PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
NA NÁMĚSTÍ KRÁLE JIŘÍHO.
by Xaver Dvořák

Heros naší slavné epopeje,
jak tě chová v mysli český lid,
tyčíš se tu na svém broni, skvěje,
hotov, za právo se vlasti bít!
Hrdost královská ti s čela svítí:
„neustoupit nikdy a vždy vpřed!“
Kletby ať se na tě zevšad řítí,
nesklopí tvůj smělý, orlí hled.
Jedna vůle ti jen světější je,
jeden znáš jen nad svůj majestát,
národa to, pro nějž srdce bije,
z jehož moci králem ty jsi vlád’.
Rozhlížíš se svého s piedestalu,
před tebou se vlní český kraj;
o čem sníval’s ve svém ideálu,
naplněno zříš dnes: Český ráj!
O co ty jsi vroucně usiloval:
„národ český k moci, slávě vznést,“
jak by před zraky ti vyčaroval:
„národ svobodný a volný jest!“
Všecko má, co chtěl’s mu pro věk dáti,
jedno schází jen z tvé závěti:
hrdost! jež z tvé tváře vyšlehá ti,
nepřešla ta s Otců na děti!
Už se české šíje ohýbají,
slevují už se svých svatých práv,
„slušnými jen lidmi“ zvát se mají,
co jim koruna zas padá s hlav.
A saň, již jsi potíral tak rázně,
královský rek, celý život svůj,
už svou hlavu zvedá bez vší bázně,
nikdo nestoupá jí v cestu: „Stůj!“ –
Pane Jiří, zbožněný náš králi,
co jsi ty chtěl, v boje odhodlán,
dej: ať národ tvůj dnes z mrtvých vstalý
ve své vlasti zas je vlastní pán!
Je to symbol, že z té svaté půdy
staroslavných tvojich Poděbrad
trysknou prameny, jež v naše údy
nesou svěžest – je to symbol snad?!
Nuž, sem číše, perlami ať pění:
„Zdrávy buďte, svaté prameny,
opojte náš národ do nadšení,
za své právo stát, vzdor plamenný“

Meter: trochaic
- XXXI - Inés, cuando te riñen por bellaca
by Juana Ines de La Cruz

Inés, cuando te riñen por Bellaca,
para disculpas, no te falta Achaque
porque dices, que traque, y que Barraque
con que sabes muy bien tapar la Caca.
Si coges la palabra, no hay Urraca,
que así la gorja de mal año Saques
y con tronidos, más que un triqui Traque,
a todo el Mundo aturdes, cual Matraca.
Este bullicio todo lo Trabuca,
este embeleco todo lo Embeleca,
más, aunque eres (Inés) tan mala Cuca,
sabe mi amor muy bien lo que se Peca,
y así con tu afición no se Embabuca,
aunque eres Zancarrón, y yo de Meca.

Meter: iambic
X. Když nás všecko oklamá,
by Jaroslav Vrchlický

Když nás všecko oklamá,
vše se v příkrov černý halí,
jedna hvězda svítí v dáli,
jedna hvězda nad náma.
Na mrtvé to vzpomínka,
ta je s námi, vždy nám bližší,
v duši každou bolest ztiší,
jen se dotkne zlehýnka.
O všem vědí, co nás rve,
naši mrtví, co nás týrá;
úkoj, který neumírá,
pít nám dají z číše své.
O všem vědí, tichý spád
slzí našich dobře znají,
jen se tiše usmívají
a v sled řeknou: Pojďte spát!

Meter: trochaic
Xv.
  Das Grab im Busento.
by August von Platen

Aus den Wassern schallt es Antwort, und in Wirbeln
Und den Fluß hinauf, hinunter, zieh'n die Schatten
Die den Alarich beweinen, ihres Volkes besten Todten.
Allzufrüh und fern der Heimath mußten hier sie ihn
Während noch die Jugendlocken seine Schulter blond
Und am Ufer des Busento reihten sie sich um die Wette,
Um die Strömung abzuleiten, gruben sie ein frisches Bette.
In der wogenleeren Höhlung wühlten sie empor die Erde,
Senkten tief hinein den Leichnam, mit der Rüstung, auf
Deckten dann mit Erde wieder ihn und seine stolze Habe,
Daß die hohen Stromgewächse wüchsen aus dem Helden-
Abgelenkt zum zweyten Male, ward der Fluß herbey-
Mächtig in ihr altes Bette schäumten die Busentowogen.
Und es sang ein Chor von Männern: Schlaf' in deinen
Keines Römers schnöde Habsucht soll dir je dein Grab
Sangen's, und die Lobgesänge tönten fort im Gothen-
Wälze sie, Busentowelle, wälze sie von Meer zu Meere!

Meter: trochaic
59. Newe Jahrs Wündsche
by Andreas Gryphius

Man wündscht den Menschen Glück die newe Jahr erleben/
Mehr Glück hat dem Gott will Zeit ohne Jahre geben.

Meter: iambic
43.
by Friedrich Rückert

Ein Thor klagt andre an, und ein Halbweiser sich;
Sei ganz weis' und du klagst nicht andre an, noch dich!

Meter: iambic
- II -
by Esteban Manuel de Villegas

Quién me dijera, Clori, que algún día
te pudiera olvidar tan fácilmente,
mientras soltero crin hizo en tu frente
con hilos de oro lazos de rabia.
Y mientras blanca juventud bullía
en tus mejillas de carmín ardiente,
y entre tu blanco aljófar, y luciente,
Sirena te escuchó, se temió Arpía.
Todo con la memoria de un desprecio
vino a olvidarse en mí, mas no a olvidarse
de modo, que me niegue el conocerte.
Quédate pues, adiós, venga otro necio,
que sepa amarte, y sepa no estimarse
que yo, por lo que vi, no pienso verte.

Meter: iambic
Kavky.
by Eliška Krásnohorská

Hrot štíhlé věže v oblaka se ztrácí
jak v nekonečnost myšlénka
zvon pěje v blankyt slunný,
jak víc než zemské struny;
zvuk, jas i vánek, s ním však černí ptáci
se nesou věži v okénka.
Hle, sotva mlha z nočních vzletla mrákot,
již krouží kavky kolkolem;
ty dřív, než jitřní zvoní,
jak stíny kol se honí,
a z jitra do západu jejich krákot
zní veselým tam hlaholem.
Hle, létají až k zlaté makovici
a hnízdí mezi krokvemi;
tak se závratné výše,
jak s povznešené říše
zří dole drobnou, lidskou chumelici,
jak černé ptactvo na zemi.
Jak svědčí sídlo, lidem nedostihlé,
jich vzdušným klopotům a hrám!
Však hejno černé pěje:
„Ba tak se dobře děje,
že pro nás lidé staví věže štíhlé,
že zbudovali nám ten chrám!“
Ó kavky, kavky, odkud jste to vzaly?
Kdo vám tam v hůře vyzradil
v té pravdivosti přímé,
co sotva sami víme:
proč lepé chrámy své jsme zbudovali
a kdo se nám v nich usadil!
Ať staví národové hrady ducha,
ať posvětí je pro bohy:
vždy po titanské práci
se najdou černí ptáci,
již nalepí tam do tepla i sucha
své nevývratné brlohy!
Buď chrám i ze zlata, a na vrchole
znak nejkrásnější se mu skvěj,
buď sto let v potu roben
a světa skvosty zdoben:
ti černí ptáci nahoře i dole
co páni zahnízdí se v něj!
I budou hlásati, že po zákoně
a věčné světa osnově
jsou od stupňů až k věži,
jak stojí a jak leží,
ty lepé chrámy zřízeny jen pro ně,
k jich prospěchu a pohově.

Meter: iambic
- - Jornada I, EUSTAQUIO
by Lope de Vega

En caja tersa, en seno nacarado,
naturaleza que prodigios cría,
junta el rocío que el aurora envía
con el fuego del sol más acendrado.
De esta oposición, pues en sumo grado
como competidores a porfía,
perla engendran con tanta bizarría,
que llegar a dudar si la han formado,
del agua elemental que Dios eleva,
con fuego de su fe, que se introduce
en el alma obediente al albedrío.
Tanto el afecto de su ley me lleva,
que a veces a la duda me conduce
si el amor que me abrasa es hijo mío.

Meter: polymetric
Die Basreliefs
by Friedrich Schiller

Seht, was versucht nicht der Mensch, mit dem Tod zu versöhnen das Leben!
Nimmer gelingt's – ach, sie sind schrecklich und ewig getrennt.

Meter: polymetric
SPLEEN
by Jiří Karásek ze Lvovic

Vše horkem umdlévá pod tíhou neviděnou...
Noc marně nad ložem bez spánku v dusnu těká.
Den v šeru pohaslý v spleen samotáře hledí,
Jak slepec bez hnutí, jenž na almužnu čeká.
Jak průvod pohřební do hřbitovních bran starých,
V mou duši myšlenky jdou zastřené dál, dále
Jak ženy smuteční, tak váhavě a zvolna,
Jak ti, kdo v svatby den jdou k pohřbu nenadále.
A dauphin vzácného a pohaslého rodu,
Mám všechny nemoci svých předkův, a že chvěli
Se vášní zvrácenou, sláb vrávorám v stín komnat,
Kde visí portréty žen, které rádi měli.
A stavím kroky své před zrcadlem. Mám krásu
Všech smrti propadlých, již přečkali svou dobu.
O vteřin několik jsem přežil mrtvé. V slunce
Zvím nyní zcizeně, jak svítí v mojí mdlobu.

Meter: polymetric
¡GLORIA!
by José Santos Chocano

La aldea ayer no más entristecida
cobra hoy nuevo placer; que en torno vierte
alborozada luz la misma Muerte
desde el cénit de la perpetua Vida.
Como corcel que destrozó la brida,
el alma deja la materia inerte;
y entre los bruscos cambios de la suerte
brota transfigurada y desprendida.
Es la Resurrección. Mientras que llena
la Pascua todo de inefable brillo,
surge el aldeano en traje dominguero;
y luego, en aras de la alegre cena,
se inclina a la amenaza del cuchillo
la humilde frente del pascual cordero...

Meter: iambic
1L: Nicht der brausende Strom zürnt mit dem rieselnden Bache,
by Johann Gottfried Herder

Nicht der brausende Strom zürnt mit dem rieselnden Bache,
Nicht der rieselnde Bach zürnt mit dem fallenden Thau;
Alle rollen vereint zum weiten, unendlichen Meere,
Wo sich ihr Name verliert, wo ihre Welle zerrinnt.
Aber sieh, vom gewaltigen Meer ziehn Dämpfe gen Himmel,
Schweben als Wolken umher, regnen in Tropfen herab;
Ketten der Berge ziehen sie an und erhabene Gipfel,
Quellen strömen ins Land, Kräuter und Blumen entstehn.
Nein, kein Tropfe verlor sich im Meer und dem endlosen Aether;
Darum, lieblicher Bach, rolle die Welle getrost!

Meter: polymetric
PO POSLEDNÍM AKTU.
by Jan Opolský

Já dostojím své úloze,
ať pompésně, ať uboze,
já gesta svoje udám,
já umím svoji roli hrát,
oh, publikum se musí smát
vzdor bolestným svým nudám.
A všichni smutní autoři
v úpalu slov mých vyhoří
jak v chrámu páně svíce;
jsemť interpretem paňáci
i dóžat v bílém paláci
i naivky kouzelnice –
Hrám královrahy, kuběny,
a symbol čistý, růměnný
jak od pramene voda
a Juany a ospalce
a patrioty ve válce
a blba Guasiomoda.
Děs suggeruji harpyjí,
jsem trpitelem z pašijí
pro hysterické paní;
však nade všecku kritiku
hrám intriganta ze zvyku,
lež jeho umírání.
A rekvisitář ometá
mou denně lebku Hamleta,
by svěže rozjímala,
a moje loutna třaslavá
juž resonančně plakává,
než udeřím své „trala“.
A přeludné mé kostymy!
I zrzoun zločin pod nimi
smí beztrestně se schovat.
Než laury svoje uložím,
se musím houfům toužebným
zas a zas ukazovat.
Čas blíží svoje laviny
k úkrytům naší hodiny,
mé sufity se chvějí
a lebka má den ode dne
vždy kratčej na mne pohlédne,
však stále důvěrněji.
Až jednou pozdě ulehám
v ohromném tichu sám a sám
a slyším prosbu: pane!
I najdu plný tušení,
kde smrt i život temení,
své srdce zanedbané.

Meter: iambic
1L: Es schlief ein Greis auf Hellas' Feld, wo man die Schlacht geschlagen,
by Anastasius Grün

Es schlief ein Greis auf Hellas' Feld, wo man die Schlacht geschlagen,
Er schlief wohl an zehn Stunden schon, seit ausgetobt der Schlachtlärm,
Und wer den grauen Schläfer sah, seufzt: Friede mit den Todten!
Doch jetzt erhebt der Greis sein Haupt, reibt sich den Schlaf vom Auge.
Es liegt ein stiller See vor ihm mit purpurrothen Wellen.
»du ebner See,« so lispelt er, »wie friedlich fließt dein Wasser,
Wie glühen deine Wellen all' so schön im Morgenrothe!
So hehr erglänzt das Frühroth nur im goldnen Land der Freiheit!«
Viel hundert Männer lagern rings am Strand des Sees und schlafen.
»du sel'ge Schaar, wie schläfst du süß im freien Himmelssaale!
Nicht scheinest du des Wüthrichs Ruf, nicht Räuberschwert zu fürchten;
So sicher, traun, und friedlich schläft sich's nur im Land der Freiheit!«
Und neben ihm, im grünen Gras, da ruhn zwei holde Kinder,
Zwar regungslos, doch halten sie sich treu und fest umschlungen.
»o schönes, zartes Blumenpaar, umkos't vom Hauch der Liebe!
Solch süße, heil'ge Liebe lebt nur in dem Land der Freiheit.«
Es neigt gar mild sich über ihn ein lieblich Frauenantlitz;
Sein müdes Silberhaupt ruht sanft im Schooß des schönen Weibes
»auf solchen Kissen schläft man nur im schönen Land des Friedens
Und solche Engel wachen nur im goldnen Land der Freiheit!«
Er lispelt's leis und senkt das Haupt und schließet still das Auge,
Und nimmer öffnet es der Greis, erhebt nie mehr das Antlitz.
O armer und doch sel'ger Greis, o schlafe fort und träume!
Erwache nie, daß Keiner dir, was du gesehn, je deute!
Nicht glüht der See vom Frühroth, nein, vom Blute deines Volkes!
Die Schläfer – deine Brüder sind's – erwachen nimmer wieder!
Die Kinder – deine Enkel sind's – die starben Hungertodes!
Das Frau'nbild – deine Tochter ist's – weint über deiner Leiche!

Meter: iambic
3.
by Theodor Fontane

Du Mutter aller Liebe und ihr Kind,
Du einzig Pfühl, auf dem wir sorglos schlummern,
Ich rufe dich, kehr' wieder in dies Herz!
Es gibt kein Glück, wo du den Rücken wandtest,
Es gibt kein Unglück, lächelst du aufs neu;
Laß kämpfen mich in deinem Spruch und Zeichen,
Und wieder wird das Leben mir zum Sieg.«

Meter: iambic
PŘED PANORAMOU.
by Karel Mašek

Před panoramou žití Osud stál,
jak kostlivec on vypadal, však živý,
a volal: „Páni, prosím, račte dál,
za malé vstupné uzříte tu divy!“
„Co srdce ráčí, můžete tu zřít,
co nejkrasšího v žití může zkvésti,
a planetu si račte zakoupit,
ta zcela jistě přinese vám štěstí.“
A lidé se tam jen jen hrnuli
a neptali se, co se to tam skrývá,
však každý potom jako strnulý
na bezcenných pár vějiček se dívá.
Však vyvolavač ten se tajně smál,
vždyť dobře již mu zaplatil dav chtivý:
Ó prosím páni, račte jenom dál,
za malé vstupné uzříte tu divy!“

Meter: iambic
8.
by Kaspar Stieler

Verzweiflung/ Sorge/ Furcht und Schrekken/
Schmerz/ Leiden/ Angst und Quaal/
ein Regiment von Gekken/
Verspottung ohne Zahl/
das ist der Liebe Leib-gedinge.
wer das nicht kennt/ der weiß auch nicht/ was Amor ist.
Sey nu geehrt/ geliebt/ geküßt/
und sey darbey ein Haubt der Narren.
Wißt ihr/ wenn ich das Lieben wolte gönnen?
dem (mein' ich) der mich nie hat lieben können.

Meter: iambic
AMARA. (I.)
by Jaroslav Vrchlický

Zpět vržen v tmu, po světle darmo křičím.
Já dobro chtěl a cítím zla jen spáry;
vznes hlavu nedůvěry démon starý,
má všecka snaha přeludem jest, ničím.
Leč, komu, Bože, tu svou bolest líčím,
a komu ňader hasnoucí, mdlé žáry
na oheň nový nítím? V jaké zmary
zas darmo v strádání svou duši cvičím?
Ó dnové moji, plni smutku, nudy!
Ó noci moje, plné žalných stesků!
Sne krátký mezi nimi, příšer plný!
A samé mátohy jen, stíny, bludy,
a nikde břeh!... Svit rudý vášně blesků
jen ozařuje nekonečné vlny...

Meter: iambic
[nicht von kunstbehau'nen]
by Friedrich Rückert

Nicht von kunstbehau'nen,
Gelben, weißen, braunen
Marmorn anzustaunen
Soll ein Grabmal stehn.
Sollt' ich starre Massen
Schwer euch drücken lassen?
Hier will ich mit nassen
Augen Blumen sehn;
Pflanzen, die mit kühlen
Wurzelfingern wühlen
Leis' in euern Pfühlen,
Lockernd eure Gruft,
Die mit Schattenzweigen
Ueber euch sich neigen,
Und gen Himmel steigen
Auf in Glanz und Duft.

Meter: trochaic
An Max Kretzer.
by Arno Holz

Der Hintertreppenpoesie;
Damit sie wirkt, versetzst du deine Schrift
Mit Brausepulver und mit Rattengift!

Meter: iambic
249.
by Friedrich Rückert

So mancher klagt, und sagt, daß ihn die Welt verkennt;
Doch kann er sagen wol, daß er sich selber kennt?
Kennst du dich nicht, woran erkennst du mein Verkennen?
Wer nicht verkannt will seyn, muß erst sich selbst erkennen.

Meter: iambic
NA NÁBŘEŽÍ.
by Antonín Klášterský

Hle, celá Praha v skvoucím záře plamu
je velikému rovna drahokamu.
Jak tichý úsměv slunce pablesk leží
na jehlancích a na kopulích věží.
Na domech, střechách, štítech zubovatých
a na oknech se chvěje celých zlatých,
Na chrámech, kde spí reci sen svůj hebký,
a chorál letí přes jich bílé lebky,
Na klášterech, kde v duhu, barev tříseň
je v knihách vrytá stará česká píseň,
Na palácích se v jeden ruměn slívá –
zda kámen sám se studem uzardívá?
A ve dvou oknech hradu v řídké mlze
se třpytí to jak veliké dvě slze...

Meter: iambic
Frieden
by Friedrich Schlegel

Wohl mag in diesen Zeiten
Verrat die Flügel breiten,
Das Edle untergehn;
Nichtig war all ihr Streben,
Und ohne Herz ihr Leben,
Wie mocht' es wohl bestehn?
Wie grünte Friede wohl,
Wo vor des Neides Bissen,
Von Gier und Angst zerrissen,
Nichts Hohes atmen soll?
Soll aber schon hienieden,
Von Gott herab, der Frieden
Gürten der Erde Brust,
Daß fern der Mensch von Reue,
Sich einst in schöner Treue,
Des Himmels sei bewußt;
So kehrt zu Gott zurück!
Des Glaubens hohe Palme,
Der Hoffnung Segenshalme
Bringt euch der Liebe Glück.
O laßt das wilde Streiten,
Wollt kindlich nur bereiten
Euch auf den großen Tag,
Wo wieder hier zu kommen,
Zur Rettung aller Frommen,
Der Herr uns einst versprach.
Vom Herzen reißt den Wurm,
Seid wieder Gottes Kinder,
So wird die Zeit gelinder,
So schweigt der wilde Sturm.
Als Gott ihr widersprochen,
Die Treu' ihm hat gebrochen,
Da war es, wo's begann;
Ihr wolltet alles fassen,
Als wild ein wütend Hassen
Mit Blindheit euch umspann.
Der Tod entstieg dem Grab,
Die Liebe war entflohen,
Voll Mitleid sahn die hohen
Mächte auf uns herab.
O Torheit zu beweinen,
Daß, blinden Wahns, will meinen
Der Mensch, er sei nun frei;
Und doch in tiefem Herzen
Die rettungslosen Schmerzen,
Der schöne Bund entzwei.
Es riß des Lebens Band,
Daß alles los nun schwebet,
Im Sturme zagt und bebet,
Findt keiner Hoffnung Land.
Was schnöde ihr zerstörtet,
Da ihr euch selbst betörtet,
Kann Hochmut nicht erbaun.
Was möchtet ihr ersinnen?
Ihr seht es all' zerrinnen,
Habt selber kein Vertraun.
Was Gott uns liebend gab,
Wie mögt ihr's neu erschaffen?
Der Mensch kann sich nichts schaffen,
Als nur sein eigen Grab.
Soll Friede denn euch blühen,
Müßt erst in Liebe glühen,
Erschließen euren Sinn;
Laßt euch die Worte mahnen,
Kehrt zu den alten Fahnen
Getreuer wieder hin!
In stiller Brust genährt,
Muß Fried' und Demut wohnen,
Der alte Glaube thronen,
Eh' Heil uns wiederkehrt.

Meter: iambic
XXII. NOČNÍ PROCHÁZKA
by Josef Svatopluk Machar

Noc byla podzimní. Na nebi bezoblačném
plál měsíc mrtvý sinavý,
na cestě na luka v mlčení tkvěly mračném
topolů štíhlé postavy,
nad tůní břízek sbor stál, vlasy rozpuštěny,
a strnule v hloub tichou zřel,
kde ležel příkrovem zeleným přioděný
řad vlastních hubených jich těl,
v dál pak se táhla pláň, již kryla tráva malá
a jinovatka šperkem svým
a v mlze průzračné a v bílém světle zdála
se rubášem být nezměrným.
Tím krajem umrlým jsem bloudil bez cíle
a maně vzpomínal:
Jak často kráčeli zde v podvečerní chvíle
dva milující v dál,
jak často zírali v tůň, k sobě nakloněni,
na obraz veselý,
co přísah, polibků a vřelých zanícení
ty břízy slyšely –
a přece mlčí vše, tůň, topoly i dálka
a nebe, noc i zem,
leda bys, blázne, chtěl zde stát, až sbor bříz zalká,
a slyšet v tom své requiem!...

Meter: iambic
1L: Es zogen Heere, donnerten Geschütze
by August Wilhelm Schlegel

Es zogen Heere, donnerten Geschütze
Fernab, die starke Veste zu bestürmen,
Daß sich ihr Strom mit Leichen mußte thürmen;
Die Sommernacht erhellten Kriegesblitze.
Da wußt', im engen Thal, auf schatt'gem Sitze,
Vor allen andern als der Freude Stürmen
Mich und die Liebste Liebe zu beschirmen,
Vereinigt wie die Reb' und ihre Stütze.
Dieß deutet frohe Zukunft unserm Bunde.
Wie sollt' er nicht, von freundlichen Gestirnen
Selbst im Gewitter angelacht, bestehen?
Doch donnert, uns auch, der Verheerung Stunde,
So laß uns, achtlos um der Götter Zürnen,
Im Schooß der Liebe selig untergehen.

Meter: iambic
VÁNOCE.
by Jaroslav Vrchlický

Tak jsou tu zase v sněhovém svém hávu.
Co dáti dětem, přemýšlíme zase,
a mládí jako stáří tu v svém právu,
a stará poesie v koled hlase.
Zpěv pastýřů slyš, Bethléma viz slávu!
Jak lidem, prostým duchem, otvírá se
v daráků postavách a v tichém bravu,
jenž v zvěsti andělské – se klidně pase.

Meter: iambic
Julius Caesar, Act I, Scene II [Why, man, he doth bestride the narrow world]
by William Shakespeare

Cassius speaks to Brutus

Why, man, he doth bestride the narrow world
Like a Colossus, and we petty men
Walk under his huge legs and peep about
To find ourselves dishonorable graves.
Men at some time are masters of their fates.
The fault, dear Brutus, is not in our stars,
But in ourselves, that we are underlings.
“Brutus” and “Caesar”—what should be in that “Caesar”?
Why should that name be sounded more than yours?
Write them together, yours is as fair a name;
Sound them, it doth become the mouth as well;
Weigh them, it is as heavy; conjure with ’em,
“Brutus” will start a spirit as soon as “Caesar.”
Now, in the names of all the gods at once,
Upon what meat doth this our Caesar feed
That he is grown so great? Age, thou art shamed!
Rome, thou hast lost the breed of noble bloods!
When could they say, till now, that talked of Rome,
That her wide walks encompassed but one man?
Now is it Rome indeed, and room enough
When there is in it but only one man.
O, you and I have heard our fathers say
There was a Brutus once that would have brooked
Th’ eternal devil to keep his state in Rome
As easily as a king.

Meter: polymetric
1.
by Emanuel Geibel

Das Größeste ist das Alphabet,
Denn alle Weisheit steckt darin,
Aber nur der erkennt den Sinn,
Der's recht zusammenzusetzen versteht.

Meter: iambic
1L: Oft, wenn die Nacht dunkelt,
by Ludwig Tieck

Oft, wenn die Nacht dunkelt,
Kann ich ungeduldig kaum erwarten
Mich auf das Lager hinzuwerfen,
So peinigt mich Ermattung und Schwäche.
Und doch am frühen Morgen wieder
Rufen mich die Bücher,
Weckt mich das Coliseum, oder St. Peter,
Die Trümmer dort, das Bildniß hier,
Der Tempel im entlegnen Weinberg:
Zum Vatikan ist oft mein Weg gerichtet;
Ungern versäum' ich den alten Hymnengesang,
Sei's in neuen, sei's in alten Kirchen;
Dann lockt mich das Feld hinaus,
Die herrlichen Gärten,
Ein Volksfest auch, der Tiberstrom,
Den Sonnenuntergang zu sehn
Von Pietro Mantorio.
Auch die Büchersammlung
Der Klöster wird durchschaut,
Dann quält mich am Abend das Theater,
Das ich ungern misse,
Und immer wird mir doch der Tag zu kurz,
Und viel zu lang die Nacht.
Jetzt aber hat ein Unruhstiftender
Irrer und schlimmer Geist
Mir noch die Arbeit gehäuft.
Der Verführer hat mich auf den Vatikan gelockt,
Dort die alten deutschen Schriften,
Vom Dietrich von Bern und Tristan,
Titurell und Malagys,
Vom König Rother und den Heymonskindern
Zu lesen, zu vergleichen,
Mir vieles abzuschreiben.
Nun schelt' ich erst den Tag
Und die zu flücht'gen Stunden,
Nun scharr' ich, dem Geizigen gleich,
Alle Minuten zusammen,
Und karge vom Mahl und Schlaf
Mir die Sekunden ab,
So treibt mich ein schlimmer Fleiß; –
Und ich mußte nach Rom gehn
Um erst recht stockdeutsch zu werden.

Meter: iambic
Be wise as thou art cruel; do not press (Sonnet 140)
by William Shakespeare

Be wise as thou art cruel; do not press
My tongue-tied patience with too much disdain;
Lest sorrow lend me words and words express
The manner of my pity-wanting pain.
If I might teach thee wit, better it were,
Though not to love, yet, love, to tell me so;
As testy sick men, when their deaths be near,
No news but health from their physicians know;
For it I should despair, I should grow mad,
And in my madness might speak ill of thee:
Now this ill-wresting world is grown so bad,
Mad slanderers by mad ears believed be.
    That I may not be so, nor thou belied,
    Bear thine eyes straight, though thy proud heart go wide.

Meter: polymetric
Fan-Piece for Her Imperial Lord
by Ezra Pound

O fan of white silk,
            clear as frost on the grass-blade,
You also are laid aside.

Meter: polymetric
54.  Der Tugenden und Laster befchaf-
 fenheit.
by Angelus Silesius

Die Tugend liegt in ruh/ die laster stehn im streit:
Sie haben Pein in sich/ jen’ aber Seeligkeit.

Meter: iambic
[o wie so oft]
by Clemens Brentano

O wie so oft
Hab' ich ein Zeichen erhofft,
Zogen
Sterne den schimmernden Bogen
Durch die himmlische Leere
Durch die himmlische Tiefe,
Daß ich der irdischen Schwere
Endlich auf immer entschliefe,
Aber der Morgen
Löschte die Sterne aus,
Weckte die Sorgen,
Weckte des Herzens Haus,
Und des Alltäglichen Macht
Zwang die Ahndung der Nacht.
O wie so viel
Nahte der Sehnsucht das Ziel
Sanken
Dürstende müde Gedanken
Hin an brennender Schwelle
Selig kühlender Ferne,
Ach da stürzte zum Herzen die Welle
Und das lachende Licht in die finsteren Sterne,
Aber die Ebbe
Kehrte, die Flut wich,
Heißer die Steppe
Umgürtet mit Glut mich,
Und den brennenden Pfeil
Mahnte das fliehende Ziel zur Eil'.
O wie so tief
Oft aus den Wogen mich's rief!
Fielen
Um nach den Sternen zu zielen
Tränen zu spiegelnden Seen
Die zwischen blumigten Wiesen,
Augen der Erde, aufsehen,
Himmlische Kinder zu grüßen.
Aber die Fläche
Ringelt, das Bild bricht,
Bittere Bäche
Rinnet so wild nicht!
Freudig ja springet ein Fisch,
Und ich mord' ihn, decke den Tisch.
O wie so rein
Wächst in der Schönheit der Schein,
Scheinet
Sie aus der Einfalt und einet
Recht in der lauteren Klarheit
Strahlen der himmlischen Güte
Zum sehenden sichtbaren Auge der Wahrheit,
Das das schaffet und selbst ist die Frucht und die Blüte
Aber die Dichter
Machen die Glieder zum Leibe gern
Schneiden Gesichter
In einen Kirschenkern
Traurig und lachend, o gebe
Lieber der Erde ihn, daß er lebe
Blütenvoll
Früchtevoll
Dir und den Deinen himmlischen Segen
Gebe
Auf irdischen Wegen.

Meter: polymetric