PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Phyllis und Damon
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Schöne Sachen schwatzt mir Damon
Von der Liebe vor;
In mein Herz kommt nichts, er schwatzet
Ewig für mein Ohr!
Schwüre, Klagen, Schmeicheleien
Sagt er mir genug!
Aber etwas ihm zu glauben,
Bin ich schon zu klug.
Allemal macht er mich lachen,
Redet er von Schmerz;
Denn in allen seinen Reden
Redet nie sein Herz!
Damon! o, des Herzens Sprache
Kenn' ich allzu wohl!
Kurz ist sie, der Mund ist ledig,
Und das Herz ist voll!
O was starren deine Reden
Von Vernunft und Witz?
Im Verstande nicht, im Herzen
Ist der Liebe Sitz!
Schwatze mir von deiner Liebe
Nur so viel nicht vor!
In mein Herz kommt nichts, du schwatzest
Ewig für mein Ohr!

Meter: trochaic
Los astros
by Juana Borrero

En la callada noche, cuando
                  la sombra extiende
sobre la tierra muda su velo misterioso,
y arriba, en las alturas del éter anchuroso
sembrado de luceros el firmamento esplende;
mi alma soñadora que al
                  infinito asciende
escucha, sumergida, en éxtasis dichoso,
hablar a las estrellas su
                  idioma cadencioso
tan dulce, que tan sólo mi espíritu lo entiende
A mis oídos llega desvanecido
                  y flébil
el eco de esas voces como el murmullo débil
que una dulzura vaga, indefinible encierra
De su prisión terrena mi espíritu se evade,
y un inefable goce mi
                  corazón invade
sintiéndome muy lejos de la mezquina tierra

Meter: anapestic
171.
by Friedrich Rückert

Ein König möcht' ich seyn, ein Herr der Morgenlande,
Der so zu geben als zu nehmen wär' im Stande.
Der keinen vor sich ließ' erscheinen ohne Gaben,
Und keinen von sich gehn, ohn' ihn beschenkt zu haben.
Wer sein Geschenk empfängt, den wird es nicht beschämen,
Und selber ohne Scham kann er Geschenk' annehmen;
Weil alles ihm gehört, was Menschen freut und frommt,
So einzig zu ihm geht, wie einzig von ihm kommt.
Des Gabentausches wie sollt' er sich scheun und schämen,
Da Götter Segen streun und Opferduft annehmen?
Ein solcher möcht' ich seyn, um ohne Scheu und Bangen
Geschenke selbst noch mehr zu geben als empfangen;
Daß Reichempfangenes nicht müßte mich erniedern
Durch das Gefühl, ich sei zu arm es zu erwiedern.

Meter: iambic
Codrus
by Johann Joachim Ewald

Wenn Codrus in der Still' an seine Titel denckt
Bewundert er wie Gott das Hertz der Fürsten lenkt.

Meter: iambic
55. Lied eines Unglücklichen
by Friedrich Leopold Graf zu Stolberg

Brich nur, brich, du armes Herz!
Ach wie blutet deine Wunde!
Weide dich an deinem Schmerz
Bis zu deiner letzten Stunde!
Aber hoffe nicht den Tod!
Hoffnung könnte dich erhalten!
Denke nur an deine Not,
Und laß deine Not nur walten!
Ach! mein Elend läßt mich nicht,
Nicht beim Essen, nicht beim Trinken,
Tritt mir unters Angesicht,
Steht zur Rechten, steht zur Linken!
Wenn ich bang zurücke seh,
Hängt sich's an, wie eine Klette;
Und wenn ich zu Bette geh,
Legt es sich zu mir ins Bette!
Wird der Schreckenbilder Schwarm
Noch mein dunkles Grab erfüllen?
Nein, des Todes kalter Arm
Wird in seine Ruh mich hüllen!
Herz, was hoffest du den Tod?
Hoffnung könnte dich erhalten!
Denke nur an deine Not,
Und laß deine Not nur walten!

Meter: trochaic
Hra v šachy.
by Emanuel Čenkov

Chvěl jsem se vždycky v předtuše a strachu,
když hráli šach jsme v tichém salonu,
když figurky mé v ruky něžném vzmachu
jen sbírala a v dlaní záclonu
svou dumnou v přemýšlení skryla hlavu
– jak generál kdes v bojujících davu –
a při tom ssála šťávu bonbonu.
Já tonul v úzkostech a divném blahu,
když ptal se poprve zrak tázavý,
kdy odhodlám se k obtížnému tahu,
šach králi odeženu vtíravý...
A náhle nabyv ducha rovnováhu
jsem vítězně si klestil vojskem dráhu.
Ó žal, můj klid jak motýl prchavý!
Tam pod stolem se nožka její hnula
a na mé – náhodou snad – spočinula.
A v posled, kdy z řas tmavé zálohy
vyslala zraky černé, zadumané,
byl jsem již v srdci zničen, ubohý,
i v polích šachovnice kostkované!

Meter: iambic
XVIII. Vyčítáš mi, že Ti nepřináším písně,
by Rudolf Pokorný

Vyčítáš mi, že Ti nepřináším písně,
a já mám jich v srdci jako tráva třísně,
a já mám jich v duši jako perel moře,
jako hvězd, když nejvíc hoří po obzoře.
Zpívej! – svět se dotkne písně rukou smělou,
setře s ní tu rosu poesie skvělou.
Perla patří moři, hvězda patří nebi –
a což je mi, drahá, slávy zapotřebí?
Ale budu zpívat – Tobě budu zpívat!
Až má ústa na Tvých budou odpočívat,
až nám oko v oku, duše v duši prodlí,
budem píseň žít, již svět nám nevymodlí!

Meter: trochaic
Růže. Lilie. Viola.
by Beneš Metod Kulda

Růže, růže, růže červená,
co tvá krásná barva znamená?
Lásku k Bohu v duši měj,
bratrsky se k bližním znej.
Růže, růže, růže červená.
Růže, růže, růže stolistá,
co nám ta tvá vůně uchystá?
Více bude na radost
Bohu, lidem lásky ctnost.
Růže, růže, růže stolistá.
Lilje, lilje, lilje bělostná,
proč tvá barva je tak milostná?
Proto já se líbím všem,
že vždy bez poskvrny jsem.
Lilje, lilje, lilje bělostná.
Lilje, lilje, lilje, pověz nám,
jak nás mine všechen špatný klam?
Plňte Boží příkazy,
tak vás minou úrazy!
Lilje, lilje, lilje, pověz nám!
Něžná, pěkná fialenko má,
jakou radu vůně tvá mi dá?
Pokorný a skromný buď,
pýcha nekal tobě hruď:
Něžná, pěkná fialenko má!
Růži, lilji, tichou violu
rádi mějme v zemském údolu;
Marii se poručme,
ctnostem těm se naučme.
Ctěme růži, lilji, violu.

Meter: trochaic
KDYŽ ŽIVOT...
by Emanuel Lešehrad

Když život náhle v nás se vzruší
a jako moře uchvátí
svou vlnou mozek náš i duši
ve písně svojí závrati,
když vposled hořký kal na retu
nám odliv jeho zanechal,
a v srdci našem rozchví se tu
zas dávný stesk a hořký žal,
tu nechce se nám plakat v tichu
jak kdys a mlčky trpěti:
ne, stopit chceme tváře v smíchu
a v moře dmoucí hleděti
a nelitovat krve mřivé,
již prolil v boji každý z nás
a čekati zas jako dříve
až příliv v proud nás strhne zas...

Meter: iambic
No more be grieved at that which thou hast done: (Sonnet 35)
by William Shakespeare

No more be grieved at that which thou hast done:
Roses have thorns, and silver fountains mud;
Clouds and eclipses stain both moon and sun,
And loathsome canker lives in sweetest bud.
All men make faults, and even I in this,
Authorizing thy trespass with compare,
Myself corrupting, salving thy amiss,
Excusing thy sins more than thy sins are;
For to thy sensual fault I bring in sense—
Thy adverse party is thy advocate—
And ’gainst myself a lawful plea commence:
Such civil war is in my love and hate
    That I an accessary needs must be
    To that sweet thief which sourly robs from me.

Meter: iambic
POSELSTVÍ MOHAMEDOVO
by Josef Svatopluk Machar

Chusrui Parvis, král všech králů,
má v svém sadě dastadžerdském
tři tisíce bujných růží,
jakých jinde nevidět.
A v paláci dastadžerdském
má tré tisíc zlatých komnat,
v nich tři tisíce žen lepých,
jak jich jinde nemá svět.
A z nejkrasších nejkrásnější,
růže růží, luzná Širin,
radost očí, sladkost duší,
něha veršů básnických.
V širé síni má král králů
trůn po otcích poděděný,
drahokamy, zlato září
ve klech slonů indických.
Chusrui Parvis v středu žen svých
na trůně plá jako slunce,
jako slunce, které svítí
v počtu lesklých černých hvězd.
Z krajů světa nejdálnějších
posli kvapem přicházejí,
zprávy nesou od vojsk perských,
o vítězstvích nových zvěst.
Otroci sem nesou kořist
vzatou v zemích přemožených,
vyslanectva stoupají sem
s dary králů poplatných.
V taktu tamburin se všichni
před trůnem až k zemi kloní –
neboť nesmí oči jejich
zřít do lící posvátných.
Náhle člověk v šerém plášti
u stupňů se křesla staví:
– Mohamed ti, prorok boží,
králi posílá ten list.
Vytasily meče stráže,
tři tisíce žen se chvělo –
ale Chusrui, král všech králů,
usmál se a začal číst:
– Bůh je jeden, totiž Allah,
Mohamed je prorok jeho,
mimo víru není spásy,
všecko jiné klam a mam.
Nemeškej, ó králi perský,
před světlem si nekryj oči,
kdo jde ze slunce, jde z žití,
kdo jde k pravdě, zniká tmám.
Vyvol světlo. Lhůta krátká.
Allah brousí kopí, šípy.
Hledej jej, sic běda tobě,
on-li tebe vyhledá. –
Křížem roztrhl král psaní,
vmet je Arabovi v líce,
Arab kleká, lístky sbírá,
k rtům je zbožně pozvedá.
Odchází. A král všech králů
hlasně rozesmál se za ním,
smíchem zazvonily rety
tří tisíců lepých žen.
Nejhlasněj se smála Širin,
nejkrasší ta z nejkrásnějších,
radost očí, sladkost duší,
básníků všech luzný sen.
V hloučku věrných v žluté poušti
vyslech posla prorok boží,
na prsa si složil ruce,
zadíval se do dáli:
– Jak on list můj, říši jeho
bude trhat Allah v krátku –
A ty tmavé oči jeho
s vírou v dálku zíraly.

Meter: trochaic
Hymnus
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Heilige Tonkunst, göttlichen Stammes!
Gespielin der Engel, Vertraute des Himmels!
Die gefallene Menschheit klagte;
Des Lebens Dornenpfad verwundet' ihre Sohle,
Eine blutige Thräne fiel auf die sengende Nessel:
Da trat'st du, Himmlische, im Schwanenkleide
Vor sie hin und hauchtest ihr
Nun klang die Saite unter dem ziehenden Bogen,
Nun klang das Goldgeweb der Harfe;
Nun klang der Lyra Silbergewebe;
Nun schmetterte Trompetenklang,
Und es wieherte das Streitroß d'rein.
Nun tönte das schallende Horn,
Nun flisterte die weiche, lydische Flöte;
Nun wirbelte der Tanz,
Nun schmolz der Jüngling in Liebe,
– Zerfloß das bleichere Mädchen in Liebe.
Im Tempel scholl Jehovahs Lob;
Die Hallposaune tönte d'rein,
Und die Asoor und die Githit und die schallende Cymbal.
Der Donner des
Der
Und Jehovah lächelte Gnade!
Laß mich dich, göttliche
– Denn auch mich hast du in den Stunden der Weihe besucht:
Du gabst mir männlichen Gesang und Flügelspiel,
Daß ich gebiete der Thräne des Hörers zu fließen;
Daß ich färbe das Antlitz des fühlenden Jünglings
Mit der Begeisterung Glut;
Daß ich dem lauschenden Mädchen
Seufzer der Lieb' entlocke;
Daß ich durch Wodansgesang schwelle den Busen des Mannes –
O laß mich dich, göttliche Polyhymnia,
Und deines Geschenkes himmlischen Werth nie entweihen!
Laß mich singen Jehovah –
Der ist, der war, und der kommt!
– Dir, o Tugend, dir, frömmere Liebe,
Dir, traulicher Scherz bei unentweihten Pokalen,
Und, ach dir, o Vaterland, Vaterland,
Das ich liebe, wie der Jüngling die Braut –
Dir, o Vaterland der Helden und der Feuerseelen,
Weih' ich mein Flügelspiel und meinen Sang!
Wenn ich einst schlummere nach meines Lebens Mühen,
Wenn über meinem Gebein sich der Grabhügel thürmt,
Wenn ich meiner Ketten Last
Am Grabgeklüft zurücke ließ:
So weil' ein zärtlicher Jüngling am Grabe,
So weil' ein fühlendes Mädchen am Grabe;
Sie schauen himmelan und sprechen
Mit dem Schimmerblick des tiefsten Herzgefühls:
Weht sanfter Lüfte, um diesen Aschenhügel,
Hier ruht Polyhymnias Freund!
Ihm gab Gott Sang und Flügelspiel,
Doch entweihte er nie die köstliche Gabe.
Die Harfe hing er im Tempel auf;
Und seine Telyn in Thuiskons Hain!

Meter: iambic
271. Die Gemeinschaft der Heiligen
by Gerhard Tersteegen

Kehr ein in 'n Geist, denn Gott ist da
Und seiner Kinder Einfluß nah.
Lebst du in deinem Sinn zerstreuter,
Dann sind Gott und die Seinen weiter.

Meter: iambic
Donna Bianca Vendramin
by Felix Dahn

Durch die Straßen von Ravenna,
Durch die Hallen und Paläste
Zwischen Schwarzen längst und Weißen,
Ghibellinen tobt und Guelfen
Unversöhnlich grimmer Streit.
Aber heute drängt sich alles,
Ritter, Bürger, Senatoren,
In die schwarz verhangne Rota,
Wo die strengen Richter richten
Über blut'ge Freveltat.
Vendramin, das Haupt der Weißen,
Von Ravennas ältstem Adel,
Weise, mild, ein Greis voll Tugend,
Heute nacht ward er ermordet
Auf der Straße nach Forli!
Und in mitternächt'ger Stunde
Von den Weißen ward ergriffen
Nah der Casa Vendramini,
Ohne Wehrgehäng und Gürtel,
Fortunato Loredan.
Er, der Schwarzen junger Führer,
Ritterlich und kühn und feurig:
Niemand zieh ihn leicht des Mordes –
Doch er weigert Wort und Auskunft
Und den Argwohn mehrt sein Trotz.
»strenge Rota, sprich dein Urteil.
Was bedarfst du weiter Zeugnis?
Er verweigert Wort und Auskunft
Und um seine stolzen Lippen
Spielt ein siegreich Lächeln noch.«
Also drängt der Haß der Weißen:
Doch der Konsul, hoch von Ansehn,
Spricht: »Ich kann's und will's nicht glauben!
Nein, du bist kein Meuchelmörder,
Fortunato Loredan.
Aber nun zum letzten Male
Frag' ich dich – es gilt dein Leben –
Sage mir, nur mir, dem Richter,
Wo du diese Nacht gewesen,
Als die grause Tat geschah?«
Doch das Haupt wirft in den Nacken
Stolzen Blicks der schöne Jüngling:
»edler Konsul, nimm mein Leben,
Aber Himmel nicht noch Hölle
Ringt ein Wort aus meinem Mund.«
Und schon hebt den Stab der Konsul: –
Horch, da murmelt's durch die Menge:
»platz der Dame! Laßt sie nahen,
's ist die Nichte des Erschlagnen,
Donna Bianca Vendramin.«
Und mit festem raschem Schritte
Durch die Halle schwebt das Mädchen,
Schwarzen Schleier um die Locken,
Marmorbleich die edeln Züge,
Doch im Auge Siegesstolz.
»edle Herrn,« spricht sie, »und Richter,«
– Und sie breitet auf die Tafel
Wehrgehäng und Dolch und Gürtel –
»zeugnis komm' ich abzulegen
Vom Geheimnis dieser Nacht.
Diese Nacht hat der Signore
Vor den Toren von Ravenna
Meinen Oheim nicht ermordet,
Denn Signore Loredano –
Diese Nacht – war er – bei mir.«
Sprach's und aus dem Gürtel riß sie
Fortunatos Dolch und hob ihn: –
Doch es fiel von vorn der Konsul,
Von der Rechten der Geliebte
Selber rasch ihr in den Arm.
Und es sprach der alte Konsul:
– Tränen standen ihm im Auge –
– Tränen auch den andern Richtern –
»niemals hat ein Weib auf Erden
Eine schönre Tat getan.
Heil, Ravenna, dir und Frieden!
Guelfen hört's und Ghibellinen,
Nun ist aller Streit geschlichtet
Und die Hochzeitglocken läuten:
Loredan und Vendramin.«

Meter: trochaic
Das Geisterschiff
by Gustav Falke

Alle Schiffer kamen wieder,
Kay kam nicht.
Auf die Erde warf Meike sich nieder,
In den Sand das Gesicht.
Sie weinte und rang die weißen Arme:
Kay, komm, Kay!
Sie flehte und fluchte, daß Gott erbarme:
Kay, komm, Kay!
Da lief ein Schiff auf schwarzer Welle
Nachts an den Strand,
Da kam ihr toter Herzgeselle
Und nahm sie bei der Hand.
Sie fühlte es bis in die spitzen Zehen
Und bis in ihr blondes Haar.
Und Meike mußte mit ihm gehen
Und segeln immerdar.

Meter: polymetric
Vber den Tod
  &c.   Herren/ Johan Ernsten Hertzogen
 zu Sachsen   &c.
  Vnd
 Herren Ernsten Graven von Manßfeld.   &c.
by Georg Rodolf Weckherlin

Warumb hat man die/ welche seind
Der Freyheit vnd der Warheit feind
So rasend/ doll vnd fro gesehen
Zu Pfaffen stat vnd anderstwa?
Weil jhnen nu zu widerstehen
Kein rechter

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Cuenca

Con flechas de oro, y argentadas
                     plumas
salió a cazar Amor a vuestro Soto,
del ave Fénix, único y remoto,
de quien cantáis las perfecciones sumas
Mas dijo Apolo, aunque tirar presumas,
saldrás con flechas, y con arco roto,
que al Fénix tal no ofende el
                  hierro roto
del Nieto de las cándidas espumas
Sólo a esta Fénix su segundo Apolo
obligará con su divino canto,
como a mi Dafne, que en su Soto viva
Mas ya que fue la sola ingrata al solo,
los ramos de laurel que estimo tanto,
serán Corona de su frente altiva.

Meter: iambic
*
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Euch, verse! mach ich ja am meisten bey der nacht,
Was wunder? wenn man euch als schlechtes zeug veracht;
Doch fehlet euch sonst nichts, als des verstandes licht.
Wohl dem, der dieses recht in seine reime flicht.

Meter: iambic
Nature
by Henry Wadsworth Longfellow

As a fond mother, when the day is o'er,
   Leads by the hand her little child to bed,
   Half willing, half reluctant to be led,
   And leave his broken playthings on the floor,
Still gazing at them through the open door,
   Nor wholly reassured and comforted
   By promises of others in their stead,
   Which, though more splendid, may not please him more;
So Nature deals with us, and takes away
   Our playthings one by one, and by the hand
   Leads us to rest so gently, that we go
Scarce knowing if we wish to go or stay,
   Being too full of sleep to understand
   How far the unknown transcends the what we know.

Meter: iambic
A Santa Teresa en éxtasis
by Atenógenes Segale

Te habla la voz divina, resonando
dentro del alma, que en dulzor se anega,
y los sentidos de tu cuerpo ciega
un mar de luz en tu interior brotando
Suspéndese la vida, retemblando
a la presencia de su Dios que llega;
y Dios al alma su virtud allega,
como airecillo de la tarde blando
De toda ciencia, y todo amor traspasa
la esfera tu alma, y luz no conocida,
suprema luz a iluminarla pasa
Toda verdad a un punto reducida
contempla, y de ella en el amor se abrasa:
oh desmayo feliz, oh muerte ¡oh vida!

Meter: iambic
Vineta
by Wilhelm Müller

Aus des Meeres tiefem, tiefem Grunde
Klingen Abendglocken dumpf und matt,
Uns zu geben wunderbare Kunde
Von der schönen alten Wunderstadt.
In der Fluthen Schooß hinabgesunken,
Blieben unten ihre Trümmer stehn.
Ihre Zinnen lassen goldne Funken
Wiederscheinend auf dem Spiegel sehn.
Und der Schiffer, der den Zauberschimmer
Einmal sah im hellen Abendroth,
Nach derselben Stelle schifft er immer,
Ob auch rings umher die Klippe droht.
Aus des Herzens tiefem, tiefem Grunde
Klingt es mir, wie Glocken, dumpf und matt.
Ach, sie geben wunderbare Kunde
Von der Liebe, die geliebt es hat.
Eine schöne Welt ist da versunken,
Ihre Trümmer blieben unten stehn,
Lassen sich als goldne Himmelsfunken
Oft im Spiegel meiner Träume sehn.
Und dann möcht' ich tauchen in die Tiefen,
Mich versenken in den Wiederschein,
Und mir ist, als ob mich Engel riefen
In die alte Wunderstadt herein.

Meter: trochaic
LOS BÁSNÍKA.
by Jaroslav Vrchlický

Být stále přezírán a tupen, zrazen,
do jedné šachty s posledními házen,
být poplván a kopán bez ustání,
nést denně čerstvé bláto na své skráni,
o chleba kus vždy rváti se a dráti,
být stokrát zdeptán, stokrát znova vstáti,
být denně urážen, to věc již všední,
svou bídu zřít, v které jsou všickni bědní,
být jednou uznán – jaká panika!
los obecný jest v Čechách básníka.

Meter: iambic
1L: Der Eremit ist dick und groß;
by Paul Scheerbart

Der Eremit ist dick und groß;
Er haßt die Nebenmenschen bloß.
Er liebt nur seine Klause
Und bleibt daher zu Hause.
Die ganze Welt ist ihm Pomade.
Die Nebenmenschen sagen: schade!
Das aber rührt den Teufel nicht.
Hat er nur stets sein Leibgericht,
So ist ihm alles piepe –
Der Haß und auch die Liepe.

Meter: iambic
78.
by Friedrich Rückert

Wenn dir ein weises Wort zu denken und zu schreiben
Sich darbot heute, laß es nicht bis morgen bleiben.
Noch minder aber wenn Gelegenheit zu thun
Du hast ein gutes Werk, laß es auf morgen ruhn.
Ein unterdrücktes Wort kommt wieder neugeboren,
Die unterlassne That doch ist und bleibt verloren.
Und geht verloren auch ein Wort, so ists nicht viel;
Denn nur die That ist Ernst, und der Gedank' ein Spiel.
Du aber, wenn dir Zeit und Ort und Kraft nicht bleiben
Den Ernst zu thun, magst du mit Ernst dein Spielwerk treiben.

Meter: iambic
Siesta.
by Emanuel Lešehrad

Tady je rozkošné ticho... A paprsky slunce
třpytí se v duhových reflexech větvemi stromů...
Švitorní drozdové zpívají v zeleném křoví
a šalvěj a máta vonějí zlaceným vzduchem.
Tady je velebné ticho.. Jen hovorný potok
jak stříbrná stuha vine se vysokým mechem...
Ležím a naslouchám v myšlénkách ševelu stromů
zíraje do nebe, které se nade mnou leskne:
Ty zlatá přírodo, zlatá! Ó, naplň mé srdce
velkými zázraky svými a bohatstvím květů,
abych tě miloval jako se milují ženy.
Jako se zbožňují nejdražší bytosti světa,
abych tě pochopil v celé tvé mohutné kráse!
Chci zpívat tvé písně, jež bloudí větvemi lesa,
požáry slunce, když kloní se za modré hory,
chci žehnat tvým darům, které mi dáváš svou dlaní
svěcenou tisíckrát zlatými paprsky slunce...
Milenko duše mé!... Dovol ať v hodině smrti
splyneme sloučeni na věky v polibku lásky.

Meter: dactylic
ZPĚV V NOCI ZPÍVANÝ.
by František Taufer

Kam hledíš ještě, ty, jenž všechno viděl’s zráti
a uvadati v svých i cizích polích?
Chceš vytušiti poklad skrytý ve souvrati
a vyčarovat květy na haluzkách holých?
Nuž, ptej se třpytné rosy, v soumrak padající,
na pramen vody, která světce hostí.
Jí omyj paže své a povstaň s jasnou lící
z mátožných snův o slavné rekovnosti!
Pro příští tvoř a dávných taž se roků
na zrádná úskalí, jež zahubiti znají.
Naslouchej ozvěnám v dál’ zaniknuvších kroků,
zda nebezpečí cest ti nepřipomínají!
Tvé slovo pozdravné a očí pohled čistý,
uvítá vteřiny, jež proudem k tobě pílí,
ač víš, že laškují, jak zvadlé času listy,
a rychle zmírají, co vítr táhle kvílí.
Přepluje horký den a srdce tvoje padne
paprskům bílým v náruč, aby pělo s nimi.
Zpěv v noci zpívaný se probudí i za dne
a srdce něčí dojme tóny labutími.

Meter: iambic
Poesías amorosas En lo penoso de un amante ausente
by Quevedo

Embravecí llorando la corriente
de aqueste fértil cristalino río,
y cantando amansé su curso, y brío:
¡tanto puede el dolor en un ausente!
Miréme en los cristales de esta fuente
antes que los prendiese el hielo frío,
y vi que no es tan fiero el rostro mío,
que no merezca ver tu luz ardiente.
Dejé sus aguas ricas de despojos,
cubrió, Isbela, de incienso tus altares,
coronélos de espigas a manojos.
Sequé, y crecí con agua, y fuego a Henares,
y tornando en el agua a ver mis ojos,
en un arroyo pude ver dos mares.

Meter: iambic
- VI - Pálida restituye
by Gongora

Pálida restituye a su elemento
su ya esplendor purpúreo casta rosa,
que en planta dulce un tiempo, si espinosa,
gloria del sol, lisonja fue del viento.
El mismo que aspiró suave aliento
fresca, expira marchita, y siempre hermosa,
no yace, no, en la tierra, mas reposa
negándole aun el hado lo violento.
Sus hojas sí, no su fragancia, llora
en polvo el patrio Betis, hojas bellas,
que aun en polvo el materno Tajo dora.
Ya en nuevos campos una es hoy de aquellas
flores que ilustra otra mejor aurora,
cuyo caduco aljófar son estrellas.

Meter: iambic
Erdtoffeln mit Rippenstückchen .
by Clemens Brentano

Einsmals ein Mägdlein frisch und jung,
Gieng aufrecht wie ein Hirsch im Sprung;
Und von einem Jüngling, den sie kannt,
Ihre Aeuglein klar durchaus nicht wandt.
Der Jüngling schalt und sprach zu ihr,
Wie ihr mit nichten dies gebühr,
Sondern sie sollt ganz züchtiglich
Die Aeuglein schlagen unter sich.
Sie sprach gar bald: Mit nichten das,
Dies Anschaun ich nit unterlaß;
Zur Erd zu schauen dir gebührt,
Weil aus der Erd dein Ursprung rührt.
Des Mannes Ripp mein Ursprung ist,
Die such ich auch ohn Falsch und List;
Und daß solch Ripp in Zucht und Ehr
Mit mir vereint werd ich begehr.

Meter: iambic
LOUPEŽNÍK
by Viktor Dyk

Když loupežníka chytili, tož učili ho lidství:
– Už nikdy nesmíš, zbojníku, se dávat na zbojnictví.
K nám snadno lze se vetříti, lze snadno krást a loupit.
A ty že by ses nestyděl za plot náš hříšně vstoupit?
Co vzal jsi jednou, to jsi vzal, ať požehná ti nebe.
Leč polepši se konečně, tak prosíme dnes tebe.
Tys slabých nikdy nešetřil a bral jsi groše vdovy.
Teď změň se, brachu, jiný buď, když celý svět je nový.
Ty budeš volný, příteli, my rozvážem’ tvá pouta.
Leč nebylo by šlechetné, dál dělat lidožrouta! –
Dal pouto sobě rozvázat a zmizel rychle zatím.
A úsměv, který na rtech měl, ten říkal: Já se vrátím.

Meter: iambic
1L: »du zählst die Stimmen: wäge sie, willst du nicht
by Friedrich Gottlieb Klopstock

»du zählst die Stimmen: wäge sie, willst du nicht
Des Ruhms dich töricht freuen, der dir erschallt.«
Sehr mühsam ist die Wägung! »Nun so
Zähle zugleich denn die Widerhalle.«
Der Blick ermüdet, der auf die Waage schaut.
Wie säumts! wie viel der lastenden Zeit entschleicht,
Bevor im Gleichgewicht die Schalen
Schweben, und endlich der Weiser ausruht!
Und tönt der Nachhall etwa Unliebliches,
Wenn er in ferner Grotte Musik beginnt,
Und seine Melodie sich immer
Sanfter dem Ohre verlieret? »Zähle!«

Meter: iambic
Soneto
by Manuel José Othón

¿Quién dice que los hombres nos parecen,
desde la soledad del firmamento,
átomos agitados por el viento,
gusanos que se arrastran y perecen?
¡No! Sus cráneos que se alzan y
                     estremecen
son el más grande asombrador portento:
¡fraguas donde se forja el pensamiento
y que más que nosotras resplandecen!
Bajo la estrecha cavidad caliza
las ideas en ígnea llamarada
fulguran sin cesar, y es, ante ellas,
toda la creación polvo y ceniza
Los astros son materia ¡casi nada!
¡y las humanas frente son estrellas!

Meter: iambic