přeumělá;
Ona v kvítí kvete,
Ona ptákem pěje,
Ona s hvězdných těles
Světlo na zem leje.
Láska ve přírodě
Jeví se nám všade,
Starostlivě krmí
Zvířátko své mladé;
Svatá sympathie!
Ves tvor cítí tebe,
Ves tvor tebou žije,
Hlásá tě zem, nebe.
Všerodičko svatá,
Tebe zpěv můj slaví,
Ve srdci mém plane
Tobě oheň žhavý –
Přírodo, všech matko,
V moci tvé jsme vezdy,
Blíž ti nejsou květy,
Nežli nebes hvězdy.
Nepochopitelná!
Nelze pojmout tebe,
Neobjímají tě
Všechny země, nebe.
Ve všech hvězdných světech
Činné jsou tvé síly –
Mléční cestou kráčíš
K neznámému cíli.
Slunce tebou hoří,
Hvězdy tebou svítí –
Přírodo! tvou mocnost
Srdce moje cítí.
S hrůzou svatou plesám
V širé nesmírnosti –
Přírodo! v prach klesám
Před tvou velebností!

Meter: trochaic
- 1288 - Jornada II, DUQUESA
by Lope de Vega

Yo que en fiera a las fieras excedía;
yo que ternezas con desdén pagaba;
yo que amaba libertad gozaba;
yo que en dura, con bronces competía.
Yo la parra del olmo dividía,
porque dulces amores retrataba;
yo que ejemplo de firmeza daba;
yo que el amor juzgaba cobardía.
Yo que burlé de la amorosa herida;
yo que regí la simulada muerte,
de amantes con razón encarecida.
Yo que presumí, ¡oh, falso amor!, vencerte,
¿he de estar a tu gusto tan rendida?
Muy flaca es la mujer, o tú muy fuerte.

Meter: polymetric
307
by Josef Vlastimil Kamarýt

Pomoc, jenž se dlouhou
prosbou vynutí,
tak nám milá, jako –
jídlo bez chuti.

Meter: trochaic
Den Deutschen
by Franz Grillparzer

Dem Bergesgipfel naht ihr der Kultur,
Von Feldern und Pfaden längst keine Spur,
Das Knieholz fängt bereits schon an,
Kaum kurzes Gras auf eurer Bahn,
Steigt ihr noch weiter, wie ich seh,
Erreicht ihr bald den ewigen Schnee.

Meter: iambic
Vy moje hvězdy, moje oči krásné!
by Emanuel Miřiovský

Vy moje hvězdy, moje oči krásné,
jak utkvěly jste v srdce hlubině!
Ba rád zabudu mnohé chvíle spasné,
jen vás však ne, vás v světě jediné.
Tak mnoho žalu v duši toulalo se,
tak mnohou slastí srdce zachvělo se,
však rád zabudu chvíle žalné, spasné,
jen vás ne, vás ne, moje oči krásné!
Vy moje hvězdy, moje oči krásné,
vy písní mých jste štědrá úroda!
A pokud budu na té pouti časné,
vás bude slaviť mladá píseň má.
Myšlenka na vás myšlenkou je blaha
a její peruť mocně k nebi sahá,
a pokud budu na té pouti časné,
mne sprovodíte, moje oči krásné!
Vy moje hvězdy, moje oči krásné,
vy ve tmách strastí moje světýlka!
Kéž lesk váš pro mne nikdy nepohasne,
až uhostí mne hrobu postýlka!
A ještě o dušičkách na mém hrobě
kéž vřelou slzou zrosíte se obě!
Neb ani v hrobě láska nepohasne
k vám, hvězdy moje, moje oči krásné!

Meter: iambic
Soneto
by Fray Jerónimo Vélez

Siete soles un rayo a tanta gloria,
IGNACIO, cuya ley el orbe espera,
en el Sinaí supremo reverbera
con luz divina a la mortal notoria.
Entre las armas goza la victoria,
y resplandores de la inmensa esfera
liba en Tabor eterno, que venera
rendida a suspensiones la memoria
En la de Dios su fábrica sublime
consulta, obras quietud (idea clara
del ocio santo y de la acción) medita
Y en su pecho, no en mármoles imprime
tablas de ley, que lo mortal repara,
y en Dios vio confirmada, antes que escrita

Meter: iambic
Meditace v jeseni.
by Jaroslav Vrchlický

Nyní, když nám začínají
kouzelné dny podjeseně,
počasů kdy hravé změně
smysly snadno podléhají,
věříme spíš, co by jindy
nemožnou nám bylo bájí.
Měkčí jsme a důvěřiví,
shovívaví v cizí štěstí,
říci dáme si a vésti,
ba v labyrint lásky lživý
jiným pomocné dát ruky,
duch se ani nepodiví.
Vděčně úsměv přijímáme,
vlídný pohled a stisk dlaně,
k činu sáhnem odhodlaně,
o který se odpor láme,
béřem z ruky losu číše,
tu, jež dává, tu, jež klame.
Jak jsme ztichli! V doznívání
lonských bouří je nám sladce,
pedanty jsme dnů i práce.
Marno... Žití se nám sklání.
Darmo, kde nit jeho končí,
maskovat dnem usmívání.
Budiž! Kouzlem zimních snění
táhne trpká vůně máty,
dojdem v stopách snů a ztráty
k Pathmu všeho utišení,
kde v sen jeden všecko splývá,
co kdy bylo, jest a není...

Meter: trochaic
A una tonta
by Rafael María Baralt

Nadie lo niega, Elisa, y yo el primero,
si alguno lo negara, lo diría:
todo en tu cara hermosa es simetría;
cada cual de tus ojos un lucero.
Y nada excede en garbo al hechicero
talle gentil, ni en noble bizarría
la cadera, que al sesgo se desvía
y columpia amoroso el pie ligero.
Nadie lo niega, hermosa, y quien
                     delira
por tu albo seno que al placer provoca:
quien, tu cuello al mirar, tiembla y suspira,
pero hay dos gracia sen tu
                  linda boca
que el mundo sabio, sobre todo admira:
tu charla eterna, y tu reír de loca

Meter: iambic
El encuentro
by Alfredo Cazabán y Laguna

Despunta el alba del postrero día
Lleno de angustia, con dolor pasea
la Cruz del Redentor; grita, vocea
con sed de sangre la canalla impía
A aquel cuadro de horror y de
                     agonía
que alumbra un centurión de roja tea,
flotante el mando que en aire ondea,
víctima del dolor, llega María
Ambos se ven Antes filiales lazos
ya no hieren a Cristo los abrojos,
ni ya le abruma de la cruz el peso
Y forman fuerte nudo con sus brazos,
y al mirarse con lágrimas sus ojos
sus dos almas se funden en un beso.

Meter: polymetric
KRKONOŠSKÉ OVZDUŠÍ.
by Irma Geisslová

Ó hory naše, strmé Krkonoše,
jak bylo vám, kdy v Čechách moře bylo,
a na temenech vašich – na ostrůvcích
se chvilkou hejno dravců usadilo?
Zdaž tušily jste, pod tím těžkým vodstvem,
že bělorudým květem půda vzpučí,
že půda ona krví nasytí se,
než mine věk, jenž hrůzou bouří hučí – ?!
Vy byly jste, kdy nebyl ještě člověk...
ó, kolik světů v paměti je vaší,
co divných tvorů vzniklo, vyhynulo,
co přešlo jar, již stále k nám se snáší!...
Jak vodní rubáš slušel matce zemi,
když růží nebylo, ni modrých lesů?
neb červánek když vlny rudé zlatil?
v tom nebylo ni jásotu ni plesu –
Ó horstvo naše! odpověz mi tuchou,
zda vědělo jsi, komu budeš vlastí?
že pohledem svým úchvatně tak krásným
v hruď naši hrdou rozkoš budeš klásti?
Ó Krkonoše, jste-liž tomu rády,
že Čechové vás domovem svým zovou,
že místo vln kol vašich skalných boků
teď vonným vzduchem naše písně plovou? –
Ó zajisté! neb proti sokům Němcům
nás přirozenou hradbou objímáte,
a mračíte se naším smutkem českým,
a v našem sluníčku se usmíváte;
ó Krkonoše, útěcho i chloubo,
jste velikáni nad národem malým,
však láska naše k vám a k zemi rodné
nás stvořit schopna lidem dokonalým.

Meter: iambic
Inestabilidad de las cosas humanas
by Juan Nicasio Gallego

A la voz de los tiempos rigurosos
se desploman las torres elevadas:
los montes y las rocas encumbradas
se ocultan entre juncos cenagosos
¿Do estáis, anfiteatros y colosos,
arcos soberbios, moles ponderadas?
¿Dónde están vuestras bóvedas sagradas,
templos de Olimpia y de Balbec famosos?
¡Todos yacéis! Del poderío griego,
del sirio y persa, del romano, y godo,
¿qué dejó su segur al hierro y fuego?
¿Y deberá extrañar, cayendo todo,
que una botella de licor manchego
consiga derribarme por el lodo?

Meter: polymetric
1L: Wohl ist's ein goldnes Sprüchlein, das da deutet
by Christian Graf zu Stolberg

Wohl ist's ein goldnes Sprüchlein, das da deutet
Auf jenen Ring, der magisch uns umkreis't,
Durch den begränzt, sich enget und sich weitet
Sein eignes Feld dem Odem und dem Geist;
Aus dem nicht ungestraft der Fuß uns gleitet,
Weil dort nur uns Natur den Kranz verheißt,
Den, wenn wir unser wahres Pfund ergründen,
Wir, reicht die Mus' ihn, um die Schläf' uns winden.
Wenn ich das goldne Sprüchlein achtsam hätte
Bewahrt in einem guten, feinen Sinn,
So büßt ich jetzt nicht, ginge meiner Wette
Verwirkter Preis, mein Ad'lung nicht dahin;
Mir klebte heimlich fest des Dünkels Klette,
Gewahr ward ich's und mein ist der Gewinn!
So lehrt das Sprüchlein, für uns All' ein Muster:
Bei deinem Leisten bleibe du, o Schuster!
Was kümmern mich – war's je denn meine Weise
Zu angeln nach des Polyhistors Tand? –
Was kümmern mich des Rads verschlung'ne Gleise,
Was Bahnen, die des Grüblers Lamp' erfand?
Ach, schier am Ziel der anspruchlosen Reise,
Lockt mich ein Irrwisch in dies Fremdlingsland!
Doch mein ist der Gewinn! – Mit dir sei Friede
Gestiftet, lebe wohl nun Cicloïde!
Und du, sieh' deß nicht scheel, dort mehrst die Menge
Du deiner Ruhmgenossen, Adelung,
Die meines Freundes Saal in Breit' und Länge
Verherrlichen, durch Wahl, durch Werth und Prunk,
Dein harrt ein gutes Plätzchen im Gedränge
Von jeder Zung' und Art, von Alt und Jung,
Auch pilgr' ich oft – dein Herr vergönnt's, drum letzen
Getrost wir uns – zu deines Füllhorns Schätzen.

Meter: iambic
V poušti. (II.)
by Xaver Dvořák

Dál spěli pouští. Noc juž hlavu zvedla,
tu snivou, v nížto dumná něha plane,
kde místo rosy hvězdy třpyt jí skane
na svadlý květ, jejž cestou ležet shledla.
A bázeň chmúrná dál jich kroky vedla:
ach nevědí, kde mdlá jich noha stane,
ryk nepřátel k nim, zdá se, ještě vane
a mořem úzkostí jich duše bředla.
Tu pouště král se vstříc jim řítí, běda,
a Matky tvář se v slzách k nebi zvedá. –
Div Boží! Kde zášť lidstva Tvůrce stíhá,
sám dravec k ochraně se Jeho zdvihá:
jak dál šli, měsíc stříbro své v poušť házel
a lev – stráž čestná – v dál je doprovázel.

Meter: iambic
Lo! In the orient when the gracious light (Sonnet 7)
by William Shakespeare

Lo! In the orient when the gracious light
Lifts up his burning head, each under eye
Doth homage to his new-appearing sight,
Serving with looks his sacred majesty;
And having climb’d the steep-up heavenly hill,
Resembling strong youth in his middle age,
Yet mortal looks adore his beauty still,
Attending on his golden pilgrimage;
But when from highmost pitch, with weary car,
Like feeble age, he reeleth from the day,
The eyes, ‘fore duteous, now converted are
From his low tract and look another way:
    So thou, thyself out-going in thy noon,
    Unlook’d on diest, unless thou get a son.

Meter: iambic
69. Feuer und Stroh
by Wilhelm Müller

Einer, welcher gerne redet, Einer, welcher gerne hört,
Beid'

Meter: polymetric
My glass shall not persuade me I am old (Sonnet 22)
by William Shakespeare

My glass shall not persuade me I am old,
So long as youth and thou are of one date;
But when in thee time’s furrows I behold,
Then look I death my days should expiate.
For all that beauty that doth cover thee
Is but the seemly raiment of my heart,
Which in thy breast doth live, as thine in me:
How can I then be elder than thou art?
O, therefore, love, be of thyself so wary
As I, not for myself, but for thee will;
Bearing thy heart, which I will keep so chary
As tender nurse her babe from faring ill.
    Presume not on thy heart when mine is slain;
    Thou gavest me thine, not to give back again.

Meter: iambic
Poslední slovo.
by Emanuel Züngel

Měl tuhou hádku s ženou muž,
jež vadila se ráda,
a ubožák ten přál si už,
by skončila se váda.
„Ať poslední již slovo mám!“
tu žena zlostně vzkřikne.
„„Ó dejž to nebes pán bůh sám!““
muž zbožně na to vzlykne.

Meter: iambic
73.
by Friedrich von Logau

Venus ward auß einer Muschel, wie man schreibet, hergeboren;
Für den Schmuck hat Frauen-Zimmer Perlen darum außerkohren.

Meter: trochaic
NEDŮSLEDNOST
by Jan Neruda

Když matka o své vdavekchtivé dcíři
před tváří mužskou samou chválu šíří,
tu mluví se o „matky lásce svaté“;
když ale spisovatel v snaze stejně ryzé
sám do novin dá chválu o své knize,
to je prý „nestydaté“.

Meter: iambic
NA SVĚTĚ TOLIK LÁSKY JE
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Na světě tolik lásky je,
že kdyby vodou byla,
za jeden den by širý svět
ve moře proměnila.
A kdyby větrem poledním,
jenž cesty suší jaru,
zas moře by to dechem svým
změnila na Saharu.
A přece najdeš ve světě
tak málo blaženosti,
ač láska blaha pramenem,
a pramenů těch dosti.
Můj drahý, bída a blaho
proto tak svrchovaná,
že veškerá ta láska je
buď tištěná, buď psaná.

Meter: iambic
I.
by Jiří Ruda

Neznámé městečko, uprostřed lesů skryté,
mluviti nechce o své minulosti rozpačité,
o dávných dobách před sedmi sty lety,
jak o nich vypraví kronikář mnohovětý,
o časech zamlklých, kdy sova v letu spící
v houštinách pralesů mdlou zažehala svíci,
pod stínem borovic a v strnulosti dubů,
úklady netušíc v tmě poukrytých srubů.
Zemdlený poutník z dálných krajů jdoucí
nemoh tu slyšet cizí srdce tlouci,
nemoh se nadát útulku, ni ruky hostinné,
osvobození z nicoty, jež jednou pomine,
močálů teskných překračoval brod
s nikým se nesetkav, dal se sám na pochod.
Městečko obešel, rynk svážný do čtyř bran,
poušť maje na mysli, křik havranů a vran.
Hvizd časů válečných sem nezaléhal dnem,
usedlých rytířů hrad v tichu prochladlém,
mír dávno zmrtvělý probrat se nemoh v spánku
od jitra věčného až zrudlých do červánků,
potok kdys hučavý tu v parnu vysychal
a váznul v kaluži, než v bouři zabublal,
Života nebylo tu zdatné znamení,
kamenný pranýř dumal o svém určení.
Nebylo proč zavírat vrátnici,
nebylo čím naplnit prázdnou truhlici,
několik sedláků tu marně přemýšlelo,
ku které pravomocnosti by se jít mělo.
Pán toho statku málokdy byl viděn,
mrtvého bohatství on nikým nezáviděn
na dlouhý čas nepoznán v lesích mizel,
jako by neúrodu letních dnů kdes sklízel.

Meter: iambic
XX. V městě jsou ti mladí páni vypálení kostelníci
by Josef Kubelka

V městě jsou ti mladí páni vypálení kostelníci
– jinak se tam láska jeví nežli u nás na vesnici –
překypují dvorným mravem, v lásky víru kolotavém
líbat znají na raménko, ručku, v ústa, vlasů kštici.
Tak se páni v městě baví. – Jiný kraj má jiné mravy –
jiné mravy, jiné písně, jinak poznáš milující:
bez otázky vrchol lásky objeví se u pomlázky –
srdce najdeš u nás na vsi na každičké okenici.

Meter: trochaic
Epigramma.
by Martin Opitz

Ach schicke mir doch zu ein Küssichin/ mein Leben/
Fürchstu/ daß auff dem Weg es jemandt möcht auffheben?
Ey druck auff meinen Mundt dein zartes Mundelein/
So wirdt es vor Gefahr der Diebe sicher sein.

Meter: iambic
BUĎME TVRDÍ!
by Xaver Dvořák

Rostli jsme jak doubky na skal srázech,
třásl námi po věk vichřic děs;
stáli na své půdě v bouřích, mrazech,
stojíme tam pevně ještě dnes.
Bývali jsme doubky, teď jsme duby,
mráz a bouře ať si přijdou zas,
to je údělem již naší sudby,
stojíme však, neohnete nás!
Naše půda jako ocel ta je,
v ní tkví pevně naše kořeny;
krví našich Otců prolnuta je
a z ní ženou do nás plameny.
Vzali jste nám všechna lidská práva,
rab jsme byli všecko, co je Čech;
už jste zapomněli? tak se stává,
však to žije v našich pamětech.
A žít bude do všech pokolení,
s matky mlékem pít se nenávist,
která Svobodu svou nad vše cení,
a kde pánem, neustoupí z míst.
Neuhasitelná vaše žízeň
po bývalé kdysi nadmoci,
vetřít v prodajných se duší přízeň,
před národem ta je bez moci.
Na půl cesty už vám vyšli lstiví
zaprodanci; málo? chcete víc?
dusné ticho zasmušile civí
z národa vám svobodného vstříc!
Bdí! a na své k smrti žárlivý je,
ztratit právo je mu ztratit čest,
sláva mlatů českých mrtva, žije
mlatu tvrdší dosud česká pěst!

Meter: trochaic
MRAMOROVÝ PALÁC. (VII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Tam zíral dolů ku břehům,
Jež keře vzkvětlé vroubily,
Na palác bílý, otcův dům,
V němž cizí plesy hlušily.
Tu „s Bohem!" zvolal divým hlasem,
Jejž v hrdle zdávil palný žal,
Tak tklivě, že i spády skal
Trnouce v zvěně shlukly žasem...
Pak šel – a stavil zas spěch kroků,
Hrnoucích slzí proudy v oku:
A na tom samém místě stál,
Kde nad krajem já zaplakal.
Tam slzným okem v modrou dáli
Mé roznícené zraky plály,
A divou slastí těkaly
Od modrých vln tam na skály,
A se skal mešných v divou pláň,
S níž snoubila se nebes báň.
Tu slunce růžné na obzor
Juž vystoupilo z šedých hor
A vše svou září ozlatilo.
Ty vody červcem zabarvilo,
Že zdálo se, jakoby zem
Svůj proměnila dřevní lem
V proudící nachem oceán
A vzplála v nebes rudou pláň.
Z blízkého města hustý kouř
Vystoupal nad m’hu sivoranní,
Jak temný mrak se dutě hraní,
Když v černém nitru chová bouř.
Však jak nočního s jara stínu
Se tmy v dál modrou rozplynou,
A čaropůvab rozvinou,
Jejž chovaly dřív v chmúrném klínu:
Tak prchl kouře hustý mrak.
A volně zíral vlhký zrak
Těch zahrad květy porosené
A vodotrysky rozpěněné,
Jež v mramorových kašnách svůj
Tok přijímaly v sněžnou sluj;
Ty bílé villy nad vlnami,
Jež mile kryty křovinami
Svůj krov ve vodách smáčely
A odlesk v hloubce srážely;
A k tomu všemu ptactva zpěvy –
Nad lesy zlatomodré pruhy,
Jak tisíceré kdyby duhy
Barevné rozčářily zjevy:
A nad hlavou ten modrý vzduch,
Tak hluboký, tak daleký,
Tak tichý, vlažný, přeměkký,
Že v těsném víru volný duch
V té divosladké závrati
V nebesa bleskem odchvátí:
Tak jsem tu stál... A v modlitbách
Jsem trval slovem nevýslovných,
A tonul ve zázračných snách,
Nad něž jsem nesnil dosuď rovných.
K tomu ta pověsť o jezeru,
Jež lila krásu tisíceru
Na každý stín, na každý břeh,
Na vlnu sivou, tichošumnou;
Jež v píseň lesův truchlodumnou
Svůj rozkouzlila sladký dech;
A pak ten v srdci hlubý žal,
Že nad sebou jsem zaplakal,
A nad osudem milých dvou,
Již věrni sobě spočívají –
Ta v hrobě vlhkém, nad nímž hrají
Klouzavé vlnky píseň svou:
On vzdálený však mnohé míle
V pažiťné, slavné u mohyle:
Ó za takou bych opět dobu
Půl žití svého daroval,
A všecku lesku, slávy zdobu,
Již v marnosti jsem často ždal!
Za jeden taký okamžik,
Kde rozkoš – láska – bolův vznik
Celou to duši opanuje,
Zanáší k nebi, k zemi snuje,
A pojí všecko v celek stkvělý,
V němž zas vše splývá, vše se dělí:
Za taký krátký slasti sen
Celý svůj život chtěl bych dáti,
Když, v skutečnosti uvězněn,
Duch jednou za čas v nebe chvátí...

Meter: iambic
17.  GOtt wäigert sich niemand.
by Angelus Silesius

Nimm/ Trink/ soviel du wilt und kanst/ es steht dir frey:
Die gantze GOttheit selbst ist deine Gasterey.

Meter: iambic
DOZPĚV
by Emanuel Lešehrad

Své prosté, jasné dílo básnické,
na kterém pracoval jsem celý život,
jsem zpíval všem, kdož hledají a touží.
Já tvořil jsem je pro nesčetné bratry,
pro příští pokolení,
by v nich zas nově ožilo a rostlo
a prošlo výhní jejich snů i činů,
a jimi teprv bylo dotvořeno.

Meter: iambic
Critische Betrachtungen über des
 Herrn von Hagedorn Ode auf
 den Weisen.
by Johann Jacob Bodmer

Ein andrer, dessen Schrift mein wallend Hertz bewegt,
Daß mein Gesang sein Lob auf willgen Flügeln trägt,
Ist jener, den ein Schwarm verbuhlter Fröhligkeiten,
Die Zärtlichkeit, der Witz, und schlaue Schertz begleiten.
Er führte sie zuerst bey Hamburgs Schönen ein;
Bey ihrer Ankunft floh der falschen Frommen Schein,
Der Zunge Furchtsamkeit, die Plumpheit im Betragen,
Der Glieder träge Last, die Minen, die nichts sagen,
Das Lachen ohne Sinn, die schwartze Sudeley,
Mit der gekauften Lust, und wüsten Schwelgerey.
Wovon er nur erzählt, das kriegt urplötzlich Sitten.
Annehmlichkeit und Reitz wächßt unter seinen Tritten.
Die Wahrheit weiset sich in holder Zierlichkeit,
Und die Natur gläntzt hier gantz prächtig ungekleidt.
Natürlichs dieser Art ist kaum genug zu schätzen,
Und dem Erhabnen selbst nur wenig nachzusetzen.

Meter: iambic
Všude, všude pronásleduje mne
by Jan Neruda

Všude, všude pronásleduje mne
milý obraz tvůj,
ba i v písni slavíka zní jemně
milý obraz tvůj.
Slavíci se naučili zpívat
milý obraz tvůj
a já všude slyším teď zaznívat
milý obraz tvůj.
Slyším, i když slavíka tu není,
milý obraz tvůj,
slyším, vidím ve bdění i snění
milý obraz tvůj.

Meter: trochaic
Looking Forward
by Robert Louis Stevenson

When I am grown to man's estate
I shall be very proud and great,
And tell the other girls and boys
Not to meddle with my toys.

Meter: iambic