PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Crepúsculo
by José J. Villa

El horizonte, con cambiantes grises,
de grana y oro, y perlas se colora,
y ya luce jirones de la aurora,
ya del iris espléndidos matices.
Del esmaltado suelo los tapices
el sol a trechos con sus rayos dora,
y cual negro crespón que descolora,
baja la sombra en mágicos deslices.
Como un ángel que expira delirante
abrazado a una diosa, en ese instante
muere la tarde en brazos de la noche.
Y yo al mirarla, entristecido,
                     siento
que en el jardín del alma abre
                  su broche
la delicada flor del pensamiento

Meter: polymetric
1L: Vielleicht, weil's heute draußen schneit,
by Max Dauthendey

Vielleicht, weil's heute draußen schneit,
Fühl' ich mich so elegisch weit.
Der Winter ist's, der Seelen weckt
Und nicht allein den Dreck bezweckt.
Im Sommer war man draußen heiter,
Und davon ward der Körper breiter,
Man saß im Garten bei dem Bier
Und legte von sich alle vier;
Im Winter aber schön bescheiden
Hält man sich zu den Eingeweiden;
Die Seele, die im Leib verschlossen,
Wird jetzt so seelenvoll genossen.
Doch Menschen, die von heute sind,
Kennen die Seele nur als Kind.
Wir sind ein seelenlos Geschlecht,
Und keine Gottheit macht's uns recht;
Doch immer hab' ich's so gefunden:
Der Mensch hat seine schwachen Stunden,
Sie lassen keinen ungeschoren,
Sie sind uns einfach angeboren.
Die Seele läßt sich nicht verneinen,
Und kommt sie, will sie bei dir weinen.
Doch uns Modernen heutzutage
Uns ist die Seel die größte Plage,
Wir haben für die schwächsten Stunden
Als Wehr den Übermensch erfunden.
Wir sprechen, wenn wir seelisch sind,
Gar sehr bedeutend in den Wind
Und fragen nicht, warum und wo,
Denn es gehört sich einmal so.
Und anders wär es gar zu schwer,
Weil es ja dann nicht seelisch wär;
Meist ist der Schluß vom Seelischsein,
Man legt sich ab und fühlt sich rein.
Und da ich heute mal so bin,
Sagt meine Seele: »Gehe hin,
Bekenne, wie es dir gegangen;
Ein großer Dieb wird nicht gehangen,
Es hört dich nur dein Schreibpapier,
Stuhl, Feder und die Tinte hier;
Und willst du dir nicht alles schreiben,
So kann ja manches unterbleiben.
Du deutest es nur an von ferne,
Geheimes denkt sich jeder gerne;
Von allen die dich lesen werden,
Macht's jeder, wie er muß, auf Erden.«
Ich sprach zu meiner hohen Seele,
Daß sie mir ganz die Ruhe stehle,
Sie möchte mir das Schreiben lassen;
Doch mit der Seel war nicht zu spaßen,
Die hohe Seele sprach nur wieder:
»schweig, Balthasar, und setz dich nieder!«
Ich, Kaspar Melchior Balthasar,
Setzte mich hin und schrieb, wie's war.
Mein Schreiben stündlich mich erfreut,
Wenn man erwartet, daß mich's reut.

Meter: iambic
My tongue-tied Muse in manners holds her still (Sonnet 85)
by William Shakespeare

My tongue-tied Muse in manners holds her still,
While comments of your praise, richly compiled,
Reserve their character with golden quill
And precious phrase by all the Muses filed.
I think good thoughts whilst other write good words,
And like unletter’d clerk still cry ‘Amen’
To every hymn that able spirit affords
In polish’d form of well-refined pen.
Hearing you praised, I say ‘’Tis so, ’tis true,’
And to the most of praise add something more;
But that is in my thought, whose love to you,
Though words come hindmost, holds his rank before.
     Then others for the breath of words respect,
     Me for my dumb thoughts, speaking in effect.

Meter: iambic
- 1269 - Acto II, CELEDÓN
by Lope de Vega

Andaba enamorada la pobreza
de la hidalguía, mujer flaca y loca,
tan tierna, que aunque fuera acero o roca
moviera con su llanto su dureza.
Nuestra madre común Naturaleza,
a quien juntar los semejantes toca,
con gran soberbia y con hacienda poca
casolas, por cumplir con su belleza.
Nació de la pobreza y la hidalguía
y de este matrimonio y consonancia
la dura necedad y la porfía;
que dándose a entender pueblos en Francia,
Guinea les dejó su fantasía
y el Rey de Babilonia su arrogancia.

Meter: iambic
San Petronio in Bologna
by August von Platen

Dies ist gotische Kunst; doch ohne belastende Schnörkel:
Geistiger Schwung hat hier Massen und Schwere besiegt.

Meter: polymetric
5. Uber den Todt des Herren
by Andreas Gryphius

Mein Leben würckt den Tod/ uñ Christus Tod mein Leben/
Was nicht mein blühen will/ kan sein verdorren geben.

Meter: iambic
ŽEŇ.
by Xaver Dvořák

Otevřete duše, hlubiny nitra.
rozhořela se Slunce na vrších;
tajemná Slunce, tajemná Jitra
srdcí v nich.
Mystická setba Rozsévačova
padá a klíčí, tryskne ve klasy;
stříbrné stéblo v tisících chová
zrna si.
Vyjděte vstříc Mu, prostřete duše,
neviditelné líchy bolestí;
setba ať padá v nadějné tuše
do prsti.
K výsostem vzroste do věků světa!
V zatmění slunce bílí Ženci jdou,
na vozích žhavých úrodu Léta
odvezou.

Meter: polymetric
Iv.
by Johann Jacob Bodmer

Ein Weiher war von Fröschen voll.
Denselben war nach ihren Arten wohl.
Sie hatten Wasser Land und Feld,
Und dessen gnug ohn alles Geld.
Sie waren unbeherrschet gar,
Und nahmen keines Herren wahr.
In Freyheit stuhnd ihr aller Muth,
Jhr Leib, ihr Leben, und ihr Gut.
Die Freyheit mogten sie nicht mehr vertragen.
Sie fiengen ernstlich an zu klagen,
Sie mögten nicht ohn’ einen König leben.
Gott Jupiter sollt ihnen einen geben,
Der ihr Regent und König wär.
Deß lachete Gott Jupiter,
Und schwieg. Sie hielten wiederum
Um einen Herrscher an. Kein Frosch blieb stumm.
Da lag ein Trämel, plump und groß;
Den Jupiter itzt in den Weiher schoß.
Der sollt ihr König seyn. Dazu wär er gebohren.
Sie hielten sich zuerst vor gantz verlohren,
Sie waren schnell die Flucht zu wehlen,
Verstummet waren ihre Kehlen.
So schrecklich war der erste Schlag,
Nach welchem bald der Trämel stille lag.
Er rührte sich nicht um ein Haar.
Die Frösche wurden das gewahr.
Sie konnten sich im Spott nicht fassen,
Daß sie nicht auf den König sassen.
Sie fiengen wieder an zu schrey’n,
Sie könnten nicht in Ruhe seyn,
Würd ihnen nicht ein Fürst gegeben,
Ein König, unter dem sie mögten leben.
Jhr Ungestüm verdroß den Gott ein wenig.
Jm Zorn ernennet er den Storch zu ihrem König.
Der kam mit grossem Staat, mit hohem Muth u. Wesen
Vor seinem Ernste mocht kein Frosch genesen.
Sein Magen war sehr heiß, weit waren Kropf u. Schlund,
Und immer offen stuhnd der Mund.
Was ihm bekam, verschlang er lebendig.
Das Fröschen-Volck sah sich in letzter Noth,
Sie schrien: hilf Jupiter, sonst sind wir alle todt.
Er schonet weder groß noch klein.
Wir wollen gern ohn einen König seyn.
Es mag nicht seyn, sprach Jupiter,
Er ist und bleibet euer Herr;
Ein Richter über euer Leben.
Ich hab ihn euch auf euer Flehn gegeben,
Dem müsset ihr ietzt unterthänig seyn.
Will er, so tödtet er so groß, als klein.
Dadurch geschieht euch lauter Recht;
Wer Herr mag seyn, der sey nicht Knecht.

Meter: iambic
Su pañuelo
by Rodolfo Castaing

No pretendas, con fútiles engaños,
rescatar el pañuelo tan deseado,
que una noche, encontrándome a tu lado
hice mío a pesar de tus regaños.
Emblema delicioso de tus años,
ese tesoro, blanco y perfumado,
sobre el pecho lo guardo apasionado,
para enjugar posibles desengaños.
Porque en lúgubres horas de desvelo,
cuando llevo a mi frente adolorida
tu reliquia, en demanda de consuelo,
me parecen que en ella viven presos,
¡el encanto sonriente de tu vida
y el rumor inefable de tus besos!

Meter: anapestic
Prstýnek.
by Bohuslav Čermák

Kroužek malý, zlatý prstýnek
nemá konce sladkých zpomínek;
což to milým pěkná památka,
škoda – s láskou sejde za krátka.
Měl jsem také drahý prstýnek,
modré očko, na něm kamínek,
smutnou památku z dob loučení,
slzou mé panenky svěcený.
Což, o bože, bez počtukráte
zlíbal jsem ho v zpomínce svaté,
kolikráte pláčem umýval
a jak oko v hlavě ostříhal.
Zašel přece, v dví se rozpoltil,
vypad kamínek a se rozdrobil,
za ním smutek pad mi na líčka,
a ví Bůh, co zbylo z srdíčka. –

Meter: trochaic
PTÁK.
by Adolf Heyduk

Slyš, duše, poslouchej, pták na stromě zas zpívá,
snů mlžné postavy v šat zvučný přiodívá;
spíť v srdci láska mu jak vůně v poupěti,
chce vínek hnízda vít, kdes v stromu doupěti.
Ó zpívej, raduj se, než touhy ochabnou,
než krev ti vychladne a sny tvé prozábnou,
než v dumách starosti, jak čas a život velí,
smrt, střelec podloudný, tě vyčíhá a střelí.

Meter: polymetric
Madonna.
by Jan Červenka

Kalich květu zavřený ty nejsi,
ale měkký, rozevřený list.
Okem rosy hledíš za rorejsy,
jak se hrouží v nebes amethyst
a jen díš: Na srdce pozor dej si!
Děkuji ti! Tys ještě tak snivá
a tvůj ret, jak sametový list,
o lásce jen šeptem písně zpívá
a jak perla netknutá je čist.
A když stromy letí větru hvizd,
srdce tvoje strachem o ně vzdychá,
bojíš se, by nezkřivil jim list.
V duši tvou se nevloudí zášť lichá,
jako pták jsi nevinná a tichá...
Však já přec ti padl za kořist!

Meter: trochaic
UHERSKOHRADIŠTSKÝ MOTIV.
by Ferdinand Tomek

Namáhavou vykonavše cestu
uprášeni vracíme se k městu
podél nízkých domků, před nimiž,
k večeru ač schyluje se již,
sedí děvušky a ženy s děcky
v krátkých pouze sukních, bosy všecky.
Vtom jsme zděsili se velice:
hle, tam celou šíří silnice
proti nám se stádo koní žene
nespoutané, volné, nestřežené.
Než jsme mohli stranou uskočiti,
mimo nás už stádo to se řítí,
dusá, supá, vyhazuje, řičí – –
Naše hruď, v tu chvíli trpasličí,
vydechla si volně teprv pak,
až se přehnal bouřlivý ten mrak.
Bledost však se s tváří zděšených
neztratila dosud; aspoň smích
hoši dva – as osmi let – z nich měli,
na koních již za tím stádem jeli – –
První myšlenky mé potom byly
fiakristů městských na kobyly:
jak by slz jim asi tekly stružky,
kdyby viděly své volné družky.

Meter: trochaic
1L: Du Joseph meiner theuren Zeiten,
by Johann Christian Günther

Du Joseph meiner theuren Zeiten,
Du Vater meiner Poesie,
Freund, deßen Ruhm ich mit den Saythen
In Abgrund später Jahre zieh,
Bisher kont ich noch nicht ermeßen,
Was ich vor ein Geschöpfe sey,
Jezt, da ich so dein Herz beseßen,
So zehl ich mich den Geistern bey.
Auch niemand wird hier anders dencken,
Wer nur ein wenig Achtung giebt,
Wie dein so reich- als öfters Schencken
Die Danckbarkeit der Musen übt.
Die Großmuth giebt sich niemahls müde
Und kommt der Bitte selbst zuvor,
Wenn ich zwey lahme Verse schmiede,
Dergleichen Bavius verlor.
Du must von königlichem Blute
Und edler als Mäcenas seyn.
Er that dem Flaccus viel zu Gute,
Du nimmst mich mit der Wohlthat ein.
Horaz verdiente noch die Gnade,
Weil sie des Dichtens Preis erhält,
Allein um deine Huld ist's schade,
Weil sie auf keinen Würdgern fällt.
Was ich nicht bin, das will ich werden,
Die Fähigkeit nehm ich von dir.
Dein Mund soll mir ein Phoebus werden,
Sein Lob erhizt die Ruhmbegier.
Dein Umgang flügelt Fleiß und Sinnen
Und greift mich mit Versuchung an,
Bis ich dein Bildnüß auf die Zinnen
Des Ehrentempels sezen kan.
Hab ich nicht fürstliche Patronen,
So ehr ich dich als meinen Fürst.
Darf ich in keinem Louvre wohnen,
Gnung, daß du mich beschatten wirst.
Die Hoheit liegt nicht an dem Stande,
Dein groß- und heldenmüthger Geist
Zeigt manchen Seelen ihre Schande,
Die unsre Welt durchlauchtig heist.
Auf, Fama, schmücke deinen Wagen,
Spann ihn an meinen Pegasus,
Den edlen Freund dahin zu tragen,
Wo ihn die Sonne neiden muß!
Solang ein Blat von meinen Büchern
Das Lob der künftgen Zeit erlebt,
So [lange] will ich ihn versichern,
Daß er im achten Kreiße schwebt.

Meter: iambic
Al oído
by Adelardo López de Ayala

Déjame penetrar por este oído,
camino de mi bien el más derecho,
y, en el rincón más hondo de tu pecho,
deja que labre mi amoroso nido.
Feliz y eternamente y escondido
viviré de ocuparlo, y satisfecho
¡De tantos mundos como Dios ha hecho,
este espacio no más a Dios le pido!
Ya no codicio fama dilatada,
ni el aplauso que sigue a la victoria,
ni la gloria de tantos codiciada.
Quiero cifrar mi fama en tu memoria;
quiero encontrar mi aplauso en tu mirada,
y en tus brazos de amor toda mi gloria.

Meter: polymetric
IV.  Zpráhlá ústa žízní,
by Emanuel Lešehrad

Zpráhlá ústa žízní,
Bludné ruce choří,
Siré srdce trýzní,
Zmdlené oči hoří.
– Kdo mne zbaví žízně,
Ruku s rukou spojí,
Srdce zhostí trýzně,
Zmdlené oči zhojí?!
Ústům vláhy dala,
Ruku v dlaň svou jala,
Srdce zkonejšila,
Oči rozzářila.

Meter: trochaic
Der Himmel
by Christian Friedrich Hunold

Der erst dem Adler dient/ ist nun zur Sonne kommen.
Ein Engelländscher Held/ geht hier ins Engel-land.
Klagt man/ daß ich zu jung den Printzen weggenommen?
Nach seinen Thaten war Er mir vor alt bekandt.
Mein Seegen wird hiernechst auf seinem Hause schweben:
Bey weisen Fürsten soll ein Land glückselig seyn.
Mein Printz hat gnug gekriegt/ Ihn dessen zu erheben/
Bring ich Ihn Sieges-voll in meinen Friedenstein.

Meter: iambic
HORSKÁ BYSTŘINA.
by Vojtěch Martínek

Jak s horských svahů v plesném útoku
proud bystřiny se tříští o kámen,
bělavá pěna stříká po boku
v jahody rudé, v pomněnky a rmen.
A balvany se čelem postaví,
když vody spád se vzdorně rozčeří,
šumivý opar tryskne bělavý
...a znov a znova voda udeří.
Haluze stromů táhle kývají,
šum jejich chmurný padá zteskněle,
to jak když starci vážně zpívají
žalm zádumčivý v šerém kostele.
A vím, ta horská smavá bystřina
se vysmívá těm starcům rozumným,
popěvkem rozpustilým přetíná
jich dumy nevlídné. A hle, teď zřím,
jak na kameni sedí zbloudilá
rusálka lesní. Sedí zelená,
jen bílým závojem se zakryla,
je jako mlha, pěna zvířená.
Jak dětsky radostně se usměje,
do dlaní tleskne. S ňader pučících
jí třpytně stékávají krůpěje.
A lesem šum zní a zas tleskot, smích.

Meter: iambic
1L: Aus ihrer Nacht verlangen wohl die Seelen
by Hedwig Lachmann

Aus ihrer Nacht verlangen wohl die Seelen
Im Licht der Welt einander zu begegnen.
Und suchend wagen sie sich zu entlegnen
Pfadlosen Wolkenhöhn hinan und wählen.
Aber verwirrt und sonnentrunken fehlen
Und straucheln sie auf den unsichern Steigen
Und müssen sich verhüllt hinunterstehlen
Und müssen ihre bange Flucht verschweigen.
Nur wenn ein Stern sich annimmt der Verwegnen,
Dann dürfen sie dort oben sich vermählen,
Und sich von ihrem Sehnsuchtsflug erzählen
Und ihren Stern mit stummen Zeichen segnen.

Meter: iambic
Maryna
by Ada Christen

Seit Du gestorben, bin ich recht allein.
Ich träume oft, es müsse anders sein,
Dann sag' ich mir: Sie ist nur fortgegangen
Und kehret wieder, denn sie ahnt mein Leid.
Dann kommst Du lachend wie in alter Zeit
Und streichelst hastig-redend meine Wangen.
Und ich erwache ... will Dich wiedersehn,
Will Dich in einem Winkel noch erspähn,
Ich suche wie die Mutter nach dem Kinde!
Doch plötzlich fällt mich der Gedanke an:
Daß ich die Welt zu Ende laufen kann
Und nirgend ... nirgend ... nirgend ...

Meter: iambic
V paprscích myšlének uzrává čin!
by Adolf Heyduk

V paprscích myšlének uzrává čin,
a písně na křídlech se právo vznáší,
by zřelo líp, co lotři dole páší,
již zbořili nám rodné slávy týn.
V paprscích myšlének uzrává čin!
Hle, jaké růže z českých skrání pučí,
jakmile šumí, perlí to a zvučí,
jak vazby zbavený duch starých vin.
V paprscích myšlének uzrává čin –
juž jako skřivan třepotá se v plese,
však brzy k slunci sokolem se vznese,
a čeho toužil otec, spatří syn!
V paprscích myšlének uzrává čin!

Meter: iambic
KRÁL JIŘÍ PODĚBRAD A LEGÁT FANTIN.
by Vítězslav Hálek

Na stolci Čechů nejslavnější král,
ryzí ten diamant, král Jiří stál,
kol něho panstvo nedočkavost jímá,
jaké poselství legát nese z Říma.
Bylť Fantin samým králem poslán tam,
by vyplel rozsetý o Češích klam,
teď přišel – v tváři mír, mstu do úpalu,
a nad pokorou klobouk kardinálů.
„Od otce, jenž smí kleti provině,
tvé zemi zdar a blaho jedině:
tvá zem, jež unavena, až bůh brání,
by kvetla v míru zas, to jeho přání.“
„To poselství,“ dí král, „mi lahodí;
toť s přáním mého srdce závodí:
by štěstí země té dozrálo v míru.
Tož, prosím, mluv, jak slovům tvým dát víru.“
A Fantin počal: „Bůh to soudem změř –
tvá zem: to rozsápaná divá zvěř,
kdy koulí zčervenalým vášní okem,
a běda ovci, jíž dostihne skokem!
Krev páně nápojem vám z kalicha,
by měla závoj loupež všeliká –
a kdo by zřít chtěl peleš antikrista,
zde nehledal by dlouho dozajista.
A přec jest mírný svatý otce žal,
nebť král zem církvi vrátit přísahal:
a aby nepropadl církve soudům,
tož jistě přivtělí ji Říma oudům.“
Zmračil se král, však řekl s poklidem:
„Co slíbil jsem, to vždycky plnil jsem;
krev kostnická mi nelpí na svědomí –
a jiný soud mi není povědomý.“
„Jaký to výklad!“ legát zděšen dí,
„nad Říma soud – kdož vznešen býti smí?!
Řím béře sliby, kdy jmenuje krále –
Řím rozhodne, kdo být jím může dále.“
„Jaké to poselství?“ král vpadne v řeč.
„Tvůj jazyk Řím-li poslal v seč,
by s tebou zašermoval, kardinále –
k tomu si nezvolili Češi krále!“
Zakmitnul legátovi okem blesk:
„Kdo, ne-li papež, vznes’ tě v trůnu lesk?
Tys Čechy slíbil vrátit církvi zase,
a nevrátil’s: to se ctí srovnává se?“
Zaplanul posměchem ve tváři král:
„Tu slyšte, pánové, co legát prál!
Váš rozum krále vybrat nedostačí –
vám čekat dlužno, jak se Římu zráčí!
Já o čest dbát? Aj, smělý legáte,
vyť v Římě český stolec neznáte;
bezectnost na něm nikdy nevídáno –
co však jí římský unes’, světem znáno!
A nyní rci, ty ctností zrcadlo,
jaké to poutko z tvé cti vypadlo,
že u papeže v Čechův službě stoje,
na krále jich pokoutně strojíš zbroje?“
„Co Otec rozvázal, to rozvázal,
a ten – slib nesplnit mi přikázal;
ty však jsi jiný v slovech, jiný v cviku,
a kletba zahřmí křivopřísežníku!“
Král počal na celém se těle chvět,
a trhnuv jílcem, zas jej vrazil zpět,
a hlasem, jak by volal k soudu věky,
dal Římu v odpověď své duše děky:
„Vy velkou máte hrůzy zásobu,
že nelze vtěsnat světy do hrobu,
že síla chodí pravlastními kroky
a volné těžko změnit na otroky.
Kdy však vám svědomí dál nestačí,
jste nejslavnější slov vykládači,
tož v Čechách svoji jsme!“ – Král zdržen stěží,
sic by byl mečem prohnal prsa kněží.
Však netrvalo jenom málo let,
a Jiří král byl za to z Říma klet,
a než se zase jaro rdělo květem,
král Jiří válčil za to s celým světem.

Meter: iambic
Přede dnem.
by Augustin Eugen Mužík

Již svítá den a pozdní hvězdy bledé
teď záhy zniknou v jitra třpyt a nach.
Své sny a dumy noc i světlo vede,
by zrodily se v našich myšlénkách.
A lidé? Ti, kdož posud neusnuli,
i ti, kdož k novým plesům povstali,
ku nebes výši zírají z té důli
a pějí hymnus neb zpěv zoufalý.
Ten život jedněm potokem je vlídným,
jenž jejich mlýny žene v úsměvu,
a jinde hráze nadějí rve bídným
a mrtvé na břeh hází ve hněvu.
Na slunnou tvář i čelo zachmuřené
svit nekonečna padá daleký.
To nebe chladně nad námi se klene,
žehnáno – kleto – mlčí na věky.

Meter: iambic
ROZUM
by Adolf Heyduk

Rozum v světě dokázal už více
nežli ostrých mečů na tisíce.

Meter: trochaic
362. Greif nur zu!
by Gerhard Tersteegen

Wie Jesus ging, so gehn die Frommen.
Ein jedes Kreuz sei dir willkommen,
Geist- oder leiblich, groß und klein,
Greif zu, du trägst ja nicht allein!

Meter: iambic
NA PODZIM.
by Ferdinand Tomek

Ach, neříkejte, podzim zlý že host!
Je chudák sic, však přece mnohý skvost
v dar chystá přírodě a na paletě
dost nese barev. Pole, která v létě
tu stála v plných klasů pyšných zlatě,
teď záplata jsou sice na záplatě,
však na žebráckém šatě zdoba tato
se hodí lépe nežli šperku zlato.
Les v zadumání stojí teď a němý,
však zato barvami se oděl všemi.
Hor fialových hrdá čela v dáli,
jež nedostupnými se vždy ti zdály,
teď vzduchem čistým jako by šla blíž,
že rukama jich dosáhnouti mníš.
Ať sype na vás květy smavá vesna,
ať nad vámi se bouře žene děsná,
ať na chvíli vás uspí sever tuhý,
vždy krásné jste, vy drahé české luhy!

Meter: iambic
XLV.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ten Weltschmerz západní nám nepomůže,
My s jarým duchem v národ musíme!
Jen tak se v ovoce květ snahy vzmůže,
My dobydem’, co denně tratíme!
Teď, vidíš, k Zvolskému lnu teprv úže,
A k němu táhne mne to, s ním já budu
Upřímně rokovati o osudu,
Jenž šlechtěním lid poznenáhla vznese!
Pak nová éra nám všem zableskne se;
My zvítězíme; víc než v sázku dáme,
Pak z toho boje krásně vyzískáme!

Meter: iambic
San Ignacio Mártir
by Ignacio Montes de Oca y Obregón

A padecer en Roma, como reo
de alta traición, me llevan diez
                     sayones
de índole más feroz que los leones
que me reserva el rojo Coliseo
¡Romanos! Acceded a mi deseo:
no ablanden vuestras tiernas oraciones
ni bestias, ni imperiales corazones,
ni me arranquéis de mártir el trofeo.
Yo estaba entre los niños inocentes
que de Jesús acarició la mano,
a despecho de apóstoles renuentes
De Cristo ahora soy maduro grano
que de las fieras molerán los dientes
y cocerán los hornos de Trajano

Meter: iambic
Incertidumbre
by Antonio José Olmedo

Un látigo de fuego ha cruzado el Abismo
y la Tierra ha temblado al estallar el trueno;
el Hombre ha desatado todo su ancestralismo,
y la blanca Paloma se ha enterrado en el cieno.
Vanos han sido veinte siglos de cristianismo
para dulcificarle y para hacerle bueno,
y sigue siendo esclavo de su bajo egoísmo,
de sus torpes pasiones y de su desenfreno.
Aun grazna el negro Cuervo de
                  la desolación
por sobre las doctrinas del que murió en la Cruz
¿Adónde marcha el Hombre sin fe ni orientación?
¿Quién dirá la palabra que del mal le desvíe
y en lugar de tinieblas su alma llene de luz?
La caravana pasa mientras la Esfinge ríe.

Meter: anapestic
Soneto
by Pedro de Segura Espinosa

Débese honra a la virtud muy rara
de nuevos inventores de artes bellas,
vuela su fama, sube a las Estrellas
pintando allí otro Cielo, y aun no para
Busca el más alto, que perdió la cara,
fruta de la invención vedada en ellas,
y tomando del alma las centellas
forma una luz, un Sol, que el mal repara.
Las tinieblas quitáis de vuestra parte
(docto Maestro) que causó el pecado,
e ilustráis vuestra lengua una entre todas.
La culpa humano a Dios dio
                  artes, y arte
de Retórica vuestra, y coronado
estaréis al convite de las bodas

Meter: polymetric
280. Der wahre Weisen-Stein
by Angelus Silesius

Dein Stein, Chymist, ist nichts; der Eckstein, den ich mein,
Ist meine Goldtinktur und aller Weisen Stein.

Meter: iambic
Fantasía hebrea
by Federico Bermúdez y Ortega

Sobre el negro prestigio de su lacia melena
se desprende la lluvia de un millón de diamantes
y fulgura en sus ojos pensativos y amantes
el encanto apacible de una noche serena.
En el ritmo sonoro, de su voz de Sirena
hay el trémolo vago de cadencias distantes,
y en la rosa divina de sus labios fragantes
se adormece la risa con un nimbo de pena.
Esa tarde, en el templo, rezaba de hinojos
ante el Cristo, y mirando su melena y sus ojos,
su belleza emotiva de jovial Nazarena.
En mi alma
                  tradujo la ideal fantasía
que leyenda la historia del divino Mesías
y la triste y hermosa María Magdalena

Meter: anapestic
ViII .
  Der Wein.
by Friedrich von Hagedorn

Aus den Reben
Fleußt das Leben:
Das ist offenbar.
Jhr, der Trauben Kenner!
Weingelehrte Männer!
Macht dieß Sprichwort wahr.
Niemals glühten
Rechabiten,
Edler Most! von dir.
Aber, Wein-Erfinder,
Noah! deine Kinder
Zechten so, wie wir.
Ueberzogen
Regenbogen
Gleich das Firmament:
So ward deiner Freude
Mehr als Augenweide,
Jhr ward Wein gegönnt.
Deinentwegen
Kam der Segen,
Wuchs der erste Wein.
Nach den Wasser-Fluthen
Konnte nichts den Guten
Grössern Trost verleihn.

Meter: trochaic
A woman’s face with nature’s own hand painted (Sonnet 20)
by William Shakespeare

A woman’s face with nature’s own hand painted,
Hast thou, the master mistress of my passion;
A woman’s gentle heart, but not acquainted
With shifting change, as is false women’s fashion:
An eye more bright than theirs, less false in rolling,
Gilding the object whereupon it gazeth;
A man in hue all ‘hues’ in his controlling,
Which steals men’s eyes and women’s souls amazeth.
And for a woman wert thou first created;
Till Nature, as she wrought thee, fell a-doting,
And by addition me of thee defeated,
By adding one thing to my purpose nothing.
    But since she prick’d thee out for women’s pleasure,
    Mine be thy love and thy love’s use their treasure.

Meter: iambic
A Sara
by Adelardo López de Ayala

Noé, segundo Adán de los mortales,
de turba irracional acompañado,
en el arca famosa anduvo a nado
hasta que vio pacíficas señales.
En la ausencia, que es arca de mis males,
me encierran tu rigor y desagrado,
de mil remordimientos acosado,
que son los más feroces animales.
Con esta carta, a guisa de paloma,
tímidamente me aventuro, y pruebo
si se ha calmado el mar tus enojos.
Dímelo por piedad; que, si no asoma
la pacífica oliva, no me atrevo
a presentarme a tus divinos ojos

Meter: polymetric