PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
SEN.
by Jaroslav Haasz

Zdá se mně často, že jsem studentem
kdes v rovném, nudném kraji německém,
snad v Lipsku; v kolleji den celý trávím
a v knihovnách i museích se bavím;
jdu sadem na bývalých městských zdech,
neb v Auerbachův sklep, kde Fausta vzdech
i číší třesk se klenbou šerou tratí,
kde fresky ponuré lze sotva znáti.
Pak večer sedím v malé jizbě své,
kde výhled na střechy, kde krb mne zve
svým teplem, lampa útulným svým svitem.
Tu péro mé se chvěje hbitým kmitem,
tu folianty leží přede mnou
a dýší tisku vůní příjemnou,
a červená jich ořízka se svítí.
Změť písem východních mne v jiné žití
zve v lesy cédrů, v palem stinnou houšť,
má fantasie cválá v dálnou poušť;
tu z drahokamů divná záře tryská,
tu chrám a sloupy, s myrrhou zlatá miska.
Však zvednu hlavu – lampa má to blýská,
a cítím, jak se po vlasti mně stýská.

Meter: iambic
An einen jungen Prahler
by Johann Wolfgang Goethe

Dir hat, wie du mir selbst erzählt,
Es nie an Phillis' Gunst gefehlt.
Du sprichst, dir hab sie viel erlaubt
Und du ihr noch weit mehr geraubt.
Doch jetzt kommt sie, es wird sehr viel davon gesprochen,
In wenig Tagen in die Wochen.
Was könnte nun vom Argwohn dich befrein,
Der Vater dieses Kinds zu sein?
Wärst du nicht gar zu klein!

Meter: iambic
DO NEMOCNICE.
by Karel Červinka

Z Lublaně v lednu rychlíkem
– mám zraky mdlé a tupé –
s hořícím, planoucím doutníkem
odjíždím, zahalen v coupé.
Kouřil jsem líně doutník svůj,
v duši jsem obraz chytal
z myšlének, které se táhly v sluj
a z té se rýsoval špitál!
Signály slyším venku znít,
už přejeli jsme hory,
a teď se začíná zvolna tmít,
coupém svit rozlil se sporý.
Perrony! Světla! Dýmu čmoud!
Zastávka! V stromech to zalká!
Dvéře se otevrou! Vzduchu proud!
V bílý plášť schovaná dálka!...
A já bych třeba věčně jel
přes hory, temno lesů!
Nyní bych zapomnít na vše chtěl,
i na bouř, v hrudi již nesu.
A chtěl bych zmizet všem, ach, všem,
letem tu dálku měře!
Zavrou se za mnou však s rachotem
již záhy špitální dvéře!
Pak zahrčela drožka tmou
blíže k těm vážným věžím!
– Ztratil jsem všecko, i naděj svou,
– deváté číslo – já ležím...

Meter: dactylic
LA MISA
by Manuel Bernabé

Señores: es la Misa. El Sacerdote sumo
va a abrir el misal de la Noche y del Día:
subirá la oración en espirales de humo
en esta esplendorosa catedral de poesía.
Rosas de fuego brotan en el solar cristiano
que un palio everdescente y musical sombrea:
en cada sien rutila el yelmo castellano
y grana en los cerebros el germen de una idea.
Los filipinos saben del bello rosicler,
de lo que dice el día a la tarde muriente,
del suspiro que duerme en pecho de mujer;
comulgan con la luna tras de adorar al sol,
saben hacer el signo de la cruz en la frente
y mueren, como nacen, hablando el español.

Meter: polymetric
l .
by Joseph von Eichendorff

Die haben diesen Bogen
Kühn über'n wilden Strom
Empörter Zeit gezogen
Zum wunderbaren Dom.

Meter: iambic
Ferngruß von Bett zu Bett
by Joachim Ringelnatz

Wie ich bei dir gelegen
Habe im Bett, weißt du es noch?
Weißt du noch, wie verwegen
Die Lust uns stand? Und wie es roch?
Und all die seidenen Kissen
Gehörten deinem Mann.
Doch uns schlug kein Gewissen.
Gott weiß, wie redlich untreu
Man sein kann.
Weißt du noch, wie wir's trieben,
Was nie geschildert werden darf?
Heiß, frei, besoffen, fromm und scharf.
Weißt du, daß wir uns liebten?
Und noch lieben?
Man liebt nicht oft in solcher Weise.
Wie fühlvoll hat dein spitzer Hund bewacht.
Ja unser Glück war ganz und rasch und leise.
Nun bist du fern.
Gute Nacht.

Meter: iambic
Odměna.
by Adolf Heyduk

Když se spánek nočním tichem
na má víčka klonívá,
tenkrát ještě tobě s bohem
v věrném srdci zaznívá.
Zní a vzdech můj ony zvuky
pryč unáší k tobě v dál,
k tobě, z jížto rtíků svatých
nový život jsem byl ssál.
Za to ke mně ve snu, drahá,
každé noci přicházíš
a svým zrakem modrojasným
v hloubku mojí duše zříš.

Meter: trochaic
Von dem elende des menschlichen lebens.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Armseeliges gelücke!
Das auf der welt des menschen hertze trifft!
Der donner unterbricht die schönsten sonnen-blicke:
Und was man zucker nennt, ist offt das ärgste gifft:
Die sterne werden uns zu feurigen cometen,
Und die erfahrung zeigt: Daß auch wohl engel töden.
Was sind die süssen rosen,
Wenn sie der dorn vor unsern händen schützt?
Der himmel pflegt uns zwar von ferne zu liebkosen;
Kommt man ihm aber nah, so fühlt man, daß er blitzt.
Es baut der selbst-betrug nur schlösser in die lüffte:
Denn, eh’ man es bedenckt, so sind es todten-grüffte.
Des lebens erster morgen
Hebt sich bey uns mit bittren thränen an.
Ein ausgekrochner wurm weiß vor sich selbst zu sorgen;
Da der gebohrne mensch ihm gar nicht helffen kan:
Er lernt mit fallen gehn, und wird, wenn falsche freunde
Nicht seine hencker sind, ihm endlich selbst zum feinde.
Man schwatzt wohl vom gelücke,
Und schreibet uns viel weg und mittel für;
Allein der meister selbst weicht von der bahn zurücke:
Und die vergnügung kennt nur wörter und papier.
Denn ob ihr schatten gleich die lippen eingenommen;
So ist ihr wesen doch nicht in das hertze kommen.
Die nelcken werden nesseln:
Der perlen pracht verwandelt sich in sand:
Die freyheit will uns selbst in enge bande fesseln:
Nichts ist beständiger, als angst und unbestand.
Die sonnen kommen uns geschwind aus dem gefichte;
Die wolcken aber macht nicht bald ein stern zunichte.
Des menschen gantzes wesen
Ist durch und durch mit unruh angefüllt:
Man kan das ungelück auf allen gliedern lesen,
Weil nichts zugegen ist, was die begierden stillt.
Denn wenn ihm fuß und hand schon alles vorgenommen:
So hat das hertze doch noch keine ruh bekommen.
Das auge mag fich sehnen,
Und unser mund nach der vergnügung schreyn.
Die sehn-sucht badet sich gemeiniglich in thränen,
Und ein vergebnes wort bringt nichts als seufftzer ein.
Die lippen werden zwar von langem klagen müde;
Doch diese mattigkeit ist noch kein hertzens-friede.
Die ängstlichen gedancken
Verlassen uns auch in dem schlafe nicht.
Der menschen ungelück ist ausser allen schrancken,
Weil weder tag noch nacht sein wüten unterbricht.
Die unruh, die uns plagt, ist allezeit daheime:
Und quält das wachen nicht; so schrecken doch die träume.
Kommt auch gleich eine stunde,
Die uns den schatz erwünschter ruh verheißt;
So dringt die lieblichkeit uns dennoch kaum zum munde,
Wenn die verwöhnte brust schon wieder wermuth speist.
Die hoffnung spielt mit uns, als wie mit einem kinde,
Setzt marmeladen vor, und füllet uns mit winde.
O himmel und verhängniß!
Beschliest doch einst das lange trauerspiel!
Macht allem ungelück ein schnelles leich-begängniß,
Und gebt uns so viel ruh, als unser hertze will!
Zerstört den labyrinth der langsamen beschwerden,
Daß erd und hertzen uns zu paradiesen werden!

Meter: iambic
86.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich bin angenehm und gut/ weil man mich noch nicht erkennet:
Doch geschiehets nicht aus furcht/ daß man anfangs mich nicht
nennet/
Der/ von dem ich her bin kommen/ es so von mir haben will/
Jhr seht mich vor euch hier stehen/ und dürfft erst nicht rathen
viel.

Meter: iambic
Accuse me thus: that I have scanted all (Sonnet 117)
by William Shakespeare

Accuse me thus: that I have scanted all
Wherein I should your great deserts repay,
Forgot upon your dearest love to call,
Whereto all bonds do tie me day by day;
That I have frequent been with unknown minds
And given to time your own dear-purchased right;
That I have hoisted sail to all the winds
Which should transport me farthest from your sight.
Book both my willfulness and errors down
And on just proof surmise accumulate;
Bring me within the level of your frown,
But shoot not at me in your waken’d hate;
    Since my appeal says I did strive to prove
    The constancy and virtue of your love.

Meter: iambic
1L: Seht der König König hängen /
by Catharina Regina von Greiffenberg

Seht der König König hängen /
und uns all mit Blut besprengen.
Seine Wunden seyn die Brunnen /
draus all unser Heil gerunnen.
Seht / Er strecket seine Händ aus / uns alle zu umfangen;
hat / an sein lieb heisses Hertz uns zu drucken / Lustverlangen.
Ja er neigt sein liebstes Haubt / uns begierig mit zu küssen.
Seine Sinnen und Gebärden / sind auf unser Heil gefliessen.
Seiner Seiten offen-stehen /
macht sein gnädigs Herz uns sehen:
wann wir schauen mit den Sinnen /
sehen wir uns selbst darinnen.
So viel Striemen / so viel Wunden /
als an seinen Leib gefunden /
so viel Sieg-und Segens-Quellen
wolt Er unsrer Seel bestellen.
zwischen Himmel und der Erden
wolt Er aufgeopffert werden:
daß Er Gott und uns vergliche.
uns zu stärken / Er verbliche:

Meter: trochaic
PUNTO FINAL
by José Santos Chocano

Eres fría; y así como los yesos
que en trepadora red ostentan flores,
te enfatúas de tus galas exteriores,
bella envoltura de mezquinos huesos...
Ayer me amaste, hoy me desdeñas. Esos
que se afanan por ser mis sucesores,
mi amor repetirán con sus amores,
porque te besarán sobre mis besos...
Pero borra mi nombre de tu historia
ya que flo tuvo tu pasión ternura,
ya que no tiene tu desdén memoria.
Lamenta sólo tu primer fracaso;
porque antes que la sed que el vaso apura
terminose el licor... ¡se rompió el vaso!

Meter: polymetric
1L: Stern der einsamen Nacht, o Weisheit, lächle mir freundlich!
by Friedrich von Matthisson

Stern der einsamen Nacht, o Weisheit, lächle mir freundlich!
Leite mein wankendes Schiff sicher durch Wogen und Sturm;
Bis auf dem Eiland der Ruh', ein blühendes Tempe mich aufnimmt,
Wo kein Gewölk deines Strals himmlische Reine mehr trübt.

Meter: dactylic
353.
by Abraham Gotthelf Kästner

Daß er will Hansens Erbe seyn,
Das bilde dir von Martin doch nicht ein!
Denn Hans, der wird sobald nicht sterben,
Und schafft wohl noch dem Martin einen Erben.

Meter: iambic
A España
by Clemente Althaus

¡Con cuál fiel semejanza, dulce España,
tú sobretodo, bella Andalucía
me representas a la patria mía,
cuyo recuerdo siempre me acompaña!
Tanto tu idioma al peregrino engaña,
de tus hijas la gracia y gallardía
y de tu puro cielo la alegría,
que tal vez no se juzga en tierra extraña.
Mas presto el llanto a su pupila asoma,
y se aflige de nuevo el pecho amante,
cuando, advirtiendo en breve su error vano,
ve que, aunque en claro cielo, dulce idioma
y bellas hijas ¡ay! tan semejante,
no es este suelo al fin el peruano.

Meter: polymetric
1L: Der euch das Kreuz
by Friedrich Rückert

Der euch das Kreuz
Mit Rosen umwunden,
Hat er vor euch
Nicht Gnade gefunden?
Nein, ihr seid stolz,
Am nackten zu hangen.
Laßt mir das Kreuz,
Von Rosen umfangen!

Meter: polymetric
Stín.
by Jaroslav Vrchlický

Vřel cirkus jako vasa přeplněná.
Dav čekal. Do areny vešla žena,
za každou ruku jedno dítě vedla,
víc nechvěla se, pouze v tváři zbledla,
když uzřela ten zástup jásající;
pak na své děti hledla, bolest v líci
a v pohledu tom toto bylo psáno:
„Mé zoufalosti přece svitlo ráno,
než dík, můj bože, na kříž u svých dveří
jsem nešlápla a nechala se v šeři
i s dětmi zajmout, vrhnout do vězení.
Já věděla, že pomoci juž není,
jsem odhodlána, vítám svoje muky.
Však tyto děti! žádné mojí ruky
se spustit nechce, a přec to být musí!
Mám vidět, jak je trhá tigr v kusy,
to vidět musím, tak zní rozkaz kata.“
Dí křesťanka: „Tvá vůle staň se svatá!“
Však matka praví: „Věčný Bože, jsi-li,
spas matku ve mně, ušetř mi tu chvíli,
tak jako po tvém šlapala bych kříži,
tak zapři mne, ať nezřím jen, jak mříží
lev skočí a mé děti trhá lačný.
Ó jsi-li, pomoz, obestři mne mračny,
zdrť mne svým bleskem, šetř však matku ve mně.“
Juž potleskem se otřásala země
i mříže padla, lev se mihnul skokem.
Tu žena zřela, kdosi velkým krokem
šel přes jeviště, obličej tak známý,
jak druhdy kráčel tichý nad vodami,
tak Ježíš zvolna bral se přes arenu
a přešel; jeho stín však mezi ženu
a mezi děti padl, velký, plný.
I neviděla žena nic, jen vlny
po sedadlech, huk slyšela jak moře.
Na tváři hrál jí úsměv, odlesk zoře.

Meter: iambic
30. Ó pohleď jen! Zda nevlhnou ti zraky?
by Adolf Heyduk

Ó pohleď jen! Zda nevlhnou ti zraky?
Pták na hnízdě! – Toť pyšný jeho trůn...
Zda není vznešenější než král všaký? –

Meter: iambic
El inquisidor y la supuesta hechicera
by Quevedo

A un viejo inquisidor es presentada
una hermosa mujer que de hechicera,
sin más motivo que la envidia fiera,
ante su tribunal fue declarada.
Al tenor de los cargos preguntada,
los niega todos: mas, con voz severa,
la comprimía el juez de tal manera
que la infeliz mujer, ya sofocada,
«Ilustrísimo (clama), esto es lo fijo:
yo de hechizos, señor, no entiendo nada;
éste es sólo el hechizo que colijo»:
dice, y alza las faldas irritada;
monta él las gafas, y al mirarlo dijo:
«¡Hola, hola! ¡Pues no me desagrada!»

Meter: polymetric
Let not my love be call'd idolatry (Sonnet 105)
by William Shakespeare

Let not my love be call’d idolatry,
Nor my beloved as an idol show,
Since all alike my songs and praises be
To one, of one, still such, and ever so.
Kind is my love to-day, to-morrow kind,
Still constant in a wondrous excellence;
Therefore my verse to constancy confined,
One thing expressing, leaves out difference.
‘Fair, kind, and true; is all my argument,
‘Fair, kind, and true’ varying to other words;
And in this change is my invention spent,
Three themes in one, which wondrous scope affords.
    ‘Fair, kind, and true,’ have often lived alone,
    Which three till now never kept seat in one.

Meter: iambic
An die Meinige
by Kurt Tucholsky

Legt man die Hand jetzt auf die Gummiwaren?
Erinnre, Claire, dich an deine Pflicht!
Das geht nicht so wie in den letzten Jahren:
Du bist steril, und du vermehrst dich nicht!
Wohlauf! Wohlan! Zu Deutschlands Ruhm und Ehren!
Vorbei ist nun der Liebe grüner Mai –
da hilft nun nichts: du mußt etwas gebären,
einmal, vielleicht auch zweimal oder drei!
Wir Deutschen sind die Allerallerersten,
voran der Kronprinz als Eins-A-Papa.
Der Gallier faucht – wir haben doch die mehrsten,
und hungern sie, mein Gott, sie sind doch da!
Denn sieh: die Babys brauchen Medizinen
und manchmal auch ein weiß Getöpf aus Ton,
Gebäck, das Milchgetränk – man kauft es ihnen,
und dann vor allem, Kind, die Konfektion!
Und wer soll in des Kaisers Röcken dienen,
umbrüllt vom Leutnant und vom General?
Stell du das her: es muß nur maskulinen
Geschlechtes sein – der Schädel ist egal.
Ins Bett! Hier hast du deine Wickelbinden!
Schenk mir den Leo nebst der Annmarei!
Und zählt man nach, wird man voll Freude finden
sechzig Millionen, und von uns
die zwei!

Meter: iambic
On.
by Adolf Heyduk

Schnu a vadnu! Víš-li, co mi chybí?
Ty, vždyť nemám v sobě krve rybí,
po rozkoši srdce moje buší,
líbat chci, ne tělo jen, i duši!
Požár ve mně hoří, požár krve,
plane, klesá, plane víc než prve,
udus jej, spěš, vodopádem vlasů,
sice shořím v oka tvého jasu!
Mám tě rád, ej, obejmi mě, drahá,
k srdci viň mě ruka tvoje nahá,
nech tvá postať v loktech se mi vije,
jako Eva, ráje první zmije.

Meter: trochaic
1.
by Ludwig Uhland

Durch der Schlachten Gewühl bist du stets sicher gewandelt,
Aus Skamanders Gewog tratst du gerettet hervor;
Als du der Jungfrau Hand empfiengst im Tempel des Friedens,
Göttergleicher Achill! traf dich der tödtliche Pfeil.

Meter: iambic
- VIII - En el sepulcro de la Duquesa de Lerma
by Gongora

¡Ayer deidad humana, hoy poca tierra;
aras ayer, hoy túmulo, ¡oh mortales!
Plumas, aunque de águilas reales
plumas son, quien lo ignora mucho hierra.
Los huesos que hoy este sepulcro encierra,
a no estar entre aromas orientales
mortales señas dieran de mortales;
la razón abra lo que el mármol cierra.
La Fénix que ayer Lerma, fue su Arabia
es hoy entre cenizas un gusano
y de conciencia a la persona sabia.
Si una urca se traga el Oceano,
¿qué espera un bajel luces en la gabia?
Tome tierra, que es tierra el ser humano.

Meter: iambic
51.
by Emanuel Geibel

Aus tiefster Seele Dank dem Herrn,
Der mir das Lied gegeben!
Kann's für die Welt nicht sein ein Stern,
Ein Stern ist's für mein Leben.

Meter: iambic
- II - A un ruiseñor que se le murió a una dama en invierno
by Bocangel y Unzueta

Abril volante, viva primavera,
tan viva, que engañado en tus colores,
te dio el tiempo el castigo de las flores,
que el invierno a su vida parca es fiera.
No moriste, volaste a más esfera,
pues Filis hoy te anima con dolores;
bien es que muera quien cantaba amores,
yo sé quien calla, aunque de amores muera.
Tu muerte procuraste, para verte
compadecido de quien vive ajena
de dolerse de un vivo enamorado.
¡Oh infeliz en la vida, y en la muerte!
vivo, no la causaste amante pena,
muerto, no te aprovecha su cuidado.

Meter: polymetric
CO VZKLÍČILO...
by Karel Babánek

Co vzklíčilo, kvést chtělo, k plodům zrát,
to osud zlý jak bouře náhlá drtí,
a lidské životy jak obilí
zřím vzrůstati a zrát jen pro srp smrti.
A nezří zrak tvůj za tmy závoje,
vše mění se a pozvolna svět stárne,
co zatím po věky a znovu zas
své žití člověk vleče marné, marné.
Jak jitra v slunci touhy jeho planou,
a hasnou v tmách, jak slzy hvězdy kanou,
v jich ticho hrobové a jejich děs.
Jak vichr lkát bys pustou slyšel plání,
tmy černější jsou, rostou bez ustání,
a není, kdo by světlo ve tmy vnes’.

Meter: iambic
Svatý Jiří.
by Vojtěch Pakosta

Zlý čas! Jak dravé proudy strach vše zachvacuje
v krajině syrské. Na úbočí skal
drak strašný vládne, lidi pohlcuje,
a sta již zvířat v jícen pochoval.
Dvé skopců denně město Beirut skytá
na pospas draku, řídnou hejna stád.
Lid hrůzou trne, brav i skot svůj sčítá,
jak dlouho stačí krotit šelmy hlad.
Ó nedostačí! Drak se zmítá, cení,
otvírá jícen, žádá kořisť svou;
již s ovcí děcko k hladu ukojení
mu denně hází v tlamu hltavou.
Kdy bude konec této hrozné době?!
Zda mír se opět v kraje navrátí,
za spásu vlasti, poslední až robě
ve tlamě dračí žitím zaplatí?...
Kraj zbaven květů, dětských tváří, zraků.
Děvčátko v zemi zbývá jediné:
královo dítě – i to v kořisť draku
má obětovat žití nevinné.
Král trůn i žezlo i své dal by žití
za dítě drahé, za ten jarý květ,
by cestou žalnou nemusilo jíti,
jíž dosud žádné dítě nešlo zpět.
Pláč, prosby, marné! K zemi kloníc hlavu
bělejší květu, šat jenž opíná,
již dívka kráčí v lidí valném davu,
ke skále dračí – oběť nevinná!
Zní otcův pláč i zástupové kvílí,
že slední trůnu zmírá letorost. – – –
Což nikde nikdo, kdo by v této chvíli
zachránil děvu, vzácný vlasti skvost?
Aj co tu davy smutku slzy roní
a otec dceru vine v náruč svou –
vznešený tribun, Jiří, na komoni,
jak pomsty meč se mihnul krajinou.
Ten dívku zočiv bodnul ostruhami,
kůň plachým cvalem k skále namíří.
Drak hlavu týčí, sliny chrlí z tlamy –
o běda koni, běda rytíři!
Nerovný zápas, nebo netvor děsný
se vztekle zpružil, dlouhý ohon vzpjal,
by jezdce s koněm ve kruh sevřel těsný
a oba rázem v tlamě udolal.
V tom blesk jak šlehne, jun se kopí chopil,
a silou obří v černém jícnu stopil
po jilec břitkou, smrtonosnou zbraň.
V své krvi černá potvora se zmítá.
Lid jásá, pláče, blahem omámen,
v rytíři Jiřím prvou září vítá,
jíž v růžném líci dřímá nový den.
A skutečně! Ta záře již se nítí,
lid s beder střásá dlouhé noci tíž –
„Drak pohanství“ se Jiřím v propasť řítí,
a v krajích syrských spásy plane kříž.

Meter: iambic
A la misma
by Juan Nicasio Gallego

Cuando mi bien el campo hermoseaba
que del Órbigo baña la corriente,
yo de su vista celestial ausente
solitario y lloroso me quejaba
Hoy, que la veo al fin; hoy que
                     esperaba
el dulce premio de mi amor ardiente,
hállola sin piedad, dura, inclemente,
y más mi angustia y mi dolor se agrava
Pues bien, Pradina: si al afecto
                     mío
perpetuo llanto y desamor le espera,
culpa de ausencia o del olvido impío;
goce yo tu sonrisa placentera,
y más que en fuerza de tu infiel desvío
gimiendo viva, y suspirando muera.

Meter: polymetric
UMĚNÍ DNEŠKA
by Vojtěch Martínek

Vy mistři, také z velebného hradu,
kde čněli jste jak dávných věků stráže
a posvátnou jste vytvořili řadu,
jste sestoupili, jak duch doby káže.
Pryč z velebného, plesnivého chladu,
jenž každou větu přísným gestem váže!
Jen vizte zástupy, jen hleďte na armádu,
jež slavný záblesk i k vám v síně háže.
A dávný mistr, úctou věků silen,
teď sestupuje, zástěru si bere,
jde do polí a do hlučících dílen.
I on chce sloužit tvořivému rodu.
Rozvíjí prapor nad zástupy steré
a mocnou píseň zpívá do pochodu.

Meter: iambic
- XII - A la desembocadura del Betis
by Francisco de La Torre

Soto; aquí donde el gran Betis desciende
dando al salado mar dulce tributo,
lo acrecienta mi llanto tan sin fruto
que más, mientras más lloro, amor me enciende.
Cuanto más mi cruel ninfa me enciende
mira mi mal con rostro más enjuto,
sin que nunca mis lágrimas y luto
la muevan, porque finge que no entiende.
Pues de igual aspereza te lastimas
junto al Dauro que dio tu vena de oro
y a los dos es la suerte tan contraria,
de grande alivio me serán tus rimas
en el silencio de este sacro coro
que acompaña la vida solitaria.

Meter: polymetric
- LVII -
by Gutierre de Cetina

Ojos, ¿ojos sois vos? No sois vos ojos,
antes ira del cielo extraña y fiera.
Mas, ojos, si lo sois, ¿de qué manera
roban vuestra beldad vuestros enojos?
Ojos, ¿ojos sois vos? Tristes enojos;
que no sois ojos ya, sois fin postrera.
Mas, ojos, si lo sois, antes que muera
mostradme os agradáis de mis despojos.
Ojos, no os pido yo que el ceño airado
lo levantéis de mí, más limitada
hace mi petición mi mala suerte.
Mas, ojos, pues tan claro habéis mostrado
que mi vivir os cansa y desagrada,
mostrad hora agradaros de mi muerte.

Meter: iambic
STARÝ KOMIK
by Antonín Sova

Často zřím jej na ulici,
vráskovitý, pln je bědy,
stopy líčidel má v líci,
starý svrchník nosí hnědý.
Jeden z těch, již závidějí
kolegům svým trochu slávy,
jež tu žijí v beznaději
mezi lhostejnými davy.
Dávno zradila jej píle,
touha po slávě a žití, –
bez studií, nahodile
teď si hájí živobytí.
Komik je to ošumělý,
kousá žalem, ironií,
sarkasmem se chvěje celý,
neškodnou však uštkne zmijí.
Večer vždy jej můžeš zříti
kuplet zpívat obnošený,
jak je cele naše žití
bez trvalé jakés ceny!
Jak se šklebí, jak se kývá,
banálním jak plýtvá slovem,
dueto když někdy zpívá
ve výparu tabákovém!
Výstupy jdou monotonně, –
a když není smát se čemu,
napřed tlusté primadonně
a pak počnou tleskat jemu.
Ó, to nikdo neví, neví,
jaká bída umění je,
místo zlata když dá plevy,
když vás tvrdou pěstí bije!
Nikdo neví, jak to bolí,
jak jsou bědní ve svém stáří
na umění svatém poli
nedouci, chlebíčkáři! –

Meter: trochaic
- XX -
by Lopez de Mendoza

Doradas ondas del famoso río
que baña en torno la noble çibdad,
do es aquella, cuyo más que mío
soy e possee la mi voluntad;
pues qu'en el vuestro lago e poderío
es la mi barca veloçe, cuytad
con todas fuerças e curso radío
e presentadme a la su beldad.
Non vos impida dubda nin temor
de daño mío, ca yo non lo espero;
y si viniere, venga toda suerte,
e si muriere, muera por su amor.
Murió Leandro en el mar por Hero,
partido es dulçe al afflicto muerte.

Meter: polymetric
- LXXXII - A la soledad y lo seguro que se vive en ella
by Joseph de Litala y Castelvi

A esta Selva, a este Risco, a esta Montaña,
que de Obeliscos viste su Horizonte,
el pie la besa el cristalino Oronte,
y con sus perlas la floresta baña.
Gozando la estación de la campaña,
no emprenda nuevos muros Laomedonte,
pues en la rósea fábrica del Monte
labró Naturaleza esa Cabaña.
En ella vive Fabio sin recelo
de que le arroje la soberbia altiva,
que a muchos despeñó en su ardiente vuelo.
Y pues su dicha en su quietud estriba,
ame la Soledad, puesto que el Cielo
con el Amor coronan su fe viva.

Meter: iambic