PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
[o wie ich nun so einsam bin]
by Friedrich Rückert

O wie ich nun so einsam bin,
Wenn meine Großen sind zur Schule,
Wo sonst mir blieb mein kleiner Buhle,
Und meine Nebenbuhlerin,
Die beiden, stets in Einigkeit,
Und über nichts als das im Streit,
Sich mir zu zeigen dienstbereit!
Sie sitzen so mir noch vorm Sinn,
Wie rechts und links von meinem Stuhle
Im Stühlchen saß mein kleiner Buhle,
Und meine Nebenbuhlerin.
So oft er küßte meine Hand,
So zupfte sie mir am Gewand,
Als ob sie Eifersucht empfand.
Ich nahm die Schmeicheleien hin,
Und sang zum Dank das Lied von Thule:
Wie lauschte da mein kleiner Buhle,
Und seine Nebenbuhlerin!
Nun sind sie fort im Schattenheer,
Gefallen ist die Kron' ins Meer,
Und nie mein Becher thränenleer.

Meter: iambic
475. Luftstreiche
by Gerhard Tersteegen

Du betest brünstig, wie es scheint,
Du klagst, du fragst, du willst so gerne,
Du drohest heftig deinem Feind
Und ach, du triffst ihn nur von ferne;
Gib Lust und Willen ganz gefangen,
Sonst kannst du nie den Sieg erlangen!

Meter: iambic
Sein Mädgen.
by Johann Georg Gressel

Mein Mädgen das soll seyn
Ein Kind von bösen Sinnen/
Des Lippen sich erfreun
Wenn sie frech schwatzen künnen.
Das frech und schöne ist
Das Schläge nimmt und giebet/
Das nach den Schlägen küßt/
Und desto hefftger liebet.
Wenn es nicht so gesinnt/
Kensch/ sitsahm ist hingegen/
So schlag’ ichs in den Wind/
Und wils nicht bey mir hegen.

Meter: iambic
Ich bewundre nichts
by Johann Gottfried Herder

Nein, ich bewundre nichts! In unsrer kleinen Welt
Ist jedes Kleine groß, das groß ins Auge fällt.
In unsrer Welt von Staub ist Alles Gold, was glänzet,
Und Lorbeer jedes Kraut, wenn es den Großen kränzet.
In unsrer wüsten Welt ist groß, was selten ist,
Ist jedes Neue schön, ist werth, was man vermißt.
In unsrer Schattenwelt glänzt das, was nur nicht blendet,
Und wenn ein Meteor nur gleißt und nur das Auge schonet,
Als Sonne starrt es gleich der laute Pöbel an,
Und Kinder beten es als unsern Herrn Gott an.
Freund, ich ging durch die Welt; so weit ich sie erblickte,
Sah ich, was mich zerstreut', fand nie, was mich entzückte,
Viel, was die Sinnen täuscht, nichts, was die Seele nährt,
Viel, was man wünscht, erschwitzt, nicht braucht und dann begehrt.
Drum, ich bewundre nichts und seh' von der Weltweisen Höhen,
Seh' unsern Sonnenstaub, auf dem wir Milben gehen.

Meter: iambic
1L: Du weißt es nicht, wie wohl es tut,
by Felix Dörmann

Du weißt es nicht, wie wohl es tut,
Wenn Deine feste, kühle Hand,
Die mir so manche Qual gebannt,
In meiner ruht.
Dann ist's, als ob versiegen wollt'
Der Glutstrom, der mein Herz durchrollt,
Dann naht so selig kühl,
Starkflutend, ein Gefühl,
Als könnt' auch ich auf Erden
Noch einmal friedlich werden,
Als könnt' ich überwinden
Und jene Stätte finden,
Auf der mir sternenweit
Die Lust und auch das Leid.

Meter: iambic
[es ist mir so federleicht um's Herz]
by Friederike Kempner

Es ist mir so federleicht um's Herz,
Versunken ist der wilde Schmerz,
Und wenn's mir so im Innern glüht,
Sing' ich euch bald ein neues Lied:
Ein blaues Aug', ein goldner Stern,
Ein rotes Wölkchen himmelsfern,
Ein Freundes Herz, ein treuer Blick,
Ein menschlich rühmliches Geschick.
Die Welle steigt, die Welle sinkt,
Ein brauner Nachen freundlich winkt,
Ein frischer Ruderschlag ertönt!
Wie man sich dort nach Sängern sehnt!
Ade, ade, Du grüne Welt!
Der Sänger ist der wahre Held,
Greift er in seine Saiten ein,
Stimmt bald die ganze Seele ein!
Die ganze Welt, sie stimmt mit ein,
Die Welt ist sein, die Menschen sein,
Ade, ade, Du grüne Welt,
Der Sänger ist der wahre Held!
Die ganze Welt, sie stimmt mit ein,
Die Welt ist sein, die Menschen sein,
Ade, ade, Du grüne Welt,
Der Sänger ist der wahre Held!

Meter: iambic
10.
by Friedrich von Logau

Wie Schoen, wie weiß ist Schne! O, biß die Sonne sticht;
Und Schoen hat alt und kranck auch leichtlich hingericht.

Meter: iambic
- XVI -
by Juan de Almeida

No pudo el grave mal, tan largo y fiero,
con el rigor del fuego el hielo ardiente,
una sola señal mostrar presente
de su dolor agudo y lastimero.
La rosa en la color como primero
se mezcla con la nieve alegremente,
los claros ojos y serena frente
testigos del dolor firme y entero.
La tierra, el cielo, el aire, el fuego vivo,
todo se alegra en ver vuestra belleza
a su primer salud restituida.
No es la mancha en vos de mal esquivo,
sino de cuanto bien naturaleza
pudo comunicar a la alma y vida.

Meter: iambic
IV. 17. LEDNA 1915
by Josef Svatopluk Machar

Byl den to zase jednou bez otřesů,
neděle pěkná. Čas plul dumavě
jak tichá řeka šerem starých lesů.
Nic nehnulo se. Ráno při kávě
jsem noviny čet. Bulletiny klidné
z bojiště hlásí lehké přestřely.
Nic v denních zprávách. Vůbec závěr týdne
zní konejšivě. Čekat, příteli!
Oblaka zatím čistým nebem plula.
Jiřinka přišla s vrstvou vážných knih –
a tak jsem překládali Thrasybula
a jednali o věcech athenských.
Po Nepotovi jsme se ponořili
do dějin umění: sloup dorický
jsme porovnali s jónským, vykreslili
jsme hlavice si, potom prakticky
jsme určovali různých budov slohy.
Šlo všecko hladce. V posled (trošíčku
na žákyně své pyšen úspěch, vlohy)
pohladil kantor moudrou hlavičku.
A odpoledne prošlo nad obrázky
starého alba. Přešlé století
se svými lidmi, ději, vztahy, svazky
se vyhrnulo z naší paměti.
Pak šeřilo se. Nebe potemnělo
oranží barvou vzplála oblaka.
O žití buržoů se číst mi chtělo,
i vzal jsem starého si Balzaca.
Teď noc je. Tichou tmou vše venku skryto,
pár světel z dálky zří mi do oken.
A já jsem právě dopsal verše tyto
a čekám harmonický klidný sen.

Meter: iambic
A Belisa
by Indalecio San Román

La primera de amor dulce metralla
que a tu orgullo lance, Belisa bella,
consideré cayera cual centella
en ese corazón cota de malla
Perdido al verme en la primer batalla
creíste que mi amor se ahorcara en ella,
mas no ha nacido con tan mala estrella
ni tú has de ser inexpugnable valla
Una traílla tengo de bambolla
con que armar zipizape que haga bulla
y darte con mi amor pan y cebolla.
Busca para guardarte una patrulla
si ha de morir mi amor tú eres la argolla
y yo, Belisa hermosa, la cabulla.

Meter: polymetric
Herbstlied
by Johann Gottfried Herder

Der Winter kommt, der Wind ist kalt,
Das Laub beginnt zu fallen;
Ach, wie's Dir gehet, liebes Laub,
So muß es gehn uns Allen.
Wir sind geflochten, roll'n umher,
Umher im Rad der Zeiten,
Und wie sie rollen Jahr ins Jahr,
So geht's zu Ewigkeiten.
Ich stand einst jung, ich schwebt' umher
Im Hauch der Frühlingsweste;
Es sprühte frisch, es trieb der Saft,
So ward das Bäumlein feste.
Die Blüthen weben die Blätter herab,
Sie spreiten weiß die Erde,
Daß sanft im Regen und Sonnenschein
Zur Frucht das Knösplein werde.
Die Früchte lachen, es nagt der Wurm,
Wo die Frücht' am Schönsten lachen,
Und, voller Baum, Dich peitscht der Sturm,
Zum nackten Streif zu machen.
Sie zeucht uns an, sie zeucht uns aus,
Legt nackt uns nieder zur Bahre,
O grause Mutter, Mutter Zeit!
Und färbt und falbt die Haare.
Wirf ab! die Blüthe dauert nicht,
Daß reif die Knospe werde.
Wirf ab! die Blätter falben schon
Und wallen nieder zur Erde.
Da rauscht's von Leichen: »Brich, o Nord,
Das Dürre auch danieder!
Rauscht, Blätter! dürren Aeste, flammt!
Es sind nicht meine Glieder.«
Ha, neuer, neuer Frühlingswind,
Wann wirst, wann wirst Du wehen,
Da Laub und Blüth' und Frucht ersteht
Und nimmer wird vergehen?
Ha, neuer, neuer Frühlingswind,
Du wärmst mein Mark verborgen;
Noch in der Wurzel lebt mein Saft,
Und frisch ersteh' ich morgen.

Meter: iambic
1L: Wir folgen dem schönsten der Triebe,
by Aloys Blumauer

Wir folgen dem schönsten der Triebe,
Der Menschen mit Menschen verband,
Und bieten zur Kette der Liebe
Wohlthätig einander die Hand.
Wir dienen der Liebe, sie bindet
Die Herzen der Maurer allein,
Sie schlinget die Kette, und windet
Uns Rosen der Freude darein.
D'rum winkt uns die Freiheit vergebens;
Wir legen die Kette nicht ab,
Sie reichet vom Osten des Lebens
Bis hin gegen Westen an's Grab.

Meter: polymetric
- XLIII -
by Juan Boscan

Si mi querer pudiera algo templarse,
pareciéros quizá menos pesado;
con esto alguna vez ya he deseado,
que en mí el amor pudiera moderarse.
Mi alma en esto empieza a recatarse,
y quedo con temor de haber pecado,
en desear, por mejorar mi estado,
que mi querer pudiera refrenarse.
Mas también hallo, si esto yo deseo,
que lo hago por sólo contentaros,
y que es de puro amor cuanto en mí veo.
Pero tanto es, en fin, mi desearos,
que todo me parece gran rodeo,
sino cada hora y punto más amaros.

Meter: iambic
Čekala jsem...
by Růžena Jesenská

Čekala jsem dlouho na tě,
vzpomínala bez ustání,
a ty jsi se vrátil ke mně
bez úsměvu, k nepoznání.
V oči jsi se nezahleděl,
hlavy jsi se nedotekl,
náručí jsi nerozepjal,
a tak málo, málo řekl!
Což můj anděl nad hvězdami
k tobě – marně ruce spínal,
že ty vzdálen za horami – –
netoužil jsi, nevzpomínal?

Meter: trochaic
BUĎ POZDRAVEN!
by Adolf Heyduk

Ó každý, s nímž mne stezky žití svedly,
jenž přivinul se na rozchvěnou hruď,
buď pozdraven! Kéž šťastného tě shlédly
mé oči zas! Ó pozdraven mi buď!

Meter: iambic
- XLVIII -
by Lope de Vega

El pastor que en el monte anduvo al hielo,
al pie del mismo, derribando un pino,
en saliendo el lucero vespertino
enciende lumbre y duerme sin recelo.
Dejan las aves con la noche el vuelo,
el campo el buey, la senda el peregrino,
la hoz el trigo, la guadaña el lino,
que al fin descansa cuanto cubre el cielo.
Yo solo, aunque la noche con su manto
esparza sueño, y cuanto vive aduerma,
tengo mis ojos de descanso faltos.
Argos los vuelve la ocasión y el llanto,
sin vara de Mercurio que los duerma,
que los ojos del alma están muy altos.

Meter: iambic
NAD ÚZKÝM POTŮČKEM...
by Bohuslav Květ

Nad úzkým potůčkem,
v němž tiše vlnky šplouchají,
si něžné vrbiny
tajemné zvěsti šeptají...
Kus modré oblohy
se nad koutkem tím usmívá
a travin zelených
se kolem moře rozlívá...
Zde člověk prodlí rád.
A chvilku-li tu jenom dlíš,
víc nežli z učených
a tlustých knih se naučíš...

Meter: iambic
Sonntags- und Fest-Gedancken.
by Hans Assmann von Abschatz

Du kanst mit wenig Brod ein grosses Volck verpflegen/
Gieb uns nach Brand und Glutt auch wieder deinen Se-
gen!

Meter: iambic
El poeta
by Osvaldo Valdés de la Paz

El poeta está enfermo de tristeza
a fuerza de pesares y de abrojos,
tiene sombras oscuras en los ojos
y se inclina abatida su cabeza
Suspira mucho, sin cesar suspira
rimando las estrofas de su canto,
y de repente le sorprende el llanto
y tiene presto que colgar la lira
Le quiero a veces ofrecer consuelo
al mirarle, borracho por el suelo
como un loco, rodando hacia el abismo.
-¡Dime lo que te aflige y te anonada!
Y me responde sollozando: -¡Nada!
¡Lo que me pasa no lo sé yo mismo!

Meter: polymetric
Addio!
by Otokar Mokrý

Modravým horstvem Apenin
jsem kdysi smuten jel,
když ve okénku omženém
déšť s vichrem burácel.
Žlutavý Rheno v útesích
vzlykavým pláčem lkal,
keř akacie sedraný
břeh šerý lemoval.
U cesty v pustém rokytí
sklíčený starý fík
mi kynul rukou vrásčitou
a zmizel v okamžik.
Tu ustal náhle divý let...
okénkem vyhled’ jsem
děvčátko bledé k povozu
přistouplo s ovocem.
Rozžatých světel rudojas
truchlivě shasínal
a mlhy šedý, zimný mrak
jí čílko opínal.
Hned za hlavou se tísnil mi
osmahlých rukou dav,
však každý chtěl jen kupovat
hedvábných vlasů háv.
Addio! mih’ se naposled
okénkem bílý šat,
addio! bionda addio!
to znělo odevšad.
Bionda! skryj si zlatý vlas,
ať déšť ho nezrosí,
chvěješ se mlhou zimavou,
jak v Arnu rákosí.
Má rusovlásko, s bohem buď,
ujíždím smuten dál –
kdož za to, že jsem v severu
už srdce zanechal.

Meter: iambic
Svoboda.
by Augustin Eugen Mužík

Šla zticha jak unylé květiny stín,
jejž slunce, kdy zapadá, tvoří.
Pln rozbitých okovů její byl klín,
a na čele hvězda jí hoří.
Jak k příbytkům otroků vedla svůj krok,
tam všecko zavřeno pevně,
tam trápí se, usýchá závistí sok,
máť na děti nevraží hněvně.
Jen mudřec chladný jak jiskřivý led
stál s úsměvem v líci své pustým,
jak sobectví, pramen všech lidských běd,
jež prýští se potokem hustým.
A proroků duše a Ježíšův kříž
kol třásly se hněvem a bolem,
ďas zlatého býka postavil výš,
lid tančil a klaněl se kolem.
A Svoboda stanula, sáhla si v bok,
kde z rány krev kypěla vřelá,
však darmo sem pudila těžký krok –
ta chátra v ní obludu zřela.
I zkřikli a s prokletím hnali ji dál,
a ona své zakryla líce
a zašla v pustiny moří a skal,
a nepřišla k lidem už více...

Meter: amphibrachic
XI. Po smrti.
by Josef Svatopluk Machar

Nad hrobem mojím tráva ševelila,
a pestrým kvítím si tam vítr hrál,
a skřivan vzlétal pod oblaka bílá,
a život kráčel starým řádem dál.
I sešly se, jež miloval jsem kdysi,
žen čarokrásných vábné postavy,
jich jasné soprany se v souzvuk mísí,
i slyším jejich vážné rozpravy.
Po četném počtu jedna rozhlédla se
a v zpomínky se volně zabrala:
– Žár lásky měl jak slunce v letním čase,
však jak dni jarní byla nestálá. –
Hlas jako stříbro na to zašveholí
a hněvem plál zrak jeden blankytný:
– Byl hercem jen, jenž dobře hrál svou roli,
však v prsou nosil kámen bezcitný. –
A červnovláska, již jsem líbal vřele
a nazýval svým tmavým andělem,
dí: Ničemností proniknut byl cele,
a nikdo nebyl jemu přítelem.
A bledá kráska s copem dlouhým, zlatým,
ta kamelie v plném rozkvětě:
– Můj cit, dí, zničil vtipem jedovatým
a svatého nic neměl na světě. –
Hned po té jiná: – Tam na pravdě boží
ať vzpomene, čím zkalil dnů mých třpyt, –
a jiný hlas: – V mé cesty nasil hloží,
a Bůh mu nemůž’ za mne odpustit. –
Tak šlo to dál, a žaloby se chvěly
z úst krásných na mé žití zločinné,
jak lotra zatracen běh jeho celý,
v němž ctnosti nebylo prý jediné.
Jen jedna, jedna v žalob vlnobití
tam mlčky seděla jak smutný sen,
ta znala, jak jsem cítíval v svém žití
těch zdobných růží hořké trny jen.
V dlaň čelo sklonila, jak v plachém zmatku,
by bolesti znak kryla zoufalý,
a z hnědých očí zpod bílého šátku
jí žhavé slzy proudem padaly...

Meter: iambic
CiII.  Auf der Frey-Frau von Meußbach
 82tes Geburts-Fest.
by Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Den zeitigen, und jenen spahren,
Ist GOttes Weise, wer ist klug?
Das Weib bey vier und achtzig Jahren,
Die JEsum auf den Armen trug!
Der Alte, der zur Ruhe eilte,
Als er das Heyl der Welt umfieng!
Wer einem doch Bericht ertheilte!
Mir ists ein unbegreiflich Ding.
Gewiß, wer seinen Heyland liebet,
Und liebt zugleich sein Eigenthum;
Der wird erfreuet und betrübet,
Durch Christi Schande oder Ruhm.
Ich bitte meinen Seelen-Werber:
Er wende nur die Schmach von mir,
Darüber ich kein Leiden härber,
Und keinen grössern Schmertzen spür.
Ich meyne, JEsum Christum nennen,
Und seinem Hertzen ferne seyn;
Sich selber nicht im Grunde kennen,
Und also nicht um Gnade schreyn:
Weil aber Fleisch und Blut commode,
Und sichs nicht gerne sauer macht,
Ein Christenthum auf seine Mode
Ersehen, das die Welt erdacht.
Zwey Dinge sind, die unsre Seele
Der Seeligkeit entgegen führn:
Das erste ist die Wunden-Höle
Wenn wir uns dahinein verliern;
Das andre, Christi Joch, das linde.
Das erste bringet uns zur Ruh:
Das andre lencket uns geschwinde
Und sicher auf die Schrancken zu.
Hat jemand ein verklärtes Auge,
Dem Heyland in sein Hertz zu sehn;
Der wisse, daß er gar nichts tauge,
Und, daß es um sein Heyl geschehn.
Hat aber jemand Gnade funden,
Und will nicht in die Streiter-Bahn,
Darinn die Zeugen überwunden;
Der giebt die Gnade wieder an.
Herr! der du unsre arme Seele
Auf deinem Mutter Hertzen trägst,
Und an der Werckstatt ihrer Höle
Stets neue Treu vor Augen legst;
Erhalte uns nach deinem Willen,
Biß jedes sich, du Seelen-Mann,
In deinen blutgen Wunden stillen,
Und deines Joches rühmen kan.

Meter: iambic
Za soumraku (I)
by Emanuel Miřiovský

Už na tu lásku sotva píseň složím,
neb těžko zpívat, kdy je ohně málo
a srdce rozedrané ostrým hložím
krvavou ranou se už rozpukalo.
Už na tu lásku sotva spíšu píseň,
neb těžko psát, kdy vyschnul víry pramen;
z toho jsem čerpal, hojil mnohou tíseň
a popiv z něho ucítil jsem plamen.
Ten plamen v srdci shasl už teď zcela
a srdce zvrátil ve prach beze žití,
a ústa navždy, navždy oněměla,
jak by se měla s světem rozloučiti.
A teď už vyschly slzy s mého oka
a teď už nic na tomto světě božím; –
časem si vzdychnu, vzdychnu ze hluboka,
však na lásku už sotva píseň složím.

Meter: iambic
- 1333 - Acto II, DON JUAN De Nadie se conoce
by Lope de Vega

¿Hay desventura igual? ¿Cuál hombre ha sido,
de cuántos han nacido, desdichado
en el grado que yo, pues levantado
estoy con más desdicha que caído?
¡Nunca yo hubiera a tanto bien subido,
pues a tantas fortunas he bajado,
que a quien vida, honor y ser me ha dado
no me dejan mostrar agradecido!
Matar envidias a Beltrán intentan.
¡Oh, nunca llegara adonde llego,
que aun sólo con decírmelo me afrentan!
Los príncipes al fin son como el fuego,
que a los que tienen lejos no calientan
y a los que tienen cerca abrasa luego.

Meter: iambic
437
by Josef Vlastimil Kamarýt

S málem hospodářným býti,
jest: svůj statek rozmnožiti.

Meter: trochaic
367. Die Wahrheit –
by Gerhard Tersteegen

Wer alle Tugend lernen will,
Der muß bei mir zur Schule gehen;
Wer recht aufmerksam ist und still,
Der kann's aus meinem Wesen sehen.

Meter: iambic
Epitaph
by Katherine Philips

On her Son H.P. at St. Syth’s Church where her body also lies interred

What on Earth deserves our trust?
Youth and Beauty both are dust.
Long we gathering are with pain,
What one moment calls again.
Seven years childless marriage past,
A Son, a son is born at last:
So exactly lim’d and fair,
Full of good Spirits, Meen, and Air,
As a long life promised,
Yet, in less than six weeks dead.
Too promising, too great a mind
In so small room to be confined:
Therefore, as fit in Heaven to dwell,
He quickly broke the Prison shell.
So the subtle Alchemist,
Can’t with Hermes Seal resist
The powerful spirit’s subtler flight,
But t’will bid him long good night.
And so the Sun if it arise
Half so glorious as his Eyes,
Like this Infant, takes a shrowd,
Buried in a morning Cloud.

Meter: polymetric
Those lines that I before have writ do lie (Sonnet 115)
by William Shakespeare

Those lines that I before have writ do lie,
Even those that said I could not love you dearer:
Yet then my judgement knew no reason why
My most full flame should afterwards burn clearer.
But reckoning time, whose millon’d accidents
Creep in ’twixt vows and change decrees of kings,
Tan sacred beauty, blunt the sharp’st intents,
Divert strong minds to the course of altering things;
Alas, why, fearing of time’s tyranny,
Might I not then say ‘Now I love you best,’
When I was certain o’er incertainty,
Crowning the present, doubting of the rest?
    Love is a babe; then might I not say so,
    To give full growth to that which still doth grow?

Meter: iambic
INSTALACE PURKMISTRA.
by Josef Lukavský

Širou zemí, celou vlastí
letí bystře slavná zvěsť:
v matce Praze drahé, zlaté,
zase instalace jest,
bohatýrská slavnost pravá,
v níž se ověnčuje hlava,
jež se smí dotýkat hvězd.
Hrom a peklo! Nedáme se!
Na nás musí globus zřít.
Kdo nás nectí, ať se třese,
až zas vůdce budem mít.
Bruncvíkův meč zvedne směle;
srazí hlavu nepřítele,
za nás všecky bude bdít.
Instalace! Na zdar! Sláva!
Tisíc hrdel ječí v dál.
Purkmistrovi řetěz dává
vlastenecký jenerál.
Kolem samí hodnostáři
podle šarží, kapsy, stáří –
chátra stojí opodál.
Nejblíž ti, kdož s pyšnou lící
představují Prahy crém:
ostrostřelci, granátníci,
před titulár majorem.
S nimi kněží, radní, starší
šlapou v instalačním marši
za hasiči s praporem.
Národ jásá, bouří, volá:
Purkmistr ať silen dnes,
jak ten řetěz aspoň zpola
když už do něj zase vlez.
Ať se vrtí, kroutí, láme,
už ho na řetěze máme,
by jej žádný neodnes.
Ostrostřelci salvy pálí,
gratulantů prudký proud,
neví, purkmistrovi má-li
nejmíň ruce utrhnout.
Každý žebrá, chce se vkrásti
do nejzazší těla části,
aby našel teplý kout.
Zvony zvoní, chví se Praha,
jaký div – vždyť porod byl.
Děťátko teď farář tahá –
rád by se s ním pomodlil.
Modlili se. Za tmu duší...
Purkmistře slyš, jak ti buší
umíráčkem řetěz v týl...

Meter: trochaic
El único día del paraíso – IX
by Gaspar Núñez de Arce

La rencorosa culpa que con ellos
marcha invisible, sus
                     conciencias muerde
para que el bien pasado les
                        recuerde
el dolor, y se ericen sus cabellos
Ya la tierra, a los pálidos
                        destellos
de amortiguada luz, sus galas
                        pierde
y no muestran el monte, ni la
                        verde
selva, ni el cielo azul tonos tan bellos
La tristeza aumentando del paisaje,
oyen por donde van, lúgubre y
                        queda
la voz de su delito que los nombra.
Y lejos, por los troncos y el
                        follaje
de la intrincada y tétrica arboleda,
ven flotar los fantasmas de las sombras.

Meter: polymetric
Matos, Gregorio de Brasil. 1633 - 1696 A Jesús crucificado
by Gregorio de Matos

A vos corriendo voy, brazos sagrados,
en la cruz sacrosanta descubiertos,
que para recibirme estáis abiertos
y por no castigarme estáis clavados.
A vos, divinos ojos, eclipsados,
de tanta sangre y lágrimas cubiertos,
que para perdonarme estáis despiertos,
y por no confundirme estáis cerrados.
A vos, clavados pies para no huirme;
a vos, cabeza baja por llamarme;
a vos, sangre vertida por ungirme;
a vos, costado abierto, quiero unirme;
a vos, clavos preciosos, quiero atarme
con ligadura dulce, estable y firme.

Meter: iambic
- IX -
by Juan de Almeida

A la sombra de un mirto estaba un día
el niño ciego de mirar cansado;
dejó las armas en un verde prado
y al sueño entre las flores se rendía.
Llegó Sirena, y viendo que dormía,
el arco con las flechas le ha hurtado
y déjale al mozuelo desarmado,
y a paso con el hurto se volvía.
El dios amor, que recordando vido
el hurto de Sirena, va tras ella
llorando que le dé sus pasadores.
Y ella con uno de ellos le ha herido,
y así se muere amor de amores de ella.
¡Ay, Dios, qué harán los tristes amadores!

Meter: iambic
Zuviel.
by Eduard Mörike

Der Himmel glänzt vom reinsten Frühlingslichte,
Ihm schwillt der Hügel sehnsuchtsvoll entgegen,
Die starre Welt zerfließt in Liebessegen,
Und schmiegt sich rund zum zärtlichsten Gedichte.
Am Dorfeshang, dort bei der luft'gen Fichte,
Ist meiner Liebsten kleines Haus gelegen —
O Herz, was hilft dein Wiegen und dein Wägen,
Daß all' der Wonne-Streit in dir sich schlichte!
Du, Liebe, hilf den süßen Zauber lösen,
Womit Natur in meinem Innern wühlet!
Und du, o Frühling, hilf die Liebe beugen!
Lisch aus, o Tag! Laß mich in Nacht genesen!
Indeß ihr sanften Sterne göttlich kühlet,
Will ich zum Abgrund der Betrachtung steigen.

Meter: iambic
33. Nichts lebet ohne Sterben.
by Angelus Silesius

Gott selber/ wenn Er dir wil leben/ muß ersterben:
Wie dänckstu ohne Tod sein Leben zuererben.

Meter: polymetric
Wegebesserung.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Laßt uns Gottes Güte preisen,
Die uns gab den Fürstenstand:
Nur wenn unsre Fürsten reisen,
Bessert sich der Weg durch's Land.
Sind auch solche Reisen theuer,
Sind sie uns doch lieb und werth;
Gern bezahlt man jede Steuer,
Wenn man noch erträglich fährt.

Meter: trochaic
- 29 -
by Lope de Vega

Entro en mí mismo para verme, y dentro
hallo, ¡ay de mí! con la razón postrada
una loca república alterada,
tanto que apenas los umbrales entro.
Al apetito sensitivo encuentro
de quien la voluntad mal respetada
se queja al cielo, y de su fuerza armada
conduce el alma al verdadero centro.
La virtud como el arte hallarse suele
cerca de lo difícil, y así pienso,
que el cuerpo en el castigo se desvele.
Muera el ardor del apetito intenso,
porque la voluntad al centro vuele,
capaz potencia de su bien inmenso.

Meter: polymetric
- XC -
by Juan Boscan

A mi gran mal, grande esperanza crece
por las mudanzas que del mundo entiendo.
Con este pensamiento me defiendo,
o a lo menos así me lo parece.
Si en su dolor el alma se entristece,
con ira o blandamente la reprendo;
ella entre sí mi voz está siguiendo,
y así también se ensaña o se enternece.
Pues si es así, y es de ambos la caída,
¿cuál dará a cuál, al levantar, la mano,
si nadie pasa que ayudarnos quiera?
Veo venir de lejos por lo llano
quien tiene fin a descansar mi vida,
y en alta voz me dice: «Espera, espera».

Meter: iambic