Píseň druhá. Vzkříšení z mrtvých.
by František Rajman

Nemyslete, že jest konec tomu,
Zhaslo světlo syce, není hromu
Slyšet, ani strašné houkání.
Není ani živé duše číti,
Ani plazýcýho červa žíti.
Ani hnutí, ani dýchání.
Pohlceno leží v říceninách,
Co kdy žilo, odpočívá ve tmách,
V celém světě není života. –
Urozenost, sýlu, květnou mladost,
Nevinnosti krásu, vážnou starost,
Zhltla vše podroucý klopota.
Však zas nové strachy, nové hrůzy
Strašit budou, až y jedni, druzý
Znovu žádaliby umříti. –
Radovánek také bude dosti,
Až se začnou hýbat mrtvé kosti,
Až je krev, a maso roznítí.
Ej již Anděl do oblak se vznáší,
Všebudícý troubu v ruce snáší,
Celý oblak stkví se jasností;
Ej již troubí – Smrti vstává řasa,
Leká se, až nazpět padá kosa,
Trouba jeho zvučí s prudkostí.
Tam kde slunce vzcházý, kam jde dolů,
V horkém Austru, v ledomořském Polu,
Všudy slyšet této trouby zvuk;
Až do zemských hrobů, hlubin mořských,
Až do jeskyň – řícenin do horských,
Až do pekla padá její hluk.
Vstaňte zhůru! – Vstaňte z tmavých hrobů!
Vstaňte zhůru! – Skrze tuto troubu
Volá smrti Pán y života.
Vstaňte z hrobů ztrouchnivělé kosti,
Vstaňte ke dni hněvu prchlivosti –
Msta vás čeká, neb má odplata.
Jak když z šedých mračen husté kroupy
Hrčí na chalupy, střechy loupí,
Když suchý chrást drtí větřice,
Tak se strhne v hrobích rachocení,
Kostí chřastot – a co k podivení! –
Až se lámou, boří kostnice.
Kost ke kosti hned se k sobě spáří,
Kloub ke kloubu zas se divně svaří,
Ohebnou hned vazbou ovijí;
Roste maso, vleče na se kůži,
Tváře bledá béře barvu růží,
Člověk co květ jarní rozvijí.
Diví se, že oči jeho vidí,
Vidí nový svět, a nové lidi,
Uši slyší – jazyk promluví,
Dýchá – cýtí – ohleduje ruce –
Sáhne k srdcy, ono tluče prudce –
Sám se člověk sobě podiví.
Smrt šeredně nad tím hlavou kroutí,
Pryč jest má moc, praví, a se rmoutí
Hořem, až v ní kosti hrkají;
Sto tisýc mil zahazuje kuši,
Střely, šípy, vše co smrtí, ruší,
Stydne – až v ní zuby drkají.
Ale v lidech jaké podívání,
Jaké spěšné všudy probíhání,
Jaké vidět jest zde klusání! –
Tu se bílý člověk s černým potká,
Půlnoční sem spěchá Lap y Lapka,
Že zas žijí, jeví plesání.
Z Afryky sem pádí, a z Indye
Černý pluk, y sněžný Sybirye –
Mědočervený y Mexykán.
Turek, pohan, křesťan, žid se snáší,
Jedni nad druhé se nevynáší,
Tuť jest sobě rovný žebrák, pán.
Ale jaké jest to podívání,
Jaké milé slyšet přivítání,
Když se přátelé tu shledají;
Obapolné vznikne objímání,
Doptávání – nové radování –
Radují se, že se poznají.
Ach tu letí dítě k matce drahé,
Líbá ji, a jeví, že jest blahé,
Matka dítě tiskne, objímá;
Otec, bratří, sestry, všichni lidi
S plesem jeví radost, že se vidí,
Přítel k příteli se blaze má.
Ženich choti do náručí padne,
Teď jim nesmí bránit právo chladné,
Lásce svaté nelze bránit nic;
„Teď má milá věčně budem svoji,
Teď nás samo nebe v lásce spojí,
Nezarmoutí žádné hoře víc.“
Věrní manželové na se kynou,
K sobě běží, a se k srdcy vinou,
V tom též zhlídnou dítky rozmilé;
Neví koho dříve objímati,
Všechny tiskne k srdcy svému máti,
Všechny líbá otec přemilé.
Tuť se sejdou – jistě utrápeni
Byli v světě – oči oslzeny
Posud jeví jejich těžkosti;
Ale hned své vyjasňují tváře,
Nevidouce více zlosti záře,
Slze stírají sy s radostí.
Co to? – Toť jsou jakés zlostné zbory –
Bože! – Toť snad nejsou tvoje tvory!
Jak se jeden hrozý druhého;
Zlostně na se posud zahlížejí,
Zůřivě též na se škaredějí,
Jakby vraha zřeli krutého.
Jedni s hlavy zlostně rvou sy vlasy,
Druzý s očí ztekle šklubou řasy,
Neb do skály hlavou drkají;
Jiní klejí na své narození –
Proklínají Boha – světlo denní,
Starých hrobů darmo hledají.
Tam zas jakýs žlutý křivohubý,
Co pes zteklý vyšklebuje zuby,
Jistěť že byl v světě závistník;
Tudy jakýs sotva tělo vláčí,
Zvolna jenom za dívkami kráčí,
Nezapírá, že byl milovník.
Co pak ten tam zamračený hledá,
Hrabe, drápe, pokoj zemi nedá.
Ej, ej, toť jest známý lakomec;
Pro svou skoupost již byl v světě proklat,
Předce zhlídnout chce svůj drahý poklad,
Obtěžkat jen zlata dracholec.
Teď se vyvaluje hejno drzké,
Ze škveku znát jest, že byly ženské
Někdy rozsápané dračice;
Jako jindy v špercých, v hodování,
V tancy, v oulisnosti, v podvapání,
Posud následují opice.
Zloděj, byloli co k polapení,
Ještě zhlíží, celý pomatený –
Couvne pryč, se lekna velice;
Nenosý víc stříbra, zlata lidi,
Ani jakýs oděv na ních vidí,
Ani sukni, ani střevíce.
Hle, a hle! Co tam se mlátí, tluče,
Seká, pálí, plení ztekle huče –
Hrdinové jsou to zůřiví.
Krev že lidskou krutě prolívali,
Lidi drali, bili, sužovali,
Posud jeví činy zlobivy.
Každý co kdy v světě provozoval,
V jakých bezbožnostech srdce choval,
Zase na svět zpátky přináší;
Ač se přísného teď soudce leká,
Zastaralá žádost předc se vzteká,
Ještě tesknou duši postraší.
Teď se otvírají pekel prsky,
Z nich se na zem hrnou čerti mrzký
S hrozným řváním, štěkem, řičením.
Sýra, smrad, dejm za nimi se valí,
Div že jasné nebe nezakalí,
Lid se leká novým zděšením.
Ukovaný satan sebou trhá,
Slítováním Božím hrdě mrhá,
Vida sobě hrozyt Michala:
Rádby nové lidi znovu zkazyl,
Zdrtil, zhubil, a zas v propast srazyl,
Kdyby nekryla stráž Anděla.
Celé peklo, všichni pekelnícy
Klejí jako staří odvážnícy,
Chtí se v propast raděj uvrhnout;
Satan sám sy zlostí hlavu tepe,
V propast padnout byloby nám lépe,
Dí, a nemůž sebou z místa hnout.
Pekelnícy proti němu bouří,
Mdloba jeho je y samé souží,
(neb co dělá zteklá zoufalost?)
Celé peklo staví se mu proti,
Proklíná ho, a se na něj rotí:
„Kam nás zavedla tvá nádhernost!“
Satan zůřivostí oheň blije,
Dupe, řve, a po nich žlučí plije,
Však mu pejcha hned zas napoví: –
„Co vás, praví, zpouzý odbojnícy:
Vždyť jste byli moji oučastnícy,
Zatraceni buďme já, y vy.“
Uleknutí čerti uši sklopí,
Zoufají a drzké věcy tropí:
Škrábou sobě oči drápami.
Všechny svírá zdivočilá tvrdost,
Všemi trhá divočejší hrdost,
Plazý jazyk, skřipí zubami.
Všudy slyšet řvání, naříkání,
Všudy strašné klení, bědování,
Zlořečení, řvavé rouhání;
Klejí jedni na druhé, y sebe,
Proklínají stvořitele, nebe –
Mrzko slyšet také tlachání.

Meter: trochaic