PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Full many a glorious morning have I seen (Sonnet 33)
by William Shakespeare

Full many a glorious morning have I seen
Flatter the mountain tops with sovereign eye,
Kissing with golden face the meadows green,
Gilding pale streams with heavenly alchemy;
Anon permit the basest clouds to ride
With ugly rack on his celestial face,
And from the forlorn world his visage hide,
Stealing unseen to west with this disgrace:
Even so my sun one early morn did shine,
With all triumphant splendour on my brow;
But out! alack! he was but one hour mine,
The region cloud hath mask’d him from me now.
    Yet him for this my love no whit disdaineth;
    Suns of the world may stain when heaven’s sun staineth.

Meter: polymetric
CHCEŠ-LI, NEBO NECHCEŠ.
by Josef Václav Sládek

CHCEŠ-LI, nebo nechceš dát
hubičku, mé dítě?
nebudu se pranic ptát,
sám jich vezmu na pořád
na tisíc, mé dítě!
Chceš-li nebo nechceš být
zticha, moje dítě?
Skřivan zpívá jen kdy vzlít’
do slunéčka, nad pažit, –
v hnízdě tich je, dítě!
Chceš-li líbat, dokud čas,
dokud jaro, dítě?
Až k nám jednou přijde mráz,
vzpomeneš si na to zas
ráda tak, mé dítě!

Meter: trochaic
April.
by Wilhelm Müller

Wandl' ich in jeder Stunde Leib und Sinn:
Kaum weiß ich selbst, wie ich beschaffen bin,
Wie sollen mich die fremden Leute fassen?
Hier werf' ich einen Schneeball durch die Gassen,
Dort schweb' ich blau in jungen Düften hin,
Bald streich' ich sanft der Schönen weiches Kinn,
Bald sagen sie, ich wäre grob im Spaßen.
Gern wollt' ich dir noch Vieles von mir sagen,
Doch drückt mich des Sonettes enges Band,
Das mir die Muse um den Mund geschlagen.
Sie sprach: Ich kenne dich als ungezogen,
Und jener Herr hat in dem welschen Land
Der besten Sitt' als Kavalier gepflogen.

Meter: iambic
MOUDROST DĚDŮ.
by Jaroslav Haasz

Tak mizí chvíle, dny a roky,
jak mezi prsty kapky vody;
čti znovu vzpomínek svých sloky,
když zažíti chceš plesů hody.
A dávné rány méně pálí,
jen píchnou, když se časy mění,
i vášně již se vyplakaly,
a v srdce vchází utišení.
Klid v celé mysli rozmahá se,
a oceňuješ moudrost dědů.
Díš: ti co řekli, cítím zase
a líp to říci nedovedu.

Meter: iambic
Stella lucida.
by Xaver Dvořák

Ó nebes Paní, která v čarolesku
mně ozařuješ temnou žití stezku,
Ty nebes světlo milé, soucitné;
kdy kolem mne se tísní tlumy stínů,
kdy nad propastmi vášní bázní hynu,
Tvůj strážný paprsk vždy mě zachytne.
Vše mizí před Tebou, co duši děsí,
co srdce leká, v hloubi mezi lesy
jak tancující bájné příšery;
dá slunce žár nach růžím v prvním květu,
jas Tvůj, jenž s nebe padá, všemu světu
dá purpur milosti a nádhery.
Tu sladkým jho, jež k zemi tíží,
pak s úsměvem jde člověk těmi kříži,
jež život vroubí hořkou alejí,
a smutné myšlénky s mé duše samy
jak svadlé listy mezi korunami
se zvolna dolů tiše snášejí.
V dál bujným letem žití přes peřeje,
výš mocným křídlem, kde se azur stkvěje,
hloub k nohám Tvým, ach svatá Paní má,
se duše nese touhou vroucí hnána,
zrak plný slz jak rosy poupě z rána
i lupen svěží, jenž je objímá.
I smrti vstříc se bez záchvěvu dívám,
dám klidně „s Bohem“ krajům těm a nivám,
kde pro mě všecko, všecko zachází;
vždy níž jdu níže hrobu po schodišti,
v těch temnotách, v nichž leží život příští,
jen světlo lásky Tvé mne provází!

Meter: iambic
Henry VIII, Prologue [I come no more to make you laugh]
by William Shakespeare

I come no more to make you laugh: things now,
That bear a weighty and a serious brow,
Sad, high, and working, full of state and woe,
Such noble scenes as draw the eye to flow,
We now present. Those that can pity, here
May, if they think it well, let fall a tear;
The subject will deserve it. Such as give
Their money out of hope they may believe,
May here find truth too. Those that come to see
Only a show or two, and so agree
The play may pass, if they be still and willing,
I'll undertake may see away their shilling
Richly in two short hours. Only they
That come to hear a merry bawdy play,
A noise of targets, or to see a fellow
In a long motley coat guarded with yellow,
Will be deceived; for, gentle hearers, know,
To rank our chosen truth with such a show
As fool and fight is, beside forfeiting
Our own brains, and the opinion that we bring,
To make that only true we now intend,
Will leave us never an understanding friend.
Therefore, for goodness' sake, and as you are known
The first and happiest hearers of the town,
Be sad, as we would make ye: think ye see
The very persons of our noble story
As they were living; think you see them great,
And follow'd with the general throng and sweat
Of thousand friends; then in a moment, see
How soon this mightiness meets misery:
And, if you can be merry then, I'll say
A man may weep upon his wedding-day.

Meter: iambic
The Bird-Choros of Ion
by Euripides

translated by H. D.

Birds from Parnassus,
swift
you dart
from the loftiest peaks;
you hover, dip,
you sway and perch
undaunted on the gold-set cornice;
you eagle,
god’s majestic legate,
who tear, who strike
song-birds in mid-flight,
my arrow whistles toward you,
swift
be off;

ah drift,
ah drift
so soft, so light,
your scarlet foot so deftly placed
to waft you neatly
to the pavement,
swan, swan
and do you really think
your song
that tunes the harp of Helios,
will save you
from the arrow-flight?
turn back,
back
to the lake of Delos;

lest all the song notes
pause and break
across a blood-stained throat
gone songless,
turn back,
back
ere it be too late,
to wave-swept Delos.

Alas, and still another,
what?
you’d place your mean nest
in the cornice?
sing, sing
my arrow-string,
tell to the thief
that plaits its house
for fledglings
in the god’s own house,
that still the Alpheus
whispers sweet
to lure
the birdlets to the place,
that still the Isthmus
shines with forests;
on the white statues
must be found
no straw nor litter
of bird-down,
Phœbos must have his portal fair;

and yet, O birds,
though this my labour
is set,
though this my task is clear,
though I must slay you,
I, god’s servant,
I who take here
my bread and life
and sweep the temple,
still I swear
that I would save you,
birds or spirits,
winged songs
that tell to men god’s will;

still, still
the Alpheus whispers clear
to lure the bird-folk
to its waters,
ah still
the Isthmus
blossoms fair;
lest all the song notes
pause and break
across a blood-stained throat
gone songless,
turn back,
back
ere it be too late,
to wave-swept Delos.

Meter: polymetric
631
by Josef Vlastimil Kamarýt

Nejhodnější bývá,
kdo se s ctností skrývá.

Meter: trochaic
12
by Klabund

Ich schlage schamlos in die Tasten.
Die Ampel tönt. Es zwitschert das Bordell.
Die schlanken Knaben bleich vom langen Fasten
Erheben kühl sich vom kastalschen Quell.
Sie werfen ab die wolligen Gewänder,
Die Hemden kurz, die Mutter einst genäht.
Sie schweben engverschlungne Negerländer,
In denen palmengleich die Liebe steht.
Es neigen sich mit ihren schmalen Mündern
Die Huren in den unerfahrenen Schoß,
Und sie empfangen von den blassen Kindern
Lächelnd ihr gutes oder schlimmes Los.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Lope Hurtado de Mendoza

No ha muerto Lope, pues aun hoy
                     respira
la fama con aliento dilatado,
y el olvido, que a tantos ha borrado,
apenas de los ojos le retira
Antes parece ya, según se mira
de nuevos esplendores adornado,
que la llama vital, que soplo el hado,
se esforzó con la llama de la pira
Y si en lo activo de ese incendio ha sido
el término preciso, en lo luciente
vincularán los tiempos lo mudable
¡O grande admiración! pues ha
                     podido
de una llama, que ardió caducamente,
resultar una luz indeclinable

Meter: polymetric
Promenádní koncert.
by Jaroslav Vrchlický

Kaštany jsou samé květy.
Dámy nové toiletty
ukázati vyšly nám,
při hudbě ve chladném stíně
v zlatém písku na Žofíně
chodí s pány sem a tam.
Jaký vír to a shon pestrý!
Mladost, krása, obě sestry,
rendez vous si daly sem.
Mladost! Krása! šeptneš v tichu
a v té hudbě, řeči, smíchu
je ti všecko – prázdným snem.
Roztržitě zraky zvedáš.
Mladost ztratil’s, krásu hledáš...
u nohou tvých žlutý list,
výtkou v hudbu šum zní stromů.
Nebylo by líp, jít domů,
v Donu Quixotu dál číst?

Meter: trochaic
V HOŘKĚ CHVÍLI.
by Adolf Černý

Tak nemuseti ze čtyř zdí,
byť byly ještě užší,
a být v nich vzdálen od lidí
tak sám jen se svou duší!
Kol po stěnách jen řady knih,
jak léta jsi je sbíral
a horečně jsi čítal v nich,
když touhou v svět jsi zmíral.
A něco zbledlých památek,
jež hrobním voní kvítím
a vzpomínkový nesou vděk...
Rád lampičku jim vznítím!
Rád kleknu před ty obrazy
a k nim se modlit budu –
již ani mne to nemrazí,
že hodil jsem kdys hrudu
na rakve zašlých nadějí
i na květ jarní něhy...
Tak zapadnuly v závěji,
jak všecko skryjí sněhy.
A vždyť je blaze osení
prý pod bělostným sněhem –
kdo ví, v co vše se promění
tam za neznámým břehem...
Ó, býti ve své jizbě sám
a zřít jen oknem v žití,
mít forum své v ní i svůj chrám,
být vzdálen vlnobití!
Jen vedle tušit drahých dech,
jichž srdce s mojím buší –
a jinak sám být v čtyřech zdech,
sám s tesknící svou duší!...

Meter: iambic
VEČER.
by Josef Václav Sládek

KDO nese, ach, kdo nese
tu žití velkou tíž,
se bázní nezatřese,
když večer kvapí blíž.
Jej soumrak nezaleká,
jej nezamrazí chlad,
ni chmurný Stín, jenž čeká
kdes v temnu pustých lad.
On sluncem šel a mraky,
on snes’, co mohl snést
a upírá jen zraky
k té nejkrásnější z hvězd.

Meter: iambic
LÍTOST.
by Adolf Červinka

Lítost jak šedivá sestra
u mých se schoulila dveří,
čekala, jako když někdo
tisíckrát oklamán věří...
Daleko za lesy, v horách
ve slunci třpytí se stráně,
žádný žal nekruší srdce,
neklade stíny na skráně...
Pohádko o štěstí lidském,
zakletém v čarovné říše!
Ruce mé po tobě sáhly,
ty jsi však odlétlo výše!
A já zas v mlhách se topím,
z dálky jen světlo sem padá,
lítost mne na prahu vítá:
Do smrti chci tě mít ráda!

Meter: dactylic
Milenka.
by Emanuel Lešehrad

Na nebi honí se obláčky
sem a tam,
paprsky slunce mne celují –
vzpomínám...
Na milou vzpomínám, na milou,
na milenku,
chtěl bych ji přitisknout k prsoum svým
na chvilenku.
Chtěl bych ji zlíbati na ústa,
na její ret,
chtěl bych tak, aby se roztančil
celičký svět.

Meter: dactylic
Der Biber.
by Barthold Heinrich Brockes

Daher sie gleichfalls zwey, drey Tag’ an solchen Oertern
stille stehn,
Des Bibers Wiederkunft erwartend, da sie ihn fällen
und erschlagen,
Und seinen nütz- und kostbarn Pelz zur Beute mit nach
Hause tragen.
Der Reichthum ist nicht auszudrücken, den uns ihr Haar
und Pelzwerk reicht,
So daß in Canada dem Handel von Pelzwerk fast kein
andrer gleicht.
Wer wollte denn, da diese Thier’ uns solchen großen
Vortheil schenken,
Wenn man dieselben braucht und nützt, nicht auch an
ihren Schöpfer denken?

Meter: polymetric
ŽABKY.
by Josef Václav Sládek

SKÁČE žabka po silnici,
skáčou žabky dvě; –
jestli já vás, žabky, chytnu,
bude s vámi zle.
Co my, žabky, máme dělat,
když ten deštík pad’?
lépe hezky přeskakovat,
než se urousat.
A nás tady obě chytil
nešťastný ten déšť, –
a když jednu z nás si chytneš,
– inu, vem to nešť!

Meter: trochaic
12. Mladičká nevěsta.
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Vdejte mě, matičko!
Pokud jsem mladá;
Vdejte mě za toho,
Koho mám ráda.
Až stará budu,
Na ocet zbudu,
Ubohé srdéčko
Neodbudu.
Vdejte, ach! provdejte
Mladičkou Hannu;
Kdož se vám ohlídne
Na starou pannu?
Bude-li Hanna
Odkvetlá panna,
Což bude od chasy
Nevšímaná.
„Nevdám tě, dceruško!
Jsi tuze mladá;
Zatím Janečkovi
Obroste brada;
Muž příliš mladý
Má mnohé vady,
Druhý den po svatbě
Již se vadí.
A mladá ženka je
K politování,
Nemyslí na nic než
Na milování;
Práce se bojí,
Ráda se strojí,
Naproti zrcadlu
Stále stojí.“

Meter: dactylic
PÍSEŇ –
by Zdeněk Gintl

Učinil jsem resoluci,
že mi jeden máj
zardousí, neb znesmrtelní
moje scheptomaj –.
Že mi v duši rozervané
jarní povodní
nezabudky rozeplane
lásky pochodní,
že mne dále píti nechá
z toho kalicha,
neb mé cesty kamenité
jarem zadýchá.
Že mé steny hysterické
lidském o štěstí
k nějakému slitovníku
ráčí zanésti,
že mi jednou časně z rána
v světla náručí
stará větev zohýbaná
v okno zazvučí,
zazvučí a v prsten vlásků
z hlavy dítěte
pod polibkem víry čisté
zlatě vykvete – – – – –
Resoluce už se stala,
nelze ustoupit.
Buď ten kalich, nebo štěstí –
jedno budu pít!
Jedno přijde nevoláno
šílíc závratí –
to druhé snad resignace
v dobré obrátí –.
Rozhodl jsem jednou pro vždy,
že mi tento máj
zardousí neb znesmrtelní
moje scheptomaj –.

Meter: trochaic
1L: So warst du. Jetzt hier unten
by Giacomo Leopardi

So warst du. Jetzt hier unten
Bist du Geripp und Staub. Bewegungslos
Steht, über deinem modernden Gebein
Stumm blickend in der Zeiten Strom hinein,
Nur noch als Hüterin
Der Trauer und Erinnrung dieses Abbild
Verschwundner Schönheit. Jener süße Blick,
Der zittern machte, wenn er still, wie jetzt,
Auf einem Antlitz ruhte; jene Lippe,
Die wie ein voller Becher
Von Wonnen überträufte, jener Nacken,
Den Sehnsucht einst umarmte; jene weiche
Hand, die so oft gefühlt,
Wie kalt und feucht die Hand ward, die sie drückte;
Der Busen, dessen Wallen
Erblassen machte Den, der ihn erblickte,
Dies Alles
Nur moderndes Gebein,
Deß Grauenbild der Marmor uns verbirgt.
Also zerstört das Schicksal
Ein Antlitz auch, das uns das lebensvollste
Abbild des Himmels schien. O ew'ges Räthsel
Des Menschendaseins! Heut ein Quell erhabner
Gedanken, unaussprechlicher Gefühle,
Prahlt Schönheit und verspricht –
Ein Licht in Nachtgebieten
Uns von der göttlichen Natur gesandt, –
Von überird'schen Loosen,
Glücksel'gen Inselreichen, goldnen Welten
Ein sichres Unterpfand
Dem Sterblichen zu bieten:
Und morgen sehn wir schaudernd,
Durch einen leichten Anstoß hingerafft,
Entstellt, was uns noch eben
Hold schien und engelhaft,
Und auch die Wunderkraft,
Die Seelen zu entzünden,
Die hier gewaltet, fühlen wir entschwinden.
Ein unermeßlich Sehnen
Und hehre Phantasieen
Läßt durch die Seele ziehen
In weisem Einklang holder Töne Macht,
Daß durch ein wonnig Meer wie traumverwirrt
Der Geist getrieben wird,
Wie durch den Ocean
Zu seiner Lust ein kühner Schwimmer irrt.
Doch wenn an unser Ohr
Ein Mißton schlägt, verschwindet
Das Paradies, das uns entzückt zuvor.
Wie kannst du, Mensch, wofern du
In Schwäche so versunken
Nur Staub und Schatten bist, so stolz empfinden?
Und wohnt ein Himmelsfunken
In dir, wie kann dein bestes innres Leben,
So knechtisch hingegeben
An niedre Macht, entstehen und verschwinden?

Meter: iambic
18. K slavnému sňatku.
by Jan Květoslav Klumpar

Veleslavný den, jenž ruku spojil dvojí,
Kdežto srdce došlo touhy svojí,
Celou krásou, ejhle! k Vám se sklání –
Lásky věnce vine v požehnání!
Památka té chvíle s milou tváří
Ať Vám v lesku zlatém stále září:
Aj, to věrných srdcí vroucí přání!
Anděl nebes krášliž milým květem
Líbezně Vám novou cestu světem;
Úsměch jeho v hojném blaha dání
Ozdobuj Vám zemské putování!
Spása buď Váš podíl v slasti blahé,
A vše, co je štěstím duši drahé:
Aj, to věrných srdcí vroucí přání!

Meter: trochaic
Als sie sich ihm zum neuen jahre schenckete.
 B. N.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Der himmel fängt dis jahr mit lauter thränen an/
Und zeigt der erden nichts als nebel/ dampff und regen:
Doch Leonore hat das widerspiel gethan/
Und will auff diesen tag die stürme niederlegen.
Ich hatte sie erzürnt/ und machte mich bereit/
Die straffen ihrer hand mit demuth zu empfangen:
So kehrt sie nacht in tag/ und leid in fröligkeit/
Und streicht die blasse furcht von meinen todten-wangen.
Vor ruthen schickt sie mir sich selber und ihr hertz;
Was könt’ ich bessers wohl von einem richter hoffen?
Mein geist war voller angst/ die seele voller schmertz/
Nun steht mir unverhofft mein gantzer himmel offen.
Beglücktes neues jahr! wo brieffe bürgen seyn/
Und die gedancken so wie ihre worte klingen.
Ach aber schönstes bild! du zeigest sonnen-schein/
Und wilst mir in der that nur trüben regen bringen.
Du schenckest was du schon an andre längst verschenckt/
Und giebst mir/ was du doch mit rechte nicht kanst geben.
Wie will dein Gelidor/ den du hierdurch gekränckt/
Nun künfftig ohne dich und sonder hertze leben?
Denn deines nimst du ihm/ und seines hast du schon.
Doch was beküm̃ern mich doch fremde qual und sehmertzen?
Was giebet mir hier Rom? was Gelidor vor lohn/
Daß ich mein glücke soll zu seiner lust verschertzen?
Wer schenckt/ der schaue zu/ wie viel er halten kan.
Ich nehme/ was du mir so willig angetragen.
Du kanst nun/ wilstu gleich/ was deine wahl gethan/
Nicht ohne schand und schmach gar wohl zurücke schlagen.
Cupido lehne mir die waffen deiner hand/
Befeßle dieses hertz mit ketten von rubinen/
Und schreib mit göldner schrifft an seine kammer-wand:
Daß niemand in der welt kan zweyen herren dienen.

Meter: iambic
1L: Die zartgebaute Nachtigall
by Johann Georg Jacobi

Die zartgebaute Nachtigall
Verbarg sich vor dem großen Schall
Der noch entfernten Donnerschläge;
Nicht weit von ihr, am offnen Wege,
Saß ungeschützt, mit seiner Brut,
Ein schwarzer Rabe, voller Muth,
Und hörte kaum die Donnerschläge.
Da sah die bange Sängerinn
Nach ihrem kühnen Nachbar hin.
»warum«, so klagte sie bescheiden,
»muß diesen Räuber ich beneiden?
Mich nennen Wiese, Busch und Flur,
Den kleinen Günstling der Natur;
Und doppelt fühl' ich jedes Leiden.«
Ein Schäfer, der vorübergieng,
Vernahm den Klageton, und fieng
Den Frühlingsbothen an zu fragen:
»ob nicht die Luft, an heitern Tagen,
Ob nicht das erste Grün, im May,
Den Nachtigallen schöner sey,
Als denen, welche nimmer klagen«?
Der weise Schäfer hatte Recht.
Es giebt ein nervichtes Geschlecht
Von unerschrocknen Männerseelen;
Jedoch aus ihren heisern Kehlen
Geht keine Göttermelodie,
Und Rabenkinder werden nie
Zu still behorchten Philomelen.

Meter: iambic
1L: Einmal, in der Sommerfrische,
by Max Dauthendey

Einmal, in der Sommerfrische,
Stand auf einem Gasthaustische
Schön poliert ein Grammophon,
Dieses hatte Menschenton.
Prächtig schrie sein Blechzylinder.
Solches lockt zuerst die Kinder,
Doch auch Damen ist Geschrei
Nicht so gänzlich Einerlei.
Manche stand mit langem Halse
An dem Trichter und der Walze.
Denn nicht Jeder sieht gleich, wie
Vor sich geht die Melodie.
Keiner glaubt von diesem Dinge,
Daß es Stimmen fertig bringe.
Niemand gar vermutet hätt',
In dem Dinge ein Quartett.
Ist 'ne Nummer abgelaufen,
Darf man sich 'ne andere kaufen.
Und weil es die Walze kann,
Kommt auch ein Tenor daran.
Der Tenor brüllt aus dem Trichter,
Und verzückt sind die Gesichter.
Manche Dam' hätt's gern heraus,
Wie sieht der Tenor wohl aus!
Und mein Gott, wer hätt's erwartet!
Schicksale sind abgekartet!
Eine Dame – das kommt vor –
Wird besessen vom Tenor.
Ach, er singt so unverfroren
Sich ins Herz ihr und die Ohren.
Aus der Walze, die sich schiebt,
Singt ein Mann, den's nicht mehr gibt.
Ihn, der einst hineingeschrieen,
Möcht' die Dame an sich ziehen;
Und die Dam', mit einem Wort,
Geht nicht mehr vom Trichter fort.
Ach, total tut sie erwarmen,
Möcht' den Trichter fest umarmen.
Endlich kauft sies Grammophon.
Hätt' sie nur was mehr davon!
Aber ich darf's nicht verhehlen,
Sie tat nur die Nachbarn quälen.
Kaum kam der Tenor ins Haus,
Stirbt ein jedes Stockwerk aus.
Und auch sie wär' dran gestorben,
Wärs Gehör nicht erst verdorben.
Jetzt ihr's nicht mehr schaden kann,
Denn sie wurde taub daran.
Doch weil sie nicht blind, die Tauben,
Schraubt sie weiter an der Schrauben,
Schont auch gar nicht den Tenor,
Bis er seine Stimm' verlor.
Wenn sich auch die Walzen drehen,
Kein Tenor tut mehr entstehen;
Denn das Grammophon, das hat
Endlich mal die Sache satt.
Nur die Dam' ist noch vorhanden.
Und nach Jahren noch, da fanden
Wir sie an dem Grammophon
Horchend und verzückt davon.
Keiner könnt' es ihr beibringen,
Daß die Walzen nicht mehr singen.
Trotz sie taub auf jedem Ohr,
Hört sie heut' noch den Tenor.

Meter: trochaic
Jahreszeiten .
by Clemens Brentano

Schwarzbraun ist meine dunkle Farbe,
Darin will ich mich kleiden;
Den besten Schatz und den ich hab,
Der will jezt von mir scheiden.
Ei scheidet sich dann der Winter von mir,
So kommt ein frischer Sommer;
Hat er dann Lust und Liebe zu mir,
So wird er wiederum kommen.
Dort droben vor meines Vaters Haus,
Da steht eine grüne Linde;
Darauf saß die Frau Nachtigall
Und sang von heller Stimme.
Ei sitzest du da Frau Nachtigall,
Und singest von heller Stimme;
Ei zwinget dich dann der edle Schnee,
Das grüne Laub vor der Linde.
Und wann die Linde das Laub verliehrt,
So trauren alle Aeste;
Daran gedenkt ihr Mädechen jung,
Und setzt eure Kränzlein feste.
Setzt ihr sie fest und nicht zu fest,
Setzt ihr sie nach euren Maasen;
Und wenn es einmal zum Scheiden kommt,
Daß ihr sie könnt ablassen.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Robles Yánez

¿Quién eres? ¡Ay de mí! Por mi ventura
serás acaso de la estrella mía,
el sólo móvil que doquier la guía
o el Dios que fecundiza a la Natura?
¿Iluminas tal vez con tu hermosura
cuanto bello se ve a la luz del día,
o sin ti, cuanto existe, moriría,
de tétrico pesar, o de pavura?
Algo tienes que ser, alma del alma,
ser de mi corazón, bien de mi vida,
que a delirios sin fin tu amor convida,
símbolo eterno de la dulce calma,
inflamando amorosa y lisonjera,
llena de encantos la pasión primera.

Meter: polymetric
- 1121 - Acto III
by Lope de Vega

Montes de la sagrada Palestina,
de Sión al Tabor de Galilea,
altas y verdes palmas de Idumea,
la Reina de los ángeles camina.
Las vuestras humillad a su divina
frente, que el sol con rayos hermosea,
¡y tú, pues ya tus márgenes pasea,
santo Jordán, la blanca tuya inclina!
No soy yo solo, aunque con ella estuve,
la guarda y la cortina de María,
¡más bien guardada a vuestro monte sube!
Y aunque la ha de tener guardado un día,
no es arca de maná que lleva nube,
porque es el mismo Dios el que la guía.

Meter: iambic
A San Isidro
by Antonio López de Vega

Los campos de Madrid, Isidro santo,
santifica, llenándolos de cielo,
mientras subiendo con glorioso vuelo,
parece despreciar lo que ama tanto.
Sustitución, ¡o cuánto puede, o cuánto
más que la acción, contemplativo celo,
celeste baja y fertiliza el suelo,
que su ardor alentó, regó su llanto.
Activo humor y fervoroso olvido
no sólo fácil dejan al tributo,
mas al cielo la tierra semejante
Así, más labrador adormecido,
de gloria allá también coge abundante,
sembrando aquí sus lágrimas, el fruto.

Meter: iambic
96. Der Geist ist eine Taube.
by Angelus Silesius

Warumb daß GOttes Geist wie eine Taub’ erscheint?
Er thuts/ weil Er/ mein Kind dich zu erkeucheln meint.

Meter: iambic
ZA SVĚTEM.
by Antonín Klášterský

Jak planou sterá světla
tam za řekou, hle, všady!
To ulice se plní
as šumem promenády.
Dav do divadel chvátá
a do koncertní síně,
a mnohý kolébá se
do hospůdky své líně.
Leč nás ten světel řetěz
tak marně zve a svádí,
vždyť my se máme tolik,
ach, tolik máme rádi.
A nad sál, promenády,
kde dav se pestře míchá,
je nad stolem nám lampa
a jizba naše tichá!
A milých veršů hudba
a vzpomínky a snění,
a ničeho nám dvěma
již více líto není.
Než večer že tak krátký
a čas že letí, pádí,
vždyť my se máme tolik,
ach, tolik máme rádi.

Meter: iambic
V. Kozák umí bojovati,
by Vincenc Furch

Kozák umí bojovati,
Dobře ví to celý svět,
A když neví, může se to,
Jestli žádá – dozvědět.
Celé plemeno kozácké
Je vojenská rodina,
Semeništěm bohatýrským
Je kozácká otčina.
Byl můj praděd kozák smělý,
Rád měl války hluk a šum,
Neohroženě stál v bitvách
Proti Turkům, Tatarům;
Byl můj otec kozák statný,
Padl v zemi Turecké –
Já jsem jejich vnukem zdárným,
Smělé jest i srdce mé.
A vraníku, můj koníku,
Ty jsi věrným druhem mým,
Od sebe jsme nerozluční,
Srostlý jsem já s tělem tvým –
Také tvoji pradědové
S mými táhli do bitev,
Míchala se na bojištích
Tvých a mojich dědů krev.
Bude se snad také míchat
Na bojišti má krev s tvou –
Když to být má – o kýž zhynem
Oba smrtí společnou! – –
Slyš! – – o šavli šavle zvoní,
Oheň v nás se rozmáhá –
Ty řehtáš – já volám: Hurra!
Ha! – ženem se na vraha! –

Meter: trochaic
1L: Nimm mich mit, wohin dein Fuß
by Betty Paoli

Nimm mich mit, wohin dein Fuß
Auf des Lebens Pfaden gehet,
Denn da weht mir Heimathsgruß,
Wo dein süßer Athem wehet.
Nimm mich mit, wenn kühn dein Geist
Fliegt durch alle Himmelsräume
Und zur Erde, die verwaist
Bringt des Jenseits goldne Träume.
Nimm mich mit, wenn in's Gefecht,
Wo du heldenherrlich streitest,
Für der Menschheit heilig Recht,
Du, ein edler Ritter, schreitest.
Nimm mich mit, wenn still gebückt
Zu der tiefen Geisterquelle,
Deine Seele sich erquickt
Mit des Denkens Lebenswelle.
Nimm mich mit, es sei dein Theil
Wonne, Jammer, Leben, Sterben!
Nimm mich mit in's ew'ge Heil
Und in's ewige Verderben!

Meter: trochaic