PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Wie Morgensonne dunkelm Fels enthoben,
by Friedrich Schlegel

Wie Morgensonne dunkelm Fels enthoben,
Im Strahlentau erfrischt die braunen Saaten,
So glüh'n auf schwarz umlocktem Haupt Granaten,
Zu feuerschönem Liebeskranz gewoben.
Es muß solch heilig Rot der Seher loben,
Der, was die Farbe glänzt, in Lieb' erraten;
Auf schwarzem Grunde flammende Granaten,
In Trauernacht das Morgenrot von oben.
Dir leuchten dunkel ernst die hohen Augen
Vom Schmerz, der dich ergriff im Heiligtume,
Sich laut ergießt in heiße Klagetöne.
Wie immer reiner brennt die zarte Blume,
Je tiefer den harmon'schen Glanz wir saugen,
So glühe, liebe, traur' in dunkler Schöne.

Meter: iambic
Die schönste Blume
by Hermann Löns

Die Blumen, ja die Blumen,
Die sind so wunderschön,
Aber noch schöner sind Mädchen,
Schöne Mädchen anzusehn.
Schöne Mädchen sind reizend,
Reizend anzusehn,
Aber von allen ist keine,
Wie die eine so schön.
Schön ist sie anzusehen,
Zu küssen noch viel mehr,
Dürfte ich sie nicht küssen,
Würde das Herz mir schwer.
Aber mein Herz ist fröhlich,
Fröhlich ist es sehr,
Denn ich darf sie küssen,
Küssen und noch viel mehr.

Meter: iambic
6.
by Paul Heyse

Ich habe längst in mir den Wunsch begraben,
Zu schlürfen aus des Lebens Freudebronnen;
Der Ehrgeiz schwand, mich am Erfolg zu sonnen,
Und über Habsucht fühl' ich mich erhaben.
So werd' ich meinen Weg zu Ende traben
Gesenkten Haupts, den aufrecht ich begonnen,
Und doch – noch einmal, eh' die Frist verronnen,
Wünscht' ich an Jugendvollkraft mich zu laben.
Denn hinter meiner Stirne fühl' ich sacht
Ein Ungebornes ungebärdig pochen,
Das hätt' ich gern noch rein ans Licht gebracht.
Nun bangt mir, meine Bildkraft sei gebrochen
Und nieder müss' ich in die stumme Nacht,
Verstummt, eh' ich mein letztes Wort gesprochen.

Meter: iambic
Ocaso y orto
by Julio Flores Roa

El gran león azul, de alba melena,
no ruge ya parece que dormita
debajo de la bóveda infinita,
en su cubil de rocas y de arena
Huye la tarde; prodigiosa escena:
¡ensangrentado el sol se precipita
en su tumba de oro, y la marchita
frente le anubla un hálito de pena!
El toque de oración resuena
en la ciudad distante que se agita
con el vago rumor de una colmena.
Mientras la luna -blanca margarita-
ante el sol -rojo lirio- asoma llena
Mirad: ¡Él muere y ella resucita!

Meter: iambic
EPIGRAM.
by Josef Svatopluk Machar

Oh, rozkvetá to jako višně,
ač modou je to pranovou:
dnes každý občan nese pyšně
čest svoji porculánovou.
Ty rci, že jeho pes byl štěně,
že na vestě má dírek šest –
už běží k soudu rozhorleně,
žes „urazil“ mu jeho „čest“.
A soudce – ty dáš lep jen k tomu –
to sklíží, spraví. Moudrý pán.
A občan nese hrdě domů
svůj vyspravený porculán.

Meter: iambic
Siempre
by José Selgas y Carrasco

Pasa feliz la juventud ufana,
soñando dichas que el amor le envía,
como risueña pasa cada día
la hermosa luz de la gentil mañana
El breve sueño de su pompa vana
la sombra apaga de la tarde umbría,
como paga en el alma la alegría
la oscuridad de la tristeza humana
Huyó mi juventud; todo el encanto
que vi risueño en mi candor primero,
fue a sepultarle en el tremendo abismo;
pero dichoso yo vivo entre tanto,
porque este dulce afán con que te quiero,
aquí en mi corazón siempre es el mismo.

Meter: iambic
64.
by Friedrich Rückert

Was du nie müde wirst zu fühlen, wirst du nie
Zu sagen müde, doch zu hören werden sie,
Die ausgenommen die wie du desgleichen fühlen,
Nicht die aus Langerweil' in Neuigkeiten wühlen.
Was dir am Herzen liegt, das sagst du nie genug,
Und unermüdlich ist der Bauer hinterm Pflug.
So unermüdlich bin ich meinen Pflug zu treiben,
Und euch mein bestes Korn ins Herz zu sän durch Schreiben.

Meter: iambic
Poemas del mar – II
by Tomás Morales

Es todo un viejo lobo; con sus grises pupilas,
las maneras calmosas y la tez bronceada
Solemos vagar juntos en las tardes tranquilas;
yo le estimo, él me llama su joven camarada.
Está bien orgulloso de su pasado inquieto;
ama las noches tibias y los días de sol;
y entre otras grandes cosas, dignas de su respeto,
es una, la más alta, ser súbdito español.
En tanto el mar se estrella contra las rocas duras,
él gusta referirme
                     curiosas aventuras
de cuando fue soldado de la Marina Real;
de aquel famoso tiempo guarda como regalo,
la invalidez honrosa de su pierna de palo
y su cruz pensionada del Mérito Naval.

Meter: iambic
MY OTROKY?
by Xaver Dvořák

My otroky?! Nuž ti, již zuby skřípí,
jimž výkřik pomsty zní chřest řetězů;
jich pohledy jsou zakalené šípy
a nedají spát srdcím vítězů.
Sen Svobody v nich ustavičně žije,
práv dávných zapomenout nemohou;
zpěv jejich je tak plný nostalgie
a konejší jím duši ubohou.
Zní v něze matky nad kolébkou dětí,
milencům vpadá mezi polibky;
i mužům na rty stisklé občas sletí,
když podvečer se sejdou pod lipky.
A vzdor v nich zraje! Neplazí se v prachu,
na čele mračno, zaťatou svou pěst;
a mají Mučeníky beze strachu,
ať zdeptáni, však netknutou svou čest.
Své mají Vůdce, Proroky a Reky,
již svědomím jsou, živou pamětí – –
Tak z sebe rostli jsme tři dlouhé věky
a vršili jsme krve oběti.
A přišel čas, kdy okovů jsme kruhy
rozbili, naplnili dávný sen;
my vyrovnali s tyrany své dluhy
a národ sebou sám byl vykoupen.
V něm pozdravujem svého Spasitele
a jemu věren každý pevně stůj!
Jha nesnesem už! Chcem své právo celé!
Jsme národ svobodný a svůj. A svůj!

Meter: iambic
IV. Kdy Perun ještě hromem vlád’,
by Jaroslav Martinec

Kdy Perun ještě hromem vlád’,
to bylo v Čechách ryku!
A hromosvodu nebylo,
by zhoubnou lapil kliku.
Čas ovšem mnohé proměnil.
Teď tyčka chrání domy.
Však s těží najdeš hromosvod,
by sváděl české hromy!

Meter: iambic
[willst du in das Wahre dich]
by Georg Friedrich Daumer

Willst du in das Wahre dich
Rein vertiefen,
Höre mich;
Aber, ich beschwöre dich,
Nichts verrathe jenen Schiefen!

Meter: trochaic
ORLÍ JÍZDA
by Antonín Sova

Sedněme si na oblaka...
Nejdále přec ujedem.
Nemožnosti křísit láká,
nepřehledná vábí zem.
Příkrá kynou horská sedla –
děsí tmavé soutěsky. –
Nad zemí jak noc se zvedla,
v hloubce vod zříš záblesky,
světel mživé dlouhé šňůry
křižují zem celou s hůry.
Oblaka hřmí po vichřici
nad skalami, nad lomy...
Jsou to zvuky, strom jak čnící
ve výškách se rozlomí...
Plujem:... skály, břehy, moře...
Prometheus? – Kvílí kdes...
Jeho věčné slyšet hoře,
sup je vztyčen nad útes,
hlavu zdvihne a zas klová,
zobec zatne, a zas znova...
Plují oblaka a letí,
věky mizí pod nimi,
jeden věk a druhý, třetí
od jar zkvetlých do zimy,
mají lehkost křídel ptáků,
mají tichost duchovou,
tančí oblak po oblaku
ve dne, v noci, světlem, tmou,
prosyceny vůní lesů,
vlhkých luk a horských tesů...
Chatrč dřímá... Rybník... Vrby...
štěkne pes... Zní dětský kvil,
vesnice se v dálce hrbí,
mraků stín ji přepůlil.
Obilná se mění role,
tančí slunce se stínem;
obrovská hřmí města dole
v zmatku, řevu jediném;
oblaka dál musí plouti,
plachty věčnem rozepnouti...
Pak se mění scenerie...
Ve výškách je všecko sen.
Sisyfos však dole žije
dávno s bohy znesvářen...
Chytrý Sisyfos. Tam válí
s obrovských hor balvany.
Věčná žízeň, ta ho pálí,
nikde léků na rány...
Balvan padá, rve a drtí...
Padá, ale neusmrtí. –
Jezera, jsou dole slaná...
Někde Betlém v ústraní. –
Pomůže ta kopím rána?
Kříž, jenž v zem se uklání?...
Nastane-li zkonejšení?
Kristus neví, váhá... sní...
váhá... to je hrozné snění
v Getsemanu poslední...
V slávě umřít... V slávě vstáti...
Může to cos lidstvu dáti?...
Orlí touhy k výším plují,
dole potlačen je smích...
Z vlčích jam, hle, světélkují
oči zlé a jejich hřích...
Oblaka jsou lehká snění
do neznáma plující,
oblaka jsou zapomnění
ve výškách let tlumící,
oblaka jsou touhy věčné,
vznícené a nekonečné...
Rozžhaveny sluncem letí,
věky mizí pod nimi...
Jeden věk a druhý, třetí
od jar zkvetlých do zimy...
Tragiku kdos dole hraje. –
Orli blouzní o výši...
Bolest dole v srdcích zraje,
ale jak se utiší?...
V slávě umřít... V slávě vstáti...
Může to cos lidstvu dáti?...

Meter: trochaic
- 72 -
by Lope de Vega

Si Atenas tus pinceles conociera,
¿qué poca gloria diera a Apolodoro,
ni en Pario mármol ilustrara el oro
el nombre a Zeuxis, que a tus obras diera?
Parnasio en la palestra se rindiera,
como en el grave estilo Metrodoro;
ni pluma se atreviera a tu decoro,
sólo pintarte tu pincel pudiera.
Bien pueden tus colores alabarse,
y el arte de tu ingenio peregrino,
cuanto puede imitar docta cultura.
Que si al cielo quisiera retratarse,
sólo fiara a tu pincel divino
la inmensa perfección de su hermosura.

Meter: iambic
41. Das Abendmahl des Lammes
by Angelus Silesius

Das Lamm, das hat sein Mahl zur Abendzeit bestimmt;
Warum? weil man darauf zur ewgen Ruhe kömmt.

Meter: iambic
Vím, láska mužům víc že nebývá
by Marie Calma

Vím, láska mužům víc že nebývá
než louce květ. Ta hojnou úrodou
se pochlubí, když nebe pohodou
se modrou v její krásu zadívá.
A přec si, Fauste, nepřestanu přát,
by láska má ti byla víc než květ
na louce pestré, který uvidět
bys zblízka chtěl a pro chvíli mít rád.
Já chtěla bych – mne hněvem nezarmuť
pro srdce mého touhu nevinnou –
mít vědomí, když na tvou klesnu hruď,
že ozdobou jsem tobě jedinou.

Meter: iambic
- XXVIII -
by Pedro de Padilla

Aunque vuestro linaje tanto fuera
como es el de don Luis de Bobadilla,
y lo que de las Indias a Sevilla,
cada año a vuestra casa se trajera.
Y aunque Inés de Medina no perdiera
el poco bien que tuvo en esta villa
diera yo a mi criada con la silla,
que para que os sentarais bien pusiera.
Conoceros parece que bastara
si en vos hubiera algún conocimiento
para ver lo que sois, y lo que os quiero.
Porque sois un pelón de mala cara
galgo flaco cansado, y muy hambriento,
con seso triste, y muy gran majadero.

Meter: polymetric
789
by Josef Vlastimil Kamarýt

Svět se nikdy nehne k vůli tvému
a snad mámivému přeludu;
a kdo může říci bez studu:
Toto učiň! Bohu všemoudrému?

Meter: trochaic
Der Rhein .
by Friedrich Hölderlin

Im dunkeln Epheu saß ich, an der Pforte
Des Waldes, eben, da der goldene Mittag
Den Quell besuchend, herunterkam
Von Treppen des Alpengebir'gs,
Das mir die göttlichgebaute,
Die Burg der Himmlischen heißt
Nach alter Meinung, wo aber
Geheim noch Manches entschieden
Zu Menschen gelanget; von da
Vernahm ich ohne Vermuthen
Ein Schicksal, denn noch kaum
War mir im warmen Schatten
Sich Manches beredend, die Seele
Italia zugeschweift
Und an die Küsten Morea's.
Jetzt aber, drinn im Gebirg,
Tief unter den silbernen Gipfeln,
Und unter fröhlichem Grün,
Wo die Wälder schauernd zu ihm
Und der Felsen Häupter übereinander
Hinabschaun, taglang, dort
Im kältesten Abgrund hört'
Ich um Erlösung jammern
Den Jüngling, es hörten ihn, wie er tobt',
Und die Mutter Erd' anklagt',
Und den Donnerer, der ihn gezeuget,
Erbarmend die Eltern, doch
Die Sterblichen flohn von dem Ort,
Denn furchtbar war, da lichtlos er
In den Fesseln sich wälzte,
Das Rasen des Halbgotts.
Die Stimme war's des edelsten der Ströme,
Des freigeborenen Rheins,
Und Anderes hoffte der, als droben von den
Brüdern,
Dem Tessin und dem Rhodanus,
Er schied und wandern wollt', und ungeduldig ihn
Nach Asia trieb die königliche Seele.
Doch unverständig ist
Das Wünschen vor dem Schicksal.
Die Blindesten aber
Sind Göttersöhne, denn es kennet der Mensch
Sein Haus und dem Thier ward, wo
Es bauen solle, doch jenen ist
Der Fehl, daß sie nicht wissen wohin?
In die unerfahrne Seele gegeben.
Ein Räthsel ist Reinentsprungenes. Auch
Der Gesang kaum darf es enthüllen. Denn
Wie du anfiengst, wirst du bleiben,
So viel auch wirket die Noth
Und die Zucht, das Meiste nemlich
Vermag die Geburt
Und der Lichtstral, der
Dem Neugebornen begegnet.
Wo aber ist Einer,
Um frei zu bleiben
Sein Leben lang und des Herzens Wunsch
Allein zu erfüllen, so
Aus himmlischgünstigen Höh'n
Und so aus reinestem Schooße
Glücklich geboren, wie jener.
Drum ist ein Jauchzen sein Wort.
Nicht liebt er, wie andere Kinder
In Wickelbanden zu weinen;
Und wenn, wo die Ufer sich ihm
An die Seite schleichen, die krummen,
Und durstig umwindend ihn,
Den Unbedachten, zu ziehn
Und wohl zu behüten begehren
Im eignen Schlunde, lachend,
Zerreißt er die Schlangen und stürzt
Mit der Beut', und wenn in der Eil'
Ein Größerer ihn nicht zähmt,
Ihn wachsen läßt, wie der Blitz muß er
Die Erde spalten, und wie Bezauberte fliehn
Die Wälder ihm nach und zusammensinkend die
Berge.
Ein Gott will aber sparen den Söhnen
Das eilende Leben und lächelt,
Wenn unenthaltsam, aber gehemmt
Von heiligen Alpen, ihm
In der Tiefe, wie jener, zürnen die Ströme.
In solcher Esse wird dann
Auch alles Lautre geschmiedet
Und schön ist's, wie er drauf,
Nachdem er die Berge verlassen,
Stillwandelnd sich im deutschen Lande
Begnüget und das Sehnen stillt
Im guten Geschäfte, wenn er das Land baut,
Der Vater Rhein, und liebe Kinder nährt
In Städten, die er gegründet.

Meter: iambic
PROKLETÝ MILÝ.
by Karel Dostál-Lutinov

Ach pro Boha, Boha živého –
proklela milá milého.
„Měj všechny rány, nemoci,
nenajdi nikde pomoci!
Že jsi se díval za jinou,
že jsi s ní chodil dědinou.“ –
Ó neklň, každá kletba zlá!
I tato kletba se splnila.
Milý se celý osypal,
jak by jej had byl poštípal.
Ach bolí, bolí hlavička,
nikde zdravého místečka.
Ach, jezdí, jezdí lékaři –
a žádný lék se nedaří.
Putuje milá ku Křtinám:
„Matičko Boží pomoz nám!“ –
Co pláčeš, prosíš, naříkáš?
Co sama chtělas, to včil máš!
Putuje milá do Sloupu:
„Bože, v čem já ho vykoupu!“
V čem bys ho nyní koupala,
když jsi ho sama proklála?
„Ach, mocná paní Hostýna,
nešťastna ta, co proklíná.
Aspoň ty se mnou soustrast měj,
vodičkou svatou rány smej.“
Umyje ho a napojí –
však nemoc zlá se nehojí.
„Půjdu na Svatý Kopeček,
dvé stříbrných dám srdéček.
Přijmi dar, Máti Kopecká,
vypros, ať zhyne nemoc zlá!“
Stříbrné srdce, krásný dar,
však mocnější je kletby čar.
Hledej si jinde pomoci
od milého svého nemoci.
„V Prostějově je svatý kříž,
na něm je bledý Pán Ježíš.
Hlavu svou sklání s oltáře,
tam půjdu, ať mne pokáře.
Vyzpovídám se ze svých vin,
snad si mne všimne Boží syn“.
S kříže se na mne podíval,
v srdci mém stichl bol a žal.
Běž, děvečko, už běž domů,
neklň už nikdy nikomu.
Na to jsem já smrt podstoupil,
abych svět z kletby vykoupil.

Meter: iambic
338. Die Kranken stecken sich an
by Gerhard Tersteegen

Der nützt den Kreatur'n aufs best',
Wer alle Gott zulieb verläßt
Und sinkt mit ihnen ein ins Wesen,
Wo er mit ihnen kann genesen.

Meter: iambic
Chansonette
by Joachim Ringelnatz

War ein echter Prinz und hat Warzen im Bett.
Und kniete vor jeder Schleife.
Vaters Leiche lag auf dem Bügelbrett
Und roch nach Genever und Seife.
Wenn der Pfaffe unter meine Röcke schielt,
Sagt die Alte, werd' ich Geld bekommen.
Meinem Bruder, der so schön die Flöte spielt,
Haben sie die Nieren rausgenommen.
Glaubst du noch an Gott? und spielst du Lotterie?
Meine Schwester kommt im Juli nieder.
Doch der Kerl ist ein gemeines Vieh.
Schenk mir zwanzig Mark; du kriegst sie wieder.
Außerdem: ich brauche ein Korsett,
Und ein Nadelchen mit blauen Steinen.
In ein Kloster möcht ich. Oder bei's Ballett.
Manchmal muß ich ganz von selber weinen.

Meter: trochaic
Soneto
by Fray Domingo de Ochoa

Ejecuta de amor la activa llama
sin términos, sin plazos, sin espera,
que sujetos amados son esferas,
que a gozarlas el mismo afecto llama
Ama el esposo IGNACIO, y porque ama
con superiores y efectivas veras
menos que con presencias verdaderas
el fuego no sosiega, que le inflama.
Salga pues en olvido venturoso
del sentido exterior al que concierta
otro más superior y misterioso
Gócele siete días dulce puerta,
por donde mira en gozo luminoso
gloria no en posesión, en prenda cierta

Meter: polymetric
- XXV -
by Bernardino de Rebolledo

Necesitado de la luz del Cielo
que en sus soles al mundo permitía,
quitó a mis ojos para siempre el día
con eterna ocasión de desconsuelo.
Y el alma desnudó del mortal velo
que su frágil, materia desmentía,
Fili para perderse sólo mía,
muerta a mi vida, viva a mi desvelo.
Tú en Esferas de gloria arrebatada
de la Divina esencia, no diviertes
tu atención al dolor de los mortales.
Yo si no a ti tan poco atiendo a nada,
que en la desigualdad de nuestras suertes
nos igualan los bienes y los males.

Meter: polymetric
1L: Dir hab' ich mich ergeben
by Luise Hensel

Dir hab' ich mich ergeben
Mit Allem, was ich bin;
So nimm mein ganzes Leben,
Mein Heiland! nimm es hin.
Dich einzig will ich lieben,
Dein einzig will ich sein.
Nichts ist für mich geblieben,
Ist Alles Dein, nur Dein.
So muß ich immer sprechen,
Wenn Sein mein Herz gedenkt;
Ich will das Wort nicht brechen,
Das ich Ihm einst geschenkt,
Doch fließen meine Thränen
Oft, wenn ich einsam bin,
Und zieht mich schmerzlich Sehnen,
Ich weiß es nicht, wohin.
O Freund! o Herr! wie lange,
Wie lange harre ich!
O komm, mir wird so bange,
Komm und erlöse mich! –
Das Herz aus meinem Herzen,
Ich gab es treu Dir hin,
Daß Du in Lieb' und Schmerzen
Mich möchtest zu Dir ziehn.
Ich habe nichts behalten,
Was ich im Busen trug,
Und ließ das Herz erkalten,
Das zärtlich für mich schlug.
Doch nun im fremden Lande,
Der trauten Heimath fern,
Wie sind so los' die Bande
Des liebevollsten Herrn!
Gestützt auf Seine Treue
Hab' ich das Werk gethan,
Und wie, nun fiele Reue
Die schwache Seele an?
Jetzt kehrte sich mein Sehnen
Zur eiteln Welt zurück?
Nun flössen meine Thränen
Der Erde kurzem Glück?
O nein, ein rein'res Leben,
Ein höh'res Vaterland
Und Liebe wird Er geben,
Dem sich mein Herz verband.
Komm, süßer Freund! und mehre
Die Gluth der Lieb' in mir,
Daß sich mein Herz verzehre
In flammender Begier!
Und Alles, was mich kettet,
Sei dieser Flamme Raub,
Bis sich die Seele rettet
Aus Nacht und Erdenstaub,
Bis sich zum ew'gen Glücke
Gereint die Seele schwingt,
Und still der Leib zurücke
In Todesschatten sinkt.

Meter: iambic
PRŮPOVĚĎ.
by Jaroslav Vrchlický

Ó by za všech hříchů roje
tekly všecky slzy moje,
moře, zem jich nepostihne;
jedno vím, jak nad potopu
že se nad mých slzí stopu
duha smíru zdvihne!

Meter: trochaic
PÍSEŇ HVĚZDÁM.
by Ludvík Lošťák

Na perutích písně burné
přes hory a mraky chmurné
spěju, hvězdy, k vám,
spěju sám a sám.
Na perutích písně hřmící
přes lesy a háje spící
spěju k výsotám,
spěju, hvězdy, k vám.
Na perutích písně něžné
přes vrchy a hory sněžné
vám se blížit zdám –
spěju sám a sám.
Na perutích písně žhavé
přes vln světy valně dravé,
orlem kroužím k vám,
spěju sám a sám.
Na perutích písně vzdoru
na nejvyšší vzlétnu horu,
odkud sám a sám
zírat budu k vám!

Meter: trochaic
Soneto
by Luis de Rivera

Estrella nunca vista se aparece
a los remotos reyes orientales,
y al juzgar de los fuegos celestiales,
otra lumbre mayor los esclarece.
Nacido sacro rey se les ofrece,
con nuevas maravillas y señales
para que reverentes y leales
la obediencia le den como merece
Parten llevados de la luz y el fuego,
del fuego de su amor; luz que los guía
con claridad ardiente y soberana.
Subió al trono de Dios el pío ruego,
y llenos de firmísima alegría,
vieron la luz de Dios por nube humana.

Meter: iambic
PÍSEŇ KVĚTINÁŘKY.
by Bohdan Kaminský

Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.
Ty fialky v své dlani,
jsem celý den tak stála
a nejedla jsem ani –
a kol ta vřava stálá
jen hučela a hřměla
tak do večera z rána
a já se marně chvěla
tím hladem utýrána.
Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.
A kol šly lidí řady
a dámy šly a páni
a přišel hejsek mladý
a děl cos v usmívání –
já o hladu – a taky
tam doma... ne ne, běda! –
jak plály jeho zraky
a žárem skráň ta bledá!
Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.
A večer že se vrátí,
mi děl – já mřela hladem –
a stín mi hlavu chvátí
a mráz je v srdci mladém
a oko se mi kalí
a mráz mi tělem chvěje, –
Ó výkřik neskonalý,
Ó muka beznaděje!
Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.
A když se večer stmíval,
já bloudila tak sama –
a náhle dravý příval
mi hučel pod nohama,
v zrak mrákoty mi padly
a v duši tíseň bolná
a já jsem nad zábradlí
se naklonila zvolna.
Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.
O ne ne, mne to mrazí,
ta noc je dnes tak chladná –
vy čekáte tam, drazí,
a pomoc žádná, žádná – –
Jen on se vrátil ke mně
a děl mi, jak jsem lepá,
a vlny lkaly temně – –
Ó vždyť ta tam je slepá.
Noc mraznýma mne líbá rtoma
a slepá matka, ta je doma.

Meter: iambic
Za Tvoji lásku.
by Karel Rožek

V mou samotu, jež opuštěním na mne zírá,
v mou samotu, v níž tisíc smutků mých se chvěje,
v níž bolest tichých nikdy, nikdy neumírá,
v mou samotu Tvá duše, řekla’s, ráda spěje.
Chceš sdílet se mnou život snů a touhy věčné,
jež stkána z nálad svátku mlčením a šera klidu.
Však za to lásku všecku dá Ti srdce vděčné,
a síla odrazí zpět všechnu duší bídu.

Meter: iambic
- XV - Dificulta los medios para librarse de su pasión
by Luis de Ulloa y Pereira

Celia, mi alma libre no se mueve
por la disposición de alguna Estrella,
que cuanta lumbre resplandece en ella,
a la razón de tu beldad se debe.
Del claro incendio, que a inmortal se atreve,
y luces celestiales atropella,
no han podido templar una centella,
cuantos avisos la clemencia llueve.
Nada mitiga el fuego que ha encendido,
aquel hechizo todo poderoso
de los fieles halagos de tu trato.
Oh corazón, dos veces combatido,
un medio desleal, otro alevoso,
idolatrar, y arder, o ser ingrato.

Meter: iambic
Pozdní moudrost.
by Jaroslav Vrchlický

Když za sebou již máme řadu jar,
tu říkati již zvykáme si rádi:
„Na každý den hleď jak na boží dar.“
Žel, že jsme takto nečinili v mládí!
Co božích darů těch jsme zdeptali!
Jak v planých hříčkách věčnost utratili,
po pravé ceně chvil se neptali!
Ti všickni dnové teď za námi kvílí.
Však mohli bychom poznat cenu jich
bez této ztráty, která teď nás hněte?
Jak divná cizí radost, cizí smích!
Žel, jak náš smutek i ty život smete!

Meter: iambic
- II -
by Fcode Borja

Estas de Amor dulcísimas querellas,
si a cantar me ayudase el instrumento,
prendiera entre los árboles el viento,
y apresurara el curso las estrellas.
Mas quien pensara, Filis, que por ellas,
no te inclinaras al dolor, que siento;
pues turba en el celeste movimiento
los claros rostros de las luces bellas.
¡Qué poco, Filis, mi dolor te debe!
Mas cuando te debieron mis dolores,
¿qué digo amor? ni entendimiento leve,
mis penas son en su rigor mayores.
Y pues ni amar, ni padecer te mueve,
a mí me deberé penas y amores.

Meter: iambic
Yarrow Unvisited
by William Wordsworth

From Stirling castle we had seen
The mazy Forth unravelled;
Had trod the banks of Clyde, and Tay,
And with the Tweed had travelled;
And when we came to Clovenford,
Then said my "winsome Marrow ,"
"Whate'er betide, we'll turn aside,
And see the Braes of Yarrow."
"Let Yarrow folk, frae Selkirk town,
Who have been buying, selling,
Go back to Yarrow, 'tis their own;
Each maiden to her dwelling!
On Yarrow's banks let her herons feed,
Hares couch, and rabbits burrow!
But we will downward with the Tweed
Nor turn aside to Yarrow.
"There's Galla Water, Leader Haughs,
Both lying right before us;
And Dryborough, where with chiming Tweed
The lintwhites sing in chorus;
There's pleasant Tiviot-dale, a land
Made blithe with plough and harrow:
Why throw away a needful day
To go in search of Yarrow?
"What's Yarrow but a river bare,
That glides the dark hills under?
There are a thousand such elsewhere
As worthy of your wonder."
—Strange words they seemed of slight and scorn;
My True-love sighed for sorrow;
And looked me in the face, to think
I thus could speak of Yarrow!
"Oh! green," said I, "are Yarrow's holms,
And sweet is Yarrow flowing!
Fair hangs the apple frae the rock,
But we will leave it growing.
O'er hilly path, and open Strath,
We'll wander Scotland thorough;
But, though so near, we will not turn
Into the dale of Yarrow.
"Let beeves and home-bred kine partake
The sweets of Burn-mill meadow,
The swan on still St. Mary's Lake
Float double, swan and shadow!
We will not see them; will not go,
To-day, nor yet to-morrow;
Enough if in our hearts we know
There's such a place as Yarrow.
"Be Yarrow stream unseen, unknown!
It must, or we shall rue it:
We have a vision of our own;
Ah! why should we undo it?
The treasured dreams of times long past,
We'll keep them, winsome Marrow!
For when we'er there, although 'tis fair,
'Twill be another Yarrow!
"If Care with freezing years should come,
And wandering seem but folly,—
Should we be loth to stir from home,
And yet be melancholy;
Should life be dull, and spirits low,
'Twill soothe us in our sorrow,
That earth has something yet to show,
The bonny holms of Yarrow!"

Meter: iambic