PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Nebeklíč. (II.)
by Alois Vojtěch Šmilovský

Nemocná rybářka plakala.
„Ach, co je hochovi?“ vzdychala,
„Červená jeho tvář se bělí,
smíchu víc nezná ni veselí.“
Dostala od kmotry návštěvu.
„O kmotra, dejte mi úlevu!
Dlouhý čas chlapec je přepadlý
hyne mi jako květ uvadlý;
v noci vždy opouští lože své,
a ve dne jedva si podřimne;
bůh ví, kde toulá se každou noc:
o, kmotra, buďte mi na pomoc!
Vy znáte kouzelné koření:
pomozte pro Krista spasení!“

Meter: dactylic
- 0 -
by Lope de Vega

Cuando con puntas de marfil labrado
animas, Labradora, el instrumento,
cantando en sonoroso y limpio acento
los dulce hurtos del amor al prado.
Ni suena arroyo en éxtasis parado,
ni entre las hojas se deleita el viento,
ni por estar a tu dulzura atento
se escucha voz de pájaro pintado.
Duerme inocente el lobo, que ha vencido
el son divino de tu dulce lira,
y entre el mismo ganado está rendido.
Pues donde tu suave acento admira
a quien falta razón, vida y sentido,
¿qué hará con alma quien por ti suspira?

Meter: iambic
Die lieb ist leben und tod
by Georg Rodolf Weckherlin

Das leben, so ich führ, ist wie der wahre tod,
ja über den tod selbs ist mein trostloses leben:
es endet ja der tod des menschen pein und leben,
mein leben aber kan nicht enden diser tod.
Bald kan ein anblick mich verletzen auf den tod,
ein andrer anblick bald kan mich widrum beleben,
daß ich von blicken muß dan sterben und dan leben
und bin in einer stund bald lebendig, bald tod.
Ach lieb! verleih mir doch numehr ein andres leben,
wan ich ja leben soll, oder den andern tod,
dan weder disen tod lieb ich, noch dises leben.
Verzeih mir, lieb, ich bin dein lebendig und tod,
und ist der tod mit dir ein köstlich süßes leben
und leben von dir fern ist ein ganz bittrer tod.

Meter: iambic
DĚDICTVÍ.
by Antonín Klášterský

Svůj hnědý psací stůl jsem zdědil po svém otci
a starou lenošku, jež z proutí spletena,
v nich obou zapraská to časem tichou nocí
a, ač jsem v síni sám, to tiše zastená.
Tu vždycky zachvím se a ohlédnu se kolem,
mně zdá se, otce duch že, stříbro na skráni,
tak tiše stojí tu a nad mým psacím stolem
a nad mou lenoškou se bledý uklání.
A s trpkým úsměvem v měsíce modré záři
že v práci nahlíží, jež leží na stole,
kde sedal den co den, stín starostí v své tváři,
jak stvol, jenž po zemi se plazí bez hole.
Teď psacím na stolku, jenž účtů byl vždy plný,
kam hledím, tísní se a kupí řady knih,
kde otec počítal, mých rythmů letí vlny,
sen, láska, pohádka i život blýská v nich.
A záře sluneční když v síň se vlévá, vždycky
rád padnu v lenošku a hledím okny ven,
své oči přimhouřím tak chtivě, labužnicky,
co proutí praská mi, se v tichý nořím sen.
Tu v tichu odpůldne, v němž bzučí jenom moucha,
vždy Labe široké zřím v záři plamene,
když jako obrovský had zhřívá se a šplouchá
jen tiše jako v snách v své břehy zelené.
Ty v dálku táhnou se, kam nelze dohlédnouti,
v nich tráva chvěje se bez stínu stromoví,
a blízko u vody se sklání pružné proutí,
kde zdá se, jako dech by zavál pižmový.
Vše zlaté: nebesa i lučiny i vody,
jak žluť by prýskala z všech pórů, cév a rýh,
v ní s křikem vlaštovky jen kmitají jak body,
hned nízko nad vlnou a hned zas v nebesích...

Meter: polymetric
JAN KALVENT, KLEMPÍŘ
by Jan Neruda

Je smutno zase v Čechách. Dusný mrak nás tíží,
kam oko pohlédne, pych se zlobou se páří,
krok za krokem se zpupný Němec s Čechem sváří,
a horší doba ještě blíž a blíž se plíží.
Dřív také nebývalo v Čechách blahé shody,
však Čecha urazit se musil Němec stříci –
než o tom nedobře se mluví na ulici:
já myslím, abychom šli do hospody!
Pij, bratře! Byl jsi také v Chebu na své cestě?
Nu vidíš! Jméno Kalvent, po tak mnohém věku,
tam v živé paměti a v hojném lidu vděku,
Jan Kalvent, klempíř Čech, a v praněmeckém městě!
Jen vyslov jméno to a hned jsou kolem hody;
na každé tváři zablyskne se úsměv hravý,
prst zdvihá se, ret špulí se a chvatně praví:
„Já myslím, abychom šli do hospody!“
Zle bylo v Chebu kdysi. Vodní strže, žáry
vše vůkol hubily a přední města páni
se sešli na radnici, každý by své zdání
zde pronesl, jak nalézt vhodné k tomu káry.
Den celý seděli a přec jen bez dohody;
tu povstal Kalvent: „Slyšte mého také hlasu –
hřích smrtelný tak mařit předrahého času,
já myslím, abychom šli do hospody!“
Smích, tleskání a již se všichni hrnou k „Hradu“.
Tam od stvoření světa dobrý nápoj býval,
vždyť vypravují, pilně z konve že tam píval
sám proslavený ten náš Jiřík z Poděbradů.
„Sem, hospodo, té tvojí ochmelené vody!“
a pili, zpívali a „bratříčků“ se zvali,
Jan Kalvent žil, vždy zase v sboru pozařvali:
„Já myslím, abychom šli do hospody!“
Takž byli vesele až k ránu pohromadě.
Pak vyšli. – „To je mi teď divně!“ – „A mně taky!“
„Mně třesou ruce se.“ – „Mně zkalily se zraky.“ –
„Mně huba drkotá v tom náhlém ranním chladě!“ –
„A kdo tím vinen?“ – „Z Kalventa ty škody!
On radil nám sem jít, ať teď zas dále radí!“
A Kalvent s úsměvem si dlouhou bradu hladí:
„Já myslím, abychom šli do hospody!“
A vskutku zpět se hrnou, znovu pijí! – Doma
však zatím zle! Noc nekonečná, beze spaní,
a sotva den se rozbřesk, v houf se hrnou paní
se zrakem uslzeným, chvějícíma rtoma.
„Kde jsou?“ – „Já nevím!“ – „Kdož zná všecky mužské svody!“
„Jsou ještě v radě?“ – „Odnikud ach ani slova!“
A teď tu přichází též žínka Kalventova – :
„Já myslím, abychom šly do hospody!“
Ten jásot, výskot – městem se to ozývalo!
„Pojď, ženo!“ – „Zlato!“ každý zve si žínku svoji. –
„Sem pro mou holubici honem konev dvojí!“ –
tak blaho v Chebu dosud nikdy nebývalo!
Hle, mužský baret vedle čepce z alamódy –
blaženost v tvářích, jiskru ve každičkém oku
a v hrdlech píseň, pak zas zavýsknutou sloku:
„Já myslím, abychom šli do hospody!“
Dej nalít, bratře! – Moudrý v dějinách se učí.
Kde pravý muž, se říká, je též pravá brada,
a často pomohla již krátká, včasná rada
přes všechnu svízel, jež nás třeba k smrti mučí.
Teď v Čechách našich krásných zas se sváří rody –
ach, kéž by náhle povstal muž, muž k zulíbání,
a pěstí bouchnul, hromem houknul: „Slyšte, páni –
já myslím, abychom šli do hospody!“

Meter: iambic
A un girasol
by Joaquín Arcadio Pagaza

Espejo de lealtad, flor admirable,
que inmoble y a la par en movimiento
saludando de Febo el nacimiento,
a su ocaso le sigues invariable.
Es tan fino tu amor inimitable,
que si envuelto en su manto ceniciento
esquivo se levanta y soñoliento,
a través le contemplas siempre amable
Si al amante Jesús, mi sol divino,
que me busca y me acecha enamorado,
como tú al luminar amara fino,
no me helaría al verlo disfrazado,
con capuz ingenioso y peregrino
esconderse de mí Sacramentado.

Meter: polymetric
- XXVI -
by Juan de Timoneda

Gran parte de prudencia es acordarse
que a un placer pesar le sigue luego,
y que en hechos de amor jugáis a juego
donde el perder más veces suele hallarse.
Jamás dejó un gran bien mucho gozarse
ni sentí sin trabajo que es sosiego,
reglas comunes son, yo no las niego,
mas gran pena da el mal si ha de gustarse.
¡O, cómo fui en un tiempo venturoso
y anduve en el placer a rienda suelta,
y sin temer pesar iba gozoso!
¡Cuán presto ha dado el bien en mal la vuelta,
cuán presto me ha mostrado que es dañoso
no temer el placer una revuelta!

Meter: polymetric
MRAMOROVÝ PALÁC. (XVII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Věsť o slibu tom dostala
Se k sluchu děvy zděsem mroucí,
A každým zvukem ztýrala
Ach! její srdce trýzní žhoucí.
A k tomu služka prostořečně
Juž o sňatku hned mluvila,
Jejž slaviť bude spanilá
Nevěsta krásy milovděčné.
K neblahu svému Evelina
Se dozví též skrz onu věsť,
Že stihanec ten Edvard jest;
Skrytý si život připomíná,
Jejž vodil dosuď v slujích hor,
A pochyb posledních mdlý vzpor
Se kloní v srdci k jistotě.
A v chvatném jeho tlukotě
Nová jí ouzkosť bouří sen,
Že překvapí ji růžný den,
Aniž by, jak květ sladký vánek,
Ji oblažil těšící spánek.
Juž kolikráte Luna bílá
Za modré hory ustoupila,
A Edvard víc se nevracel.
Ach! cit jí v srdci krvácel,
Když na to sobě vzpomněla,
Že palác tento – jeho byt;
Že spády skal jsa za dne skryt,
Jen když noc tmy své rozstřela,
Co cizinec pod vlastní střechu
Se krásti musí v stražném spěchu.
Tu na jasném pak bělu čela
Ve chmůrách bolesť litá tkvěla;
A v srdce teskno nevýslovné
Svou tíží zlou se rozložilo
Uhasnouc úsvit čáky skrovné,
V níž dříve srdce jedno žilo,
Že štěstí nemůž’ kvěsti jemu
Tak strastně, bídně nešťastnému!...
Tak po dni loudá den se dlouhý,
Nadarmo v trýzních planou touhy.
A v těsně trapném čekání
A v strachu, a přec v doufání
Juž mnohý večer děva tráví,
Že ždané světlo v zásvitu
Ze dřívějšího úkrytu
Ji o příchodu milce zpraví.
Ten milený a drahý svit,
Předchůdce slastných okamžikův,
Se zdál zapomníť starých zvykův
A nevzešel víc na blankyt...

Meter: iambic
Není černit jako černit.
by Beneš Metod Kulda

Otře-li se o mlynáře kominář,
obyčejně bývá to jen pouhý žert;
otře-li se o zbožného smělý lhář,
ve věci té jisté vězí zlý duch, čert;
nepřestává bídný lhář být černým,
katolík však vždy jest Kristu věrným;
moudrý časem pozná pomlouvače,
ohyzdného škůdce, svůdce, štváče.
Ó kéž pozná každý bídník v čas,
že lež hnusnou vnuknul jemu ďas.
Pospěš smazat zkázu v srdci sterém,
způsobenou skutkem, slovem, pérem!
Snadno pošpiní se bližním čest,
očistit ji věcí těžkou jest.
Možno-li Ti, uspi v sobě lež,
na věčnosti na ni vzpomeneš.
Hanebnou lží rozeštval jsi lid,
nevinným jsi zrušil v duši klid;
že jsi bídným lhářem, dobře víš,
ale jak svou zlobu napravíš?
Často budeš zardívat se v tváři,
slyše tajnou výtku: „Lháři, lháři!“
Za let mladých, ba i v pozdním stáří
ozve se Ti v duši: „Lháři, lháři!“
Odvolej lež hříšnou, pleticháři,
má-li utichnout hlas: „Lháři, lháři!“
Lekej, boj se, nevěrecký tmáři,
svědomí Tě kára: „Lháři, lháři!“
Z hříchu svého svatostně se kaj,
nařknutého všude mužně haj;
nevinnému pověst dobrou vrať,
zaslouženou ranku sobě zkrať!

Meter: trochaic
HROB V MOŘI.
by Adolf Černý

Velký parník brázdí vlny na Jadranu,
s temným hukotem se točí lodní šroub,
pohání nás napříč na italskou stranu.
Zamyšlen se dívám v modrou moře hloub.
Snad to týž je koráb, jehož na palubě
krajan můj se díval v bouřeplnou noc,
když se život dotkl duše jeho hrubě
a on v živlu moře hledal odpomoc.
Snad to táž jsou místa, kde se malíř moře
na vždy zasnoubil s ním v jeho vzkypění,
na dně jeho stopil neznámé své hoře,
snivou duši svou i svoje umění.
Věděl, vlny že se povrchem jen honí,
divá bouř že zuří jenom nahoře –
v malé hloubce dole ani stopy po ní,
nikdy nezasáhne dolů do moře.
Závisti tam není, záští ani zloby;
kdo tam na dně leží, mír má na vždycky,
dnes i zítra, stále, po vše příští doby
klidně snít tu může sen svůj antický.
Klidně on tam leží na dně v modré hloubi,
kolem z řas a chaluh divné zahrady –
nad ním ve vlnách se triton s nymfou snoubí,
s pěnami si v smíchu hrají najady.
Dnes je hladina tam, slunce svit hrá po ní,
zítra moře šumí zpěv svůj odvěký,
jindy v divé bouři vlny tam se honí –
vše to jemu dole sen je daleký.
On zde blažen leží v hloubce zelenavé,
míjí den, i léta dlouhá pominou –
v moři, jež mu dalo radosti kdys pravé,
on se zvolna stane mořskou travinou.
On se ponenáhlu částkou moře stává,
v němž měl za života ryzí radosti,
s ním se modrá, září, vlnou na něm vstává,
zpívá jeho velkou píseň věčnosti...
A když člověk, jenž se pod osudem shýbá,
zoufání své vlnám moře poručí –
on, část moře nyní, soucitně jej zlíbá,
uzavře jej ve své vlídné náruči...

Meter: trochaic
VANUTÍ PODJESENĚ.
by Adolf Černý

Modřínovým lesem táhlo
podjeseně vanutí –
poslouchal jsem hovor stromů
v tichém pohnutí.
Vítr delikátně hrál si
v měkkém, hebkém jehličí –
nevím jak, já náhle přál si,
uslyšeti roztouženou
píseň slavičí.
V tom se k větvi ptáče sneslo
v jemný závoj modřínu,
ale písně nezahleslo –
snad jen zmlklá duše jara
přišla se mnou rozloučit se,
nežli zahynu...

Meter: trochaic
XI.
by Gustav Pfleger Moravský

Bylť rek náš dříve milovníkem křiku,
A malých nožek, outlých mantilek,
A roztomilých jarních slunečníků,
Jež přede světlem tají tváří vděk,
A všech těch marných lehkých světa zvyků,
Jichž vznik jak v kole míjí a se vrací,
Jak mile hvězd chce divná konstellací.
A že ty proudy všech těch krásotinek
Na reka měly dříve zlý účinek:
Tu najal byt svůj na tom korsu Pražském,
Tak živém jako v jistém městě vlašském.6)

Meter: iambic
518. Viele Geliebte, ein Liebster
by Gerhard Tersteegen

Euch, Freunde Gottes, lieb' ich sehr,
Doch lieb' ich
Wenn der einst recht mit mir allein will gehn,
Dann bleibt ihr und das Liebste draußen stehn.
O süße Einsamkeit, da alles sanft verschwindet,
Da unser Auge nichts mehr findet,
Da auch das Herz nichts liebt, als nur
Das höchste Gut allein und pur!

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Jauregui

Si en el amado pecho más constante
teme el olvido el amador ausente,
porque en la ausencia el tiempo no consiente
memoria o voluntad perseverante,
yo, que en presencia (miserable amante)
no fui correspondido, y al presente
mi ausencia Filis no recela o siente,
¿qué olvido espero a su rigor bastante?
Esta imaginación al alma asida
mil muertes puede darme; y yo, con ella,
ser puedo a mis tormentos homicida.
Mas como agradan a su causa bella
tanto mis males, me reserva en vida:
que es mayor mal que lo será el perdella.

Meter: iambic
Andenken
by Friedrich von Matthisson

Ich denke dein,
Wann durch den Hain
Der Nachtigallen
Akkorde schallen.
Wann denkst du mein?
Ich denke dein,
Im Dämmerschein
Der Abendhelle
Am Schattenquelle.
Wo denkst du mein?
Ich denke dein
Mit süßer Pein,
Mit bangem Sehnen
Und heißen Thränen.
Wie denkst du mein?
O denke mein,
Bis zum Verein
Auf besserm Sterne!
In jeder Ferne
Denk' ich nur dein!

Meter: iambic
VIII. Nad hlavou bílá vysoko,
by Karel Babánek

Nad hlavou bílá vysoko,
vysoko táhnou oblaka
nezměrnou tiše oblohou –
Stesklo se srdci tuláka.
Stesklo se srdci tuláka –
co chtělo kvést už nezkvete.
Oblaků němá jednou hra
těšila duši dítěte.
Jdou touhou mdlí: je marno už.
A zapomenout nemohou...
Oblaka bílá tiše jdou
nezměrnou, modrou oblohou.

Meter: iambic
[als hohe in sich selbst verwandte Mächte]
by Clemens Brentano

Als hohe in sich selbst verwandte Mächte
In heil'ger Ordnung bildend sich gereiht,
Entzündete im wechslenden Geschlechte
Die Liebe lebende Beweglichkeit,
Und ward im Beten tiefgeheimer Nächte,
Dem Menschen jene Fremde eingeweiht,
Ein stilles Heimweh ist mit dir geboren,
Hast du gleich früh den Wanderstab verloren.
Die Töne ziehn dich hin, in sanften Wellen,
Rauscht leis ihr Strom in Ufern von Kristall,
Sirenen buhlen mit der Fahrt Gesellen,
Aus Bergestiefen grüßt sie das Metall,
Der Donner betet, ihre Segel schwellen,
Aus Ferne ruft der ernste Widerhall;
Die Wimpeln wehn in bunten Melodien,
O wolltest du mit in die Fremde ziehen.
Die Farben spannen Netze aus, und winken
Dir mit des Aufgangs lebenstrunknem Blick,
In ihren Strahlen Brüderschaft zu trinken.
Am Berge weilen sie, und sehn zurück –
Willst du nicht auch zur Heimat niedersinken?
Denn von den Sternen dämmert dein Geschick,
Die fremde Heimat, spricht es, zu ergründen,
Sollst du des Lichtes Söhnen dich verbünden.
Auch magst du leicht das Vaterland erringen,
Hast du der Felsen hartes Herz besiegt,
Der Marmor wird in süßem Schmerz erklingen,
Der tot und stumm in deinem Wege liegt:
Wenn deine Arme glühend ihn umschlingen,
Daß er sich deinem Bilde liebend schmiegt;
Dann führt dich gern zu jenen fremden Landen,
Dein Gott, du selbst, aus ihm und dir erstanden.
Dich schreckt so stiller Gang, so schwer Bemühen,
Du sehnest dich in alle Liebe hin,
Des Marmors kalte Lippe will nicht glühen,
Die Farbe spottet deiner Hände Sinn,
Die Töne singen Liebe dir und fliehen,
Gewinnst du nicht, so werde selbst Gewinn,
Entwickle dich in Form, und Licht, und Tönen,
So wird der Heimat Bürgerkranz dich krönen.
O freier Geist, du unerfaßlich Leben,
Gesang der Farbe, Formenharmonie,
Gestalt des Tons, du hell lebendig Weben,
In Nacht und Tod, in Stummheit Melodie,
In meines Busens Saiten tonlos Beben,
Ersteh' in meiner Seele Poesie:
Laß mich in ihrer Göttin Wort sie grüßen,
Daß sich der Heimat Tore mir erschließen.
Ein guter Bürger will ich Freiheit singen,
Der Liebe Freiheit, die in Fremde rang,
Will in der Schönheit Grenzen Kränze schlingen,
Um meinen Ruf, des Lebens tiefsten Klang,
Mir eignen, ihn mit Lied und Lieb erringen,
Bis brautlich ganz in Wonne mein Gesang,
Gelöst in Lust und Schmerz das Widerstreben,
Und eigner Schöpfung Leben niederschweben.

Meter: iambic
MOCNOST LÁSKY
by Emanuel Lešehrad

Neb silnější než smrt je milování,
ta slova jako hudba v sluch mi zní.
Jsi božstvem mým, mou světlou, snivou paní,
jež vešla v život můj jak zjevení.
Čím dnes mi svět: tys pro mne něhy světem,
čím hvězdy mi: tys hvězdným zázrakem,
čím květina: tys pro mne touhy květem,
čím čárné sny: tys snů mých serafem.
Tvé srdce toužím zlíbat odevzdaně,
jak ve vosk pečeť vtisknout v ně rtů žár,
své hříšné oči, rouhavé své dlaně
ti položiti v klín jak skromný dar.

Meter: iambic
Die tote Nachtigall
by Felix Dahn

Ach, daß am Fuß der duft'gen Linde,
Die oft dein wonnig Lied durchdrang,
Ich tot dich, glüh'nder Sänger, finde!
Ob dir vor Drang das Herz zersprang?
Oft liegt Verderben im Gesang!
Dem Sänger Heil, des heiße Jugend
Die Kraft geübt hat, nicht entweiht,
Daß ihm der Dichtung höchste Tugend,
Des Maßes stille Heiligkeit,
Nun vollgereift das Alter leiht.
Oft denk' ich dein wildfeurig Singen,
Du allzu kühner Spielgenoß,
O Heinrich, du von Ofterdingen:
Wann voll das Lied vom Mund dir floß,
Wie heiß dein Blick dann Flammen schoß!
Wohin hat dich der Sturm vertragen,
Du heller, stolzer, junger Stern?
Verlodert bist du und zerschlagen,
Eh' voll gefestigt war dein Kern. –
Wem's besser ward, der dankt's dem Herrn.
Heißherzig, kleines Singeseelchen,
Dich bett' ich hier nach Waldesbrauch
In grünem Moos –: da singt Rotkehlchen
Das Grablied dir vom Rosenstrauch,
Und über dir Sang, Duft und Hauch. –
Wo wirst einst du wohl schlummern, Walther?
O legt mich in den Domhof nicht,
Wo mir ein Marbelstein, ein kalter,
Ruht auf der Brust mit Lastgewicht,
Absperrend Himmel, Luft und Licht.
Nein! In den Wald sollt ihr mich tragen
Und betten unter'm Moose grün,
Daß Nachtigallen um mich schlagen,
Und wilde Rosen um mich blühn:
Und, wann des Winters Flocken sprühn,
Auf meinem schneebefreiten Grabe
Sollt ihr den Vöglein Futter streun,
Daß sie an ihres Freundes Gabe,
Wann Frost und Hunger sie bedräun,
Noch lang nach seinem Tod sich freun.
Ob dann wohl in der Sterne Hallen
Mein Saitenspiel aufs neue klingt?
Ob, gleich der Brust der Nachtigallen,
Die Saite, die im Herzen schwingt,
Für immerdar im Tode springt?
Wer weiß es! – Walther, sei zufrieden
Mit dem, was dir auf Erden ward:
Denn wem das Schöne ward beschieden,
Der hat – ihm ist der Tod nicht hart –
Die Ewigkeit in Gegenwart.

Meter: iambic
1L: Mir schmeckt von allen Bäumen
by Luise Hensel

Mir schmeckt von allen Bäumen
Kein einzig Blättlein mehr;
Ich möchte ruhn und träumen,
Als ob ich gar nicht wär'.
Matt schlepp' ich zu der Höhe
Den kranken Leib hinan
Und wo ich Halt erspähe,
Vollend' ich meine Bahn.
Da web' ich mir die Truhe
So heimlich, klar und lind,
Darin ich meine Ruhe
Und Auferstehung find'.
O Mensch, ein wahrer Spiegel
Ist dir mein Lebenslauf:
Auch dir erwachsen Flügel
Und tragen dich hinauf.

Meter: iambic
8.
by Hermann von Lingg

Aus längst vergessnen Augen seh' ich fließen
Viel stillgeweinte Tränen, schwermutreich,
Aus fernen Zeiten seh' ich mich begrüßen
Von scheuen Blicken, Wangen schmerzhaft bleich.
Wagst du denn nicht, zu mir emporzuschauen
Mit deinen himmelblauen Augen, Kind?
Magst du denn nicht dein Leid mir anvertrauen,
Da wir doch beide gleich unglücklich sind?
Wie du, so konnte nur die Tugend weinen,
So treulos konnte nur die Treue sein,
So schuldig konnte nur die Unschuld scheinen,
So töricht nur ein Opfer sich entweihn!

Meter: iambic
- XLVII -
by Argensola

No temes tú mis versos, Citaredo;
finges temer, para que así propicio
el vulgo, entre el clamor de su bullicio,
te señale por sabio con el dedo.
A lo menos sin risa, yo no puedo
dar tanto a la ambición de tu artificio,
que te halle alguna vez en mi juicio
aprobado por digno de ese miedo.
Para que obren con ley nuestros decoros,
sus acciones imiten respetuosas
al que nace en las fieras no adquirido.
Teman las uñas del león los toros;
mas pídanle perdón las mariposas,
si se juzgaren dignas de un bramido.

Meter: polymetric
VIII.
by Rudolf Pokorný

Víš-li, duško, víš-li, proč jsi mně tak mila?
Veselá tvá mysl se mi zalíbila.
S veselostí tvojí dumavosť má sdána:
jako by se od hor slunko smálo z rána.
Víš-li, zlato, víš-li, proč jsi mně tak milo?
Něžné tvoje srdce se mi zalíbilo.
S něhou tvého srdce bouřnosť mého spjata:
jak kdy horský jarček po lučině chvátá.
Víš-li, zorko, víš-li, proč jsi mně tak mila?
Slovenčina tvoja sa mi zapáčila:
cinkot jejích zvonků v českých zvonů znění:
jak by zvonily tvé vlasti na zkříšení...

Meter: trochaic
- 1332 - Acto I, DON BELTRÁN
by Lope de Vega

Servir diciendo un hombre lo que siente,
tratar verdad con claros desengaños,
no dejarse llevar a un mar de engaños,
al gusto del señor en la corriente;
vivir con el gobierno juntamente
es trocar los provechos con los daños
y hallarse al fin de los mejores años
dando venganza al tiempo y a la gente.
¡Dichoso aquel a quien le dio la cama
el cándido vellón de sus ovejas
y sueñe alguna vez la verde grama;
las rejas del arado son sus rejas:
y a fuerza de esperar ni espera fama,
ni espera galardón, ni escribe quejas!

Meter: iambic
VEČER
by Růžena Jesenská

V hýřivých barvách zazlátlé listí
nad námi s nebem baldachýn splétá.
Slyšíš mé srdce? Jsme zde tak jisti
před zraky světa! Jediná věta
závratná, něžná do tmy se noří.
Jsou-li to jiskry neb srdce samá
tajemně hoří slzavým zlatem
do noci tmavé, majáky moří,
krvácejíce pro lidské drama?
I moje srdce v šílenství svatém
padá a stoupá v nesmírné zdroje
drahé tvé duše! Hlubokým tichem
démantně do tmy s nábožným hříchem
vryl jsi dvě slova věčná: „Jsi moje!“

Meter: polymetric
Legenda.
by Karel Kučera

Kříž vítězný zaplál nad Sevillou
jako hvězda v mračen záplavě;
lid se zítra Maurů nad mohylou
panny božské strojí k oslavě.
Bouřná noc; blesk v osamělém chrámu
stínů přízrak stíhá černavý,
před Madonnou v záři drahokamů
Maurů dvou se mihly postavy.
„Synu můj, zde docházíme cíle
v chmurném stánku našich katanů;
viz to dílo rukou pošetilé,
chvějící se svitem kahanu.
Krásy zor ten vlahý, pronikavý,
úsměv tento znak je potupy,
že se v prachu naše šlapou hlavy,
zničeny jsou Maurů zástupy.
Jméno této každým chvělo lukem,
vbodalo se v prsa věřících,
jako moře odměřeným tlukem
zaznívalo hrdel v tisících.
Tato žena napouštěla hroty,
její obraz v každém praporu
božskou silou vrahů našich roty
k nezdolnému sílil odporu.
Lid náš ztracen, mešita již pustá,
cedr víry sklán až na kořen,
zoufání jen v srdci našem vzrůstá,
ženou touto Allah pokořen.
Ó, bych jedem všecky zemské studny
naplnit moh’, celé ovzduší!
Má však vůle jako plamen bludný
pouto rabů jiskrou nezruší.
Hlavu moji bolest posněžila,
anděl smrti skráň již oblétá,
luk se zlomil, zchromena je síla –
tobě, synu, patří odveta. –
Za tu krev, co zemi tuto třísní,
za pot smrti v čele mrazivý,
kdy jsme prapor u válečné tísni
klesat zřeli v oheň plazivý;
za tu hanu mrzkou, tajnou zrádu,
znak otrocký vpsaný v obličej;
za smrt bratrů, rumy našich hradů
zde mi pomstu věčnou přísahej!
Zítra slavnost. Tento obraz ženy
u vítězném slávy pochodu
budou nosit; Maur co přemožený
řadě propad’ mrtvých národů.
Vytas dýku, jež co lvice statná
na kořist svou z houštin vyskočí,
vbodni vprostřed zázračného plátna
v srdce napřed, potom do očí. –
Zítra pak ať její před velebou
onen lid se kloní prokletý.
Allah mocný v dýce bude s tebou,
první skutek buď to odvety!“
Ticho hrobů bouř divoká ruší,
mladík trvá v němém úklonu,
jako mračno bolest chví se duší
při pohledu v božskou Madonnu.
Nad dítětem zamyšlená hlava,
outlá šíje – kalich lotosu,
oko plá, jak záře luny smavá
padala by stříbrem na rosu.
V růžné tváři v lemu kadeřavém,
vznešenosti barvou prodchnuté,
život vře, jak uhlu na řeřavém
chvějící se zlato tekuté.
Náhle obraz živý plamen sálá,
oheň sopky z tajných průduchů,
čelo bílé jako v blescích skála
s hrůznou tváří pne se do vzduchu.
Nad obrazem zablýskla se dýka,
starec klesá mrtev zázrakem –
z plátna rubín, krev se prýští, vzniká
červánek jak bílým oblakem. –
Zaplál den a mladík mluví v chrámu,
s rozechvělým lidem odchází,
obraz s dýkou v záři drahokamů
jako křesťan v dáli provází. –

Meter: trochaic