PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CCIX - (Al Príncipe Ascoli)
by Gutierre de Cetina

No es falta de dolor faltarme el llanto,
antes dulce memoria enamorada,
que mientras contemplando está ocupada,
del usado llorar se deja al cuanto.
Estoy de este mi mal pagado tanto
por la gloria que entre él viene mezclada,
que mi propio sentir me desagrada
si la fuerza del mal le causa espanto.
Así viene el dolor a adelgazarse,
así el mal se transforma y se enajena
y hace que del llanto el uso pierda.
Mas ¿quién podrá, Señor, desagradarse
del mal que tanto bien causa y ordena,
ni llorar mientra en él piensa y se acuerda?

Meter: polymetric
- 132 - Contra los que predican en culto
by Lope de Vega

¡O Palabras de Dios, cuánta ventaja
hicieron con sus puras elocuencias,
Herreras, Delgadillos y Florencias,
a la cultura que tu nombre ultraja!
Ya no eres fuego que del cielo baja,
más hielo a nuestras almas y conciencias,
después que metafóricas violencias
te venden como nieve envuelta en paja.
¿Quién dijera que Góngora y Elías,
al púlpito subieran como hermanos,
y predicaran bárbaras poesías?
Dejad, o padres, los conceptos vanos,
que Dios no ha menester filaterías,
sino celo en la voz, fuego en las manos.

Meter: iambic
Sonetos – IV
by Juan Pablo Forner

¡Ves, Lauso, desalado un vulgo impío
correr furioso a la batalla horrenda,
desnudo, hambriento, y sin que el alma venda
a esperazas del propio poderío?
¿Ves tolerar del fatigado estío
la ardiente lumbre al recoger la ofrenda
de las espigas con audaz contienda
tostada plebe en mísero atavío?
¿Ves arados los mares al arrojo
de duras almas, que salvar presumen
vida y tesoro en frágiles maderos?
Pues si no lo has, mi Lauso, por enojo,
tanto afán, tantas vidas se consumen
para que engorden fatuos altaneros.

Meter: iambic
Auf meines Kindes Tod.
by Joseph von Eichendorff

Dort ist so tiefer Schatten,
Du schläfst in guter Ruh,
Es deckt mit grünen Matten
Der liebe Gott dich zu.

Meter: iambic
Loučení.
by František Zelenka

Poslední ruky stisk, jenž nesevšední,
poslední tvých pohled nestálých očí,
poslední polibek, ‚s Bohem‘ pak slední,
tak už se v minulo všechno mi stočí.
Všechno mi odchází, všechno mi mizí,
„miláčku“ – přeju ti dobro a štěstí;
tak se tu rozejdem, budem si cizí
nad každou vzpomínkou, nad každou zvěstí –
Čím byla’s mně, nevíš, dobré mé děcko:
života krví a sílou v mém trudu,
jinam teď odnášíš lásku a všecko –
jdi tedy, líbej – já vzpomínat budu...
Jdi, dítě, nedívej víc už se za mnou,
málo snad zřela bys v oku mém bolu;
co v srdci – tváří se zakryje klamnou,
jdi, jdi jen, nebudem plakat přec spolu!

Meter: dactylic
1L: Endlich kam auch Carrier an. Die Seelen der Todten
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Endlich kam auch Carrier an. Die Seelen der Todten
Hielten im Fluge vor Graun.
Einer der hohen Geister sprach zu dem andern, (Sie wolten
Bilden der Seele den schwebenden Leib.)
Also sprach er: Leite mir Pestluft her; mit ihr hundert
Funken des Abgrunds. Sondere nun
Einen Atom des Urlichts ab. »Ach Einen nur?« Einen!
Und der Todte schwebte; doch stets
Zittert' er, musste das! Nah war eines Felsengewölbes
Öfnung, in die sich ein reissender Strom
Stürzete, dann in den langen unendlichen Wölbungen fortfloss,
Oft von steigenden Inseln gesäumt.
Über dem Strome bebt der Todte. Plötzlich befällt ihn
Immer wiederkehrender Wahn:
Jünglinge tanzten, und Mädchen nach Flötenspiel' am Gestade;
Er entbrante mit Wuth, in dem Strom
Sie zu tödten. Bindet sie, brüllet' er, Henker, zusammen!
Und dem Grasslichen kam
Hofnung, er würde morden! nach dem zweyten Gebrülle,
Wurd' er gewiss!
Dieser war der Augenblick, da ein Riesengeyer
Über ihm kreist', und sich senkend den Tod
Ihm ankündete. Er entfloh in die Wogen, und lange
Starb er in ihrem Donnergeräusch.
Aber itzt fasste der Geyer den wiederlebenden, stieg dann
Fern in die Höhe mit ihm,
Liess von dort ihn fallen in eilende Strudel. Nun starb er
Wieder den langsamen Tod,
Hörend das Flötenspiel, den leise wandelnden Nachhall,
Und der freudigen Tänzer Gesang.
Jedesmal wenn er starb, dann standen Getödtete, Schatten
Seiner Opfer, vor ihm.
Standen auch Schatten derer, die unter ihm würgten. Sie zuckten
Blinkende Dolche nach ihm,
Oder füllten ihm bis zu dem triefenden Rande geraume
Becher mir Gift.
Von dem Geyer noch Einmal gefasst, entstürzt' er der Wölbung;
Aber itzt kam er nicht um,
Klomm zu einer empor der Inseln, die rings aus der Ferne
Wurde vom wimmelnden Volke gesehn.
Hier will er güllotienen ein ganzes Heer, so mit Hohn ihm
Zuruft, dass er sich Quaal
Träume! Phantom sey alles, der Geyer, der Sturz in die Fluten,
Und der Tanzenden Lied.
Aber kein Kunstgebäu mit schnellabmähender Sichel,
Keine Güllotine war da.
Grimmvoll entschloss er sich eine zu baun. Mit Mühsal haut' er
Bäum' um, zimmerte draus in dem Schweiss
Seines Angesichts. Doch eine gerostete Sichel
Lag vor ihm; er fasste sie, schliff
Sie mit Ächzen. Nun ruft' er den Henkern, hofte des Mordens
Freuden, wurde gewiss!
Dieser war der Augenblick, da ein Rabe geflogen
Mit dumpftönenden Fittigen kam,
Schrie, und ihn güllotiente! Auch diesesmal eilte der Tod nicht,
Denn die Sichel war stumpf
Unter des Schleifenden Faust geblieben; und eh er gestreckt lag,
Hielt der Rabe schon Schmaus.
Als ihm auch dieser Wahn verschwunden war, und er wieder
Lebte; betrat er von neuem den Weg
Seiner Schrecken, und wandelt' ihn ganz! Er ruhet in Schlamme
Immer aus, eh er wieder begint,
Eines Winks Zeit aus, und host, ihm werde, wie Marat,
Lohn einst Ehre des Pantheons seyn!

Meter: polymetric
An Clara.
by Eduard Mörike

Höre das lieblichste Wunder, das ich fürwahr nicht er-
Auch erdichtet wär' es wohl schön, doch sah ich's mit
Unter dem blühenden Apfelbaum saß ich auf dem be-
Mäuerchen, still in Gedanken vertieft; es ruhte das neue
Testament mir halbgeöffnet zwischen den Fingern,
Klein und zierlich gebunden: (es kam vom treuesten
Ach, du ruhest nun auch, mir unvergessen, im Grabe!)
Lange saß ich und blickte nicht auf; mit Einem so läßt sich
Mir ein Schmetterling nieder auf's Buch, er hebet und
Dunkle Flügel mit schillerndem Blau, er dreht sich und
Hin und her auf dem Rande. Was suchst du, reizender
Lockte die blaue Decke dich an, der glänzende Goldschnitt?
Sahst du, getäuscht, im Büchlein die herrlichste Wunder-
Oder zogen geheim dich himmlische Kräfte hernieder
Des lebendigen Worts? Ich muß es glauben, denn
Weilest du noch, wie gebannt und scheinst wie trunken,
Aber von nun an bist du auf alle Tage gesegnet!
Unverletzlich dein Leib, dir altern nimmer die Schwingen!
Und wohin du künftig die zarten Füße wirst setzen,
Thauet Segen von dir. Jezt eile hinunter zum Garten,
Den das beste Mädchen besucht am frühesten Morgen,
Eile zur Lilie du, gleich wird die Knospe sich öffnen
Unter dir, dann küsse sie tief in den Busen: von Stund an
Göttlich befruchtet, athmet sie Geist und himmlisches Leben.
Wenn die Gute nun kommt, vor den hohen Stengel ge-
Steht sie befangen, entzückt von paradiesischer Nähe,
Ahnungsvoll wie im Traum die holde Seele versunken.

Meter: polymetric
El otoño
by Rosario de Acuña

Templa su fuego el sol bajo el nublado;
las nieblas rompen sus tupidos velos
y desciende la lluvia, y arroyuelos
de límpido cristal recoge el prado
Pájaro amante, insecto enamorado,
sienten, última vez, ardientes celos;
marchan la golondrina y sus polluelos:
se adorna el bosque de matiz dorado
¡Ya está aquí! El mar levanta sus espumas
y acres perfumes a la tierra envía
¿Quién no le ama? Entre rosadas brumas,
coronado de mirtos y laureles,
viene dando a las vides ambrosía,
vertiendo frutas, regalando mieles!

Meter: polymetric
El amor y el olvido
by José Selgas y Carrasco

Hija querida de la dulce aurora,
pura como sus tímidos fulgores,
entre infinitas y galanes flores
una más bella acariciaba Flora.
Alzábase la flor encantadora,
y creciendo en bellísimos colores,
mostraba su ternura a los favores
del solícito afán de su señora
Flora halló una mañana carcomido
el hermoso botón, y en él escrita
la huella de un gusano maldecido
«Tú eres la rosa del amor bendita,
y ese gusano ruin es el olvido »
Dijo, y lloró sobre la flor marchita.

Meter: polymetric
Xenien
by Friedrich Schiller

Muse, wo führst du uns hin? Was, gar zu den Manen hinunter?
Hast du vergessen, daß wir nur Monodistichen sind?

Meter: polymetric
1L: Der Tod ist groß.
by Rainer Maria Rilke

Der Tod ist groß.
Wir sind die Seinen
lachenden Munds.
Wenn wir uns mitten im Leben meinen,
wagt er zu weinen
mitten in uns.

Meter: iambic
MATCE.
by Zdeněk Knittl

Zas jarní slunce zasvitlo,
kraj náhlou zčarován změnou:
vše jakby ze sna procitlo,
i ptáče již si vylítlo
nad zemí probuzenou.
Zas jaro! Jen tvých na skráních
lpí stále závěj šedá.
Ó, proč, když na hlavu padne sníh,
proč ani v lásky paprscích
se rozehřáti nedá?!

Meter: iambic
The Face of All the World (Sonnet 7)
by Elizabeth Barrett Browning

The face of all the world is changed, I think,
Since first I heard the footsteps of thy soul
Move still, oh, still, beside me, as they stole
Betwixt me and the dreadful outer brink
Of obvious death, where I, who thought to sink,
Was caught up into love, and taught the whole
Of life in a new rhythm. The cup of dole
God gave for baptism, I am fain to drink,
And praise its sweetness, Sweet, with thee anear.
The names of country, heaven, are changed away
For where thou art or shalt be, there or here;
And this... this lute and song... loved yesterday,
(The singing angels know) are only dear,
Because thy name moves right in what they say.

Meter: iambic
Deutsche Siege
by Emanuel Geibel

Habt ihr in hohen Lüften
Den Donnerton gehört
Von Forbach aus den Klüften,
Von Weißenburg und Wörth?
Wie Gottes Engel jagen
Die Boten her vom Krieg:
Drei Schlachten sind geschlagen,
Und jede Schlacht war Sieg.
Preis euch, ihr tapfern Bayern
Stahlhart und wetterbraun,
Die ihr den Wüstengeiern
Zuerst gestutzt die Klaun!
Mit Preußens Aar zusammen
Wie trutztet ihr dem Tod,
Hoch über euch in Flammen
Des Reiches Morgenrot!
Und ihr vom Gau der Chatten
Und ihr vom Neckarstrand
Und die aus Waldesschatten
Thüringens Höhn gesandt,
Ihr bracht, zum Keil gegliedert,
Der Prachtgeschwader Stoß;
Traun, was sich so verbrüdert,
Das läßt sich nimmer los.
Und die ihr todverwegen,
Von Leichen rings umtürmt,
Im dichten Eisenregen
Den roten Fels erstürmt,
Wo blieb vor euch das Pochen
Auf Frankreichs Waffenruhm?
Sein Zauber ist gebrochen,
Nachbricht das Kaisertum.
So sitzt denn auf, ihr Reiter,
Den Rossen gebt den Sporn
Und tragt die Losung weiter:
Hie Gott und deutscher Zorn!
Schon ließ der Wolf im Garne
Ein blutig Stück vom Vlies,
Die Maas hindurch, die Marne,
Auf, hetzt ihn bis Paris!
Und ob die wunden Glieder
Mit der Verzweiflung Kraft
Er dort noch einmal wieder
Empor zum Sprunge rafft:
Dich schreckt nicht mehr sein Rasen,
O greiser Heldenfürst!
Laß die Posaunen blasen,
Und Babels Feste birst.
Der feigen Welt zum Neide
Dann sei dein Werk vollführt.
Und du, nur du entscheide
Den Preis, der uns gebührt!
Es stritt mit uns im Gliede
Kein Freund als Gott allein,
So soll denn auch der Friede
Ein deutscher Friede sein.

Meter: iambic
LÁSKA.
by Josef Václav Sládek

LÁSKA, láska, láska,
važte ji, palte ji, mučte ji
a ona přece v světě zůstane,
svět nevymknete z jejích kolejí.
Láska, láska, láska
vždy znovu v mladém oku zaplane,
vždy mužná krev se za ni vyrosí,
vždy naděj vlije v srdce rozklané.
Láska, láska, láska,
ta o milost se vaši neprosí;
té pokud máme v žilách krůpěji,
ať vítězstvím se někdo honosí, –
nuž, můžete-li, zmučte, zabte ji!

Meter: iambic
- - A un peine que no sabía el poeta si era de boj, o de marfil
by Lope de Vega

Surca del mar de amor las rubias ondas
barco de Barcelona, y por los bellos
lazos navega altivo, aunque por ellos
tal vez te muestres, y tal vez te escondas.
Ya no flechas, Amor, doradas ondas
teje de sus espléndidos cabellos;
tú con los dientes no le quites de ellos
para que a tanta dicha correspondan.
Desenvuelve los rizos con decoro,
los paralelos de mi sol desata,
boj, o colmillo de elefante Moro
Y en tanto que esparcidos los dilata,
forma por la madeja sendas de oro,
antes que el tiempo los convierta en plata.

Meter: polymetric
La lechera
by José Tabares Barlett

Ojos negros, castaña cabellera;
las mejillas de nieve y escarlata;
las pomas del amor, ¡cuán bien
                     retrata
su turgente y temblante delantera!
Miradla, por la alegre carretera,
cuando el naciente sol su luz dilata,
y a sus rayos el cántaro de lata
salpicado de helechos reverbera
Dibujando graciosas redondeces,
el percal a sus formas ciñe a veces
el viento caprichoso, jugueteando.
Desnudo el pie, la pantorrilla al aire,
y moviendo su cuerpo con donaire,
oliendo al retamal pasa cantando.

Meter: polymetric
Drahá matičko,
by Emanuel Züngel

Drahá matičko,
slyš mé přáníčko,
dej Ti Pámbiček
na zemi nebíčko.

Meter: trochaic
DÁ-LI PÁN BŮH!
by Karel Dostál-Lutinov

Anda dívka jako svíčka.
Dukátů-li neměla,
měla líčka jako z mlíčka,
ráj byl, kde si zapěla.
A když byla Anička,
dal Bůh také Janíčka.
Janík chlapík byl jak struna.
Scházel-li mu lán i dům,
ramena měl přece junná
a tu naděj k nebesům:
že, když Bůh dal Aničku,
v mále dá i kravičku.
Upleskali domek malý,
kolébku jim kmotr dal,
a když malí přirůstali,
nebyl z toho trud ni žal:
Dal-li Pán Bůh zajíčka,
dal mu také trávníčka!

Meter: trochaic
- XIX - Una pasión de Venus
by Antonio Enriquez Gomez

Débil cordera cuya blanca nieve
copo a copo formó naturaleza,
cándida ofrece al valle su pureza
si a tanto armiño su verdor se atreve.
Al cristal de un arroyo altivo mueve
lobo cruel su bárbara fiereza
y la simple cordera la cabeza
inclina al agua y descuidada bebe.
No bien hubo tocado los cristales
cuando el nocivo monstruo a la desierta
campaña dio de púrpura señales,
quedando la traición mal encubierta,
el agua salpicada de corales,
el lobo ausente y la cordera muerta.

Meter: iambic
- VI - Soneto de un caballero a quien había una señora imposibilitado el verla
by Pedro de Padilla

Pues han cortado el paso a mi esperanza,
corte la parca el hilo de mi vida,
que para mí no hay cosa más perdida,
si he de vivir con tal desconfianza.
En mi fe no es posible haber mudanza,
porque no tiene tasa ni medida,
y con ser tal, está tan desvalida,
que de nada me ofrece confianza.
Faltando el esperar, la fe no puede
de ninguna manera sustentarse,
que esta vive en virtud de lo que espera.
Y faltando las dos, no es bien que quede
la vida que pudiera desearse
para que con amar, se entretuviera.

Meter: polymetric
3.
by Robert Eduard Prutz

Ach, wie ist die Welt so eitel!
Magre Bissen, fette Kröpfe,
krause Locken, volle Scheitel,
und darunter leere Köpfe –
Ach, wie ist die Welt so eitel!
Ach, wie ist die Welt so eitel!
Kleine Flaschen, große Keller,
goldgestickte seidne Beutel
und darin nicht einen Heller –
Ach, wie ist die Welt so eitel!

Meter: trochaic
1. květen 1904. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Kde Nesmrtelnost údělem
již v kolébce je předurčena,
tam lehce vyhrává se cena,
jež vztyčena tu v závod všem.
Syn chudiny jak dědic trůnu
jdou hravě drahou vytčenou
a mramor zhnist, jak rozchvět strunu,
již radostí jest, odměnou.
Přes celé hory překážek,
jež genij zdolat umí hravě,
to letí vichřicí a k slávě
nad močál křivd a urážek.
Vsi české prosté, chudé dítě
dost pozdě přišlo od svých stád,
dost sneslo žití na úsvitě,
než pevné mohlo v bouřích stát.
Však vytrvalo. Nadšení
je neslo dál, a v zóry svitu
se octlo onom na zenitu,
kde velkost psána v plameni.
To stalo se jak mimochodem,
sta spalo jich, on snil a sil;
kdo věděl všednosti jda brodem,
že vedle něho genij žil?
Nic lehčího, že hravě svět
si na velducha zvykne dary,
řka: Musí pláti jeho žáry
a musí pučet jeho květ!
Víc nehledí jak na zjevení,
co z ruky jeho padne v klín,
až pozděj teprv, když ho není,
vše stopí velký, černý stín.
My stojíme v tom stínu teď,
co nezřeli jsme, nyní zříme,
kam hnem se, všady narazíme
o chrámu Jeho obří zeď.
On z bytosti jej naší klenul
ze žuly české ku hvězdám,
a kdyby Čech jej zapomenul,
nevěrným byl by sobě sám.
On poroste již v příští věk
jak hora, od níž jdeme dále.
Červánků žeh na této skále,
to naše radost i náš vděk.
On poroste, vždy bude světem
zázračná hudba jeho znít
a nejryzejším Slávy květem
si pospíší jej ověnčit.

Meter: iambic
- 1341 - Acto II, LUCINDO
by Lope de Vega

Todo es trazas, amor, todo es engaños.
Bien dijo Ovidio que el amor es guerra,
milita el que ama y en su cuerpo encierra
varios ardides contra varios daños.
Aborrece el amor los desengaños,
puesto que sabe que en dejarlos yerra,
a los consejos los oídos cierra
y pasa en breves horas largos años.
Están dos voluntades frente a frente,
siempre en batalla, y siempre tan profunda
que queda la victoria indiferente.
De esta porfía la inquietud redunda,
porque es amor una verdad que miente
y una mentira que en verdad se funda.

Meter: iambic
To the Negro Farmers of the United States
by Alice Dunbar-Nelson

God washes clean the souls and hearts of you,
His favored ones, whose backs bend o’er the soil,
Which grudging gives to them requite for toil
In sober graces and in vision true.
God places in your hands the pow’r to do
A service sweet. Your gift supreme to foil
The bare-fanged wolves of hunger in the moil
Of Life’s activities. Yet all too few
Your glorious band, clean sprung from Nature’s heart;
The hope of hungry thousands, in whose breast
Dwells fear that you should fail. God placed no dart
Of war within your hands, but pow’r to start
Tears, praise, love, joy, enwoven in a crest
To crown you glorious, brave ones of the soil.

Meter: iambic
- CXXIX -
by Juan de Tassis y Peralta

Sobre este sordo mármol, a tus quejas,
pira ya de aromáticos enojos,
corren líquidos rayos de tus ojos,
perlas que en llanto desatadas dejas.
Donde son sacras ondas las madejas
que dan, muerta su luz, vivos despojos;
florido fruto logran ya de abrojos
o ya del mejor tronco las abejas.
Pues el poder al cielo no limites
en el consuelo tuyo, Nise, en cuanto
las incesables lágrimas no omites,
suspende ya el dolor, enfrena el llanto
lagrimosa beldad, con que permites
que a tanto sol se atreva eclipse tanto.

Meter: polymetric
Ach, rozumět!
by Jaroslav Vrchlický

Shrň v dlaň svou časů dávných let –
jen rozumět!
Snad leccos, o čem sotva víš,
pak pochopíš.
A roků strázeň, roků hnět,
jen rozumět!
A když jsi ve všem konci blíž,
pak pochopíš!

Meter: iambic
1L: Frühling im Lande! – Gärend quoll sein Blut,
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Frühling im Lande! – Gärend quoll sein Blut,
des Körpers enge Last den Wesen rings
in schwellenden Wonnewogen schier zersprengend,
durch alle Thäler, über alle Höh'n;
die strotzenden Knospen schienen nur zu
auf den Erlösungshauch, der endlich sie
aus ihrer starren Hülle sollte reißen,
sich satt zu trinken an der jungen Luft
und lebensselig all ihr keusches Grün
dem flammenden Kuß des Lichtes zu vermählen.
Hinein ich lauschte in dies trunkne Werden,
ein einzig lauschend Aug' und Ohr und Herz,
erlauschte Alles – Nichts – o Alles all:
des Baums, der Gräser Durst, den schmetternden Vogel,
den Gießbach, der zur Ebne zischend sprang,
und in der tiefen Ferne, unentwirrbar
dem zitternden Duft, der Menschenstadt Gewimmel.
Und Menschen, Bach und Halm und Baum und Vogel,
von Einer Brunst umschlungen fühlt' ich Alles,
in Eine Inbrunst Alles untertauchen,
in Eines branden mit dem strömenden Glanz –
und eine Sehnsucht mir die Brust bestürmen,
mich hinzugeben in das All der Welt
und
Doch klammernd hielt mich die Erinnrung fest;
und taumelnd, in zerknirschten Wonnen ahnt' ich,
daß Menschenkindern nur ein Menschenherz,
selbstloser Liebe voll, die Fluten birgt,
erlöst zu werden von des Leibes Schranken
und selbstvergessen in das All zu sinken:
ein Andres Herz, selbstloser Liebe voll.
Nach Liebe, Liebe schrie es laut in mir,
nach einem Herzen, das für Mich nur schlüge,
für mich, für mich, der – selber lieblos immer!
Da brach's empor, da sah ich
und sah's und schlug die Hände vors Gesicht
und warf zur Erde mich und weinte.

Meter: iambic
Samotám lesním.
by Alois Škampa

Ó tiché pláně mýtin výslunných –
jak zpět k vám touží zas mé srdce vřelé!
Rád vzpomínám, jak luzný ptačí smích
vždy blažil tam mé nitro osiřelé,
jak nade mnou tam v loubích listnatých
rtem úponek a temnem sítí svých
se vily koše divokého chmele,
a plané trsy kadeřavých rév
v šeř svou tam vítaly můj plachý zjev!
Tam svlačců zvonky líbaly mou líc,
tam nadšení vždy samo šlo mně vstříc,
a štěstí dech já na svém cítil čele!
Ó vzpomínám, jak krásný byl to čas,
kdy na křích vůkol zlaté stíny hrály,
kdy s výše svítil zářný slunce jas
a z mlází v tiš se roje špačka smály;
kdy celý kraj plál svěží rosy vláhou
a já’ se díval v nebes výšiny,
jak středem jejich modré tišiny
obláčky bílé volnou táhly dráhou,
jak vzlétna časem z trsů maliny
pták s písní, výš se v jejich sněhy hroužil...
A tak mi prchly chvíle, hodiny –
a já jen stále dumal, snil a toužil!
Ó samoty! Jak jsem vás miloval!
Na vaší půdě vzrostla moje síla!
Váš lad a šum mou píseň odchoval,
med krásy vaší moje duše pila!
Žel tisíckrát – ten blaha čas byl krátký...
Jak list mne záhy vyhnal osud v dál,
a zničil v ráz všech dětských snů mých svátky.
Ó po létech jen touha blouznivá
teď vzpomínkou se ve mně ozývá
a jediné mi přání rokotá –
bych ještě jednou z poušti života
směl u váš ráj zas navrátit se zpátky

Meter: iambic
Záloha
by Josef Mach

Dnes myslím už to vypravovat mohu,
co stalo se mi v červnu měsíci.
Zas do redakce šel jsem pro zálohu,
jak chodí všichni lepší básníci.
Redaktor nerad psal mi poukázku,
já k slečně pokladní s ní běžel ke kase.
Ta byla taková (ta slečna), že jsem lásku
v svém srdci zase cítil po čase.
To anděl byl. Ne, archanděl. Či cherub?
Já zapředl s ní malý rozhovor
a zvěděl, cherub tento že je z Všerub.
Všeruby v horách jsou – toť tedy diblík z hor.
Co krásy v sobě taká bytost chová,
lze představit si skoro jenom v snách.
Prý jmenuje se Olga Rubešová,
a já zas jmenuji se Josef Mach.
Ochotně pak mi vyplatila pětku.
Kapsa má ztichla, ne však srdce mé.
Tož svěřil jsem se, že bych beze svědků
rád se s ní sešel. Kde se sejdeme?
Ona se zarděla a potom řekla: „Budiž!
Tak třeba na Karlově náměstí.
Tam stále chodí lidí dost a tudíž
se nemůže stát žádné neštěstí.“
Karlovo náměstí je velmi vzhledné.
Květinky voní, zelená se keř.
Židličky jsou tam, kdo si na ně sedne,
dá za hodinu bábě dvouhaléř.
Se slečnou Olgou na židli jsem sedl,
i za ni zaplatil jsem dvouhaléř.
Spletené řeči o lásce jsem vedl
a šeptal snivě: „Věř mi, drahá, věř!“
K manželství nedošlo však mezi námi,
vždyť já se ještě ženit nemohu.
Však aspoň jsem si jako pumpař známý
vzal na manželství od ní zálohu.

Meter: iambic
- XVIII - Al rey nuestro señor el día que recibió al embajador del Emperador de Rusia
by Joseph de Litala y Castelvi

Vestido de Zodíacos flamantes
te admiró en tu salón el Moscovita,
y en Solio que nevó la Margarita
te encendieron la silla los diamantes.
La grandeza pasmó a los circundantes,
y el Sol que tanta luz avaro imita
su coche, que Piropos sí vomita
le adornó de esplendores radiantes.
Sereno Infante, y con prudencia cana
la Embajada de Rusia le escuchaste,
ardiendo Tiria la purpúrea grana.
A quien rojo rubí sirvió de engaste,
adoró tu deidad su pompa vana,
y sus acciones, y su voz ataste.

Meter: polymetric
- LIV -
by Gutierre de Cetina

De sola la ocasión ledo y gozoso,
dijo Vandalio a Amor: «Por un halago
corre en cama dorada el rico Tago,
Pactolo sea de perlas abundoso;
desee con su virtud quedar famoso
el que el sacro laurel quiere por pago,
vaya arando la mar, cual hizo Lago,
aquél que de riquezas es cuidoso;
gobierne el reino aquel que lo procura,
sea el mundo de aquél que lo conquista,
y cada cual se goce con su estado.
Yo no pido ni quiero más ventura
salvo que pueda de una dulce vista
solamente mirar y ser mirado.»

Meter: iambic
- I -
by Fcode Borja

Lloro de Amor la dulce tiranía,
y al son del hierro mis tristezas canto;
quien escuchó mi bien, sienta mi llanto;
lástima pide, quien pidió alegría.
Pasos del tiempo son que en mi porfía
pusieron, cuando más burlé su encanto;
freno al valor, espuelas al espanto;
ojos al miedo, y miedo a la osadía.
Ningún peligro mi temor previene,
negándome tan cerca del postrero
el remedio común, que a todos viene.
Y en manos de un tirano lisonjero,
esperando este bien, que Amor detiene,
que solo vivo, y engañado espero...

Meter: polymetric