PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Lächeln soll ich jetzt und scherzen
by Ernst Schulze

Lächeln soll ich jetzt und scherzen
Mit verweintem Angesicht,
Soll mit leichten Worten spielen,
Wenn von kämpfenden Gefühlen,
Wenn von tiefverborgnen Schmerzen
Laut im Herzen
Jeder rasche Puls mir spricht.
Liebe, kannst du mir's vergeben?
Ring' ich nicht mit deiner Macht?
Frevel ist's, dein heil'ges Feuer
Zu umziehn mit dunkelm Schleyer.
Wo die Götter herrschend schweben,
Will ihr Leben
Leuchten durch die ird'sche Nacht.
Wenig rührt's die stolzen Mächte,
Ob sie Schmerz, ob Lust verleihn;
Rastlos wollen sie sich regen,
Nur die ew'ge Kraft bewegen,
Und dem sterblichen Geschlechte
Soll das Rechte,
Was der Starke fordert, seyn.
Aber wie von Blitzespfeilen
Hell der Eiche Haupt entglüht
Und dem Strahl, der sie entzündet,
Jetzt die eigne Kraft verbündet
Und im wilden Sturmesheulen
Flammensäulen
Ihrem Feind entgegensprüht:
So soll auch das Herz nicht zagen
Vor der Götter glüh'ndem Wehn,
Denn ihr Wandeln und ihr Walten
Wird auch ihm die Kraft entfalten.
Wer ihr mächt'ges Nahn ertragen,
Darf es wagen,
Selbst die Sieger zu bestehn.
Wilde Gluth, ich will dich zwingen,
Will nur lächeln, klagen nie,
Daß die Süße, die ich liebe,
Nicht im Stillen sich betrübe;
Mag mein Herz im Kampfesringen
Auch zerspringen;
Tod und Leben sind für sie!

Meter: trochaic
Jedem das Seine
by Eduard Mörike

Aninka tanzte
Vor uns im Grase
Die raschen Weisen.
Wie schön war sie!
Mit den gesenkten,
Bescheidnen Augen
Das stille Mädchen –
Mich macht' es toll!
Da sprang ein Knöpfchen
Ihr von der Jacke,
Ein goldnes Knöpfchen,
Ich fing es auf –
Und dachte Wunder
Was mir's bedeute,
Doch hämisch lächelt'
Jegór dazu,
Als wollt er sagen:
Mein ist das Jäckchen,
Und was es decket,
Mein ist das Mädchen,
Und dein – der Knopf!

Meter: iambic
Vím, Fauste, muž a žena světy dva
by Marie Calma

Vím, Fauste, muž a žena světy dva
jsou pro sebe a úkol překlenout
tu propast bezednou a přimět lva,
by beránčí měl zvyky, prost-li pout,
že ženě zbývá. – Silni silou svou
ať muži jsou, však ušlechtilí jen
tou láskou pokornou i vědomou
žen sobě určených. Střízlivý den
je muž. Zrak v dálku k cíli upírá
a pro ni blízkost naši přehlédne.
A přec, můj Fauste, žena podpírá
čin každý muže, rámě pozvedne,
jež v boji kleslo. Něhou silny jsme
svých polibků a k střízlivému dni
snem útěšným se sladce pojíme,
než k novému se činu rozední. –
Tvůj letmý úsměv, Fauste, postřehnut
a pochopen ta slova vyvolal.
Já tebou vědoucí jsem. Nedotknut
mou láskou nezůstaň! Neb nezdolal
by nedoplněn říčkou řeky proud
k hlubokým mořím nikdy doplynout.

Meter: iambic
Beloved, my Beloved... (Sonnet 20)
by Elizabeth Barrett Browning

Beloved, my Beloved, when I think
That thou wast in the world a year ago,
What time I sate alone here in the snow
And saw no footprint, heard the silence sink
No moment at thy voice ... but, link by link,
Went counting all my chains, as if that so
They never could fall off at any blow
Struck by thy possible hand ... why, thus I drink
Of life's great cup of wonder! Wonderful,
Never to feel thee thrill the day or night
With personal act or speech,—nor ever cull
Some prescience of thee with the blossoms white
Thou sawest growing! Atheists are as dull,
Who cannot guess God's presence out of sight.

Meter: polymetric
- 942 - Acto III, FINEO De El piadoso aragonés
by Lope de Vega

Mata, desdeña, abrasa, hiela, enciende
el alma que te adora, desdén mío;
que cuanto más me matas, más te envío
la libertad del alma que te ofende;
castiga, aflige, rompe, injuria, prende
lo que el cielo me dio por albedrío;
que en mi firmeza contrastar confío,
cuanto la tuya en tu rigor pretende.
Compitamos los dos: yo en atreverme
para que mi locura se confirme,
y tú en matarme, helarme y encenderme;
que no pienso jamás arrepentirme;
que aunque es verdad que puedes deshacerme,
no serás tan cruel como yo firme.

Meter: polymetric
La Marquesa recuerda...
by Luis Aguilar Poveda

Lentamente, la hastiada
                  marquesa envejecida
abre el cofre de ébano de las cartas antiguas,
y al mirarlas recuerda mil
                  pasiones exiguas
que en lejanos minutos le encendieron la vida
Suspirando, lee cartas de los
                  hombres que un día
por su causa alojáronse una bala en la frente;
y no ocultan sus ojos el
                  orgullo que siente
viendo el trágico libro de su historia sombría
Dice: «¡Oh, aquel monarca, que
                  en romántico exceso
me daba su reinado, tan sólo por un beso !»
«¡Oh, aquel conde Learnes, que murió en la querella
                  !»
Cierra el cofre que guarda lo que llama su gloria,
y, cruelmente orgullosa, repasa en su memoria,
uno a uno, los hombres que murieron por ella.

Meter: polymetric
An Emil Niethammer
by Justinus Kerner

Viel teure Namen nennen diese Blätter,
Und
Man lese hier, wann längst schon wir den Wettern
Der sturmbewegten Erde sind entrissen:
Man lese hier:
Ein Herz voll Treue, Redlichkeit und Klarheit,
In dessen Falten nichts Verstecktes, Trübes,
Ein
Und stürb' er vor mir, wär' er nur gegangen
Als frommer Engel für mich Sünd'gen, Müden,
Verzeihung von dem Himmel zu erlangen
Und dann zu führen mich in seinen Frieden.

Meter: iambic
The Lights of London
by Louise Imogen Guiney

The evenfall, so slow on hills, hath shot
Far down into the valley’s cold extreme,
Untimely midnight; spire and roof and stream
Like fleeing specters, shudder and are not.
The Hampstead hollies, from their sylvan plot
Yet cloudless, lean to watch as in a dream,
From chaos climb with many a sudden gleam,
London, one moment fallen and forgot.

Her booths begin to flare; and gases bright
Prick door and window; all her streets obscure
Sparkle and swarm with nothing true nor sure,
Full as a marsh of mist and winking light;
Heaven thickens over, Heaven that cannot cure
Her tear by day, her fevered smile by night.

Meter: iambic
I. Venecia.
by Milota Zdirad Polák

S výsostí hor sněživých, jež zima krutá opanuje,
Užasnuté oko mé ty rájské doly vyměřuje,
Slavná příroda kde nejvnadnější rozbila si stany,
Nad nimiž se vynášejí alpské mohútné balvany.
Není barev k hlubokého nebes modra vylíčení,
Není slov k věrnému okras toho ráje naznačení!
V srdci nový ples se zdvíhá, úsměv kolem úst mi hraje,
Každý nádech jihovětru s novou rozkoší přivlaje.
Pustinou sem dříve bloudil, mrazivým Boreas dechem
Zelený šat hájům trhá, vlhkým kámen kryje mechem,
Až i pouhé zpomenutí na to chlad do těla vlívá!
Ale zde, jakým to kouzlem tělo, duše má okřívá!
Do rovin s hor sestupuji. Jiné tady slunce svítí!
Jiným rouchem oděny tu stromy hájů, zahrad kvítí!
Jiný stín tu jiné světlo, jiný vzduch tu z země dýše;
Budiž vřele pozdravena, překrásná Jasoně říše,
Krásná Italie! ještě skvíš se v kráse, jaks se skvěla,
Když k tvým stínným hájům touha Olympany uváděla,
Kvítím by poseli zem tvou, by se vyrovnala sídlu
Bohův, upravujíce ji k svému pozemskému bydlu.
Stopa utěšená vede přes vinice, luhy, pole,
Kterou Janus z Arkadie sem lid vedl by v ta role,
Vtiskl známky píle své a bobřovin proklestil houště,
Krásné, neolidněné však naplnil zelené pouště!
Jenom olověné žezlo, jež nad celým’s světem nesla,
Jenom koruna tvá drahá s hrdé hlavy tvé už klesla.
Jindy’s národy kol vládla, daně na ně’s uvalila –
Nyní tebe podrobenství rouchem doba obhalila.
Kde jsou skupení tvých orlů, nezadrženým jež letem
Těžká pouta roznášela dalekým a šírým světem?
Kde jsou zlata poklady, k tvým jenžto snášel ku otvorům
Svět; kde stříbro, jež odváděl soused vítězným tvým sborům?
Ouroda tu nevídána klasy vinice ač plní,
Přece chudoby tu známky po vsích, po městech se vlní!
Skalná zeď hor alpských hrad co stražný na pomezí dřímá,
Sjednocenou kolkol moře vlnozdmuté tě objímá,
Přec v nitru jsi rozdvojena a zákony oddělena,
Jak bys byla nebývala nikdy v sobě ucelena!
Vládařové, zákony své světu jenž vyhlašovali,
V pusté, osamělé hroby na věky se odebrali.
Obrazem ses stala slávy během dnův pomíjející,
Kmen’s pravěký, jejž rozrazil blesk svou ranou zničující!
Či to důkaz, že mocného není trůnu od původu,
Sžírajícímu by posléz nepodlehl věkův hlodu?

Meter: trochaic
28. Was Gott den Tag durch thut.
by Angelus Silesius

Deß Morgens geht Gott auß/ zu mittag schläffet er/
Deß Nachts ist er erwacht/ reist’s Abends ohn be-
sch wehr.

Meter: polymetric
An Herren Hans Jacob Grob, meinen alten werten gelehrten freind
by Georg Rodolf Weckherlin

O dessen werte werk und weisheit wol bezeugen,
daß nichts, dan nur dein nam, an dir zu nennen grob;
grob wär ich selbs und bös, lang für der welt dein lob,
welches der Musen zunft vermeldet, zu verschweigen;
Zwar dein verdienst bedarf nu weiter keine zeugen,
weil landgraf Moritz schon (den zwar, wie ich dich lob
durch ihn, ich mit dir ehr) auf unfehlbare prob
dein haupt gekrönet hat mit seinen gnadenzweigen.
Darum sehr grob gewiß ist deren unverstand,
die aus deines berufs (dir noch ungleichen) ehren
nicht abnemen den schmuck, den dir gab gottes hand:
Noch gröber seind, die dich zu ehren nicht begehren,
und gröbest, deren herz nicht wünschet dem Teutschland,
daß deines lebens trum mög zart und stark lang wehren.

Meter: iambic
Krajina.
by Emanuel Lešehrad

Mé srdce je jak pták, jenž v šerém hvozdě kvílí
a slabá křídla má, by vznes se do oblaků,
můj obzor temný je a plný černých mraků,
kam zřídka zapadne svit slunce zasmušilý.
Mí snové těkají za noci pustým sadem,
kde divé vichřice vrcholky stromů dují
a v spustlých záhonech otravné býlí bují,
jež moji předkové nechali ležet ladem.
Tam v tmavé chalupě sní moje bledá Paní,
jež bílé ohaře vypouští někdy z domu,
by vyli tesklivě pod šerou střechou stromů,
když v blízké vesnici vyzvání na klekání.
To kraj je tesklivý a plný divých křoví,
kde duše nemocná v svých smutných chvílích mešká
pod loubím jasmínů, z kad sálá vůně těžká
a divný zármutek, jenž na cestách si hoví.
Má teskná krajino! Já zapomenut hynu!
A se mnou veškery mé liliové hříchy.
Já marně žito sel a slzou kropil líchy.
Teď bloudím unaven v tvém fialovém stínu!
V tvých sadech spatřuji svou rozkoš zádumčivou,
však světlo měsíčné mé čisté zraky kalí,
mé smutné myšlénky se netopýry staly,
již plaše vznášejí se nocí mdlou a snivou.
Jak trapný je ten kraj, kde tolik kvésti chtělo,
já vím, teď pozdě je a slunce slabě září...
Ach, proč jsem nevzpomněl, že přijde také stáří.
Teď duše v aleji do hrobu klade tělo!

Meter: polymetric
L. PO ŠESTI LETECH
by Josef Svatopluk Machar

Po letech jsem se zas k vám navrátil,
mé verše. S city ztraceného syna,
jenž lehkovážně díl svůj utratil
pak vepře pásl. – Jen si připomíná:
Sta štrébrů hlučně závidělo mi,
sta spekulantů zasykalo tiše,
že zabil jsem své české svědomí,
že jmění hrabu, prázdním plné číše.
Sta očí do zelena zaplálo,
že militarist strohého jsem slohu,
a jedním dechem hned se tázalo,
zda vojsku rozuměti mohu.
(Dnes ovšem – když tak přehlížím náš svět
zkušenost moje slavně konceduje,
že vojsku, jako všemu, rozumět,
to privilejem pánů poslanců je.)
Tož vtipy sili na tu hlavu mou,
strašlivé vtipy – bozi, beze trestu!
A já táh poctivě tu brázdu svou
a doufal, cíl že poznají i cestu.
Bez odvety, bez štítu, bezbranný,
bez naděje, že si kdy odpočinu –
já, bojovník, já šel a bez rány
a vychutnal tu naši divočinu.
Já české duše kdysi burcoval
a připravoval pro volnost je naši –
teď máme ji. Já odplatu v ni vzal
a hořce pochutnal si, milí braši!
Zdar, republiko!Z dáli budu zřít,
jak daří se teď svobodě tvé mladé –
kéž dá ti někdo smysl, jak, proč žít
a láska vlastenců tě nerozkrade!
A to, co pomohlo ti v časech zlých,
ať nad tebou bdí dále jako dosud
to, co zvem každý podle sklonů svých:
náhoda, štěstí, výhra, pánbů, Osud.

Meter: iambic
The World
by Henry Vaughan

I saw Eternity the other night,
Like a great ring of pure and endless light,
    All calm, as it was bright;
And round beneath it, Time in hours, days, years,
    Driv’n by the spheres
Like a vast shadow mov’d; in which the world
    And all her train were hurl’d.
The doting lover in his quaintest strain
    Did there complain;
Near him, his lute, his fancy, and his flights,
    Wit’s sour delights,
With gloves, and knots, the silly snares of pleasure,
    Yet his dear treasure
All scatter’d lay, while he his eyes did pour
    Upon a flow’r.

The darksome statesman hung with weights and woe,
Like a thick midnight-fog mov’d there so slow,
    He did not stay, nor go;
Condemning thoughts (like sad eclipses) scowl
    Upon his soul,
And clouds of crying witnesses without
    Pursued him with one shout.
Yet digg’d the mole, and lest his ways be found,
    Work’d under ground,
Where he did clutch his prey; but one did see
    That policy;
Churches and altars fed him; perjuries
    Were gnats and flies;
It rain’d about him blood and tears, but he
    Drank them as free.

The fearful miser on a heap of rust
Sate pining all his life there, did scarce trust
    His own hands with the dust,
Yet would not place one piece above, but lives
    In fear of thieves;
Thousands there were as frantic as himself,
    And hugg’d each one his pelf;
The downright epicure plac’d heav’n in sense,
    And scorn’d pretence,
While others, slipp’d into a wide excess,
    Said little less;
The weaker sort slight, trivial wares enslave,
    Who think them brave;
And poor despised Truth sate counting by
    Their victory.

Yet some, who all this while did weep and sing,
And sing, and weep, soar’d up into the ring;
    But most would use no wing.
O fools (said I) thus to prefer dark night
    Before true light,
To live in grots and caves, and hate the day
    Because it shews the way,
The way, which from this dead and dark abode
    Leads up to God,
A way where you might tread the sun, and be
    More bright than he.
But as I did their madness so discuss
    One whisper’d thus,
“This ring the Bridegroom did for none provide,
    But for his bride.”

Meter: iambic
An August Wilhelm Schlegel
by Gottfried August Bürger

Kraft der Laute, die ich rühmlich schlug,
Kraft der Zweige, die mein Haupt umwinden,
Darf ich dir ein hohes Wort verkünden,
Das ich längst in meinem Busen trug.
Junger Aar! Dein königlicher Flug
Wird den Druck der Wolken überwinden,
Wird die Bahn zum Sonnentempel finden,
Oder Phöbus Wort in mir ist Lug.
Schön und laut ist deines Fittichs Tönen,
Wie das Erz, das zu Dodona klang,
Leicht und stark dein Aufflug sonder Zwang.
Dich zum Dienst des Sonnengotts zu krönen,
Hielt' ich nicht den eignen Kranz zu wert;
Doch – dir ist ein besserer beschert.

Meter: trochaic
Ještě jen maličko dnů,
by Adolf Racek

Ještě jen maličko dnů,
ještě jen maličko dnů,
ještě jen maličko dnů
a půjdeme pryč!
Půjdeme pryč,
půjdeme pryč,
půjdeme z Evropy,
půjdeme z Moravy,
půjdeme pryč!
Ještě jen maličko dnů
a půjdeme pryč,
půjdeme za Sluncem,
půjdeme pryč!

Meter: dactylic
Primer amor
by Rosario («Crisantema») Sansores

«Primer amor, perfume de mimosas,
y en la verde extensión de la pradera
como una nube trémula y ligera,
ver cruzar las pintadas mariposas.
Primer amor, ternuras misteriosas,
ansiedad de algo nuevo que se espera
y bajo un cielo azul de primavera
quedarnos dulcemente silenciosos.
Sentir y no saber lo que se siente;
soñar y no saber los que se miente;
la emoción que recorre nuestras venas.
Primer amor, presentimientos vagos,
tal como en la ternura de los lagos
la brisa pasa sin rozarla apenas »

Meter: polymetric
Extempore Effusion upon the Death of James Hogg
by William Wordsworth

When first, descending from the moorlands,
I saw the Stream of Yarrow glide
Along a bare and open valley,
The Ettrick Shepherd was my guide.

When last along its banks I wandered,
Through groves that had begun to shed
Their golden leaves upon the pathways,
My steps the Border-minstrel led.

The mighty Minstrel breathes no longer,
'Mid mouldering ruins low he lies;
And death upon the braes of Yarrow,
Has closed the Shepherd-poet's eyes:

Nor has the rolling year twice measured,
From sign to sign, its stedfast course,
Since every mortal power of Coleridge
Was frozen at its marvellous source;

The rapt One, of the godlike forehead,
The heaven-eyed creature sleeps in earth:
And Lamb, the frolic and the gentle,
Has vanished from his lonely hearth.

Like clouds that rake the mountain-summits,
Or waves that own no curbing hand,
How fast has brother followed brother,
From sunshine to the sunless land!

Yet I, whose lids from infant slumber
Were earlier raised, remain to hear
A timid voice, that asks in whispers,
"Who next will drop and disappear?"

Our haughty life is crowned with darkness,
Like London with its own black wreath,
On which with thee, O Crabbe! forth-looking,
I gazed from Hampstead's breezy heath.

As if but yesterday departed,
Thou too art gone before; but why,
O'er ripe fruit, seasonably gathered,
Should frail survivors heave a sigh?

Mourn rather for that holy Spirit,
Sweet as the spring, as ocean deep;
For Her who, ere her summer faded,
Has sunk into a breathless sleep.

No more of old romantic sorrows,
For slaughtered Youth or love-lorn Maid!
With sharper grief is Yarrow smitten,
And Ettrick mourns with her their Poet dead.

Meter: iambic
A Sonnet on Cervantes
by Rubén Darío

In all my days of troubled loneliness
And fretted grief Cervantes is to me
A faithful friend, and none so true as he,
That brings me precious gifts of quietness.

All nature his, and life. Of his largesse
My dreams, that are knight-errants bold and free,
Have golden casques to crown them gloriously.
He is, for me: sigh, prayer, joyousness.

He speaks as runs a brook, so amorous
And very gentle is this Christian knight,
Ever undaunted. And I love him thus,

Beholding how the world, by fate’s design,
Reaps, from his deathless sorrow, rich delight,
And laughter from a madness so divine!

 

Soneto a Cervantes

Horas de pesadumbre y de tristeza
paso en mi soledad. Pero Cervantes
es buen amigo. Endulza mis instantes
ásperos, y reposa mi cabeza.

El es la vida y la naturaleza;
regala un yelmo de oro y de diamantes
a mis sueños errantes.
Es para mí: suspire, ríe y reza.

Cristiano y amoroso caballero
parla como un arroyo cristalino.
¡Así le admiro y quiero,

viendo cómo el destino
hace que regocije al mundo entero
la tristeza inmortal de ser divino!

Meter: iambic
VÝKŘIK V NOCI.
by Karel Babánek

Zřím okny v ticho večera
skrz větve řídké chorých stromů,
v dál do ulic, kde za šera
ční černé stíny starých domů;
hluk velkoměstský zmírá v zdech,
jen rachot vozu slyším temný,
šum stlumený – jak k nebi vzdech,
by stoupal stajený a jemný – – –
V tmy z oken domů bleskla zář,
do ulic stichlých noc se dívá,
klid bezzvučný jak v mrtvou tvář
se v spící město měkce schvívá...
A náhle nocí výkřik zněl –
(ten opilec sbil ženu zase)
a jak se mrtvým tichem chvěl,
já výkřik bídy slech’ v tom hlase.

Meter: iambic
Al plan de Matanzas
by Ignacio María Acosta

¿Quién eres tú, gigante, en cuya frente
se detienen las nieblas apiñadas,
en tanto que a tus plantas, humilladas
rugen las tempestades sordamente?.
Tu fantástica forma sorprendente,
tus crestas a los cielos levantadas,
tus abismos, tus rocas despeñadas,
¿qué misterios encubren a la mente?
¿Y pretendo tu origen misterioso
penetrar, al través del tiempo
                     inmenso
que miraste pasar? De luz un rayo
ilumina mi espíritu; y lloroso,
que eres la tumba perdurable pienso
del pueblo antiguo que habitó en Yucayo

Meter: anapestic
Der ehestand.
 C. H.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Der ehstand ist ein kartenspiel,
Da spielt ein jeder, der nur will.
Bald gehts, bald nicht, bald gar genau,
Bald trumpfft den mann wohl gar die frau.
Nichts kommt mir wunderlicher hier
Als diß, in diesem spiele, für,
Daß der verspielt und unten liegt,
Der doch die besten schläge kriegt.

Meter: iambic
OTOKARU ŠEVČÍKOVI
by Antonín Klášterský

Jak zpěvný pták i z dálných končin světa,
i přes oceán, který burácí,
rád v rodný kraj, zkad vylét’ za dnů léta,
se navrací:
Tak v naše město, v naše lesy, lány,
chtě po své práci najít oddech v nich,
jste vrátil se k nám, mistře milovaný,
na český jih.
Svět dal vám obdiv, slávu, velkých věno,
klad’ k vám své dary, pocty nejdražší,
v dvou dílech světa s úctou vaše jméno
se pronáší.
Sta vašich žáků je jak větru dutí,
jenž zvedá se až k prahor temeni,
a vaši sílu nese na peruti
a umění.
A slávou jich i vaše sláva roste,
v nich svého žití zříte trofeji,
a oni mladost věčnou, bohů hoste,
vám vracejí.
Tak požehnání pro vás má jen sudba,
červánků růže sází na váš sníh,
co zní k vám, vděčnost, obdiv je a hudba
strun nesčetných.
Co my vám dáme? Ach, jen lásku vřelou,
svůj stisk a náruč, ticho k chvíli dum,
těch našich lesů krásných klenbu ztmělou
a jejich šum.
Ten vlídný, zlatý úsměv všeho kraje,
chlad vln, kde v slunci září Otava,
a radost polí, obilí když vlaje
a dozrává.
To vše k vám mluv zde chvějícíma rtoma,
k vám každá sněť se vztahuj jako páž,
vše pozdravuj vás, šeptej, že jste doma
a že jste náš!
Ó, buďte zdráv nám! Co je jiným stáří,
vám jeseně buď snivé jenom vděk,
a nebe ať vám plné jasu září
a housliček!

Meter: iambic
XXVIII.
by Gustav Pfleger Moravský

Tu arci trošku domácí se paní
Milostným očkem na to lahodně
Usmála... avšak nad očekávání
Se vyjádřila paním svobodně,
Že dcera má dosť času na vdávání,
A že by Vyšínský byl sotva pravý
Pro děvče manžel, že jen pořád baví
Ve knihách zaprášených, že se v květu
Své mladosti patřičně nemá k světu,
Též prý se o něm leccos podivného
A tajemného praví a snad zlého.

Meter: iambic
- I - La soledad
by Diego Hurtado de Mendoza

Amable soledad, muda alegría,
que ni escarmiento ves, ni ofensas lloras,
segunda habitación de las auroras;
de la verdad primera compañía.
Tarde buscada paz del alma mía,
que la vana inquietud del mundo ignoras,
donde no la ambición hurta las horas,
y entero nace para el hombre el día.
¡Dichosa tú, que nunca das venganza,
ni del palacio ves, con propio daño,
la ofendida verdad de la mudanza,
la sabrosa mentira del engaño,
la dulce enfermedad de la esperanza,
la pesada salud del desengaño!

Meter: polymetric
Příteli Františku H.
by Karel Dewetter

Tak často z večerů, kdy slunce zmírající
své tkalo rubíny v skráň aleje se tmící,
kdy řeka z hluboka svou starou píseň pěla
a niva vůněmi kraj celý napájela –
tu často v dumách svých my pod strom usedli si
a mlčky hleděli, jak v dáli modré rysy
hor tmí se víc a víc, jak za stromy a keři,
kam oko dosáhne, stín obrovský se šeří,
jak hvězdy večerní se paprsk s oblak krade. –
Dvě dívky luhem šly – tak obě krásné, mladé,
v jichž sladké bytosti se anděl, žena snoubí.
O viď, my cítili, jak bytost naše celá
je jimi prodchnuta, jak sladké sny kol čela
jich pohled snuje nám, jich úsměv něhyplný,
jak sladkým zázrakem nám rozchví ňader struny,
jak obě drahé nám – mě ona zlatá hlava
se zrakem blankytným a tobě krása tmavá!
A slunce uhaslo – pad soumrak na pěšinu
a drahou dvojici tich halil v závoj stínu,
jak snění vidiny, jež rázem zanikají.
Strom šuměl nad hlavou nám plno tajných bájí,
pták zatik' naposled, ve trávě perly spaly.
A racků volání tak smutně táhlo z dáli...

Meter: polymetric
Trefil!
by Jaroslav Martinec

Hýbat světem, snadnáť práce věru,
by se o ni chytrák zasadil.
Liška trefil, neboť zavadil –
slyš to, světe – jenom o pověru.

Meter: trochaic
- V -
by Argensola

Hago, Fili, en el alma estando ausente,
para hablarte animosas prevenciones,
y tú con un mirar las descompones;
yo enmudezco, turbado y obediente.
Mas es mi turbación tan elocuente
(efecto de estas fieles turbaciones),
que aquella voz que huyó de mis razones,
persuade en los ojos y en la frente.
Claro está que si sientes ablandarte
para poner a mi verdad en duda,
ni te queda licencia ni derecho.
Para esto amor de ornato las desnuda;
que introducir piedad, Fili, en tu pecho
no puede ser jurisdicción del arte.

Meter: iambic
- XIV -
by Juan de Timoneda

Pintor que una beldad tan sublimada,
con tanta perfección nos retrataste,
di como tú en mirarla no cegaste,
del modo que yo en verla retratada.
Si tu pintura muda y desalmada
ni hay corazón que enternecer no baste,
viendo el original cómo acertaste
guiar pincel y mano tan turbada.
Si los ojos alzaste a contemplarla,
como tuviste fuerza de bajarlos
y no quedó tu vista allí prendida.
Y si los abajaste por pintarla,
cómo otra vez pudiste levantarlos
no estando asegurado de la vida.

Meter: iambic