PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die
  Torheit derer Menschen,
 die sich
  über die Witterung beschweren.
by Johann Justus Ebeling

Die Klag ist fast allgemein, wenn die
Sommerlust vergeht,
Und im Herbst der rauhe Nord durch
Jetzo taugt die Wittrung nichts, da das Sonnen-
Und bei einer trüben Luft sich zum kalten Steinbok
Nunmehr ist die schöne Zeit, die den Menschen an-
Die zur Reise und zur Lust, zur Gesundheit recht
In den frostgen Herbst vorbei: Nunmehr gehet an
Der von schweren Nebel-Dunst trübgemachter
So spricht fast ein jeder jezt, der aus Gram Ca-
Und die weisen Ordnungen, die der Schöpfer aus-
Als ein Thore meistern will.
Und im Lauffe der Natur, herrlich das zum Zwek-
Was er angeordnet hat, weis am besten wenn der
Einer nassen Witterung auf die Erde fallen muß.
Alsdenn wenn des Sommersbrand, unsern Erd-
Kommt bei einem kalten Nord, Regen und der
Der den dorren Erdenschoos wiederum mit Saft
Daraus in dem künftgen Jahr, ein verneuter
Und ist das nicht woll gemacht? Soll der Schöp-
Nach der Menschen Eigensin, da ihr Denken und
Allemahl verändert ist; so müst diese Welt vergehn:
Dieser der da reisen will, wünscht das Sonnen-
Da der Akkersman ihn fleht doch mit einen feuch-
Seine ausgedorrte Frucht auf dem Felde zu bele-
Wenn die Sonne heitrer scheint und den Wanders-
Wünschet er ganz müd und matt, daß der Luftkreis
Und kaum ist er abgekühlt, soll die Sonne wieder
Jener will gar Wärm und Frost fast zu gleicher Zeit
Ist es warm, so wünscht ers kalt, ist es kalt so
Weil er wie ers haben will, nicht recht einmahl
Er beschwert sich über das, was er, wie es kommt
Gott kann nicht die Witterung blos nach unsern
Sinn bequemen:
Sondern es ist unsre Pflicht, daß wir unsre Seegel
Wie im Reiche der Natur, Wind und Witterungen
Daß wir unsre Arbeit stets, nach der Witterung
Und von deren Einrichtung kein unbillig Urtheil
Wer sich aber drob beschwert, der giebt dadurch
Daß er, warlich überklug, und also ein albern
Der den Schöpfer meistern will, da nach seinen
Sich die Zeiten, Wetter, Luft, wunderbahrlich

Meter: polymetric
Unstable Dream
by Sir Thomas Wyatt

Unstable dream, according to the place,
Be steadfast once, or else at least be true.
By tasted sweetness make me not to rue
The sudden loss of thy false feignèd grace.
By good respect in such a dangerous case
Thou broughtest not her into this tossing mew
But madest my sprite live, my care to renew,
My body in tempest her succour to embrace.
The body dead, the sprite had his desire,
Painless was th'one, th'other in delight.
Why then, alas, did it not keep it right,
Returning, to leap into the fire?
     And where it was at wish, it could not remain,
     Such mocks of dreams they turn to deadly pain.

Meter: iambic
Krásná Vasilisa. (I. Matčin odkaz.)
by Vilém Ambrož

Pravila matka na smrtelném loži:
„Buď s tebou, dítě, požehnání Boží;
a kdyby vzešlo něco zlého tobě,
dbej ty mé rady, moje milé robě.
Na mojim klíně když jsi sedávala,
loutkou jsi ráda sobě pohrávala.
Loutečka tvá však není hračkou pouze,
pomohla často mně již z kruté nouze;
loutečka tvá jest divotvorné moci,
přispěje také tobě ku pomoci.
Bude-li kdy ti rady její třeba,
rozděl jen věrně s loutkou svého chleba.
Ze štědré ruky jak tvých darů pojí,
požaluj sobě, ona hoře zhojí;
jednej jen veždy podle její rady,
nedojdeš zkázy, ani žádné vady.
Zanechej proto, dítko, svého lkání:
matčino s tebou bude požehnání!“
Zemřela matka, drahá matinka,
zůstala po ní dcera jedinká,
jedinká dcera, Vasilisa krásná,
jak na nebíčku večernice jasná.
Tatíček dceru samu nenechá –
do domu vchází vdova macecha,
s macechou též dvě dcerky sestřice,
jizlivých zraků jako hadice.
Závistným okem slíčnou krásku zřely,
zuřivou zlobou na ni zanevřely,
mučily prací, větrem, sluncem hnaly,
aby jí tváře žáhou začernaly.
Než její tvář se nachem ruměnila,
jakoby zory zář se do ní vlila.
Ručenky stkvěly bělostným se svitem,
jakoby měsíc kryl je stříbra kmitem.
Loutečka veždy dobrou byla radou,
chránila věrně před záhubnou zradou.
Dívka-li pokrm snesla za večera,
odbyta práce do ranního šera.
Loutečka všechno v dobré mívá stráži,
záhony pleje, ruče vodu váží,
vytápí pec, i květy pozalívá –
dívka jen klidně v chladu odpočívá,
kvítečka trhá, do kytice víže –
plynoutě dívce dnové bez obtíže.
Plynou jí dnové, plynou také léta,
děvuška záhy v něžnou pannu vzkvétá.
A co se mění poupě v růži vnadnou,
sestřice obě hubení a chřadnou,
hubení, chřadnou obě ode zlosti,
cizí ta krása brání veselosti. –
Neletí včelky ku květince rojem
mile se kochať medonosným zdrojem,
ale to všichni ženichové v městě
na ořích letí slíčné ku nevěstě,
k nevěstě slíčné, k Vasilise letí,
oj což se diví její vábné pleti,
vábivé pleti, jasných oček plamu,
nezadáť oko její drahokamu.
Marny jsou vaše, ženichové, cesty,
hledejte štěstí jiné u nevěsty!
Macecha zuří, Vasilisu bije:
„Vari mi z očí, jedovatá zmije!
Hadici jsem si tebou vychovala,
bodejž tě, stvůro, baba-jaga vzala!“

Meter: iambic
Soneto
by Marcelino Menéndez Pelayo

A ti, de ingenio y luz raudal hirviente,
de las helenas gracias compañera,
de mis cantos daré la flor primera:
cobre hermosura al adornar tu frente.
No de otro modo en bosque floreciente,
rudo y sin desbastar el leño espera,
o el mármol encerrado en la cantera,
el sabio impulso de escultor valiente.
Llega el artista y la materia rinde,
levántase la forma vencedora
del mármol que el cincel taja y escinde:
Corra, en la piedra, de la vida el río:
tú serás el cincel, noble señora,
que labre el mármol del ingenio mío.

Meter: iambic
HOŘÍCÍ ZEMĚ.
by Jan Spáčil Žeranovský

Ó, div, v tom všedním chvatu, jenž nás kruší,
že doba přijde též, kdy v ryzím plání
zrak zvednem’ k nebi, vzepnem’ ruce maní:
čas velkonoční, svatý půst všech duší!
Nám, již jsme jindy k vyšším vznětům hluši,
žár svaté očisty tu vzplane v skráni
a duše prosta všedních snah a přání
se zase bližší k Otci Světel tuší!
Ó, velká noci! I v prohlubních země
vše hne se zvěstí o tvém velkém příští
a vstoupá vzhůru hlásat slávu tvoji.
Jak pašije hřmí jejím nitrem temně,
hruď tisícletá plesem se jí tříští
a ona bajných ve plamenech stojí.

Meter: iambic
Příroda a umění.
by Josef Wenzig

Národy jsou od přírody,
Říše uměle zbudovány:
Tam, kde příroda se kazí,
Umění se dočká hany.

Meter: trochaic
LX.
by Gustav Pfleger Moravský

Jaroslav nemůž’ pochopiti, k čemu
Se děla taká změna s přítelem;
On přiskočí hned úzkostlivě k němu
A táže se ho v tónu nesmělém,
Zda má snad k lékaři jíť zkušenému?
„Ó kdo by mohl mé bolesti znáti!“
Počal tu rek náš velesmutně lkáti;
„Přehrůzný osud vládne, druhu, námi,
Neb vlastních citů oběťmi jsme sami!“...
Tak zvolav v náruč druha klesne bolem,
Neb samou láskou šla mu hlava kolem!

Meter: iambic
(Jan.)
by Jan Květoslav Klumpar

Jmeno Tvé mi bude upomínka přemilá
A vždy drahá, vzácná, dcero Lady spanilá!
Než se nad mnou zklene černá smrti mohyla.

Meter: trochaic
V ZÁTIŠÍ. (III.)
by Adolf Bohuslav Dostal

Jakoby na konci života
najednou stojíme cizí;
sotva se z klasů zrak vymotá,
v hlubině lesa už mizí.
A jaké pod nebem ticho je,
do něhož včely jen bzučí!
Na výspě uprostřed příboje
srdce tu modlit se učí.

Meter: dactylic
Der Freiheit eine Gasse!
by Georg Herwegh

Vorm Feinde stand in Reih' und Glied
Das Volk um seine Fahnen,
Da rief Herr Struthahn Winkelried:
„ich will den Weg Euch bahnen!
„dir, Gott, befehl' ich Weib und Kind,
Die ich auf Erden lasse — “
Und also sprengt' er pfeilgeschwind
Der Freiheit eine Gasse.
Das war ein Ritter noch mit Fug,
Der wie ein heiß Gewitter
Die Knechte vor sich niederschlug —
O wär' ich solch ein Ritter,
Auf stolzem Roß von schnellem Huf,
In schimmerndem Kürasse,
Zu sterben mit dem Donnerruf:
Der Freiheit eine Gasse!
Doch zittert nicht! ich bin allein,
Allein mit meinem Grimme;
Wie könnt' ich Euch gefährlich sein
Mit meiner schwachen Stimme?
Dem Herrscher bildet sein Spalier,
Wie sonst, des Volkes Masse,
Und Niemand, Niemand ruft mit mir:
Der Freiheit eine Gasse!
Ihr Deutschen ebnet Berg und Thal
Für Eure Feuerwagen,
Man sieht auf Strassen ohne Zahl
Euch durch die Länder jagen;
Auch dieser Dampf ist Opferdampf —
Glaubt nicht, daß ich ihn hasse —
Doch bahnet erst in Streit und Kampf
Der Freiheit eine Gasse!
Wenn alle Welt den Mut verlor,
Die Fehde zu beginnen,
Tritt Du, mein Volk, den Völkern vor,
Laß Du Dein Herzblut rinnen!
Gib uns den Mann, der das Panier
Der neuen Zeit erfasse,
Und durch Europa brechen wir
Der Freiheit eine Gasse!

Meter: iambic
POVINNOSŤ.
by Karel Červinka

Šumný valčík dozněl sálem,
když s ní vyšel zvolna ven
zahaliv ji jemně shawlem
zadumán a rozteskněn.
Venku bledé hvězdy plály,
z dálky vážně šuměl bor,
a teď sami v noci stáli,
a on začal rozhovor.
„Bože, vše se vrací, madam,
v sladké, blahé chvíli té,
kouzlo lásky v duši spřádám,
proč k ní, proč k ní mlčíte?
Vinen tím čas osmi roků? –
– ach, jak se slzami v oku
odcházel jsem od vás bled,
tenkráte před vaším sňatkem,
po tom našem štěstí krátkém,
a vás líbal naposled!...
Vítr též mně chladil čelo,
všecko bylo jako dnes,
v ňadrech se mi srdce chvělo
– madam, tenkrát odpouštělo,
ač v něm bouřil žalu děs –
když jsem naposled vás vinul
sem k těm prsoum, – ach ten chvat!...
Bože, jaký čas nám kynul, –
– budem se dál milovat,
tajně jsme si tenkrát řekli,
ránu však jsem v srdci měl,
proto, ač mi slzy tekly,
já, zbytečný! – odjížděl! – –
Poznal jsem, že půdu ztrácím
– a dnes, hrůza! divná věc –
zpátky se k vám zase vracím
nešťasten a šťasten přec...
Starou vášní bloudím štvaný,
zbytečný a proklínaný,
opuštěný v světě tom,
bez lásky, bez kouzla ženy,
jsem jak bleskem roztříštěný,
nachýlený k pádu strom.
Výčitka, mi duší letí,
že se zase vracím k vám,
vždyť jste šťastna, máte děti –
Bože, já se proklínám!...
Nemohu přec; k vašim dveřím
musím, žebrák, jíti zpět.
směšný, v první lásku věřím,
ať nás třeba dělí svět.“ –
A teď mlčel touhou spilý,
náhle vzkřiknul; „Dost, ach, dost!
Klidná jste, když člověk šílí,
u vás bolesť řídký host...
Nesmí lpíti na vás hana,
v sázku by zde byla dána,
třebas jenom zaprodaná
přec vždy vaše česť a cnosť. –
A přec! Jak mi odpovíte?“
Ona děla: „Však to víte,
jedním slovem: Povinnosť!“ –

Meter: trochaic
Soneto
by José Zorrilla

Cólmame, Juana, el cincelado vaso
hasta que por los bordes se derrame,
y un vaso inmenso y
                  corpulento dame
que el supremo licor no encierre escaso
Deja que afuera por siniestro caso
en son medroso la tormenta brame,
y el peregrino a nuestra puerta llame,
treguas pidiendo al fatigoso paso
Deja que espere, o desespere, o pase;
deja que el recto vendaval sin
                     tino
con rauda inundación tale y arrase;
que si viaja con agua el peregrino,
a mí, con tu perdón cambiando frase,
no me acomoda caminar sin vino.

Meter: polymetric
- 76 - Cánsase el poeta de la dilación de su esperanza
by Lope de Vega

¡Tanto mañana, y nunca ser mañana!
Amor se ha vuelto cuervo, o se me antoja,
¿en qué región el sol su carro aloja,
de esta imposible Aurora tramontana?
Sígueme inútil la esperanza vana,
como nave zorrera, o mula coja,
porque no me tratara Barbarroja,
de la manera que me tratas, Juana.
Juntos Amor y yo buscando vamos
esta mañana; ¡o dulce desvaríos!
siempre mañana, y nunca mañanamos.
Pues si vencer no puedo tus desvíos,
sáqueme cuervos de estos verdes ramos
los ojos, pero no, que son los míos.

Meter: iambic
Hej, Slované.
by Ferdinand Písecký

Hej, Slované, ještě naše
slovanská řeč žije.
Ale duch slovanský, zdá se,
stále ještě hnije!
Nevstane-li nyní z mrtvých,
bude hnít na věky.
A pak marně budem zpívat:
„Marné vaše vzteky.“

Meter: trochaic
MÉ KYTAŘE.
by Adolf Brabec

Do okna vniká světlo luny,
jak bílé růže házelo by vstříc
a stříbří tvoje mrtvé struny,
má kytaro, a starou tvoji líc!
Což nezní víc tvé zlaté struny,
mou duši jež tak sladce rozchvěly,
když oknem, jak dnes plála záře luny,
kol jasmínu se keře zachvěly.
Ach, večery vy krásné, svaté,
jak dnes by roztál na mém srdci led,
že sladkou dumou bylo jaté,
jak nejkrásnější zavonělo květ.
Nevrátíte se nikdy více,
a kytaro, ty stlíváš pomalu,
za večera jen vzplá tvá líce
do krásného ve barvách opálu!

Meter: iambic
Jeptiška. (III. Nebeská návštěva.)
by Alois Vojtěch Šmilovský

Kráčí v šeru ranní chvíle
k cele paní v říze bílé,
vkročí dveřmi zavřenými,
při bělostném loži stane
u jeptišky uplakané,
jež tu dřímá s boly svými.
A co panna tiše dřímá,
Maria jí z ňader snímá
srdce zkormoucené strastí;
k svému srdci si je vine
a serafů ve družině
k nadhvězdné s ním letí vlasti.
Slunko lije první záři
panně na studenou tváři,
kterou posud slza močí;
a ve šťastném mrtvých spánku
hledí ranních do červánků
jeptiščiny zhaslé oči.

Meter: trochaic
21.
by Friedrich von Logau

Ieder ist dem Vaterlande schuldig alles Gut und Blut;
Mancher nam dem Vaterlande lieber alles Blut und Gut.

Meter: trochaic
Für die Ostpreußen
by Friederike Kempner

Düstre Nacht und lange Schatten
Ueber Land und über Meer,
Auf des Vaterlandes Matten
Schleicht das Elend hin und her.
Düstre Nacht und lange Schatten
Ueber Land und über Meer,
Die Gestalten, bleichen, matten,
Rücken immer, immer näh'r! –
Da – ein Leuchten längs des Meeres –
Ach, der Liebe Sonnenschein,
Stärker als die Macht des Heeres –
Rücket in die Nacht hinein.
Spricht zum Elend: horch, ich lehr' es,
Daß zuletzt der Sieg doch mein!

Meter: trochaic
1L: Waffne mit Mut und Geduld dich, im Unglück die einzige Weise,
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Waffne mit Mut und Geduld dich, im Unglück die einzige Weise,
Wie aus des Schicksals Kampf ungebeugt du dich erhebst.

Meter: polymetric
XLV. My jednotlivci.
by Jan Vřesnický

My jednotlivci – my nic nejsme tady:
jen okamžiku světélka jsme pouhá.
Kdo více myslí, ten se pravdě rouhá
a důkaz toho nalezne si všady.
Však s jednou myslí jsme tak jako hrady.
Hrad obstojí, byť času zhouba dlouhá
zeď hlodala; a marně soků touha
si čeká, že se zřítí na hromady.
Zeď opraví se, nahradí se jinou.
Ty zemřeš dnes, druh vystřídá tě jiný,
jak dechy času stejnoměrně plynou.
Však národ hříčkou vteřin vrátkou není
a smést’ ho nelze zlolajnými slovy.
Ten mužem, kdo než sebe vlasť víc cení.

Meter: iambic
BÁNOVI.
by Josef Václav Frič

Kdy na tebe pomním, Jelačiču-báne,
krvavá mi slza po mé tváři skane.
Perlou zdál ses v žalů našich moři,
hvězdou spásy po staletém hoři.
Perla nám však byla záhy uchvácena,
a ta hvězda z krásné dráhy vyvrácena!
Perly uchvatitel krutě se nám rouhá,
že bez hvězdy nám teď nastala noc pouhá.
Měl jsi nám být spasným, nové slávy světlem,
aj, a v Golgatu se proměnil náš Betlem!

Meter: trochaic
10.
by Gerhard Tersteegen

Habe ich gesündigt, was tue ich dir damit, o du Menschenhüter? Hiob 7, 20.
Wende dich zu mir und sei mir gnädig! Psalm 119, 132
Geh doch nicht weg, mein Bräutigam,
Ich hoff' in dich allein, mein Lamm;
Schau meinen Glauben, meine Schmerzen,
Laß deine Liebe sein gewogen meinem Herzen!
Flieh nicht, du siehst ja meine Pein,
Es kann kein Feu'r noch Qual mir so empfindlich sein,
Herr, straf mich nur nach deiner Strenge,
Es setzen deine Schläg' mich so nicht ins Gedränge!
Nein, Liebe, nein, ich kann's nicht sehn,
Daß du entfernest dich, – o bittres Von-mir-gehen! –
Ich will mein Leben lieber missen;
Es tut mir leid, kehr um, werd du mir nicht entrissen!
Pfui, meine Sünd', ich hass' sie bis zum Tod,
Schau nur mein Weh, mein tiefes Leiden!
Ich möcht' aus diesem Leben scheiden –
Doch nein, ich fürchte keine Not,
In größter Qual will ich vergnüget leben,
Mein Gott, mein Liebster, wenn du mir nur willst vergeben.

Meter: iambic
PRO NEJSMUTNĚJŠÍ CHVÍLE.
by Jiří Ruda

Pro nejsmutnější chvíle své
chtěl bych mít nástroj křehký,
pro dojmy příliš bolestné
nějaký nápěv lehký.
Pro rozvodněný žalu pláč
zátoku dobře skrytou,
když nevím proč a nevím nač,
pevnost svou nedobytou.
Pro nejistoty života
naději nebe větší,
v níž budoucnost se mihotá,
a mizí nebezpečí.
Bolestnou moci neznat tíž,
když loď má nejde k cíli,
když touhy nejsou zemi blíž,
a větry zabloudily.
Odvahu míti horských vod,
skal bradla vzdorná zdolat,
s obzory dát se na pochod,
výstrahy věků volat!
Tu sílu mít, jíž země má,
když dravý blesk v ní bije,
a hromu pád zní polema
jak slavná melodie...

Meter: iambic
Bestrafte Ungenügsamkeit
by Friedrich Rückert

Es war das Kloster Grabow im Lande Usedom,
Das nährte Gott vorzeiten aus seiner Gnade Strom.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Es schwammen an der Küste, daß es die Nahrung sei
Den Mönchen in dem Kloster, jährlich zwei Fisch' herbei.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Zwei Störe, groß gewaltig; dabei war das Gesetz,
Daß jährlich sie den einen fingen davon im Netz.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Der andre schwamm von dannen, bis auf das andre Jahr,
Da bracht' er einen neuen Gesellen mit sich dar.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Da fingen wieder einen sie sich für ihren Tisch;
Sie fingen regelmäßig jahraus jahrein den Fisch.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Einst kamen zwei so große in einem Jahr herbei;
Schwer ward die Wahl den Mönchen, welcher zu fangen sei?
Sie hätten sich sollen begnügen!
Sie fingen alle beide; den Lohn man da erwarb,
Daß sich das ganze Kloster den Magen dran verdarb.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Der Schaden war der kleinste, der größte kam nachher:
Es kam nun gar zum Kloster kein Fisch geschwommen mehr.
Sie hätten sich sollen begnügen!
Sie hat so lange gnädig gespeiset Gottes Huld;
Daß sie nun des sind ledig, ist ihre eigne Schuld.
Sie hätten sich sollen begnügen!

Meter: polymetric
Trost für Deutsche Autoren
by Friedrich Hebbel

Deutsche Autoren, man läßt euch freilich lebendig verhungern,
Aber tröstet euch nur, denn man begräbt euch in Speck.

Meter: polymetric
- 00 - Acto II, ALMIRANTE
by Lope de Vega

Arma nacida en el infierno horrible;
imitación del rayo, envidia al trueno;
del acero más rígido, barreno;
humo sutil, planeta imperceptible.
De los cobardes, invención posible;
breve reloj de desconciertos lleno;
fácil rigor, afrenta del veneno,
colérica venganza, horror terrible.
Dime, ingenio mortal, ¿dime quimeras?
¿Eres tú, acaso, quien me muerte trata?
¿Eres el premio que mi amor espera?
¡Oh, breve infierno que el mayor retrata,
con que matan un hombre como fiera,
siendo más fiera quien contigo mata!

Meter: dactylic
3. Auff den verliebten Cherontes
by Christian Wernicke

Cherontes
Hegt solch ein Feuer nicht, als ihm die Adern füllet.
Er brennt! weil in der
Gleich als im
Als wär's
Kurtz: denn was dienet mir zu meinem Kleinen Zweck
So vieler Worte Pracht: Cherontes ist

Meter: iambic
POESIE.
by Jaroslav Kvapil

Dřív přicházela’s ke mně plna smíchu,
já k vůli tobě se vším rád se smířil,
mně bylo sladko v modlitbách i hříchu,
a prostopášně přízní tvou jsem hýřil.
Hrst plnu svěžích anemon a zvonků,
proč do daleka jsi se zatoulala?
Je po jaře, i léto jest už v sklonku,
a bude jeseň, steskem neskonalá...
Teď když se vracíš, sám kdy sedám doma,
jak závoj mlh by za sebou vždy táhla’s,
stesk pláče dusíš zaťatýma rtoma
a nikdy na mne nepromluvíš nahlas.
Mé ženy náruč ovíjí mne měkká,
je tepleji teď u nás, útulněji –
klid mojí duše zajisté tě leká,
a moje oči plakat neumějí.
Vše dovedl jsem v harmonii zladit
a požár mládí pravdou stlumit šedou:
mé skleslé ruce dovedou jen hladit –
leč objímat už tebe nedovedou.
Už pro tebe byl rubáš tady ušit,
zvěst čekal jsem jen, že jsi mrtva vskutku –
proč přicházíš klid mužných chvil mých rušit
a rozkvést ještě v pokojném mém smutku?
V dnech májových, kdy vzduch byl něhou vlahý,
kdy tebou ještě vášní bouřil nával,
tys měla zemřít rozkošná a záhy –
svět byl by s touhou tebe oplakával!
Tys měla zemřít! Proč v poklid můj stálý
teď navracíš se, němě žalující?
Dva milenci, již sebe oklamali,
tak sejdou se – a nevědí, co říci...

Meter: iambic
[goldner Sonnenschein]
by Friederike Kempner

Goldner Sonnenschein
Steigt zum Fenster ein:
»weil Du so allein
Will ich bei Dir sein.«

Meter: trochaic
Sphinx in Rosen
by Detlev von Liliencron

Umschattet von des Gartens Riesenbäumen,
Ruht eine Sphinx aus blendend weißem Steine,
Leicht überhaucht vom warmen Widerscheine
Der tausend Rosen, die sie dicht umzäunen.
Verdrossen, finster und in dumpfem Träumen,
So brütet starr sie über das geheime,
Das ewige Rätsel. Und der Blüten eine,
Sich schalkhaft wiegend, spricht: »Was willst du säumen?
So find und gib uns endlich doch die Lösung!«
Im Winde schaukelten die andern Rosen.
Da, gräßlich, klang das eine Wort: Verwesung.
»nein, Liebe ists!« erwiderten die losen;
»laß dirs gesagt sein, greulichste der Katzen.«
Doch schmeichelnd küßten sie des Untiers Tatzen.

Meter: iambic
Ryby sv. Antonína.
by Vojtěch Pakosta

Ó Riminské břehy, kde se vlny tříští,
Antonín měl lidu kázat v přístavišti.
Chátra žen i dětí, muži polonazí,
smějí se mu, skáčí, jazyky naň plazí.
„Tvojí kázně pouty nedáme se spjati –
v moři němým rybám můžeš zakázati!“...
Stál Antonín smuten, v moře zraky nořil,
křížem požehnal je, a pak zahovořil:
„Ryby, rybky milé! pokořte lid drzí,
slovo Boží slyšte, an jím člověk zhrzí“...
Mořská pláň se čeří a z ní valné davy
ryb a rybek lesklých vynořují hlavy;
nad hladinu jasnou, sotva prostor stačí,
v tlum se k břehu shlukli – divní posluchači!
„Chvalte Hospodina, tajných hlubin sestry!“
S břehu hlas se vlní v rybí chomol pestrý.
„Ó jak mrštné tílko dal vám a jak hbité,
jimž se šípů letem v moři proháníte.
Roucho vaše skvostné, stříbrem protkávané,
tisícerou duhou v záři slunka plane.
V říši smaragdové z jasných vlnek sály
k plesům ruce Jeho pro vás uchystaly.
Chvalte Hospodina! neboť na té zemi
rod váš vyznamenal mezi rody všemi.
Kdy vše tvorstvo ničil, strhav vodstva hráze,
vy jen láskou Jeho unikly jste zkáze.
Rybu Jonášovi poslal, by v svém těle
po tři dni jej kryla, jak hrob Spasitele.
K andělově radě žlučí z družky vaší
šupin blány spadly s očí Tobiaši.
Kdy Pán všeho tvorstva neměl drachmy ani,
peníz ryba skytla ku chrámové dani.
Při vás Kristus divy tkal si božství záři,
ryba symbol jeho svatý na oltáři.
Apoštoly dvakrát ryby kousek malý
přesvědčil, že Kristus u nich z mrtvých vstalý.
Ó tvorové vzácní, dražší než ta tvrdá
nevděčná hruď lidská, jež svým Tvůrcem zhrdá.“
Dokončil muž svatý a nad mořskou plání
rozestřel pak ruce, šepce požehnání.
Chce již odejíti. – Aj co zraky vidí? –
Před ním nepřehledné klečí davy lidí.
Za kázaní na sta vzrostl hlouček malý.
Rybám kázal světec – lidé poslouchali.
U noh jeho sedí, zrak jim slzy rosí,
líbají lem řízy, by jim kázal prosí.
Sliby se mu vděčí, žití polepšení
přislibují s pláčem v svatém rozechvění.
Nikdy radosť větší neměl světec z davů,
jako po kázaní rybám ve přístavu.

Meter: trochaic
Ej cigáni, nebožáci...
by Adolf Heyduk

Ej cigáni, nebožáci,
černý zbytek ze sprosčavy,
na Ypole cihly hnětem,
pán z nich pyšné domy staví.
Pitím jen a bursováním
s večera se baví k ránu,
a nám v zimě bědně mříti
na morovou hladu ránu!
A pán žije bez starosti
jako ptáče v zlaté kleci;
zkusíme to: cihly tvrdnou –
pán snad změkne v naší peci.
Nezměkne-li, obrátíme,
učiníme jako s borem,
padni, kládo necitelná,
nabroušeným pod toporem.

Meter: trochaic
A fuerza de remo
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Cada día que vivo es un indulto
que me otorga, Señor, vuestra clemencia,
pues, decrépita y muda mi existencia,
sólo soy un cadáver insepulto
Brillar quisiera, renovado el
                     culto
que al arte he tributado y a la ciencia
Y al contemplar mi estéril indigencia,
ni al lauro aspiro, ni al fracaso oculto
¿Por qué alejáis del viejo navegante,
cuando es mayor su triste desamparo,
la arribada a la tierra prometida?.
Quizá queréis, Señor, verle triunfante
a fuerza de remar con rumbo al
                     faro
que anuncia el puerto de la eterna vida

Meter: iambic