PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Staré žaly – nové stesky.
by Emanuel Züngel

Byla jedna matka
těžce sužovaná,
stíhala ji krutě
krutých losův rána.
Byla jedna matka
s sirotky po boku,
s věčným v ňadrech žalem,
s věčnou slzou v oku.
Ještě na té hoře
hrobní roste kvítí
a již nová bouře
v šírou vlast se řítí.
Ještě na té hoře
krve nach je znáti
a již nové proudy
musí půda ssáti.
Strašlivé se v Čechách
rozzuřily boje,
padaly jak klasy
českých synův voje.
Matko milovaná,
jaké to máš štěstí,
že i za jiného
musíš rány nésti?
Kdybych mohl, vlasti!
na ňadru tě skrýti,
chtěl bych s tebou odtud
daleko zajíti.
Jíti tak daleko,
až bych došel kraje,
kde svobody prápor
jasným vzduchem vlaje.
Tam bych s ňader složil
svoji vlast předrahu
a jí v srdce vložil
zlatou naši Prahu.
Tam bych čárným kruhem
drahou vlast obtočil,
aby žádný cizák
do ní víc nevkročil.
Nelkej, vlasti drahá,
nelkej pro své děti,
vždyť se krví jejich
chrám tvůj znova světí.
Vždyť jimi jen splácíš
velké otcův viny,
jenž cizáka zvaly
v kraje Libušiny.
Tiť nemohou v hrobě
pokoje dojíti,
že chtěli svůj věhlas
z cizí číše píti.
Tiť nemohou dojít
nadzemského blaha,
že na Tě poštvali
úhlavního vraha.

Meter: trochaic
Epitaphium.
by Barthold Heinrich Brockes

Von einem Geist, der in der Zeit
Durch Bethen seinen Schöpfer priese,
Der von Geduld und Frömmigkeit,
Von Andacht und Gelassenheit,
Ein unnachahmbar Muster wiese,
Das Gott aus Gnaden ihm geschenkt,
Voll brünstger Zuversicht gelenkt;
Kurz:
Sind hier die Schalen eingesenkt.

Meter: iambic
Das Meer
by Klabund

Ich schwelle in meiner Flut über die Erde.
Es wirft meine wilde Welle Tang an den Strand,
Muscheln, violette Quallen und kleine Seepferde.
Aber der Ekel zischt, daß ich mich gezeigt.
Ich krieche in mich zurück,
Und der Nordwind schweigt.
Ebbe ist... Kinder gehen, sammeln, suchen
Und sehen Krabben, nasse Sterne,
Erstaunlichstes Getier.
Ich aber bin längst in der Ferne wieder bei mir.
Und was ich an den Strand warf, stirbt in der Luft
Oder in des Menschen Hand. –
Nur die Taschenkrebse graben sich
Mit ihren Scheren in den Sand.
Sechs Stunden warten sie bis zur nächsten Flut. –
Die Taschenkrebse kennen mich gut.

Meter: iambic
I Hid my Love
by John Clare

I hid my love when young till I
Couldn't bear the buzzing of a fly;
I hid my love to my despite
Till I could not bear to look at light:
I dare not gaze upon her face
But left her memory in each place;
Where'er I saw a wild flower lie
I kissed and bade my love good-bye.

I met her in the greenest dells,
Where dewdrops pearl the wood bluebells;
The lost breeze kissed her bright blue eye,
The bee kissed and went singing by,
A sunbeam found a passage there,
A gold chain round her neck so fair;
As secret as the wild bee's song
She lay there all the summer long.

I hid my love in field and town
Till e'en the breeze would knock me down;
The bees seemed singing ballads o'er,
The fly's bass turned a lion's roar;
And even silence found a tongue,
To haunt me all the summer long;
The riddle nature could not prove
Was nothing else but secret love.

Meter: iambic
3.
by Friedrich von Logau

Die Pyrrha und ihr Mann gestreut, was waren diß für Steine?
Den Kießlingstein warff sie und er den Sandstein, wie ich meine;
Dann dieser dient mehr zum Gebrauch und jener mehr zum Scheine.

Meter: iambic
BALLADA, KTERÁ SE ZPÍVALA V QUARTIER LATIN.
by František Kvapil

Byl večer v únoru, padal sníh
a lampy boulevardů hasly.
Stín dívky kol mne se náhle mih,
jí ručky zimou se třásly.
V nich modré fialky, jara květ,
a řečí bázlivou chvěl se ret:
„Monsieur, ó kupte, než zvadnou!“
Já hleděl jí černých do očí,
v nich žárem hořel ráj celý,
a v hnědém vpleteny vrkoči
se blýskly Amora střely.
Leč tenká suknička, chvěl jí mráz
a hlásek ozval se jemný zas:
„Monsieur, ó kupte, než zvadnou!“
V tom vichr zavanul třeskutý...
Já ručky chopil a zlíbal,
jak k modlitbě byly sepnuty,
strach dětskou hlavičku shýbal,
když rámě jsem jí kol pasu dal
a ved ji, šeptal a jen se smál:
„Vše vezmu, nekoupím žádnou!“
Má světnička věru nevelká,
ve čtvrtém patře, leč milá,
pod oknem vichr ať temně lká,
k nám z krbu dívá se víla,
tam praská to, šumí, výská v ráz
a tajný, veselý šepce hlas:
„Trhejte růže, než zvadnou!“
Na stole v číši plá zlato rév,
čaj v samovaru si hýří,
jak oči jiskří, jak proudí krev!
„Pojď na klín, láska vše smíří!“
A k sobě stuleni, v hnízdě pták,
my smějem se, jarem dýše zrak –
kdož dbal by na zimu chladnou?
Mráz luzné na okna květy vdech,
je to v nich pohádka sladká!
Zde stromky, houština, tu zas mech,
a v dáli hezoučká chatka...
– „To kostelík! při něm křížů řad!“
Ó dítě, neblouzni! Mám tě rád
tak bujnou, rozkošnou, vnadnou!
Teď půlnoc bila... Hlavičku v snách
již v tichu sklonila k hrudi. –
Den svitl, oblaka hoří v nach,
leč jiné jitro ji zbudí –
spí na vždy, v ruce fialky, květ,
a v prosbě zdá se mluviti ret:
„Monsieur, ó kupte, než zvadnou!“

Meter: dactylic
Dead
by Winifred M. Letts

In misty cerements they wrapped the word
My heart had feared so long: dead... dead... I heard
But marvelled they could think the thing was true
Because death cannot be for such as you.
So while they spoke kind words to suit my need
Of foolish idle things my heart took heed,
Your racquet and worn-out tennis shoe,
Your pipe upon the mantel,—then a bird
Upon the wind-tossed larch began to sing
And I remembered how one day in Spring
You found the wren’s nest in the wall and said
“Hush!... listen! I can hear them quarrelling...”
The tennis court is marked, the wrens are fled,
But you are dead, beloved, you are dead

Meter: iambic
- XXI -
by Francisco de Medrano

¡Oh tú, que al sol tan desdeñosa miras,
y de verte más bella que él te engríes!
¿Por qué en mi dolor triste alegre ríes
después que las osadas flechas tiras?
Reserva esas en risa envueltas iras
para cuando más cuerda te desvíes
de ese que porque de él tu pecho fíes
colora con lisonjas sus mentiras.
Cambia, Amarili, cambia pensamiento,
da luz a la razón; que es grave daño
haberte a error o deslealtad rendido.
Mas ¡oh cómo eres ciego, Amor! al viento
das y a la ingratitud un bien tamaño,
debiéndolo a los años que he servido.

Meter: iambic
The Secret
by Anonymous

We have a secret, just we three,
The robin, and I, and the sweet cherry-tree;
The bird told the tree, and the tree told me,
And nobody knows it but just us three.

But of course the robin knows it best,
Because she built the—I shan't tell the rest;
And laid the four little—something in it—
I'm afraid I shall tell it every minute.

But if the tree and the robin don't peep,
I'll try my best the secret to keep;
Though I know when the little birds fly about
Then the whole secret will be out.

Meter: amphibrachic
1L: Ein einzigs Wort hilft mir; schreibts Gott mir einmal ein,
by Angelus Silesius

Ein einzigs Wort hilft mir; schreibts Gott mir einmal ein,
So werd ich stets ein Lamm mit Gott gezeichnet sein.

Meter: iambic
- CXXVI -
by Fernando de Herrera

Estos que al impío turco en dura guerra;
al moro, al anglo y al escoto airado,
y vencen al tudesco y al dudado
francés, y al belga en su cercada tierra,
y los estrechos que el mar hondo encierra
sobran, pasando por lugar vedado
con valor cual vio nunca el estrellado
cielo, que tantas cosas mira y cierra,
bien muestran en la gloria de sus hechos
que son tus hijos, ¡oh felice España!
honra del alto imperio de Occidente.
Alabe Roma los famosos pechos
de los suyos; que nunca, y no me engaña
el amor, fue a esta igual su osada gente.

Meter: iambic
ZA MLHY.
by Emanuel Čenkov

Zřím v mlhu oknem nad svým psacím stolem,
v to moře šedé rozlité kol kolem.
Dým z komínů se vznáší nade střechy
jak lidských běd a strastí plané vzdechy.
A Petřín podobá se jenom mraku,
jenž ztemnělý zří dumně k mému zraku.
A palác barokní, v tom šedém chladu,
svých váz a ornamentů ztratil vnadu
a řada římských figur na terase
sní snem tam hrobovým v tom zimním čase...
Nad Prahou dole mlha nekonečná,
nad zemí spící zima, zima věčná,
a chceš-li uzřít slunce v plném jase,
své oči zamhuř, básníku, v tom čase...

Meter: iambic
1L: Die lustigen Champagnergeister
by Ada Christen

Die lustigen Champagnergeister
Die drehen mich jetzt im Kreis
Und im Kopfe summt mir
Eine seltsam wirbelnde Weis'.
O weh, im Magen ist mir
Auch gar so wunderlich;
Doch das allergrößte Uebel
Ist, daß ich denk' an Dich!
Sie glauben, daß ich betrunken sei
Und wollen mit mir spielen;
O hütet euch, gerad' im Rausch
Erwachen die bösen Grillen.
Denn wenn ich's recht toll getrieben,
Getobt, mich heiser gesungen:
Hab' ich nur zu übertäuben gesucht
Meine bösen Erinnerungen.

Meter: iambic
Jako fialka, ta libovonná,
by Emanuel Züngel

Jako fialka, ta libovonná,
milokrásně kvete ve skrytosti,
tak i duši zdobí skutek dobrý,
vykonaný v tiché soukromosti.

Meter: trochaic
Odešel jsi daleko...
by Růžena Jesenská

Odešel jsi daleko,
loďka má se potácí,
však z té tvojí těžké dálky
nikdo se víc nevrací.
Kdybys měl tu velkou moc,
ty bys tušil hrůzu chvil,
ty bys přišel ke mně zpátky,
a vím, co bys učinil!
Přišel bys a v cesty mé
květy květů nasypal –
a zas šel bys tiše, smutně
v nekonečnou šerou dál.

Meter: trochaic
23. Mou k Tobě lásku vroucí
by Josef Uhlíř

Mou k Tobě lásku vroucí
zná Pánbůh vševědoucí;
a proto k jeho milosti
se denně modlit budu,
by dal Ti hojnosť radostí
a všech Tě chránil trudů;
by, co je lidstva štěstím pravým
a dětí nejvíc budí děk,
dařil Tě Pánbůh stálým zdravím
a prodloužil Tvůj drahý věk.

Meter: iambic
- XIX -
by Gutierre de Cetina

El dulce fruto en la cobarde mano
y casi puesto a la hambrienta boca,
de turbado lo suelta y no lo toca,
vencido de un temor bajo, villano,
Vandalio; y el Amor, fiero tirano,
que al alma asombra con sospecha loca,
mientras la vida deseando apoca,
la hambre crece y crece el temor vano.
En tanto, el caro fruto deseado
de la vista al pastor desaparece,
y ni comer se deja ni tocarse;
cuando con un suspiro apasionado
dijo: «Tal sea de aquél a quien se ofrece
un bien de que no sabe aprovecharse.»

Meter: iambic
NAJEDNOU.
by Jan Beránek

Horské olše podle lávky
vzpomínají na oddavky.
Jak někdy ta vírná voda
spíš než kněz dvé srdcí oddá.
Cesta do hor sněhem znaví –
líp, když Vah vše dolů splaví.
Svatba, křest i pomazání
při jednom – – Jen bez pokání!

Meter: trochaic
LETNÍ DEN POTULNÉHO PĚVCE. (VI.)
by Karel Dostál-Lutinov

Vše konec má. Za starým hradem
se černají mračna blíž,
bříz vrcholy zašumí chladem,
vem harfu a do města jdiž.
Jde strašná paní Bouře,
jde zlobně do světa,
pan Vichor tančí před ní
a ulice zametá.
Prach zametá, až je černo.
skoč rychle v hospodu,
sic do harfy hrom ti břinkne
jak do hromosvodu.
Hromnička na stole hoří,
déšť v okna rupotá,
a hostinská v kruhu dětí
modlitby šepotá.
Aj, východ už se jasní –
ach, život můj je chvat –
zas dnové budou krásní,
v dál třeba pospíchat.
Za klobouček si vetkni
svou modrou květinu
a projdi město hlučné
i tichou dědinu.
Ať slunce v červáncích shaslo,
ty s klidem jdi už spát:
Tys lidem neublížil
a Boha měl jsi rád.

Meter: dactylic
1L: Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! Fischlein
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! Fischlein
Spielet so munter und so frisch.
Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! wär' ich
Frisch wie der Fisch!
Wär' ich doch allezeit so frisch,
Ebenso munter wie der Fisch!
Wipp wipp wipp wipp wipp wipp! Fischlein
Spielet so frisch.
Husch husch husch husch husch husch! Vöglein
Hüpfet so flink von Strauch zu Strauch.
Husch husch husch husch husch husch! wär' ich
So flink doch auch!
Wär' ich so flink und lustig auch
Stets wie der Vogel in dem Strauch!
Husch husch husch husch husch husch! Vöglein
Hüpft flink im Strauch.
Summ summ summ summ summ summ! Bienlein
Summt so zufrieden und so froh.
Summ summ summ summ summ summ! wär' ich
Auch ebenso!
Wär' ich zufrieden auch und froh
Eben wie's Bienlein, ebenso!
Summ summ summ summ summ summ! Bienlein
Summet so froh.
So so so so so so will ich
Auch sein, so froh und flink und frisch
Wie die Biene, wie das Vöglein
Und wie der Fisch!
Immer wie Biene, Vogel, Fisch,
Immer so froh und flink und frisch!
So so so so so so will ich
Froh sein und frisch!

Meter: iambic
- IX - El autor a su cuerpo, poco antes de expirar
by Lope de Zarate

Este trono, este bulto a los clamores
de tanta exequia y sepultada vida,
pues la tuvo, gozándola, perdida,
deslumbrado en fantásticos honores;
este que siempre absorto en resplandores
fue estatua aunque terrestre, presumida;
ni a luz, ni a voz, ni a rayo estremecida;
horror aun asombroso a los horrores;
este ya incierta sombra y alma cierta,
racional interior con fondo vano,
viva esperanza y fe, caridad muerta,
que fue indigno del nombre de cristiano,
si vivo ha divertido, polvo advierta,
ya que en vano vivió no muera en vano.

Meter: polymetric
1L: Ueber Wiesen, die am Stadtrand liegen,
by Gerrit Engelke

Ueber Wiesen, die am Stadtrand liegen,
Geh ich mit erfreuten Sinnen hin,
Drosseln schnärren – Wolken fliegen –
Im Sausewind rauschen, biegen
Sich die Hecken – grüne Gräser wogen, wiegen –
Und es schnärrt und saust und rauscht und wiegt in meinem Sinn:
Ich weiß, ich bin, ich bin!
Drüben von den hohen Schornsteintürmen flattern
Qualm-Fahnen über meine Lärm-Stadt hin:
Menschenvolle Straßenbahnen rattern
In der Ferne, Automobile knattern
Hart vorbei: es stampft und walzt in meinem Sinn:
Ich weiß, ich bin, ich bin!
Aus Lärm und Laub, aus meinem Schritt, aus Wolkenschweben,
Aus Millionen Wesen, die mich Mensch umbeben:
Verströmt ein frohverwandtes Aufwärtsheben,
Verströmt mir sausend in den Sinn:
Ich weiß, ich bin mit euch ein Leben!
Ich weiß, ich weiß: ich bin! ich bin!
Von nun ab geh ich durch die Häuserstraßen-Enge,
Die übervoll von Schritten, Hufen, Straßenbahn-Gebimmel,
Von nun ab geh ich durch die Promenaden-Menschenmenge,
Durch das frauen-, früchtebunte Wochenmarkt-Gewimmel,
Durch den Wald, durch Baum-Gedränge,
Durch die Morgen-, Mittagsstunden:
Wie mit elektrisiertem Leibe hin!
Wie mit elektrisiertem Leibe hin!
Ich freue mich, daß ich von Leben überall umbunden,
Daß ich zu diesem frohen Stolz gefunden:
Ich bin!

Meter: polymetric
26.
by Friedrich von Logau

Wir haben ein freyes und grosses Gemüte,
Ein edle, rechtschaffene, löbliche Güte.
Ein Krieger, hat dieser was, das er verrichte,
Der geht wol nicht traurig von unsrem Gesichte.

Meter: amphibrachic
Winter-Gedancken.
by Barthold Heinrich Brockes

Als unlängst eine Winter Nacht,
In welcher es, mit einer bittern Macht,
Und hefftig druckender Gewalt,
Auf Erden, in der Fluth, und in der Luft gefroren,
Mit ihrem Schatten sich verlohren;
Erstaunt’ ich, als ich die recht schreckende Gestalt
Der starren Welt, indem es starck gereifft,
Und der gefrorne Dufft sich überall gehäufft,
In einem wilden Glantz’ erblickte.
Ein blendend Weiß bedeckt’ der Berg’ und Häuser
Ein rauher Schimmer füllt’, ümgabe, drückt’ und schmückte
Der starren Bäume Wipfel.
Man sah, nicht sonder Lust, doch auch nicht sonder Schrecken,
Derselben Stämm’ und Zweig’ in weissen Rinden stecken,
Und diese eingehüllt durch ein so rauhes Mooß,
Daß ieder Wipfel, nicht wie sonsten, Blätter-los,
Und ihres Schmucks entblösst schien, und beraubet;
Sie liessen dick, und recht als wären sie belaubet.
Kaum sah man hie und dort, durch sie, die düstre Lufft,
Die, schwartz durch den verdickten Dufft,
Den Horizont fast gantz bedeckte,
Und worin eigentlich der Grimm des Frostes steckte.
Indem ich dieses weiß mit schwartz vermischte Grau,
Und in demselbigen fast sichtbarlich die Wuth
Der allversteinernden ergrimmten Kälte schau,
Die wilde Rauhigkeit der Landschafft überlege,
Die fremde Dämmerung von Weiß und Schwartz erwege;
Brach durch dieselbige, voll dunckel-rother Glut,
Der Morgen-Sonnen Licht.
Welch blitzend Feuer-Meer ergoß sich dazumahl,
Befloß den luckern Reiff, fiel auf die glatten Spitzen!
Was für ein reiner Glantz, welch angenehmes blitzen
Drang durch das Aug’ ins Hertz! das allerreinste Weiß,
Das allerreinste Roth schien auf den starren Büschen,
In einem süssen Glantz, der Leib-Farb, sich zu mischen.
Ich sah’, als kleinen Staub, von reinen Berg-Cry-
Den hart- und klaren Reiff, bald hie, bald da,
Jm rothen Sonnen-Strahl gemach herunter fallen,
Und wunderwürdig lieblich spielen.
Ich fand, wie ich die Theilchen recht besah,
Daß wircklich kleine Sternchen fielen;
Indem recht ordentlich in sechs-geeckten Spitzen
Die allermeisten schimmernd blitzen.
Es fiel, bald an, bald durch des Reiffen zartes Eis
Der himmlische Rubin. Wer diese Schönheit nicht
Mit Anmuth sieht, und Den nicht preiset,
Der, auch zur Winters-Zeit, uns so viel Schönheit wei-
Der handelt wider seine Pflicht.
Ich fühlte, vor so hellem Glantz und Licht,
Fast die geringste Kälte nicht.
Und fand mich wenigstens, dadurch gar sehr gerühret,
Also zu dencken, angeführet:
„ich lobe Den, Der, auch im Frost, die Welt,
Ein ieder freue sich demnach mit mir,
Und dancke, wie für alles, auch dafür,
Daß GOtt auch das, so bloß uns scheint zu kräncken,
Zum Guten dennoch weiß zu lencken:
Und daß auch, wann die Welt uns recht zu schrecken scheinet,
Er wunderbar so Nutz als Pracht in ihr vereinet.

Meter: iambic
ZA STAROU LÁSKOU (4)
by Bohdan Kaminský

Ach, Bože milý, do růžových tenat
bývalých lásek kéž by býval vlez’,
stůně se jinak, je-li člověk ženat,
měl u sebe by něžnou žínku dnes,
tak sám a sám by nemusil tu sténat,
ba snad by ani v nemoc nebyl kles’,
vždyť dobrá žínka, pečlivá a dbalá,
by mužíčka si jistě uhlídala!

Meter: iambic
439
by Josef Vlastimil Kamarýt

Nechtěj se po zlatě hnáti,
o jeho lesky není co státi.
Čím více tě zchlácholí stříbrný zvuk,
tím více ti natropí lopot a muk.

Meter: amphibrachic
Heimgefunden
by Kurt Tucholsky

Na, Gottseidank! Nun sind wir ja soweit,
daß jeder: Hoch die Republike! schreit –
es war auch höchste Zeit.
Ja, früher! Ohne daß du es verlangst,
da hatten alle vor dem Dingrichs Angst –
man kann nie wissen, wie? Sie schlichen dumm
mißtrauisch um den neuen Balg herum.
Und faßten leise tappend auch mal hin . . .
Beißt sie? Beißt sie nicht? Beißt sie? Beißt sie nicht? . . .
Der armen Republik war nicht danach zu Sinn.
Die biß nicht, als der Wilhelm kniff;
die biß nicht, als der Kapp was pfiff;
die biß nicht, als Erzberger fiel,
als Rathenau fiel,
und als Haase fiel –
die biß keine Reichswehrkompanie –
die biß nie.
Hat sich, im Gegenteil, schön gewandelt.
Hat nachgelassen und kuhgehandelt,
mal lag sie unten, mal lagen die andern oben,
und heute darf jeder das Dingrichs loben.
Kaiserreich? Republik? Welches von beiden?
Sie sind kaum noch zu unterscheiden.
Und nun kommen in hellen Haufen
alle, alle angelaufen.
Die schlimmsten, ältesten Reaktionäre,
Pastöre, Generale – ganze Heere – –
ist das ein Konjunkturisten-Rennen!
Man darf sich, ob Sies glauben oder nicht,
ruhig zur Republik bekennen.
Die ist nicht aus Eisen – die ist aus Holz.
Und die Republikaner sind noch so stolz –!
Gut ausgestopft und richtig gemischt.
Gehn Sie ruhig ran.
Die tut Ihnen nischt.

Meter: iambic
Salomé
by Julián del Casal

En el palacio hebreo, donde el suave
humo fragante por el sol deshecho,
sube a perderse en el calado techo
o se dilata en la anchurosa nave,
está el tetrarca de mirada grave,
barba canosa y extenuado pecho,
sobre el tronco hierático y derecho
como adormido por canciones de ave.
Delante de él, con veste de brocado
estrellada de ardiente pedrería,
al dulce son del bandolín sonoro
Salomé baila y, en la diestra alzado,
muestra siempre, radiante de alegría,
un loto blanco de pistilos de oro.

Meter: polymetric
Tu boca
by Delmira Agustini

Yo hacía una divina labor sobre
                  la roca
creciente del Orgullo De la vida lejana
algún pétalo vívido me voló en la mañana,
algún beso en la noche Tenaz
                  como una loca
seguía mi divina labor sobre
                  la roca
cuando tu voz, que funde como
                  sacra campana
en la nota celeste la vibración humana,
tendió su lazo de oro al borde de tu boca;
-¡maravilloso nido del vértigo tu boca!
Dos pétalos de rosa abrochando un abismo
Labor, labor de gloria, dolorosa y liviana;
¡tela donde mi espíritu se fue tramando él mismo!
Tú quedas en la testa soberbia de la roca,
y yo caigo, sin fin, en el sangriento abismo.

Meter: anapestic
- VIII -
by Gregorio de Matos

Rompa ya el silencio el amor mío
y provóquele en leguas desatado;
que vivir con ofensas y callado
no puede ser, aunque bien lo porfío.
Pero como de amante desconfío,
morir mejor será desesperado,
pues no quieres que tenga mi cuidado
ni que le ponga en otra mi albedrío.
En fin, como la pena me maltrata,
vivir más sin penar ya no lo espero
ni detener cristal que se desata.
Y así resuelto ya me desespero,
viendo yo que tu propio rigor mata,
a mi amor, con que así dos veces muero.

Meter: polymetric
Variante del anterior
by Rafael María Baralt

Mares de luz por la sonante esfera,
triunfador de la noche, el carro
                  de oro
lanza del sol, y su perenne lloro
suspende el mundo y su aflicción severa
Dichosa al firmamento va ligera,
cual despedida flecha audaz condoro,
y esparce al viento su cantar sonoro
del umbroso pensil ave parlera
Y la tierra y el mar y el claro
                     cielo
en alegre bullir hierven de amores,
cuando fecundo el luminar su vuelo
¿Quién la lumbre te da? ¿Quién los ardores?
El ser a quien tu luz, que nos asombra,
es fuego sin calor, es mancha, es sombra.

Meter: iambic
- 76 - Acto I, ELENA De La esclava de su hijo
by Lope de Vega

Aunque es verdad que tanto bien deseo,
quiero tanto a don Juan, que me ha pesado
de que quiera el entrar precipitado
de esta locura por mi humilde empleo.
Pero el grande peligro en que me veo,
amando amada, sin tomar estado,
animado el temor, templa el cuidado,
y me parece que mi bien poseo.
Gran fineza de amor! Pero cumplida,
tantas desdichas pueden ofrecerse,
que en dejar a don Juan me va la vida:
Mejor es apartarse que ofenderse,
que una mujer que quiere y es querida,
en qué puede parar sino en perderse?

Meter: polymetric
LI. PANU FRANTIŠKU ŽÁROVSKÉMU-SEKANINOVI, posluchači chemie na vysokém učení technickém v Praze, ze Žárova na Moravě.
by Beneš Metod Kulda

Aj, vítej, Bratře, pěvče vzácný,
náš bojovníku nebojácný!
Duch Tvůj nám sličné plody rob,
Svou Církev a Svůj národ zdob!
Ty pamětliv jsa Svého cíle
vždy dobře plníš prázdné chvíle;
Ty pravou cestou s námi jdeš,
Ty v pravdě vlast svou miluješ.
Jak šlechetná je Tvoje tužba,
by platna byla v lidu služba;
zří jasně ten Tvůj bystrý duch,
že vědu s věrou sloučil Bůh.
Jeť lučba Tobě čistou vědou,
Ty nekalíš jí barvou šedou,
zlou barvou noční příšery
té bohopusté nevěry.
Kdo nemá víry, nemá lásky;
on bližním vrývá trudů vrásky,
on národ zradit hotov jest,
když prospívá mu klam a lest.
Ty moudře ceníš lidu písně,
znáš z bludů jdoucí jeho tísně;
znáš častý světa bídný běh,
jsi věrný křesťan Hanák-Čech.
Ty v světle pravdy chrabře chodíš,
Ty dědům Svým se neodrodíš;
Ty pro víru a krásnou řeč
rád bohatýrsky půjdeš v seč.
Tvé zlaté péro mi to jeví,
že od zrna znáš loučit plevy;
ó luč tak vezdy, šťastně luč,
a slovem, písní věrně uč!
Kde životní se dá Ti úkol,
tam slučuj kolem Sebe vůkol
vždy pravdy, ctnosti přátely,
jenž proti Bohu nečelí.
Bůh Tebe daří velkým darem,
tím pravým pro vlast lásky žárem.
Buď dlouho v samém blahu živ
a přítele mne pamětliv.

Meter: iambic