PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Hearing the Battle.—July 21, 1861
by Sarah Morgan Bryan Piatt

One day in the dreamy summer,
     On the Sabbath hills, from afar
 We heard the solemn echoes
     Of the first fierce words of war.
  
 Ah, tell me, thou veilèd Watcher
     Of the storm and the calm to come,
 How long by the sun or shadow
     Till these noises again are dumb.
  
 And soon in a hush and glimmer
     We thought of the dark, strange fight,
 Whose close in a ghastly quiet
     Lay dim in the beautiful night.
  
 Then we talk’d of coldness and pallor,
     And of things with blinded eyes
 That stared at the golden stillness
     Of the moon in those lighted skies;
  
 And of souls, at morning wrestling
     In the dust with passion and moan,
 So far away at evening
     In the silence of worlds unknown.
  
 But a delicate wind beside us
     Was rustling the dusky hours,
 As it gather’d the dewy odors
     Of the snowy jessamine-flowers.
  
 And I gave you a spray of the blossoms,
     And said: “I shall never know
 How the hearts in the land are breaking,
     My dearest, unless you go.”

Meter: trochaic
SOŠKA
by Jan Opolský

Mnohokrát se jako slepý k domněnce své vracím,
že má duši křehká soška na mém stolku psacím:
je to jedna z bludných nauk, ze samot jež bují,
v kteréž jenom sebe sama občas vyučuji;
labilní je v základech svých, vystavěná pouze
na mém trapném samotářství, nezřízené touze
po něčem, co nemá jména, nemá formy zralé,
co jest mimo dosah smyslů skryto neustále.
Křehká soška z terracoty s úzkou taillí ladnou,
na niž roucha nesřasená smyslně až padnou,
ženka, do vnitřního světa zakleslá a němá,
ač ve švihu lineálním rovné sobě nemá,
soška živoucího kyvu, líbezného gesta,
kterou tvrdost chladné hmoty v zajetí svém trestá,
vize její úsměv slibný, požár očí hasí,
spíná v proudy umrtvené plynné její vlasy.
Starý Watteau v idyllách svých arkadických vžitý
nevykřeše sladký pocit vyšší intensity,
pastýřkám svým kadeřavým tolik vděku nedá,
kolik ho stře na stůl psací štíhlá soška hnědá,
tolik jest mým žalným smyslům potřebná a drahá,
rukou zdobnou, graciesní po srdci mi sahá,
naplňuje moji duši vláním tužby dávné,
jako když kol skrání parných šumnou pentlí mávne.
Jest mi sladkou souputnicí, družkou v plachém snění,
v její hrudi nedotknuté zpronevěry není.
Zdá se míti tajný zájem na mé lidské muce,
zírá zrakem soustředěným na píšící ruce,
nutká i mé vratké písmo k podvědomým změnám,
což je vlastnost propůjčená démonickým ženám.
Vše, co myslím, o čem píši, jak by se už bylo
v její duši nezbádané kdysi narodilo,
tajemnou a sdělnou mocí přešlo do mých visí.
Není to však inspirace. Slov svých nenabízí.
Žije prostě po mém boku jako dvojník milý,
jako by dvě duše pouze jedním žitím žili. –
Já jsem stár už. Těžké mysli. Soška křepká, vzletná.
Slitá sféra listopadu s živým jasem května.
Léta stojí na mém stole neúpravném, starém,
hýříc jakýms mimosvětským, přejemnělým tvarem,
závan jako z těla sylfy z roušek jejich šlehá,
kreslí její paže, boky nevýstižná něha,
koketně si její ruka lehkou sukni kasá,
každý tvar je sladce hněten z mystického masa,
hledí s jistou ješitností na výraz své tváře,
zrcadlený v černé tůňce mého kalamáře.
Slyším hlas, jenž jako její z nitra hmoty šepce:
já, vidoucí do života, béřu si tě, slepce.

Meter: trochaic
8.
by Friedrich Rückert

Unter geht die Sonn' am Abend
Und der Mond um Mitternacht,
Doch am Morgen kommt die Sonne
Und zu Nacht der Mond zurück;
Aber ihr, o meiner Tage
Sonne, meiner Nächte Mond,
Kehret mir an keinem Morgen,
Keinem Abend mir zurück.
Schwalbe wandert im September,
Im Oktober Nachtigall,
Doch die Schwalbe kehrt im Märze,
Nachtigall im Mai zurück.
Euch, die Nachtigall und Schwalbe
Dieses Hauses, dieser Flur,
Bringt zum Haus der März nicht wieder
Noch der Mai zur Flur zurück.
Mit dem Frühling starb das Veilchen
Und die Rose vor dem Herbst;
Ros' und Veilchen in dem Garten
Bringt des Sommers Hauch zurück.
Sommerhauch, im Frost des Winters
In des Herzens Gartenbeet
Starb mein Veilchen, meine Rose,
Und du bringst sie nie zurück!

Meter: trochaic
PAN POSLANEC (VIII.)
by Viktor Dyk

K poslanci jsi tedy přišel?
Nevěs hlavu, neklop oči.
Buď mi vítán, sedni, bratře,
Sokolíku, Sokole!
Můj jsi muž a ve dne víru
zachoval jsi klidnou hlavu,
zachoval jsi klidné srdce,
Sokolíku, Sokole!
Čertu, ďáblu tělocvičnu
propůjčit lze. Ale nikdy
ku projevům politickým,
Sokolíku, Sokole!
Muž jsi vážný a máš rozum.
Planý projev nemiluješ.
Chápeš, že je vážná chvíle,
Sokolíku, Sokole!
Oba národ varujeme.
Horké hlavě chladný obklad!
Poslanec já a ty Sokol:
ruce sobě podejme!
Muž jsi vážný a máš rozum.
Planý projev nemiluješ.
Nepropůjčíš místnost k schůzi
podezřelých intencí.
K poslanci jsi tedy přišel.
Bratře, hlavu hrdě vzhůru!
Ty mne chápeš, já tě chápu,
Sokolíku, Sokole!
Snad by v schůzi zabouřili,
zkalili by čistou vodu,
bůh ví, čím by poskvrnili
tělocvičnu sokolskou.
Co by hejtman tomu řekl?
Snad by tebe stotožnili
s nezodpovědnými živly,
Sokolíku, Sokole!
Člověk má též srdce v těle,
inu, krev, to není voda.
Jako občan můžeš bručet,
jako Sokol ticho buď!

Meter: trochaic
NOČNÍ ŽIVOT.
by Jan z Wojkowicz

Všechno spalo. Hvězdy v jasné výši
Moře Ticha posvětily Smírem,
venku nic se nehnulo v té tiši,
všechno spalo také v domě širém.
Všechno spalo. Jenom mojí duše
tisíc touh na loži zahořelo,
tisíc ruk se vztáhlo v blahé tuše,
v rozechvění okno otevřelo.
Jaká volnost! Jaká píseň Ticha!
Tisíc touh se nocí rozletělo:
Každá po jednom si dobrodružství vzdychá –
každé by se Nekonečna chtělo.

Meter: trochaic
- 1374 - Acto III, RODRIGO De Sembrar en buena tierra
by Lope de Vega

¡Ah, Babilonia! ¡Cuán confusamente
cubres tu error con máquinas de engaños,
donde no puede prevenir los daños
quien en el alma los agravios siente!
La variedad de lenguas y de gente
sobredora pacífica tus daños.
Dichoso el que sintió tus desengaños
antes que le saliesen a la frente.
No más, injusto amor; no me defiendas
de aqueste laberinto la salida,
por más que hacerme bárbaro pretendas.
Ánimo honor; la causa me convida;
porque es casarse mal, quien tienen prendas,
comprar una deshonra de por vida.

Meter: iambic
1L: Sieh in dem zarten Kind zwei liebliche Blumen vereinigt,
by Friedrich Schiller

Sieh in dem zarten Kind zwei liebliche Blumen vereinigt,
Jungfrau und Jüngling, sie deckt beide die Knospe noch zu.
Leise löst sich das Band, es entzweien sich zart die Naturen,
Und von der holden Scham trennet sich feurig die Kraft.
Gönne dem Knaben zu spielen, in wilder Begierde zu toben:
Nur die gesättigte Kraft kehret zur Anmut zurück.
Aus der Knospe beginnt die doppelte Blume zu streben,
Köstlich ist jede, doch stillt keine dein sehnendes Herz.
Reizende Fülle schwellt der Jungfrau blühende Glieder,
Aber der Stolz bewacht streng wie der Gürtel den Reiz.
Scheu wie das zitternde Reh, das ihr Horn durch die Wälder verfolget,
Flieht sie im Mann nur den Feind, hasset noch, weil sie nicht liebt.
Trotzig schauet und kühn aus finstern Wimpern der Jüngling,
Und, gehärtet zum Kampf, spannet die Sehne sich an.
Fern in der Speere Gewühl und auf die stäubende Rennbahn
Ruft ihn der lockende Ruhm, reißt ihn der brausende Mut.
Jetzt beschütze dein Werk, Natur! Auseinander auf immer
Fliehet, wenn du nicht vereinst, feindlich, was ewig sich sucht.
Aber da bist du, du Mächtige, schon, aus dem wildesten Streite
Rufst du der Harmonie göttlichen Frieden hervor.
Tief verstummet die lärmende Jagd, des rauschenden Tages
Tosen verhallet, und leis sinken die Sterne herab.
Seufzend flüstert das Rohr, sanft murmelnd gleiten die Bäche,
Und mit melodischem Lied füllt Philomela den Hain.
Was erreget zu Seufzern der Jungfrau steigenden Busen?
Jüngling, was füllet den Blick schwellend mit Tränen dir an?
Ach, sie suchet umsonst, was sie sanft anschmiegend umfasse,
Und die schwellende Frucht beuget zur Erde die Last.
Ruhelos strebend verzehrt sich in eigenen Flammen der Jüngling,
Ach, der brennenden Glut wehet kein lindernder Hauch.
Siehe, da finden sie sich, es führet sie Amor zusammen,
Und dem geflügelten Gott folgt der geflügelte Sieg.
Göttliche Liebe, du bists, die der Menschheit Blumen vereinigt,
Ewig getrennt, sind sie doch ewig verbunden durch dich.

Meter: polymetric
- CLVI -
by Fernando de Herrera

¿Qué espíritu encendido Amor envía
en este frío corazón esquivo,
que con la alba en calor el pecho avivo
y ardo al aparecer del nuevo día?
Yo me inflamo si a Febo se desvía
la sombra, y cuando de aquel puesto altivo
declina el sol, me quemo en fuego vivo
y abraso, cuando el mar tuerce la vía.
Centella soy, si el lubricán parece;
llama, cuando se ven las luces bellas
y el blanco rostro a Delia se colora;
fuego soy cuando el orbe se adormece;
incendio, al esconder de las estrellas;
y ceniza al volver de nuevo aurora.

Meter: iambic
2
by Georg Trakl

Frieden der Seele. Einsamer Winterabend,
Die dunklen Gestalten der Hirten am alten Weiher;
Kindlein in der Hütte von Stroh; o wie leise
Sank in schwarzem Fieber das Antlitz hin
Heilige Nacht.
Oder wenn er an der harten Hand des Vaters
Stille den finstern Kalvarienberg hinanstieg
Und in dämmernden Felsennischen
Die blaue Gestalt des Menschen durch seine Legende ging,
Aus der Wunde unter dem Herzen purpurn das Blut rann.
O wie leise stand in dunkler Seele das Kreuz auf.
Liebe; da in schwarzen Winkeln der Schnee schmolz,
Ein blaues Lüftchen sich heiter im alten Hollunder fing,
In dem Schattengewölbe des Nußbaums;
Und dem Knaben leise sein rosiger Engel erschien.
Freude; da in kühlen Zimmern eine Abendsonate erklang,
Im braunen Holzgebälk
Ein blauer Falter aus der silbernen Puppe kroch.
O die Nähe des Todes. In steinerner Mauer
Neigte sich ein gelbes Haupt, schweigend das Kind,
Da in jenem März der Mond verfiel.

Meter: polymetric
A la mudanza de la fortuna
by Julio Arboleda

Yo vi del rojo sol la luz serena
turbarse y que en un punto desparece
su alegre faz, y en torno se oscurece
el cielo, con tiniebla de horror llena
El Austro proceloso airado suena,
crece su furia, y la tormenta crece,
y en los hombros de e Atlante
                  se estremece
el alto Olimpo, y con espanto truena
Mas luego vi romperse el negro velo
deshecho en agua, y a su luz primera
restituirse alegre el claro día
Y de nuevo esplendor ornado el cielo
miré, y dije: ¿Quién sabe si le
                     espera
igual mudanza a la fortuna mía?

Meter: iambic
VII. Honza u čerta.
by Ladislav Quis

Hledaje čerta Honza pecen snědl.
Divokou roklí bloudě pána shledl.
,Kam?‘ ptá se ten. „Já čertu sloužit šel.“
Pán v ďábla změniv se: ,Já sám to!‘ děl.
,Let sedm služ mi, budeš žít co král.‘
Přisvědčil Honza – a již v pekle stál.
Síň ohromná. Tři kryté kotle v středu.
,Pod těmi top, však do nich ani hledu!‘
Odešel ďábel. – Honza topil, jed’;
jakoby mžikem prchlo sedm let.
Čert Honzovi dí: ,Zítra dojde čas.
Dlít, či-li jít chceš, rci, až přijdu zas.‘
Samotou ,„Pusť mne!‘“ prosba z kotle zněla.
Změk’ Honza. Z varu holubice spěla.
,„Duši jsi spasil, mlč však, příteli.
Od čerta mzdou chtěj’ tam tu kabeli.‘“
Čert tu. ,Jdeš?’ „Ba!“ ,Zřel’s v kotle?‘ „Ne.“ ,Chtěj plat.‘ –
S kabelí Honza v svět se vrací rád.
Již soumrak. Honza pustou plání kráčí.
Hukot jak bouře, od hor zle se mračí.
Čert žene se tu: ,Mzdu vrať, nevěrný!‘
„Hoho! jen zvolna. Pane příšerný!
Moc tvá tu v koncích: zvon slyš hlaholit!“
,Však o mzdu musíš se mnou zápolit!‘
Přisvědčil Janek. V cestě balvan žuly.
Ďas dupnul jen, a kámen již je v půli.
,Silněji dupnuv, Honzo, výhru máš!‘
Pod žulou postřeh’ kaluž Honza náš.
Dupnul, až ďáblu v oči stříkl kal.
Vyhrál, vždyť z žuly vodu vydupal!
Závoru pekel čert vrh’ pádnou k výši,
až mizí oku, ucho svist jen slyší.
Pád železo vryl v půdu. „Dej sem!“
K měsíci Honza míří sochorem.
„Kováři, bratře! chyť jej v měsíci!“
,Zadrž!‘ vzkřik ďas, ,ty’s vítěz! K třetici!
Kdo silněj’ hvizdne!‘ Písknul čert, že skály
pukají zvukem, dub se zvrácen valí.
„Teď já,“ dí Honza, „odvrať se, cpi sluch.“
Do týla žerdí Janek ďábla buch’.
Ten motaje se skřípá: ,Ustaň již!
Však výhry cenu přec se nedovíš!‘
„Filipe, raď!.. Či ošizen mám býti?“
Ďas odlétá, – kdo letícího chytí?
„Ó kéž bych ďábla v kabeli své měl!“
A čert hned v ní, jak Honza slovo děl.
Teď Janek ví, ďas jakou mzdu mu dal:
„Hleď: čert ne Honzu, Honza čerta vzal!“

Meter: iambic
1L: Der Blitz hat mich getroffen.
by Joachim Ringelnatz

Der Blitz hat mich getroffen.
Mein stählerner, linker Manschettenknopf
Ist weggeschmolzen, und in meinem Kopf
Summt es, als wäre ich besoffen.
Der Doktor Berninger äußerte sich
Darüber sehr ungezogen:
Das mit dem Summen wär' typisch für mich,
Das mit dem Blitz wär' erlogen.

Meter: iambic
- 6 - Soneto
by Pedro Espinosa

«Rompe la niebla de una gruta oscura
un monstruo lleno de culebras pardas,
y, entre sangrientas puntas de alabardas,
morir matando con furor procura.
Mas de la oscura horrenda sepultura
salen rabiando bramadoras guardas,
de la Noche y Plutón hijas bastardas,
que le quitan la vida y la locura.
De este vestigio nacen tres gigantes;
y de estos tres gigantes, Doralice;
y de esta Doralice nace un Bendo...
Tú, mirón, que esto miras, no te espantes
si no lo entiendes; que, aunque yo lo hice,
así me ayude Dios que no lo entiendo».

Meter: iambic
128.
by Friedrich von Logau

Ihr, die ihr die Venus hönet, daß sie ihr zum Mann erlesen,
Der da lahm, grob, starck und tölpisch, der ein Hammerschmid gewesen,
Wist ihr nicht, daß Götter-Augen tieff auch ins verborgne dringen?
Venus wuste, was ihr diente, sehnte sich nach andren Dingen,
Als ein albres Mensch gemeinet. Ihr Vulcanus war gefasset
Mit Gezeug und Haußgeräthe, so ihr auch lieb. Sonsten lasset
Ihr in gutem hin nur gehen, wann sie auff die derben Speisen
Ihrem Magen mit Confecten etwas nietlichs wolln erweisen.

Meter: trochaic
PÍSEŇ Z TOHOTO SVĚTA
by Antonín Sova

Smutná je víra egoistova,
myslí-li na svou jen spásu.
Zaniknou nevěřícího slova
marností hluchých klasů.
V zmatku, v té sobecké, kruté řeži
zaniká hlas můj i tvůj.
Mezi dušemi propasti leží.
Prorvi se tmou a se probojuj!
Člověče, i ty, jenž přes mrtvoly
kráčíš k nebeské bráně,
přes lásky staré, naděje, boly,
bojovné církve jenž krvavíš zbraně,
i ty, nevěrče, cyniku starý,
jehož se rozléhá smích
po pevné zemi, zvučný a jarý,
všemu, co děje se v nebesích –
rád bych se dočkal o kuropění,
k jedné jak dojdete metě,
rád bych si počkal na spasení
všech vás na tomto světě.

Meter: polymetric
- IX - Del autosacramental La jura del príncipe. Herejía
by Mira de Amescua

Basta de resplandor, córrase el velo
del templo de Jerónimo sagrado,
pues águila no soy que ha remontado
atrevida a la luz el alto vuelo.
Por manchar esos círculos anhelo;
no puedo, pero quedo consolado
con que también me come a mí el osado
que sin lágrimas llega al pan del cielo.
¡Oh néctar celestial, oh dulce aroma!
¡Que por cinco palabras maná llueva,
que tenga el hombre vil tan alto idioma,
que gusano de Dios a Dios se atreva,
que en el plato de Dios a Dios se coma,
que en la copa de Dios a Dios se beba!

Meter: polymetric
XXXI. FRÂ DOLCINO. (14.)
by Jaroslav Vrchlický

Plá tábor ve ohňů lesku,
zní šalmaj, bubnů zní třesk,
den nový nad táborem vstává,
pak hvězdný naň snáší se lesk,
tam žijí a pijí a tyjí,
jak dlouho, Bůh to ví jen,
jim den jest mrákotou pouhou
a dnem jest ve lásce sen.

Meter: dactylic
Eim.
by Rudolf Pokorný

„Kdo to napsal?“ čtenářstvo se táže.
Já zachráním Julka od blamáže,
já jsem napsal tento rajm:
já, já, já, já – Gustav Eim.

Meter: trochaic
PÍSEŇ.
by Bohdan Kaminský

Ten celý boží širý svět
mně vyjasněn je od té chvíle,
kdy v zrak jsem směl ti pohledět
a zlíbati tvé čílko bílé.
Na prahu ráje stanul jsem,
pil doušek blaha ze tvých dlaní
a život je mi blahým snem,
že krásnějším být nemůž’ ani.
A písněmi teď moje hruď
a štěstím duše moje zkvetla,
tím štěstím, za něž v lásce buď
tvá požehnána hlava světlá.

Meter: iambic
HERCI FRANTOVI ŠÍPKOVI
by Jaroslav Kvapil

Čtvrt století hrát jenom komedii
a přitom stále býti pravdivým,
že taký úkol zlomí mnohou šíji,
ó kamaráde, já se nedivím!
Kdo vytrval, teď věnec náleží mu,
nechť ho ta sláva málo dojímá –
jen tvrdý šípek přečká tuhou zimu
a ještě v sněhu rudé plody má.

Meter: iambic
- XXVII -
by Juan de Timoneda

Con vana confianza había fundado
tan grandes edificios que han caído,
mirándolos estoy, y estoy corrido,
mas qué hay que no merezca un confiado.
¿Quién sino yo se hallara tan osado
que confiara en verse bien querido
de femenino amor? que al fin ha sido
lo más vario de todo lo criado.
Avisoos desde ahora, o amadores,
los que de amor estáis algo contentos,
que en mi cabeza estéis escarmentados.
Pues veis que al mejor tiempo, y sin sabores
me ha de venir amor con mil tormentos,
estando mis sentidos descuidados.

Meter: iambic
95.
by Friedrich von Logau

Wer lange leben soll, der schlafe nicht zu viel;
Dann viel lebt ja nicht der, der lange schlafen wil.

Meter: polymetric
SVĚCENÍ NOVÉ STŘÍKAČKY
by Jaroslav Kvapil

Dnes bude parády víc o Boží než tělo,
vím, celé okolí že tohle nevidělo!
Vše září nadšením a povznesením ryzím,
šest muzikantů, hle, jde v ústret sborům cizím,
a starší učitel už čeká v brány stínu
řeč pronést slavnostní, jež trvá přes hodinu.
Ó, sláva, po mši je! Teď hlad se k právu hlásí,
však statní hasiči už předtím žízeň hasí
tou slávou rozhřáti a s takou kuráží,
že nová stříkačka je v noci rozváží.

Meter: polymetric
Ponderación justa de un amor verdadero
by Vicente García de la Huerta

Arde mi corazón, y su violento
incendio por las venas se derrama,
siendo pábulo noble de esta llama
amor, que en mis entrañas alimento
Ardiente exhalación es cada aliento,
que el aire vago a su contacto inflama,
si es que más propiamente no se llama
bostezo del volcán de mi tormento.
Este es, Lisi, mi amor voraz y altivo,
a quien es imposible hallar segundo,
milagro que obro en mí naturaleza;
superior al amor más excesivo,
mayor que cuanto en sí comprende el mundo;
sólo, Lisi, inferior a tu belleza.

Meter: iambic
1L: Dv treuer wunderbar / und Weißheit ohn' erzielen!
by Catharina Regina von Greiffenberg

Dv treuer wunderbar / und Weißheit ohn' erzielen!
du Heilig hoher Raht / erquickendes geschick!
im Vnglück pflügestu / durch Martern / unser Glück:
damit der Anlaß-Marb / die Irrungs scholl / zerfielen.
Der Thränen-Regen / muß dein Herz erweich- und kühlen /
das der versehne Sam Hülff-käumend' uns erquick /
und Ehren-Aehern-schoß mit Freuden man erblick'.
Es enden Gottes Werk in lauter Freuden-spielen.
Er nimmt das Absehn nur und zielt auf unsern Nutz /
wann Er ein Gnaden-Aug verschliesset / sein versehen
pflegt also Lieb-beseelt durch alle fäll zu gehen:
das jeder Vnglücks-Wind / entzünd den Gnadenschutz.
Ein Lieb-erhitzend Feur ist all verhängte Noht:
ein Durst dem uns und ihm frisch löscht der liebe Gott.

Meter: iambic
La frase de Cortés
by José Santos Chocano

El Rey del Sol, el hombre que vio a sus pies la Esfera,
enderezando al punto su testa coronada,
preguntó: -¿Quién detiene mi carroza?- Una espada
es menos penetrante que una pupila fiera
Vergonzante que un día su harapos zurciera
con un rayo de gloria, resistió la mirada;
y arrojó a las alturas una frase vaciada
en los épicos moldes de la clásica era
Tal el Rey: -¿Quién detiene mi carroza? Aquel hombre
se acercó respetuosos, y, en lugar de su nombre,
-¡Quién te ha dado más tierras que tu padre!- le dijo
Carlos V abrió entonces su carroza al instante;
y rogándole luego que pasara adelante,
lo sentó a su derecha, como Dios a su Hijo.

Meter: anapestic
1L: Was frommt, wenn du nicht küssen willst, der Reiz der Schäferstunde dir?
by Moritz von Strachwitz

Was frommt, wenn du nicht küssen willst, der Reiz der Schäferstunde dir?
Was, wenn du nimmer sie verstehst, der Minne süße Kunde dir?
Was frommt, wenn du nicht kühn und keck ihn brauchst zum Schwerthieb in der Schlacht,
Was frommt im feigen Wollustschlaf der Arm denn, der gesunde, dir?
Was eilt, wenn du nicht nippen willst, des Weines goldne Zauberpracht,
Was eilt des Bechers goldner Rand zu dem Philistermunde dir?
Wenn nicht der Liebe Lebenshauch im tiefsten Busen ist erwacht,
Was frommt, o Dirnlein, minniglich, der Busen denn, der runde, dir?
Was dudelst du ein Liedlein her, von lauen Seufzern angefacht,
Wenn wahre Lied- und Liebeslust nicht stehn im reinen Bunde dir? –
Blick' in der heiligen Natur schwarzdunkeln wahren Zauberschacht,
Dann senkt sich gern der Muse Wort zum tiefsten Herzensgrunde dir?
Und was das Auge dir umspielt, das halte fest mit kühner Macht,
Was in dir schläft, das blitz' empor aus Herz und Faust und Munde dir,
Dem Feigling blüht die Rose nicht durch seines Busens Nebelnacht,
Doch kühn schlürfst du des Glückes Trank aus seines Fasses Spunde dir.

Meter: iambic
Du bist mehr als ein Frühling
by Max Dauthendey

Der süße Flieder steht nur einmal im Jahr auf dem Baum,
Deine Brüste blühen mir jahraus, jahrein, du bist mehr als ein Frühling.
Meine Wünsche glänzten wie die Sprossen der Kastanie,
Du zogst sie alle an die Sonne, wir sitzen in einem Laubdach
Und lachen uns zu im satten Schatten.
Wie einen Baum, den der Blitz überfiel, hatte mich die Sehnsucht gezeichnet,
Jetzt wohnen deine Bienen bei mir, und meine Augen fließen über von deinem Honig.

Meter: iambic
Sonetos – II
by Juan Martínez Villergas

Merecerá morir entre arcabuces
el hombre de dos caras, por aleve
traidor y criminal; más diré breve,
aunque lo negaron cuatro avestruces
Que es hombre venturoso a todas luces
porque a cuatro carrillos come y bebe:
porque el buen jugador
                     saberse debe
que más gana con caras que con cruces
Porque aunque de maldades
                     todo un cesto
le echen en cara, a repartir comienza,
y dos tocan a menos por supuesto
En fin, y esto presumo que convenza;
porque tiene otra cara de repuesto,
si se le cae la cara de vergüenza.

Meter: anapestic
Smutno v háji, jako v síni
by Adolf Heyduk

Smutno v háji, jako v síni
pozvolna vadnoucích těl,
každá jedle v dobu jarou
dívčinou, teď pannou starou,
ženich zpěvák uletěl.
A tak všude oklamání –
krátkéť jara prodlení –
sem tam lítá babí léto,
smutno, žalno doby této
v tichém panen modlení.
O mně s vámi smutno taky,
tajemnýť je osud náš –
do prsou co žitím vseto:
láska, radosť, všecko spleto
v jemné nitě na rubáš.
Osnovou v něm pláč i vášeň,
outkem trápení i klam,
a uprostřed ňader tluku
v třesoucím se šine zvuku
člunek s pásmy sem a tam.

Meter: trochaic
Lied des Mädchens
by Emanuel Geibel

Laß schlafen mich und träumen,
Was hab' ich zu versäumen
In dieser Einsamkeit!
Der Reif bedeckt den Garten,
Mein Dasein ist ein Warten
Auf Liebe nur und Lenzeszeit.
Es kommt im Frühlingsglanze
Für jede kleine Pflanze
Einmal der Blütentag.
So wird der Tag auch kommen,
Da diesem Frost entnommen
Mein Herz in Wonnen blühen mag.
Doch bis mir das gegeben,
Deucht mir nur halb mein Leben
Und kalt wie Winters Wehn;
Trüb schauert's in den Bäumen -
O laß mich schlafen, träumen,
Bis Liebe mich heißt auferstehn!

Meter: iambic
Das Schau-Spiel der Natur.
by Barthold Heinrich Brockes

Die grün-bewachsnen Hügel schenen von unten über-
wärts zu steigen,
Und, wenn wir auf denselben stehn, von oben abwärts sich
zu neigen.
Die überall-bewachsnen Seiten, wenn sie kein Ackers-Mann
bebaut,
Deckt Busch-und Strauch-und Kräuter-Werck, insonder-
heit das Farren-Kraut.
Doch ist das aller-angenehmste, wenn auf bebüschter Hü-
gel Höh'n
Wir hoher Wipfel grüne Dächer auf Säulen-gleichen
Stämmen sehn.
Da theils, in steter Nachbarschaft, der Büchen-Eich- und
Linden Schatten,
Die Kühlung allgemein zu machen, gemeinschaftlich sich
gleichsam gatten,
Theils, wenn sie mehr entfernet frehn, durch Schatten-
Strich', im Gegensatz
Vom gelben Korn, vom grünen Klee, die feurig ange-
strahlten Stellen
Noch desto kräftiger erheben, den hellen Schmuck noch
mehr erhellen.
Hier sieht man, ausser sich vor Lust, manch nach der Schnur
beflantzten Platz
Von hohen dunckel-grünen Eichen, als Scenen auf dem
Schau-Platz, stehen,
Wor zwischen weiß-und gelbe Felder dem Gold und Silber
ähnlich sehen.

Meter: polymetric
Jak mnich, jenž celý život dlouhý, chudý,
by Jaroslav Vrchlický

Jak mnich, jenž celý život dlouhý, chudý,
nad kancionál schýlen s bledou tváří
tkal kosmu celou báj do zlaté půdy,
a sestár’ v bázni, zda se dílo zdaří;
tu v trojhranu Bůh, sbor andělský v záři,
dav poustevníků s vyzáblými údy,
tam démonův sbor, jenž se v hloubi sváří,
se Satanem, jenž celý zlobou rudý;
a mezi nimi mostem dřevo kříže, –
jak rád byl, že ty spojil světy sporné,
toť most, jenž vede do hvězd z pekel díže!
Jsem jak ten mnich. Jak maluje, tak píši,
tu duše ráj, tam hmota, dláto vzdorné! –
Buď mostem, svaté umění, mi k výši!

Meter: iambic