MÍSTO PŘEDMLUVY
by Jaroslav Vrchlický

Na prahu chrámu stanula má noha;
do hvězd se třísní řims a vížek tratil
a z nitra choral zvučel: Chvalte Boha!
Já vejíti chtěl – ale děs mne schvátil,
mně draci, jenž se nad portalem tměli,
jimž západ nachem kosmatý hřbet zlatil,
se zdáli hrozit: „Zpátky, pěvče smělý!
Co tady chceš? Je profanní tvá píseň,
v ní všední lásky ples a všední žely
a všecka všedních okamžiků plíseň.
Skvost víry ztratils cestou svého mládí
a z čistoty své duše vlečeš tříseň
v prach ulic; kde jsou ony sladké časy,
kdy děcko s mírem v duši přes ty prahy
jsi stoupal, zvonů jásající hlasy
kdy hudbou byly ti, kdy zrak tvůj vlahý
pil rozkoš z malovaných oken chrámu?
To všecko ztratil’s, žel jen, že tak záhy!
Nad chmurnou života teď skloněn dramu
tep srdce lovíš, které zmírá v křeči,
a v bouři toneš na prohnilém prámu.
Tvá pochyba se pochybou zas léčí,
tvé duše křídla ta jsou plna prachu,
a beder tvých je balván stále větší.
Zpět, navždy ustup! V světla věčném nachu
jen čistá hruď se volně koupat může,
ne hloubavý duch děsu pln a strachu.
Jen bílé z hrobu natrháš zde růže,
a jabko pravdy popel objeví ti,
čím hladší byla svůdná jeho kůže.
Zpět, jiných hvězd juž záře tobě svítí,
jsou uzamčena tobě tato vrata,
z těch zdrojů tvůj ret nebude víc píti!“
Juž zpátky chtěl jsem, duše hrůzou jata,
a lítostí, jež její družka stálá,
se zachvěla, v tom plná záře zlata
se rozvlnila vzduchem, květla skála,
a kamenní na řimsách pěli ptáci
a postava na prahu chrámu stála
a kynula mi. Jak se sosna kácí
pod toporem, pod kouzlem očí její
se nejistota a má bázeň ztrácí.
Jdu za ní dál a kráčím ve hvězd reji,
jdu dýmem kadidla blíž ku oltáři
a spínám ruce, jež se plesem chvějí.
A postava se ztrácí v samé záři
a volá: „Já jsem ta, jež neoklame,
v níž souzvuk vždy, nechť kol se světy sváří.
Tys našel mne tou vírou, která láme
vše okovy, tou snahou k idealu,
tou láskou, kterou vyvolení pláme.
Cos oplakával na mém prahu v žalu,
to našel’s prací zas a vůle silou,
já pramen jsem, tys dobře bušil v skálu.
Jak zlato v rudě tmavé tenkou žilou
se prozrazuje, tak ve žití zmatku
tvá láska k pravdě, k dobru snahou čilou
se kmitla, že jsi zdrtil duchem látku,
a ztracená žes našel zase křídla
a objal mne, mne všehomíra matku!
Co duše tvoje velikého zhlídla,
tys zbožňoval, a to je víc než víra,
jíž mučenníkům na skráni krev stydla;
neb láskou k lidstvu, která neumírá,
je pravý bůh a já jsem jeho slovo,
mým oknem nejlépe on na svět zírá,
a dělná ruka křídlo andělovo
jest pravé, kterým doletí se k ráji,
a zmůže víc než lání titanovo.
Vstup dále tedy, všecky svíce plají,
zní zvony srdcí jako hymna duchů
a pravdy perla kmitá, škeblí, bájí!“
A já jsem vstoupil; v srdce bouřném ruchu
co vřelo, na píseň mi tuto splývá
a mládí sny zas přivívá mi k uchu.
Jak chrám ta báseň v noci bezdno kývá
a v ní jest jedno okno, samé zlato;
a oknem tím jen na věčnosť se dívá.
A jako nachem vzplane štěrk a bláto
při slunce vzchodu, tak vše, co tu všední,
je láskou prohřáto a láskou svato.
Vstaň, duše, juž a k hodům lásky sedni!
Ty, jenž jsi velkou komedii bájil,
ty přísným zrakem laskav na mne shlédni!
Ty, v plášť Harolda dumu svou jenžs tajil,
buď se mnou též, jsem dítě doby tvojí
a volnosť písně, jak ty, vždy jsem hájil.
Přijď v posled ty, k moudrosti jehož zdroji
se utíkám vždy ve úpalu vedra,
ó pěvče Fausta! Jsem juž v plné zbroji,
toul plný šípů, ruka k ráně štědrá,
na lebce přilba zlatou hvězdou hoří
a pláty těžké kryjí bok i bedra.
Duj, moře poesie, oko noří
se v stíny tvé, v nichž kmitá se a míhá
cos nesmrtelnou, svrchovanou zoří.
Jí pozlacena je též moje kniha!

Meter: iambic