PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Sokolské žerty.
by Hugo Václav Wunsch

Ráda věděla bych věru,
proč mé srdce tíži cítí,
že odešel švarný Sokol,
jejž bych chtěla stále zříti.
Není divu! Mrštný Sokol,
jakmile jen tebe zočil,
podle zvyku smělým skokem
do srdéčka tvého skočil.
Podívej se, jak náš bratr
zase novou láskou hoří,
jak svou milku zanedbává
a se jiné dívce koří.
Nediv se, že na tu onu
dívá on se hned po očku;
víš přec, že náš bratr milý
potrpí si na odbočku.

Meter: trochaic
A un juez mercadería
by Quevedo

Las leyes con que juzgas, ¡oh Batino!,
menos bien las estudias que las vendes;
lo que te compran solamente entiendes;
más que Jasón te agrada el Vellocino.
El humano derecho y el divino,
cuando los interpretas, los ofendes,
y al compás que la encoges o la extiendes,
tu mano para el fallo se previno.
No sabes escuchar ruegos baratos,
y sólo quien te da te quita dudas;
no te gobiernan textos, sino tratos.
Pues que de intento y de interés no mudas,
o lávate las manos con Pilatos,
o, con la bolsa, ahórcate con Judas.

Meter: polymetric
O NĚČEM PŘEMÝŠLÍM.
by Josef Václav Sládek

O NĚČEM přemýšlím, sám nevím, co mi schází,
cos jen jak v stroji když se něco hatí,
vím jen, že mysl do temna se tratí
a tmou čím dál tím víc to v srdci mrazí.
Něčeho vzpomínám, sám nevím, co mne tíží,
tvář jiných, má se potácí tu maně,
vím jen, že oči zakrývám si v dlaně,
a lící se mi horká slza plíží.
Dob štěstí vzpomínat, jež nevrátí se zpět,
a nemít nic, po čem už člověk touží,
a slyšet chřest jen olověných let
a nevědět, proč dál se život plouží,
Snad jen to jediné, co ještě zbývá,
ty vzpomínky, by spláchla řeka líná. –
O něčem přemýšlím a myšlénka to divá
a anděl můj nade mnou ruce spíná.

Meter: iambic
En el sueño
by Pedro Barrantes

Por bosques tapizados de verdura
caminamos los tres Ellas delante:
una, de gloria y de placer radiante,
pictórica de amor y de ternura;
otra, llena de fúnebre amargura,
la palidez del nardo en el semblante,
el dolor en el alma fulgurante,
el desgaire en la blanca vestidura.
«¿Quién sois?» gritó con afán vehemente
La dulce ninfa de sin par belleza:
«Soy -dice- la Esperanza refulgente »
Inclinando su pálida cabeza,
la otra responde trabajosamente
con apagada voz: «Soy la Tristeza»

Meter: polymetric
SE MNOU POJĎ!
by Karel B. Hájek

Hřích! Proč se vzpíráš tomu doznání?
Jen jdi a ptej se, ptej se, co ti řeknou!
Jdi kající na ulic nároží
a kolemjdoucím žaluj na sebe svou hanbu,
u vchodu chrámu, kde se káže láska,
jdi ukazovat bílé svoje tělo,
(to hříšné, svaté svoje bílé tělo!)
své čisté ženství hoď těm davům na pospas,
náš celý svět a všecko naše štěstí intimní,
to všecko, čím jsem tobě já a čím ty mně,
to všecko hoď jim – naši vinu tragickou
ať oslintávat mohou kuplířskou svou morálkou
a drze omakávat prsty špinavými
tvou tichou oddanost a štěstí naše slzící!
Ty pláčeš? Pojď! pojď ke mně, čistá duše má!
a nebuď smutna – hleď, jsem celý, celý tvůj:
ta prsa, na něž ráda kladeš hlavu svou,
ty svaly paží k zápasu a k práci napjaté,
mé čelo ustarané, jež tak ráda líbáš
polibkem dlouhým, v němž se naše duše potkávají,
mé oči vyjasněné smutky rozptýlenými,
ty oči důvěřivě planoucí vstříc jasné dálce,
zářící dálce našich velkých nadějí,
můj každý nerv a každý atom mojí bytosti –
všecko je tvoje! Jenom smutna nebuď mi.
Svým vlastním tělem zahřeju tě v ustydlých těch tmách
– sem polož zatíženou, umdlenou svou hlavu,
a ruku dej mi, lichotivou, teplou svoji ruku,
a se mnou, duše, pojď, pojď se mnou oddaná
tou oddaností ženy, která trpět bude vždycky,
od prahu cnosti zahnána ty se mnou, duše, pojď
daleko někam z toho dusna přetvářky a lží,
do volných dálek s širokými obzory,
kde čistým vzduchem sytým vůněmi a teplem
v zátopě světla půjdem’ spolu osamělí,
dva píseň volnosti si zpívající vyhnanci,
a já ti nadšen budu cestou vyprávět
o slunci na horách a bílých ptácích v oblacích...

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Josef Václav Sládek

KDO’S dobrý vojín, třímáš meč,
dokud je nepřítel v poli,
a je-li příliš krutá seč,
bojuješ, až tě kdo skolí!
A na jednoho tisíc jich
z každé-li strany se řítí,
kdo vezme mu ten hrdý smích,
kdo vzdor dřív nežli to žití?
I ať se ženou se všech stran,
on všechny vyzve je k soudu
a krví ze smrtelných ran
svou rodnou napojí hroudu.
I ať již vratká hodina
vítězství kam si chce hodí:
ta hrouda, kde padne hrdina,
zas jednou hrdiny zrodí!

Meter: polymetric
Soneto
by Jerónimo de Lomas Cantoral

Abrióme Amor, con diestra mano,
                  el lado
izquierdo, y en el pecho, ya herido,
un árbol puso, que ha en color
                     vencido
el más hermoso y verde colorado
Para que de mis penas el arado
y el aire de mis ansias encendido
le críen y le adornen, y el crecido
humor, por mis mejillas derramado
Honor, fama, saber, virtud que espanta,
casta belleza en hábito divino,
son las raíces de esta ilustre planta.
Yo, triste, de tan rico peso indigno
(pecho por tierra), como a cosa santa,
la adoro y reverencio de contino.

Meter: iambic
MASARYK.
by Karel Dostál-Lutinov

Zavázal si oči jako bába slepá,
by se potácela jeho noha,
ode stromu k stromu hlavou třepá,
volaje: Hle, světe, hledám Boha!

Meter: trochaic
XXI. Od té doby, co mne milá
by Gustav Pfleger Moravský

Od té doby, co mne milá
V divém žalu zůstavila:
Nikdy více slova milá
Ústa má k ní nemluvila.
Jenom touha zdivočilá,
Když mé srdce rozbouřila,
V oku mém se projevila,
Slzu trpkou vyronila.
Teď však darmo hlas mi kyne
Její písně sladkoplynné;
Darmo úsměv luzný kyne
K rozkoši a slasti jiné:
Z paměti víc nezahyne,
Co mi boly v srdce line,
Že když láska jednou mine,
Víc se z srdce nevyvine.

Meter: trochaic
Zatoužení jinocha.
by Vojtěch Lešetický

Věje májový větříček,
Slunko vzhůru pospíchá,
Jinoch z domu v sad utíká,
Jenžto vůně vydychá.
V trávu klesne porosenou,
Oči k nebi pozvedá,
Ajhle dvé tu sedmihlásků
Na stromeček usedá.
„Pověz, malý sedmihlásku,
Co to svojí družince
Tamto vždycky štěbetáváš
Na tenounké větvince?“
„„Proč ten hoch tam na trávníku
Stromky slzou zalívá?
Proč jak já si nezapěje,
Když ho jaro zahřívá?““
„Tobě, malý sedmihlásku,
Tobě snadno zpívati,
Anoť v blahé svobodě ti
S milou družkou lítati:
Jakže já mám notovati,
Když mne pouto usvírá,
Když mi, po čem srdce touží,
Dravec z rukou vydírá?
Ráno, když tě slunko vzbudí,
,„Poleť, stará,“‘ štěbetáš,
,„K modlitbě nás, ejhle! zove
Krmodárný Tvůrce náš!“‘
Já pak vzdychám, když mne mine
Sladká noční dřímota:
,„Celý den ti plout zas bude
V pracném proudu života.“‘
Vaše práce – milkování,
Po stromečkách žertovat,
Kdež vám Pán Bůh snídaníčko
Ráčí denně zdělovat.
Já však nutném po chlebíčku
Pracně musím slíditi,
Že mne mládce ráčil Pán Bůh
Méně jiných dařiti.
Tobě, když ses ulopotil
V žertech s milou družinkou,
Kyne domov – hnízdečko tvé –
S kliduplnou peřinkou.
Já pak, když i do krve se
Prací tuhou ubodám,
Nevím, zda kdy v přístav klidný
Vlnami se prohlodám. –“
Vstane mládec, pryč se béře,
Sedmihlásek štěbetá:
„„Bůh ho potěš, dodej síly,
Mužně by šel do světa!““

Meter: trochaic
1L: Dicht bei der Schloßfreiheit am Strand der Spree
by Karl Henckell

Dicht bei der Schloßfreiheit am Strand der Spree
Strahlt in die Abenddämmrung ein Café.
Die Zeit noch zu vertrödeln bis zum Feste,
Am Fenster gähnt ein Frack mit weißer Weste.
Ein Tüllkostüm, das durch Enthüllung siegt,
Saugt Sorbet, in des Mantels Wurf geschmiegt.
Und viele noble Leute rekeln rings
Und lösen sicher das Problem der Sphinx
Der neuen Zeit von ihren Polstersitzen
Noch heute Abend, eh die Sterne blitzen.
So eifrig trinken sie die Tulpe Bier
Und lesen Artur Levysohns Papier.
Gesellschaftssäulen – wahre Seelenweide
Den
Die Kellner sehn dem Ballherrn blendend ähnlich,
Und wie dem Gaste wird's auch ihnen gähnlich,
Bis sich ihr Herrscherantlitz hold belebt,
Wenn grad ein Trinkgeld klopft und sich erhebt.
Da treten – sind die Kerle wohl verrückt? –
Zwei Männer ein, Hut in die Hand gedrückt,
Im braunen Arbeitsrock, adrett und frisch,
Und setzen still sich an den nächsten Tisch.
Zahlkellner schleicht auf Mardersohlen her.
»zwei Gläser Bier!« Zahlkellner wolkenschwer.
Ein Wink vom Wirt. Der Ballfrack dreht sich um
Und knurrt zum Tüll. »Ein nettes Publikum!«
Tüll fällt die Sorbetröhre aus dem Munde.
Zahlkellner dräuend. (»Unverschämte Hunde!«)
Der Gott der Kellner und der Klassen spricht:
»bedaure leider ... bitte ... das geht nicht!
Sie sehn ... Man wünscht ... Sie sind am falschen Ort.«
Die stehen auf und gehen schweigend fort ...
Auf ihrem Platze hockt mit einem Sprung
Der Haß und schlürft ein Faß Verbitterung.

Meter: iambic
- IV -
by Juan de Almeida

«Antes resuelva el paso presuroso
de esta clara ribera y claro río,
y nieve como ahora en el estío,
y desampare Alcida a Nemoroso.»
Aquesto vio Fileno en un hojoso
ciprés, llegado a un álamo sombrío,
que estaba en el estéril suelo frío
que baña el viejo Tormes caudaloso.
Rompió en él su zampoña y el cayado
que acabó de cortar en la ribera,
de rabia y de coraje y de amor lleno.
Diciendo a sus ovejas: «¡Ay, ganado...!»
paró la ronca voz y lastimera
el desamado y mísero Fileno.

Meter: iambic
Výtka.
by Adolf Heyduk

Vánku celováním probudil se den,
jemná píseň ptačí zněla z křovin vršků,
jak by mladý motýl, letší z kukle ven,
tknul se bílým křídlem zlatých slunce pršků.
Mimo sad jsem kráčel; štěp byl samý květ,
za klobouk jsem toužil ulomiti snítku,
v tom jsem z listů skrýše ptáka slyšel pět
toulavému pěvci mile zvučnou výtku:
„Co ti za kloboukem zdoba květů těch?
nežli dojdeš cíle, vítr ti je sroní,
raděj mému hnízdu k potěše je nech,
ať mi v snivá srdce útlých dětí voní.
Čím víc vůně vdechnou, tím víc písní zas
při budoucím jaře v ňadrech se jim vzruší;
vše se na tom světě doplňuje v čas,
všecko má svou dobu, srdce své i duši“ –

Meter: trochaic
Jiný ghazel v jeseni.
by Jaroslav Vrchlický

Teď, co se hrozny zlatem zaskvívají,
na záhonech se astry usmívají,
při plné číši v dobrém rozmaru
si do kola druh s druhem zazpívají:
O krásných dívkách, které koketně
vějířem ňader vlnu ukrývají,
o zlatých, sladkých časech mladosti,
jež nelítostně s láskou uplývají,
o polibcích, jichž stále míň a míň,
jež jako první sladké nebývají,
o rukavičkách, stužkách, kadeřích,
jež v skřínkách s listy lásky setlívají,
o vlasech prořídlých, kdys tmavých, teď
jež stříbrnou se vlnou zachvívají,
o písních, které v sklonu mladosti
tak veselé juž noty nemívají,
o všem, co vadne lidských losů hrou,
nad čím se oči slzou zatmívají.
Však nad troskami sladkých hříček těch
číš plnou teprv prázdnit umívají.

Meter: iambic
MOJŽÍŠ. (III.)
by Antonie Menčlová

Odešli kněží, bojovníci, ženy.
Jen svaté ticho líbalo mu čelo.
Únavou oči zavřel, tvář si zakryl.
Bolestná mdloba schvátila mu srdce.
Kraj mrtvý byl. Tu hora zachvěla se,
neb anděl Smrti na vrcholu stanul,
a mávl mečem. Mojžíš slyšel šelest
perutí temných, cítil výdech hrůzy –
a anděl Snu stál za ním. Povstal Vůdce.
S úsměvem patřil v kraj. Jak v snách jej vídal,
tak skutečný teď náhle zval jej k sobě:
V zahradách skryté město bílých věží,
paláce, chrámy, lidé krásných tváří,
jakási hudba tajemná, jež duši
jak vůně opojná v sny kolébá. A háje
se tměly v dálkách. Mojžíš slyšel šepot
i lesních stromů, slyšel šumot řeky,
a cítil, rozkoší jak srdce se mu chvěje.
Neznámé štěstí jako luzná žena
jej objalo. – – – – – – – – Tu temný anděl blížil
se zvolna. Jeho stín pad’ na tvář Mojžíšovu. –
Třásla se hora – Mojžíš klesl k zemi. – –

Meter: iambic
Lied einer Nonne
by Johann Martin Miller

Ach, du lieber Mond! wie helle
Scheinest du in diese Zelle,
Wo, auf ewig eingemaurt,
Gottes Anverlobte traurt!
Aber leiser, meine Klage!
Daß kein Laut das Glück verjage,
So in Träumen mild und süß,
Sich zu Schwestern niederließ.
Schlummert, o geliebte Seelen!
Ich will mich alleine quälen;
Will, im stillen, meiner Pein
Jammernde Vertraute sein.
Schlummert ihr auch, deren Härte
Mich in diesen Kerker sperrte!
Vater! Mutter! schlummert ein!
Jesus will, ich soll verzeihn.
Aber fromme, sanfte Klagen
Kann mir Jesus nicht versagen;
Schuf er meine Seele doch
Nicht für dieses schwere Joch!
Jeder Vogel darf im Freien
Sich mit seinesgleichen freuen;
Jedes Würmchen, noch so zart,
Spielt mit Würmchen seiner Art.
Noch im späten Mondenglanze
Drehen Mücken sich im Tanze;
Alles freuet inniglich
Dein, o süße Freiheit, sich!
Nur uns armen, guten Seelen
Soll dein Glück auf ewig fehlen;
Allen Freuden unbekannt,
Hat uns Wahn hieher gebannt!
An den heiligen Altären
Mußt' ich jeder Lust entschwören;
Mutter Gottes! Ach, ich schwur!
Und ich brach, ich brach den Schwur!
Diese Seufzer, diese Blicke
Schmachten nach der Welt zurücke;
Sehnen wiederum von hier,
O Clarissa, sich zu dir!
Du, an meiner Brust erzogen,
Ach, ich bin, ich bin betrogen!
Was man mir so schön gemalt,
Ist des Jammers Aufenthalt.
Weine, Freundin! Ach vergebens
Freut' ich mich mit dir des Lebens;
Und der Welt, die voller Pracht
Allen, nur nicht mir, gelacht!
Rosen pflanzt' ich; eh' sie blühen,
Werd' ich diesen Jammer fliehen.
Pflücke sie vom Strauch herab,
Und bestreue mir mein Grab!
Weine Freundin! Diese Blicke
Schmachten nach der Welt zurücke.
Mutter Gottes! ach, ich schwur!
Und ich brach, ich brach den Schwur!

Meter: trochaic
7. Auf H. Georg Glogers Med. Cand. seliges Ableben
by Paul Fleming

O Liebster, was bedeut das ungewohnte Röcheln,
die Furcht der heißen Brust, der matten Lungen Fecheln,
das so geschwinde keicht? Ach! wo, wo läßt du dich,
dein' Augen, deinen Mund, und was noch mehr, wo mich?
mich, deinen andern Dich? So bistu nun geflogen,
du schöne Seele du, und läßt unnachgezogen
den Leib, dein schönes Kleid, das mit so schöner Pracht
der Tugend war gestückt und sauber ausgemacht!
Du Mund, den Venus selbst in ihre Nectar tauchet,
und dem die Gratien ihr Holdsein eingehauchet,
ihr Augen, die ihr mich durch euer freundlich Sehn
zur Gegenliebe zwingt, nun ists um euch geschehn
und auch um euren mich! Vor hab' ich finden können
noch meinen Landsman, dich, du Labsal meiner Sinnen!
Ein Freund zwar, hoff' ich wol, mir anzutreffen ist:
so einer nimmermehr, wie du gewesen bist.
An dir hab' ich gehabt, ach! ach! gehabt den Zeugen
von meiner Poesie, wie sehr sie umzubeugen
der hagre Neid erkühnt, wie schlim er auf sie sieht!
Durch dich verlacht' ich ihn: du hubst mir das Gemüt'
ie mehr zum Ewigsein. Apollo war mir günstig,
der Musicant' und Arzt, weil du mich machtest brünstig
zu seiner doppeln Kunst. Die freie Meditrin
verweiste mich durch dich zu ihrem Tempel hin
und hieß mich ihren Freund. Wo werd' ich nun gelassen,
weil du mich so verläßt? Wie auf den rauhen Gassen
des bösen Oceans ein schwacher Nachen wankt,
der keinen Bootsknecht hat, daß er den Port erlangt,
schöpft Wasser, tauchet ein: also gehts meinem Kahne,
der nun Kunst holen soll. Ich bin auf wilder Bahne,
mein Ruder ist entzwei, mein Anker bleibt im Stich',
im bodenlosen Grund'. O du mein selber Ich!
Mein Alles und mein Nichts, ach Liebster! war dein Name,
der's wol auch bleiben wird, so lang' ein Körnlein Same
der Seelen in mir bleibt! Die Faust erstarret mir,
die Tränen schwemmen aus die Dinte vom Papier'.
Ich kan, ich kan nicht mehr! So nim doch hin, mein Leben,
den Kuß, den letzten Kuß, den ohne Wiedergeben
(ach wärs auch vor geschehn!) ich setz' auf deinen Mund,
auf deinen kalten Mund! Diß ist der letzte Bund:
so bleib' ich dir vermählt! So ewig Flemings Buhlen,
die zarte Poesie, wird sein in Phöbus Schulen,
so soll dein herzer Nam' an allen Wänden stehn,
und mit der Ewigkeit mein Gloger untergehn!

Meter: iambic
MELANCHOLIE
by Miroslav Rutte

V podzimních večerech, kdy lampy plachá zář
jak zlatý motýlek se pod sklem ticha chvěje,
kdy noc je zrcadlo, v němž moje cizí tvář
samotě živého jen mrazivě se směje,
kdy v hloubce pod vodou vzdychají mrtvé lesy
a růže v zahradách šly dávno, dávno spat,
zatoužím hrát si s umdlenými vlasy
a stříbrem měsíčním je proplétat.
Tehdy ruka tmy v má prázdná okna bije,
mé srdce umdlené již na nic nečeká,
a vlastní život můj je stará melodie,
již ozvěna mi vrací odkudsi z daleka.

Meter: iambic
Near Helikon
by Trumbull Stickney

By such an all-embalming summer day
As sweetens now among the mountain pines
Down to the cornland yonder and the vines,
To where the sky and sea are mixed in gray,
How do all things together take their way
Harmonious to the harvest, bringing wines
And bread and light and whatsoe’er combines
In the large wreath to make it round and gay.
To me my troubled life doth now appear
Like scarce distinguishable summits hung
Around the blue horizon: places where
Not even a traveller purposeth to steer,—
Whereof a migrant bird in passing sung,
And the girl closed her window not to hear.

Meter: iambic
El soneto
by José Antonio Rivera G.

Joya rara, primor de orfebrería
el Soneto ha de ser por su elegancia;
conviene a su linaje la arrogancia
y le da nuevos lauros la osadía.
Grande de España a veces se diría,
o Príncipe italiano, o Par de Francia;
desdeña la vulgar intemperancia,
y es fiel a su blasón y su hidalguía.
Caballero gentil, sobre Pegaso
asciende por las faldas del Parnaso
en busca de bellezas ideales
¡Y al descender de la celeste altura
ofrece a los selectos la dulzura
del néctar que robó a los inmortales!

Meter: iambic
Na travičku, na rosičku...
by Růžena Jesenská

Na travičku, na rosičku
hlavu nedávej,
orosí a neutěší – –:
v náruč mi ji dej!
Co jí všecko povím, vdýchám –
v oči, na čelo,
až jí u mne bude teplo,
bude veselo!
Bude těsno, bude volno
drahé hlavě tvé,
jako pták když ukryje se
z jara do větve.
Nad sebou když nebe tuší,
ale nevidí,
na celý svět zapomene
a s ním na lidi.
Zapomeň! a hlavu chorou
neklaď do rosy!
Což tě moje oči o to
vroucně neprosí?

Meter: trochaic
- LXX - A un jazmín asido a una estatua de Diana
by Luis de Ulloa y Pereira

De aquel jazmín, que su verdor se atreve
a escalar esta imagen de Diana,
nieva centellas la experiencia cana,
precipitadas de su peso leve.
El Austro tarde, que a usurpar se atreve
el desaliño de la flor lozana,
pretende triunfo con violencia vana
del estrago que al tiempo se le debe.
Cándido así de frágil esperanza,
mi pensamiento despeñado miro,
por el poder de natural efecto.
Cuando le oprime, Celia, tu mudanza,
que llega sin obrar en mi retiro,
a dejar deslucido mi respeto.

Meter: iambic
NECHÁPU
by Marie Calma

Ne, nechápu těch lidí podivných,
již život naplňují výčitkami,
že život vzal jim lásku bez milosti.
Vždyť nikdy z úkrytů těch tajemných
našeho srdce nic ji nevyhostí,
nic nezmění, nechcem-li tomu sami.
Kdo duši mou tak dovedl by zmást,
bych pozvala jej na svůj zlatý vůz,
jenž vysoko mne nese nad oblak,
až zmalí vše, až není stínu, hrůz –
kdo mohl by mně zlaté chvíle krást
v lehkosti letu, jemuž neznám tlak
je výčitek i zklamání? – Tam čist
v prostoru krystal lásky zasvítí,
a duše – brusič drahý ametyst
si vybrousí a v hrany zachytí
paprsky vzpomínek. A nezávisle
od lidských rozmarů, osudu pout,
má láska, paprsek z mé létne mysle
na zlatém voze od pozemských hroud.

Meter: iambic
II. I navštívil jsem dobré mládí.
by Viktor Dyk

I navštívil jsem dobré mládí.
Pozdravil, smál se, poused’.
Své postuláty říkalo mi.
Já však jsem nechtěl rozumět.
O špatných časech přemýšlel jsem,
životě, který pomíjí.
Nad mojí hlavou měsíc vyšel
s galantní fysiognomií.
Galantní úsměv vrhal v kosmos.
Galantní úsměv v kosmos pad’.
A – jak zřím mostu přes zábradlí,
slyším tam kohos žalovat!
Nějaký bůh tam dole plakal,
že byla touhou bledá noc.
Nějaký bůh tam protestoval,
strážníka volal na pomoc,
by střežil cnost a dobré mravy
a zdravý rozum tisíců,
dbal nad frivolním počínáním
laxních a svůdných měsíců.

Meter: iambic
XXII. Nuž kupte hocha, lacino ho dám,
by Adolf Heyduk

Nuž kupte hocha, lacino ho dám,
dám vám ho zcela, jak ho sama mám,
já za grešli jsem při něm nezískala,
když o lásce mně mluvil, vždy jsem spala.

Meter: iambic
- 1442 - Argumento Libro IV
by Lope de Vega

A Dios se queja la cautiva Elía:
baja a Ricardo un Ángel soberano,
y a la conquista Alfonso Castellano
convoca gente y Capitanes cría.
Vende Guido al Soldán y el mismo día
vuelve a cercarle el Bárbaro Persiano;
Sibila con sus hijos el humano
Imperio deja, el alma al cielo envía.
De Italia el César Federico baja,
y el ejército bárbaro destierra,
con que de Ptolemayda el cerco ataja.
La soberbia se extiende a civil guerra,
pero si al cielo por subir trabaja,
menos intenta en oprimir la tierra.

Meter: iambic
204. Der allerverliebste der Allerheiligste.
by Angelus Silesius

Wer ist der heiligste? der mehr verliebet ist:
Die Liebe machts das man für heilig wird erkiest.

Meter: iambic
El descreimiento
by Ramón de Campoamor

Más que la luz de la razón humana,
amo la oscuridad de mi deseo,
y más que la verdad de cuanto veo,
quiero el error de mi esperanza vana.
Tenéis razón, hermosa Soberana,
que no sé cuándo dudo y cuándo creo;
si hoy, comparado a mi, todo es ateo,
tal vez de todo dudaré mañana.
Entre creer y dudar, mi alma indecisa
mientras pasa esta vida de quebranto,
que es eterna en dar fin, yendo de prisa,
el dudar y el creer confundo tanto,
que unas veces mi llanto acaba en risa,
y otras veces mi risa acaba en llanto.

Meter: polymetric
[sonst wenn ich gegangen]
by Friedrich Rückert

Sonst wenn ich gegangen
Durch Felder ein Stück,
Mich zog das Verlangen
Zum Hause zurück.
Und wenn ich zur Reise
Mich wagte hinaus,
Aus fernerem Kreise
Wie eilt' ich nach Haus!
Da wußt' ich am Theetisch
Die Meinigen wohl;
Es drehte magnetisch
Mein Herz nach dem Pol.
Nun sind sie geschieden
An zweierlei Ort;
Wo such' ich den Frieden,
Wo find' ich den Port?
Es zieht mich, o Kinder,
Nach euch die Begier,
Sie zieht mich nicht minder
Nach dort wie nach hier.
Die einen hinieden,
Die anderen dort;
Nicht mehr ist mein Frieden
An einerlei Ort.

Meter: polymetric
PÍSEŇ V HORÁCH.
by Jaroslav Vrchlický

Bystřiny se valí s hor.
Srdce! necítíš, jak vzdor,
starý vzdor ti v ňadrech pučí,
s bystřicemi v závod hlučí,
propastem nechť do náručí
skácí tě jak meteor?
Nad bystřinou v mraku pták
s písní vzletěl do oblak.
Srdce! nechceš vzhůru za ním,
k oněm sosnám, k oněm stráním,
s jásáním a požehnáním
střásti všechen prach i tlak?
Dolů teď, zas nahoru,
v nekonečném prostoru
mezi ptáky, mezi zdroji,
v stálém znoji, v stálém boji,
váháš, tluk tvůj žasem stojí
dvojích citů ve sporu.
Bystřiny se valí s hor,
v srdci bouří starý vzdor,
s výše zvoní ptáka zpěvy,
v srdci tají, žehnou hněvy.
Než taj žití se ti zjeví,
znikneš jako meteor!

Meter: trochaic
-XII-
by Garcilaso de La Vega

Si para refrenar este deseo
loco, imposible, vano, temeroso,
y guarecer de un mal tan peligroso,
que es darme a entender yo lo que no creo,
no me aprovecha verme cual me veo,
o muy aventurado o muy medroso,
en tanta confusión, que nunca oso
fïar el mal de mí que lo poseo,
¿qué me ha de aprovechar ver la pintura
de aquel que con las alas derretidas
cayendo, fama y nombre al mar ha dado,
y la del que su fuego y su locura
llora entre aquellas plantas conocidas,
apenas en el agua resfriado?

Meter: polymetric
Reprehende a un amigo débil en el sentimiento de las adversidades, y exhórtale a su tolerancia
by Quevedo

Desacredita, Lelio, el sufrimiento
blando y copioso, el llanto que derramas,
y con lágrimas fáciles infamas
el corazón, rindiéndole al tormento.
Verdad severa enmiende el sentimiento
si, varón fuerte, dura virtud amas.
¿Castigo, con profana boca, llamas
el acordarse Dios de ti un momento?
Alma robusta en penas se examina,
y trabajos ansiosos y mortales
cargan, mas no derriban, nobles cuellos.
A Dios quien más padece se avecina;
El está solo fuera de los males,
y el varón que los sufre, encima de ellos.

Meter: polymetric