PÍSEŇ O ZLATĚM ROHU.
by Karel Dewetter

V hlubinách jezera, u věčný stín
kam nebes nevnikne svit –
zahalen do řas a do travin
roh zlatý musí tlít. –
A v duti jeho, kde dávno zmlk hlas,
ještěrů hnízdí rod –
Ó, slyšte, proč na věčný zaklet je čas
roh zlatý na dně vod!
Žil mladý pastýř bílých stád
v pohorském údolu,
kde prostá tulila se ves
v stín starých topolů.
V své chatě žil, jak v hnízdě pták
z mechů a jehličí.
Tam v keři kalin v máji zněl
vždy nápěv slavičí.
A za jeseně větrů svist
mu zníval nad hlavou,
a tajemný sem táhl šum
pohorskou doubravou – –
Tam pastýř žil – A v samotách
přečasto v touze snil
o rohu, jímž by modrých hor
si říši podmanil.
O rohu, jehož čárný hlas
by ovlád duchů druž,
by jako král hřměl v šíř i v dál:
„Mne poslouchej a služ!“
O rohu zlatém, všechen kraj
by slyšel jeho tÓn,
jenž pozoun vichřic přehluší
i bouří mračný zvon,
i hájů šum a hvozdů sten,
křišťálných slapů spád,
by výšinám i údolím
kovovou písní vlád! –
Štván touhou pastýř opustil
zelená údolí,
kde jeho druhů šalmaj zní
a zvonek hlaholí.
Opustil bílá stáda svá
i nízkou chatu svou
a v neznámo hor modravých
spěl stezkou tajemnou – –
A dlouho bloudil po horách,
svou touhou zmdlen a chor,
než rudy zlaté vyrval skvost
ze srdce modrých hor.
Hoj, rudě oheň plápolá
a zlatý taví kov,
a horští skřeti k pomoci jdou
čarami tajných slov!
Hoj, ve výhni juž zlato plá,
je taví bleskný žár,
a perlík mocným úderem
mu nový dává tvar!
V žár vichr dul, a pastýř kul,
zář rudou na čele –
A v posled v dutý rohu plášť
vryl zdoby umělé.
Čarovná, tajná znamení,
run divomocný znak – –
A leskem hvězdy půlnoční
mu pozahořel zrak...
Pak s horstva štítů nejvyšších
v roh mocný zadul dech –
a zlatě kov se rozzvučel
a tisíc budil ech. –
A zněla horstev modrá říš
i dolů květný klín,
věkových dubů koruna
i vějíř kapradin –
A v šíř a v dál hřměl rohu hlas,
jak vichr nespoután –
jak zlatý zvon zněl jeho tÓn
v blankytný nebe stan – –
A zdálo se, že v písni té
hřmí bouří mračný vzdor –
i borů šumy harfové
i zpěvná echa hor.
A zdálo se, že v písni té
vod valných hymna zní,
i elfů nyvý čarozpěv
za noci měsíční...
Stříbrný zvonek skřivaní
v předjitřní znící šer,
i na kostele starý zvon,
když hude v podvečer...
Údolí písně, zvonce stád
a duma šalmají
a zlativý smích hrdliček
v rozkvetlém podhájí –
a poklid dědin i ruch měst,
hluk lidských zápasů –
vše, čím zní obloha i zem,
roh zazněl v ohlasu. –
A v jeho hřmění tyranů
plášť chvěl se nachový –
třásly se mříže žalářů,
padaly okovy – –
A pastýř dul v svůj zlatý roh,
co v hrudi stačí dech,
a po horách i údolích
tisíce znělo ech...
Však Vládce Modrých hor a Pán,
jat žárlivostí zlou,
rozkázal živlům rozběsnit
se smělci nad hlavou.
A rázem divou vichřicí
se zmítá keř i strom
a blesků spár rve mračna v cár,
a dutě hučí hrom –
Ó, běda, hudče, k výšinám
že's píseň vzdoru slal! –
Blesk rudě žeh a zlatý roh
ti od úst oderval. –
A čarozvuký nástroj tvůj,
jímž na horách jsi vlád,
jak meteor se řítil s hor
a do jezera pad.
Tam ve hlubině modrých vod
jak zlatá hvězda zhas – – –
A na tvých kostech dravci hor
krvavý měli kvas...
V hlubinách jezera, u věčný stín
kam nebes nevnikne svit,
zapředen do řas a do travin
roh zlatý musí tlít...
A v duti jeho, kde dávno zmlk hlas,
ještěří hnízdí rod – – –
Tak na věčný je zaklet čas
roh zlatý na dně vod.

Meter: iambic