PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Seht, sie haben an das Rathaus aufgeklebt ein neu Edikt,
by Anastasius Grün

Seht, sie haben an das Rathaus aufgeklebt ein neu Edikt,
Drauf aus den geschlungenen Lettern noch manch andre Schlinge blickt;
Ein possirlich kleines Männlein liest's und hält sich still und stumm,
Unterfängt sich nicht zu murren, leise frägt es nur: Warum?
Auf der Kanzel stöhnt, wie Eulen, wimmernd gegen Sonnenlicht,
Hier ein Mönch, an dem die Kutte wohl das einz'ge Dunkle nicht,
Dort ein Abt, an dem der Krummstab wohl nicht Alles ist, was krumm;
Stets gelassen hört's der Kleine, lispelnd leise nur: Warum?
Wenn mit Hellebard' und Spießen sie auf Spatzen rücken aus,
Wenn sie lichtscheu ohne Fenster aufgebaut ihr neues Haus,
Wenn das Schwert, das sie befreite, sie zu Fesseln schmieden um,
Sieht er's ruhig und gelassen, fragt nur still vor sich: Warum?
Wenn sie mit Kanonen schießen auf die Lerche, leichtbeschwingt,
Die, wie ein Gebet der Freiheit, singend durch die Wolken dringt,
Wenn den Dichtergaul am Markte sie beim Schwanze zäumen um,
Will er drob sogar nicht lachen, sondern seufzet nur: Warum?
Auf der Sprache garbenreichem unermeßnem Erntefeld
Hat ein einz'ges goldnes Körnlein er sich liebend auserwählt;
Und aus ihrem reichen Meere, rauschend laut um ihn herum,
Fischt' er eine einz'ge Perle, nur das Männerwort: Warum?
Doch der weise Rath bescheidet streng vor sich den Mann und spricht:
»eurer frevelhaften Frage ziemt, fürwahr, die Antwort nicht!
Unser Thun, es sei dem Volke ein verschloßnes Heiligthum!«
Ruhig hört den Spruch das Männlein, nur bescheiden fragt's: Warum?
Wüthend springen All' vom Sessel, daß der Rathstisch taumelt drein!
In Arrest bei Brod und Wasser zieh'n sie den Rebellen ein,
Lassen in den Bock ihn spannen, und in Eisen schließen krumm:
Doch er duldet's still gelassen, spricht kein Wörtlein, als: Warum?
Morgens muß er geh'n zur Beichte, dann aufs Feld im Karren fort!
Schützen steh'n in Reih' und Gliede, laden stumm die Flinten dort;
Feuer! ruft's, die Röhre krachen! Blutig sinkt der Frevler um,
Doch von bleichen Lippen schaurig stöhnt es röchelnd noch: Warum?
Ueber seine Leichengrube wälzen sie noch einen Stein,
Dann zum feierlichen Hochamt eilen sie zum Dom hinein,
Brünstig danken sie dem Himmel, daß der Schreier endlich stumm,
Doch bei Nacht auf seinen Grabstein schrieb ein Schalk das Wort: Warum?

Meter: trochaic
XvI.
by Christian Gotthold Spindler

Jm Jahre, da man Spaß verstund,
Erneuerte den Freundschaffts-Bund
Ein redlich treugesinntes Hertz,
Mit Anmuth, Lachen, Lust und Schertz.

Meter: iambic
Otra estirpe
by Delmira Agustini

Eros, yo quiero guiarte Padre ciego ,
pido a tus manos todo poderosas
¡su cuerpo excelso derramado en
                     fuego
sobre mi cuerpo derramado en rosas!
La eléctrica corola que hoy despliego
brinda el nectario de un jardín de Esposas;
para sus buitres en mi carne entrego
todo un enjambre de palomas rosas
Da a las dos sierpes de su abrazo, crueles,
mi gran tallo febril Absintio, mieles,
viérteme de sus venas, de su boca
¡Así tendida soy un surco ardiente
donde puede nutrirse la simiente
de otra estirpe sublimemente loca!

Meter: iambic
Smutek.
by Bohdan Kaminský

Ve mlhách večera ať bludný krok se ztrácí,
ať jitra paprsky se lesknou v bledém čele,
to jitro darmo plá a darmo pějí ptáci
v mé duše vzpomínky a dumy neveselé.
A ať jdu jesení, ať kráčím zkvetlým sadem,
mním, že mech šeptá si a listí šelestí:
jsi hostem bezcenným, jsi všude nesouladem
a v stan tvůj potulný si sedlo neštěstí...
Já vím... leč srdce mé, to bojí se a chvěje,
má duše, bludná loď, svůj přístav darmo hledá
a vlny zpěněné a kalné darmo reje, –
a plavec nadarmo své ruce prázdnem zvedá.
Já vím... můj hořký los, to samá těžká ztráta,
nic, v co bych věřit moh’, vše, co jen oklame,
v dál jenom bouřlivák nad hlavou mojí chvátá
a mizí přeletem kdes v mlze neznámé.
Já vím... přec smutno mi, mne bolí myslit na to,
co bylo, na to ne, co bude, to los všeho.
Já, matko, vzpomínám, jak tvého srdce zlato
bůh kamsi ponořil do moře neznámého.
Já, matko, kudy jdu, tvé vidím oči smutné
a říkám: – duše má, ty srdce ze zlata,
kdo mnil, že osud zlý nit života ti utne,
po krátké jeseni než jaro přichvátá.
Ó matko předrahá, ó mrtvá záhy příliš,
vzpomínko nejsladší tak plná tklivé krásy,
svým čistým dechnutím vždy kol mých skrání pílíš,
jež v dumách posvátných se k mému srdci hlásí.
A pak se zachvěji a oko maně zvlhá
a jako jízlivě to listí chvěje se –
je podzim mrazivý a bílá, teskná mlha
jak rubáš pro mrtvé se chvěje po lese.
A vítr mrazivý se o člověka vzpírá
a jako v podzim list se člověk chvěje mrazem.
...Leč vím, po zimě své se vzbudí země širá
a jaro bude zas a květy dechne na zem.
A říkám: – K čemu vše? Jen bouř ať dále duje,
mně líp, já nejsem sám, když v skalách vítr lká.
Mou matku, matku mou už nikdy nezraduje
ni jedna růže víc, ni jedna fialka.
A jdu-li zahradou, tu říkám: – to je její
zde altán, lavička, vše jako bylo za ní...
A květů líto mi, jež před nocí se chvějí,
a oko zrosené se před druhými straní.
A doma sedím-li, mně je, že proudy světla
jí tiše splývají, jak druhdy po čele,
u okna sedajíc když podvečerem četla
či písně zpívala teď dávno doznělé.
A na práh vyjdu-li, list upomínky svátý
mne studí na čele... má matka jak by živa,
já slyším její dech a zvonit v rukou dráty
a vidím smutný zrak, jak do dálky se dívá.
A večer dívám se, jak táhnou páry bílé
nad krajem mlčícím, když jeseň nastala
a v polích ticho je a s bravem domů píle
jen pastýř zavolá či píseň chřastala.
A jestli ulehám, tu smutek lehne ke mně
a vejde v duši mou, kde ostrý vítr duje
a kdos jak matka má tak bolestně a jemně
se sklání nade mnou a náruč napřahuje...

Meter: polymetric
Večer.
by Jaroslav Vrchlický

„Proč do včerejška s okem truchlivým
se vracíš vždy? – To včera bylo tvým.
Dnes víš to – včera jsi to nevěděl
a pustils radost – zbyl ti pouze žel.“
– „,Však mohl jsem to včera vědět jen,
že bude mým, jak dnes to vím, mžik ten?‘“
– „V tom právě spor. Však o dnešku co víš,
tvým není snad již v tom, co o něm sníš.
Tak vidíš, jak jsi sporných náhod míč,
že všecko osud jest a málo chtíč.
Dnes, včera, zítra – jeden sebeklam
si hraje s tebou – oběť jsi vždy sám.“

Meter: iambic
AŽ DNES USNEŠ...
by Josef Lukavský

Až dnes usneš v loktech mých,
bude se ti zdát,
že spíš se mnou v liliích
a že tě mám rád,
že se k tobě něžně shýbám,
že tě hladím, že tě líbám,
jak bych ti chtěl duši z těla
na vždy vylíbat.
Zachvěješ se jako květ,
na nějž vánek sáh',
dáš mi oči, dáš mi ret,
dáš mi lící nach,
zahoří tvé něžné prsy,
jako kamelií trsy,
aby daly žíznícímu
nápoj, po němž prah'.
Proměníš se v lásky číš,
z níž lze život pít,
rozkoší ji naplníš,
schopna dát i vzít
všechno štěstí, všechna přání
v slavné chvíli milování,
připravena znovu číši
po kraj naplnit.

Meter: trochaic
Neštěstí v zahradě kvetoucích kaktusů. (IV.)
by Bohdan Kaminský

Jak jsme řekli v třetí kapitole,
právě dopěl smutný ženich náš;
Čao-Čao smutně vzdychal dole,
Ona ale v druhém patře až.
V prsou se mu srdce touhou třáslo
a v té touze, v sladké milosti
rozplýval se jako v slunci máslo –
ach, kdo obou z muk těch vyprostí!
Po něm Ona, on po milce svojí
touží v této smutné hodině,
ale běda, celé patro dvojí
postaveno příkře mezi ně!
Kéž byl aspoň žebřík provazový –
člověk se i po něm rozchodí!
leč tu, vypsat cenu na to, kdo ví,
jak se dostat v druhé poschodí!
Kdyby aspoň palma rostla tady,
aby po ní vyšplhal se výš –
Čao-Čao! pravda-li, ty’s mladý,
pro milou se všeho odvážíš!
Leč tak – – dole zde jen zakrnělé,
pichlavé a ostré kaktusy – –
oj, div srdce nepuklo by v těle,
div jak baba plakat nemusí!
Známo však, že dovede se chápat
stébla tonoucí, – i ty se chop!
Čao-Čao výborný měl nápad:
nač by měl svůj dlouhatánský cop,
šestkrát ovinutý kolem pasu,
nejdelší cop v celém Pekingu?
Vyhráno! Zde škoda mařit času, –
cop ten právě stačí k okýnku...
Zachvěli se milující blahem –
tak jen dojdou k cíli nejspíše.
Mládec po svém idealu drahém
koncem cípu házel do výše.
Cop však marně sem i tam se kmitá,
běda, ťukne v okno to i to,
Ona marně ručkama jej chytá –
v prvním patře okno rozbito.
V prvním patře, tam kde dříme papá!
Leč, co starý, ten má tvrdý sen!
Ona dále chytá, honí, lapá –
konečně! teď cop je zachycen!
Konečně! To hrozné byly muky,
než v tvář milé milý popatří!
Ona cop ten pevně kolem ruky
uvázala – jeden, dva a tři –
za cop hocha vytáhnouti chvátá,
vší svou silou táhne výš a výš –
a co dále, kapitolo pátá,
básnickým nám slovem vylíčíš!

Meter: trochaic
Strikers in Hyde Park
by Louise Imogen Guiney

A woof reversed the fatal shuttles weave,
How slow! but never once they slip the thread.
Hither, upon the Georgian idler’s tread,
Up spacious ways the lindens interleave,
Clouding the royal air since yester-eve,
Come men bereft of time and scant of bread,
Loud, who were dumb, immortal, who were dead,
Thro’ the cowed world their kingdom to retrieve.

What ails thee, England? Altar, mart, and grange
Dream of the knife by night; not so, not so
The clear Republic waits the general throe,
Along her noonday mountains’ open range.
God be with both! for one is young to know
The other’s rote of evil and of change.

Meter: iambic
12. Jakýs ctitel starých časů
by Karel Maria Drahotín Villani

Jakýs ctitel starých časů
Chválí v Čechách dívek ctnost,
Vroucnost v lásce – jejich krásu,
Jejich věrnost – půvabnost.
Nyní onen pěvec pěje,
Jinačí prý dívky jsou;
Každému prý každá přeje,
Jenž se koří poklonou.
Já však milé naše děvy
Po vší vlasti české znám,
Nechci slyšet tyto zpěvy,
Neb co lež je proklínám.
Nevytýkej Češkám vady,
Mou kdo's Češku nepoznal,
Kol níž Bůh sám ctnosti vnady
Slávo-září rozežal.

Meter: trochaic
An die Frau von Reichmann
by Anna Luise Karsch

O du, der mich mein Herz empfohlen,
Soll ich dir sagen wer ich bin?
Ein Weib, die niemahls sich erstohlen
Durch Schmeicheley, Gunst und Gewinn.

Meter: iambic
SONET O ZÁPADU SLUNCE
by Josef Svatopluk Machar

Je nevidíš. Lze jen se domnívati,
kde zmořeno as končí běh:
V šedivou masu ulice se tratí,
a nad ní nebe stojí v plamenech.
Skla oken rdí se. Chodníky se zlatí.
Mha rudá leží v taškách střech.
Zříš cos jak odlesk růží vzduchem vláti
a lidem v líci plát i na vlasech.
A oknem otevřeným ze šumotu a ruchu
vzdech k tobě vane náhle tak těžký, plný puchu,
jímž prvně hlučné město po dením žáru dychne.
A maně myslíš v dálku, jak mohutně tam tryská
to světlo na vsi, pole, na lesy, na skaliska...
vše plane... tráva voní... a pták s trylkem tichne...

Meter: iambic
DĚTSKÉ SNY. (I.)
by Jaroslav Vrchlický

Táhnou tiše nad kolébkou,
samé zlato; hravě spřáhnou
s těmi se, jež starce lebkou
táhnou.
Andělé tak v struny sáhnou,
dítě slyší hudbu hebkou,
po níž staří marně práhnou.
Puk a Víly chůzí křepkou,
Morgana též vzdušnou trepkou
po špičkách se tiše nahnou...
Zlaté sny dál nad kolébkou
táhnou.

Meter: trochaic
TUREČTÍ ZAJATCI
by Josef Svatopluk Machar

Na vatikanském dvoře v poutech stáli
a klidným zrakem dívali se v dáli
k východní straně. Přivedeni právě
z lepantské bitvy, v které ku své slávě
a křesťanskému lidu k zveselení
Bůh nápomoci ráčil k pokoření
velkého Turka: za nehybné sochy
by člověk moh mít muže ty a hochy
i ženy hustou rouškou zahalené.
Z paláce duní kroky odměřené,
Švýcaři kráčí, halapartny zvoní
o kámen schodů, hlavy jich se kloní,
neb za nimi jde v kardinalů sboru
sám svatý otec. Sešli v prostor dvoru,
a svatý otec přidal do kročeje,
jsa dychtiv shlednout jejich obličeje.
Teď stoupá zvolna podél jejich řady,
jim v oči hledí, na jich černé brady
a udiveným pohledem pak váží
mohutnost plecí, ocelovost paží
a po latině poznámky své sdílí
s knížaty církve, která za ním pílí.
K tureckým ženám nyní přejít ráčí
a potom k hochům – a to plémě dračí
též brvou nehne, jako sochy stojí
a za ztracenou hledí zemí svojí.
A svatý otec bradu prohrabuje
a o zajatcích takto rozhoduje:
Vám, kardinale Luigi, synu milý,
je lidí třeba k stavbě oné vily,
již začal stavět strýc váš Ippolito,
nuž ráčíme vám přiřknout Turky tyto.
Je do Tivoli veďte s dobrou stráží
a zužitkujte sílu těchto paží,
nám bude milo slyšet v blízkém čase,
že stavba vily konce dožila se.
Z těch pohanek snad ta neb ona žena
jsouc touhou po spasení roznícena
křtu svátosti si bude vroucně ždáti –
tu v karmelitek klášter chceme dáti.
Jich vyptejte se. A ty druhé – víme,
že v lidském mase lačnost masa dříme,
hřích Adamův že v rodě jeho žije,
však též, že Kristova krev stále myje
ty staré hříchy, dnešní i ty příští;
ten svatý pramen stále ještě prýští
a urážkou by bylo pochybovat
a nevěřit a chtíti odporovat –
jsou takové už v Římě domy hříchů,
kam tuzemec i poutník zajdou v tichu,
a hříchem nutným tedy hřeší-li se:
pak hleďme aspoň, ať hřích umenší se,
těch pohanek nechť užije se k tomu
a rozdají se v počet oněch domů...
A co se hochů týče – mladá duše
jest jako pole, které leží hluše,
když neoseto a jež stokrát splatí
zrnéčko každé, jež mu chceme dáti.
Nuž, pohanské vy svěží ratolesti,
v Sixtině naší zpěvu třeba jesti
a hlasů jasných. Tož jim účast přejte
na božské chvále. Vyklestit je dejte,
by hlas jich nepotratil výšky čisté,
not znalost dejte jim a takty jisté,
ať záhy mohou zapět Gloria
za slavný čin Juana d’Austria.

Meter: iambic
[die Agnes Bernauer]
by Franz Grillparzer

Die Agnes Bernauer,
Eine Baderstochter,
Warfen die Baiern in die Donau,
Weil sie ihren Fürsten bezaubert'.
Ein neuer Salbader
Bezaubert euern König,
Werft ihn, ein zürnender Landsturm,
Nicht in die Isar, doch in den Schuldturm.

Meter: iambic
Die
  Schönheit eines stillen Meers.
by Barthold Heinrich Brockes

Da ist, wie schrecklich erst das Meer, wie fürchterlich
die Wasser-Wogen,
Wie stark der schweren Wellen Last, und wie entsetzlich sie;
so schön,
So lieblich, sanft, ergetzend, prächtig, sogleich, wenn sich der
Sturm verzogen;
Die ungemeßne Wasser-Welt, das Reich der Fluhten, anzu-
sehn.
Jtzt schwebt mein Blick, auf stillem Meer, in einem neuen
Meer von Strahlen,
Die, durch die Luft, der Fluht Sapphir, mit güldnem Glanz
und Schimmer, mahlen.
Mein GOtt! wie ist, auf glattem Wasser, der heitern Son-
nen Licht und Schein
So herrlich, so belebend prächtig, so voller Glanz, so hell, so
rein!
Die ebne Fläche scheint aus einem nicht abzusehenden
Sapphir
Ein glatt-formirter Himmels-Spiegel. Es scheint, so weit
die schärfsten Augen,
Auf dieses blaue Fluhten-Feld, den schnellen Blick zu lenken
taugen,
Als wenn das Meer sich in dem Himmel, der Himmel sich im
Meer verliehr.
So, wie die Luft sich färbt, so färbt sich auch das weite
Wasser-Reich.

Meter: iambic
A Núñez de Arce en su coronación – II
by Manuel Reina

Ese genio inmortal, esa alma austera
sólo puedes ser tú, sublime vate:
tú, en cuya estrofa cincelada late
noble y augusta la verdad sincera
Tú, cuya inspiración robusta
                     y fiera
da al crimen y al terror tremendo embate
en los valientes Gritos del combate,
donde solloza nuestra edad entera
Tú sólo puedes ser el soberano
poeta vengador, porque has reunido
las virtudes del pueblo castellano,
y en tu grandioso canto enardecido
suena potente del león hispano
el formidable aterrador rugido

Meter: iambic
- 713 - Acto I, DON JUAN
by Lope de Vega

¿A qué puede llegar un mal suceso
que exceda de la línea en que está el mío?
Pues yo no he respondido un desvarío,
o no tengo honra o me ha faltado el seso.
Para el silencio que en mi amor profeso
bien de las ocasiones me desvío.
Ya de todo remedio desconfío
con este loco inevitable exceso.
¡Oh, Amor! ¿Tercero yo de lo que adoro?
Pero si esta ocasión mudan los Cielos
mis esperanzas, pienso que mejoro.
Pues que poniendo en todos mil desvelos,
la puedo hablar, guardándole el decoro,
si cuando hablase amor callasen celos.

Meter: iambic
Obrancům.
by Karel V. Rais

Adámek a Čelakovský,
Čelakovský – Adámek!
Když ti mluví, dají hanci
lživá ústa na zámek!

Meter: trochaic
VÝLETNÍ PÍSNIČKA.
by Karel Leger

Ve svěžím vzduchu
prapor se zved –
s rachotem bubnu
vesele v před!
Přes hory, doly,
přes skalní sráz –
překážka žádná
nestaví nás!
Stečeme příkrá
temena hor,
zlomíme silou
nepřátel vzdor!
S rachotem bubnu
vesele v před,
tam kde náš prapor
hrdě se zved!

Meter: dactylic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

¿Qué fiera Alejo de cruel veneno
entró en mi pecho y me privó el sentido?
¿Qué frenesí de cólera encendido
quitó a mi lengua temeraria el freno?
¿Cómo turbé, Señora, tu sereno
cielo, sin ser de rayos oprimido,
pues soy gigante bárbaro atrevido,
y no escarmiento en el ejemplo ajeno?
Rayos, Señora, de tu cielo bajen;
pagaré con mi muerte el mal que debo,
y moriré contento en noche oscura;
porque a mirar la luz aun no me atrevo
del sol; que desprecié su hermosura
en ti, Señora, como en propia imagen.

Meter: iambic
RADA
by Josef Svatopluk Machar

Jen odvahu! Co kaz má, zdrávo není,
jen nešetř, vypal z duše, znič a zhub:
vždyť máš, můj milý, blahé odlehčení,
když vytrhnout dáš i jen špatný zub.

Meter: iambic
An die deutschen Frauen
by Gustav Schwab

Nun uns Freiheit ist erstritten
In Gedanken, That und Wort,
Schaffet denn die fremden Sitten
Ihr auch, deutsche Frauen, fort!
Ist nur erst aus euern Herzen
Aller welsche Sinn verbannt,
Jenes Locken, Buhlen, Scherzen –
Weicht von selbst der andre Tand.
Rühmt nicht lange hier und dorten
Vaterländischen Verein;
All' auf einmal aller Orten
Sollen deutsche Weiber sein.
Nicht in hohen Saales Mitte,
In der alten Eitelkeit,
Nach der üpp'gen Frankensitte,
Wird die deutsche Tracht geweiht!
Fromm und mild soll sie gedeihen
Still in jedem Kämmerlein,
Wandeln soll sie dann im Freien,
Eingeweiht vom Sonnenschein.
Nicht in stolzem Haargeflechte,
Nicht in Sammt- und Seide-Glanz
Sollt ihr suchen euch das Rechte,
Kinder unsres deutschen Lands.
Kränze schweben von den Eichen
Euch von selbst ins schlichte Haar,
Frische Waldesblüten reichen
Eurer Brust zum Schmuck sich dar.
Eure lieben Angesichter
Sind noch aus der alten Zeit,
Wie sie Maler uns und Dichter
Einst getreulich konterfeit.
Jene herrlichen Geschlechter
Haben Schönstes auch gekannt,
Wählet ihrer hohen Töchter
Edel zierliches Gewand.
Vieles wirkten sie und woben
In dem stillen Frauenkreis,
Also möget ihr erproben
Neu den anererbten Fleiß.
Wie sich's Einmal dann gestaltet,
Biet' es stets dem Fremden Trutz,
Denn was wechselt und veraltet,
Ist nur eitler, welscher Putz.
Ganz in seine strenge Hülle
Schließ' es rings die Glieder ein,
Unerforscht, wie euer Wille,
Sollen eure Reize sein.
Mag der Fremde lüstern spähen:
Schweigend, eingehüllt in Zucht
Wird die deutsche Jungfrau stehen,
Unzugänglich, unversucht.
Von des Landes treuen Söhnen
Ehrerbietig angeschaut,
Reine Wünsche nur zu krönen,
Wächst sie still heran zur Braut.
Solches singen wir in Liedern
Dichtend euch, ihr Frauen rein!
Wollt es mit der That erwiedern,
Deutsch an Leib und Seele sein!
Wußt' ein deutscher Mann zu schlagen
Treu und fest die eigne Schlacht,
Wiss' ein deutsches Weib zu tragen
Fromm und rein die eigne Tracht!

Meter: trochaic
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wo Pferd und Wagen nicht kan gehn/
Da sucht man Seegel/ Schiff und Nachen/
Die nassen Puckeln schlecht zu machen/
So auf des Meeres Rücken stehn.

Meter: iambic
Emily Brontë
by Louise Imogen Guiney

What sacramental hurt that brings
The terror of the truth of things
Had changed thee? Secret be it yet.
’Twas thine, upon a headland set,
To view no isles of man’s delight,
With lyric foam in rainbow flight,
But all a-swing, a-gleam, mid slow uproar,
Black sea, and curved uncouth sea-bitten shore.

Meter: iambic
210
by Josef Vlastimil Kamarýt

Čeleď službě Boží odevzdána,
tať má věru nejlepšího Pána.

Meter: trochaic
67.
by Friedrich Rückert

Wer immer kommt zur Welt, verbraucht von ihr ein Stück,
Und doch wird sie davon nie minder, welch ein Glück.
Warum wird sie davon nie minder? weil, wer auch
Sie mag verbrauchen, ihr dient wieder zum Verbrauch.

Meter: iambic
In the Desert
by Stephen Crane

In the desert
I saw a creature, naked, bestial,
Who, squatting upon the ground,
Held his heart in his hands,
And ate of it.
I said, “Is it good, friend?”
“It is bitter—bitter,” he answered;

“But I like it
“Because it is bitter,
“And because it is my heart.”

Meter: iambic
175.
by Friedrich Rückert

Was ungelesen ich zu lassen mir erlaube?
Ein Büchlein, das mir will beweisen, was ich glaube.
Wie sollt' ich, was ich glaub', erst mir beweisen lassen?
Derweilen kann ich mich mit Nützlicherm befassen.
Ich denke, solches Buch ist nicht für mich geschrieben,
Es ist für andre, die bis jetzt unglaubig blieben.
Allein auch diese wird es nicht zum Glauben treiben;
Drum ohne Schaden konnt' es ungeschrieben bleiben.

Meter: iambic
Sonetos – VII
by Gaspar Núñez de Arce

Nunca gozó al tierra castellana
más gentil y perfecta criatura
Era su tez tan sonrosada y pura
como el nítido albor de la mañana
Tenía su mirada soberana
el brillo de un lucero en noche oscura,
y exhalaba su púbera hermosura
el frescor aroma de la flor temprana
Como el gorjeo halagador
                     del ave
que canta en libertad, era su acento,
a un tiempo mismo, arrebatado y suave
¿Quién competía, en le
                     risueño coro
de alegres niñas, con aquel
                        portento
de ojos azules y cabellos de oro?

Meter: iambic
Sancho Panza
by J. I. de Diego Pardo

Este pobre mortal de cada día,
estrecho en todo, menos en cintura,
lleva una flor de aguda picardía
completando su genio y su figura.
Consiste su idealismo y su alegría
en saber que la cena está segura,
y es la enana y mordaz filosofía
la que cuadra mejor a su estatura
No hay gafas que se ajusten a su vista;
su condición, es mucho lo que
                     dista
de Don Quijote,, su señor y amigo
Y es tan mezquina su mundana idea,
que hasta su propia inspiración
                     voltea
sobre el punto de apoyo del ombligo

Meter: polymetric
Funeral discurso de Aníbal, tomando el veneno para morir, viéndose viejo, solo y desterrado
by Quevedo

Quitemos al Romano este cuidado,
y un número a sus muchos prisioneros,
pues me temen, los cónsules severos,
amenaza caduca de su estado.
Impaciente a los términos del hado,
salga la alma que armó tantos guerreros:
no aprenda a servir estos postreros
años, que del afán he reservado.
Pródigo del espíritu y la vida,
desprecio dilatar vejez cansada:
venganza les daré, no triunfo y gloria.
Que es desesperación bien entendida
buscar muerte a la afrenta anticipada:
quede a guardar la vida a la memoria.

Meter: polymetric
On Donne's Poetry
by Samuel Taylor Coleridge

With Donne, whose muse on dromedary trots,
Wreathe iron pokers into true-love knots;
Rhyme's sturdy cripple, fancy's maze and clue,
Wit's forge and fire-blast, meaning's press and screw.

Meter: polymetric
A un tratado impreso que un hablador espeluznado de prosa hizo en culto
by Quevedo

Leí los rudimentos de la aurora,
los esplendores lánguidos del día,
la pira y el construye y ascendía,
y lo purpurizante de la hora;
el múrice, y el tirio, y el colora,
el sol cadáver, cuya luz yacía,
y los borrones de la sombra fría,
corusca luna en ascua que el sol dora;
la piel del cielo cóncavo arrollada,
el trémulo palor de enferma estrella,
la fuente de cristal bien razonada.
Y todo fue un entierro de doncella,
doctrina muerta, letra no tocada,
luces y flores, grita y zacapella.

Meter: iambic
1L: Musikantenvolk ist da
by Ada Christen

Musikantenvolk ist da
Mit der Harf' und Fiedel,
Und das kleine Mädel singt
Hüstelnd noch ein Liedel.
Kamen weit vom Süden her,
Eine ganze Bande,
Starben alle, bis auf drei,
In dem kalten Lande...
Spielen in der Schenke auf
Heut' vor großen Herren,
Die vom Musikantenvolk
Lied um Lied begehren.
Manchem Zecher naht das Kind,
Der da lärmt und kreischet,
Rauh giebt er den kargen Lohn,
Den es schüchtern heischet.
Und im Winkel sitzt es nun,
Ueberzählt die Gabe,
Grollt und weint in sich hinein:
»läg' auch ich im Grabe.« ...

Meter: trochaic
A la muerte de Lope de Vega
by Luis Ramírez de Arellano

Vive inmortal milagro peregrino,
que aconteciste raro a nuestra España
en cuanto el mundo en ti se desengaña
de que abriste a las Musas el camino
Ya callará la envidia del destino
obediente a su bárbara guadaña,
vive, vive inmortal, pues te acompaña,
toda una eternidad para divino
De tu gran monumento voto sea
cuanta del Pindo devoción ardiente
fue en otro tiempo en aras y en altares
Porque la envidia a su despecho vea,
que asiste a LOPE en culto reverente
de tres orbes la fe, de cuatro mares

Meter: iambic