LEGENDA O SV. PROKOPU (III. Ora et labora.)
by Jaroslav Vrchlický

Slunce vzešlo v plné kráse
na azurném, čistém nebi,
ze sluje když vyšel Prokop
po noci, již v rozjímání
v kleče strávil v bdění smutném.
Vyšel v les dík vzdáti Bohu,
vyšel v les též práci hledat,
neb dle řádu Benedikta
s modlitbou má ruku v ruce
práce jíti, jak na květu
s krásou barev zdobných vůně.
Vyšel v kraj se opíraje
o sekery topor silný,
kterou včera hřímal v balvan,
jenž mu bránil přístup k sluji;
vyšel, aby v temném hvozdě
skácel strom, jenž potřebného
poskytnul by jemu dříví
na zřízení domácnosti. –
Kráčel úzkou stezkou v skalách
plnou výmolů a strží
od včerejší bouře vrytých.
Neschůdná to byla cesta,
ale s vrchu vítala jej
taká vůně, taká svěžest,
taký chlad a šum a něha,
že rád zostřil kroky svoje.
Kamení se lesklo v slunci,
rosné perly mezi travou
míhaly se celým deštěm,
mech, jenž visel stromům s brady,
svěžestí se lesknul novou,
kůra bříz jak roztavené
stříbro hrála v šeru buků.
Lilie polní vedle cesty
chvěly se a ukláněly
a ze srdce modrých zvonků
motýl, jenž tam přenocoval,
vylít', že se zdálo mnichu,
jak by jeden z pěti lístků
ožil a se vznesl v azur.
Z hloubi lesa tam, kde šero
usedlo jak šedý pavouk,
jehož sítě nekonečné,
stíny stromů, v dál se táhly,
ozýval se žežulice
věštný hlas a melodický,
drozd jí v stráni odpovídal
druže k jejím táhlým žalům
všecky snivé hlasy lesa,
větrů ston a ševel listí,
větve drsné zaskřípnutí,
bzukot mouchy polapené,
když po suchém listu běží.
Časem zazněl silný hlahol,
jak by kdosi neviděný
z hloubi duše oddech' sobě,
nebo jakby mocnou rukou
zasáh' kdosi v struny harfy,
vítr stromů korunami,
projel a zas zapad' v houští.
S jasnou myslí kráčel Prokop
výš a výše sráznou stezkou,
cítil, jak se hruď mu šíří
volností, jak s vůní lesa
samoty dech dotýká se
jeho skrání vráskovitých.
Kráčel v před a chválil Boha,
že jej vedl z labyrintu
lidských mdlob a snů a bojů
v tento klid, v to ticho lesní.
Nyní stál na čele hory.
Obzor před ním nedozírný
rozvinul své pestré vlny.
Kam pohlédnul, samé lesy
černaly se, modraly se,
k nebi lnuly dlouhým pruhem
a z nich jako oběť ranní
stříbrná se nesla pára.
Sem tam mnohý obr valný
povznesl výš pyšné čelo,
blesků rýhou znamenané,
rozpínaje v dál i šířku
rozsochaté větve svoje,
jak by hlídal rod svůj celý.
Nejníž pod ním, pod úbočím
svislé, nahé stěny skalní,
proudila se bystrá řeka,
pěnila se o balvany,
burácela, jak jí v cestu
strom se manul vyvrácený.
Celé roje ptactva vírem
kroužily nad černým hvozdem,
křídel ruch a stromů šelest,
vody šum a ptactva povyk,
tisíc hlasů pojilo se
v plesný vír, jenž hlavu snící
opojil až do závrati.
Sotva Prokop odhodlal se
odvrátit zrak udivený,
tu na srázu nad propastí
vyhlídnul si statný dubec
mohutný a rozložitý,
ruku vzpřáh' a již chtěl vzmachem
ránu pustit na kořeny:
když zrak jeho utkvěl náhle
ve koruně – tam hnízd plno,
tísnilo se vedle sebe,
jak by stromu byly plody –
a z těch hnízd s vztahovaly
k němu žluté, nahé krky,
a nad hnízdy úzkostlivě
matky v skřeku polétaly,
a v haluzích šumělo to
jako vzdechem, jako pláčem.
Nevyzpytný pocit schvátil
mužné srdce Prokopovo,
sekera víc nedopadla,
klesla ruka napřažená –
nemoh', nesměl, nechtěl ani –
zadumal se, used' pod strom;
v jeho hrudi neznámý hlas
volal k němu: Jakým právem
chceš zde kácet svaté stromy,
cizinče, rci, jakým právem?
A tu se mu zdálo náhle,
celý kraj ten, jak jej viděl,
že jest velká bytost jedna,
velebný kmet hrůzyplný –
jeho hlava v azur nebes
utajená – skály kosti
mohutné jsou jeho lebky,
údy hory, vous a šaty
nekonečné šumné lesy,
přepásán jest lesklým pasem,
řekou, jež se blyští v slunci:
a ten stařec kráčel k němu
blíž a blíž a mluvil děsně
šumem vlny, šeptem listí,
zpěvem ptáků, hlasy lesa:
„Cizinče, co žádáš na mně?
Proč jsi přišel klid můj rušit,
kácet moje staré stromy,
z pestrých obrub řízy mojí
shazovat mi hnízda ptačí,
plašit moje hnědé srny,
hledat cestu v doupě lišky,
přistřihovat orlům křídla
a svým krokem rušit reje
mladých vlků při měsíci?
Jdi jen zpátky, odkuds přišel,
přej mi klid a zapomnění!“ –
A ten stařec kráčel blíže;
jak otvíral svoje ústa,
Prokop uviděl v nich světy
kolující, rojící se,
slyšel hlas jak orkán dutý,
praskot stromů, skalisk, děsný
vír a závrať, jak by všecko
mělo v chaos prvý klesnout...
Prchati chtěl před tím zjevem,
jenž své vztáhnul po něm ruce,
couval dál až ku pokraji
nakloněné strmé skály,
jeden výkřik a již letěl,
tma jej polkla v bezdný jícen,
cítil jen a tušil – propast.
Probudil se – ležel v mechu.
Slunce k horám sklánělo se,
u nohou mu lesní králík
škubal jetel bělokvětý,
z houští laně dívaly se
bez bázně, jak modré oko,
hořec k jeho skráni skláněl
plný květ a tiše, tiše
přes mozolnou ruku jeho
sluníčko se bralo lesklé
polo křídla roztáhnuvši,
jak by chtělo z jeho dlaně
vzletět přímo ku obloze
Pánu Bohu do okénka.
Prokop cítil slzu v oku
a v své duši cítil radost;
tajný hlas mu pravil tiše:
Kdo je dobrý, vždycky žije
s přírodou ve blahé shodě.
Zpáteční pak nastoup' cestu.

Meter: trochaic