PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LA REVOLUCIÓN FRANCESA – IV. SUPREMA LEX
by Rubén Darío

Sí, Dios lo quiere a veces. La sangre, las matanzas,
vienen como una triste y aterradora ley;
señala lo Infinito momentos de venganzas,
rompe la jaula el águila, quebranta el yugo el buey.
Terrible es la tormenta que trae las asechanzas,
la rabia del rebaño, las iras de la grey;
que pone las cabezas sangrientas en las lanzas
y arranca, con la vida, la púrpura del rey.
Sí, Dios lo quiere a veces, y envía el cataclismo:
hace brotar del fondo siniestro del abismo
las lívidas borrascas, la negra tempestad;
para que surja en medio de la ardua noche trágica,
como divina enseña, como corona mágica,
tu nimbo constelado de luz, ¡oh Libertad!

Meter: anapestic
PRESIDENTE
by José Hernández Gavira

Los salmos que proclaman tu victoria
Hablan de tu blasón presidencial,
Ya no cabe en los fastos de la historia
Toda tu ejecutoria nacional.
La voz del bardo que cantó tu gesta
Cual si lo hubiera el mismo de Vivar,
Es hoy himno divino por tu festa,
Heraldo de tu triunfo singular.
Mas no solo el poeta te proclama,
Portavoz del destino que te aclama,
Desde el lejano Aparri hasta Sulú,
Es un grito triunfal, verdad ingente.
Lo que en su pecho la nación presiente.
“El primer Presidente, serás tú”…

Meter: iambic
Warnung
by Friedrich Schiller

Eine würdige Sache verfechtet ihr; nur mit Verstande,
Bitt ich! daß sie zum Spott und zum Gelächter nicht wird!

Meter: polymetric
273.  Wo Christus nicht wirkt da ist er nicht
by Angelus Silesius

Freund wo nicht Christus wirkt/ da ist er auch noch nicht/
Ob gleich der Mensch von jhm viel singet oder spricht.

Meter: iambic
Ein für alle Mal!
by Arno Holz

Verhasst sind mir bis in den Tod
Popogescheitelte Manieren –
Doch zehn Mal lieber schwarzweissroth,
Als mit dem Mob fraternisiren!

Meter: iambic
1L: Es ist kein mädlin in der stat,
by Georg Rodolf Weckherlin

Es ist kein mädlin in der stat,
das Witzleer nicht wert und lieb hat,
spricht er, ob wahr, kan ich nicht wissen;
das aber kan ich wol vergwissen,
daß keine jungfrau in der stat
lieb und wert den Witzleeren hat.

Meter: polymetric
Svatý oheň.
by Jan Pelíšek

Již, drahý bratře, Pán, ten Král všech králů,
tě postavil zde na sionskou stráž.
Zde úkol svatý v radosti i v žalu
pod Jeho korouhví již konat máš.
Zde šířiti máš Jeho čest a chválu;
nuž, přijmi bratrský tu pozdrav náš.
A dnes, kdy pohnutím se duch nám chvěje,
slyš, co ten pozdrav od Boha ti přeje.
V tom světě hříchu, v jeho tmách a chladu –
v něm jeden svatý oheň hoří nám;
přes hory, pouště, přes jek vodopádů
on plápolá až k země končinám.
To Kristus, světla král, tam z nebes hradu
kdys lidstvu přines jeho žárný plam.
A jak ten plápol zove hrad i chata?
Jest pravda Boží to a láska svatá.
A kolem ohně, v jeho kmitů reji,
hle, houfy bojovníků táboří;
nad stany znaky kalicha se skvějí
a vše o svatém boji hovoří;
a nadšení se zračí v obličeji
a v oku vždy jak blesk to zahoří,
když zazní vůdců hlas: Ó june, kmete,
nepřítel blízko! Bojovníci, bděte!
A když pak v pyšné síle, v hřícha zbroji
se blíží kníže temnot – nepřítel
a onen svatý oheň mocí svojí
by rozmetat a na vždy zhasit chtěl,
tu všechen tábor nadšen vstává k boji
a mužstvu jaká smělost svítí s čel
a jedno heslo hárá duší vzňatou:
Za pravdu Boží a za lásku svatou!
Nuž, bratře náš, houf těchto bojovníků
i v tomto sboru Páně táboří,
a ty co vůdce stát máš v čele šiku,
ať jdou dni blaha nebo příkoří.
Nuž, dbej, ať Pánu ke cti zde a díku
ten svatý oheň mocně zahoří,
ať hlaholí to chrámem, statkem, chatou:
Za pravdu Boží a za lásku svatou!
Ať dílo svoje konáš ve svatyni
neb v strastech žití zkoušíš víry zbraň;
ať kráčíš tam, kde smutek tváře stíní
a smrti dech už mrazí lidskou skráň;
ať vedeš mrtvé do hrobových síní,
ó všudy rozněcuj a všudy chraň
a všudy střež ten Boží oheň z nebe;
tak spasíš sbor ti svěřený i sebe.
Toť pozdrav náš. – A ty, ó církvi milá,
stůj věrně k vůdci svému v změnách všech,
a lásku svou, jež vždy tu v srdcích žila,
mu věnuj v radostech i žalostech!
A Hospodin buď tvá i jeho síla,
by jednou řek i poslední váš dech:
My vždy boj výborný jsme bojovali,
běh dokonali, víru zachovali!

Meter: iambic
- XXXIX -
by Fcode Borja

Rey es aquel, que al Rey jamás ha visto,
y en breve esfera del humilde techo,
de su fortuna vive satisfecho,
ni ofendido, ni amado, ni malquisto.
No envidia a quien la última Calisto,
por mar dudoso, con osado pecho
pisó, llamando su ambición provecho,
vida al peligro sin temor previsto.
Lisonja naturales de las aves
escucha sólo al despertar el día
con apacibles voces, y suaves.
No sabe que es engaño, y tiranía,
ni en la vagante selva de las naves
sepulcro busca entre la espuma fría.

Meter: iambic
1L: Ihr Nymphen, euer Hirt, dem Pan im Singen gleich,
by Nicolaus Götz

Ihr Nymphen, euer Hirt, dem Pan im Singen gleich,
Liegt, da der Mittag glüht, betrunken im Gesträuch,
In einem unerlaubten Schlafe.
Cytherens Sohn bewacht indeßen seine Schaafe
Und trägt den Stab, den er dem Schlummernden entwand,
Stolz, wie ein Schäfer, in der Hand.
Soll nun kein wildes Thier den kleinen Gott verschlingen,
So eilt, o eilt den Mann aus seinem Schlaf zu bringen!

Meter: iambic
Stín.
by Svatopluk Čech

Proč, dotěrný, se věsíš na mé paty,
vždy za mnou plížíš se jak mračný zvěd,
ty paobraze lichý, bez podstaty,
jenž méně jsi než na skle dechu sled;
proč obrys můj si vypůjčuješ směle,
i v šatu mého střih se obláčíš,
proč paroduješ zjev můj neuměle,
můj každý pohyb drze opáčíš?
Tak v myšlenkách se tážu, hledě stranou,
kde pitvorný můj stín se na zdi chví,
jak na posměch též kadeř rozcuchanou
nad ruku skláněje, v níž péro tkví;
leč náhle mním, že v obrysu té hlavy
zřím také slabý odraz tahů svých,
rtův ironickou hru, zrak pohrdavý,
a vnímám tichý, jedva slyšný smích.
I slova slyším tichounkého hlasu –
toť hlasu mého vlastního je zvuk,
však tišší nežli v poli šepot klasů,
než píseň muší ze vzdálených luk,
ba spíše mluva zřetelná jen duchu,
jíž bájné zjevy snu k nám hovoří,
jež tajně zvoní v básníkově sluchu,
když v tůně vidin svých se ponoří.
Ó nepohrdej mnou – zní šepot stínu –
že podstaty své vlastní postrádám,
jen tvými pohyby své údy šinu,
jen z rysů tvých svou tvářnost upřádám.
Ven zajdi raděj’ do životní vřavy
i do sebe vnoř zpytující hled –
a živých stínů zočíš valné davy
a tvoje pýcha hřeben svěsí hned.
Viz onde kavalíra sličné dámy –
Toť párek silhuet je rozmilý,
jenž vypůjčil si obrys lásky známý,
kroj milenců, stín něhy unylý.
Hru vějíře, ten úsměch, vláhu v řase,
vše od jiného párku půjčkou vzal,
jenž od třetího naučil se zase,
jak lháti milujících slasť neb žal.
Hle, muž tam důstojný jak hrdě kráčí,
na čele povznešeném vážný klid,
jak lehkým kynem oblažovat ráčí
dav podřízených, klanící se lid –
tu posu má od jiných velikánů,
ten majestát kdes výše vypůjčen,
a možná, vnikna v důstojnou tu schránu,
že prázdnou nadutost bys našel jen.
Ten raděj’ obrys učence si dluží,
ten zase šlechtice, lva parketů,
ten v Byronově kulhání se tuží,
ten v Rembrandtově chodí baretu,
tak všichni napodobí v pestrém sboru
typ vyvolený v každém obratě –
jen kontúru si vypůjč dobrých vzorů,
kdož po vnitřní se táže podstatě!
Co živých stínů ve fraku a robě
hrá lehce po ulicích, v salonech,
druh druha vítá, ruce tisknou sobě
a závodí ve dvorných úklonech,
na tváři výraz pocitů a cností,
jichž ani jiskru nitro nechová –
Ó věř mi: celý život společnosti
jest velká, jediná hra stínová.
Viz mnohý národ! Vrchol jeho snahy:
být jiných plemen věrným odlitkem,
jich osvojit si posunky a tahy
a honosit se jejich vodítkem,
jich rozvěsiti kolem sebe trety,
jich slepě napodobit každý čin –
bez vlastních podnětů a vlastní mety –
jen cizí vzdělanosti bledý stín.
A sám ty, poeto, jen pohleď v sebe,
v taj hrudi své, svou dílnu duševní:
Snad hřivnu slibnou svěřilo ti nebe;
než, kam’s ji složil, kterak těžil z ní?
Ty’s bytost vlastní nutil do šablony,
jež byla zástupům a chvilce vděk,
ty’s lýru svoji ladil v cizí tony
a lapal stíny cizích myšlenek.
Ty’s v bázni chabé, nedůvěřiv sobě,
tak mnohý zapřel vlastních prsou vznět
a brával mnohdy liché ku ozdobě
třpyt leckde vypůjčených mask a tret.
A když tak z cárů různé krásy cizí
šat sobě sešíváš jak harlekýn
v ten mumraj, kde tvá bytost pravá mizí –
zda nejsi bědnější než já, tvůj stín?

Meter: iambic
Potrestaná všetečnost.
by Bohuslav Tablic

Naše milá Bětuška
Rozkošného Bertuška
Drží denně na klíně
V páperové peřině.
Pětiletý Pavlíček
Přiběh, jeho bratříček,
Dal mu sladkou hubičku,
Hladě mladou tvářičku.
Bertušek se usmívá,
Zvláštní zvůle nabývá,
Výská, tleská outlinkou
Mlékobílou ručinkou.
Když ho začal lektati,
Chlapček počal plakati,
Chtě ho kojit Pavlíček,
Dal mu do ust malíček.
Bertušek se domnívá,
Matky prs že požívá,
Cucá, cucá maličký,
Mléka nemá – sprostičký!
Tu se chlapček zamračí,
Aniž víc se rozpáčí,
Že ho sklamal všetýček,
Pokousal mu malíček.
Zoubky má, jak jehličky,
Kouše hodně maličký,
Bratříčkovu všetečnost
Strestal cytedlně dost.

Meter: trochaic
1L: Lobt immer den Diogenes,
by Christian Wernicke

Lobt immer den Diogenes,
Sagt Celidor, ihr Andern!
Ich, der den Wein mit Eimern mess',
Ich halt's mit Alexandern;
Ich bin ein Held beim vollen Glas,
Und wär' ein Narr im leeren Faß.

Meter: iambic
Caupolicán
by José Santos Chocano

Ya todos los caiques probaron el madero
-¿Quién falta?- Y la respuesta fue un arrogante: ¡Yo!
-¡Yo!- dijo; y, en la forma de una visión de Homero,
del fondo de los bosques Caupolicán surgió.
Echóse el tronco encima, con ademán ligero,
y estremecerse pudo pero doblarse no
Bajo sus pies, tres días crujir hizo el sendero,
y estuvo andando andando y andando se durmió.
Andando, así, dormido, vio en sueños al verdugo:
él, muerto sobre un tronco; su raza, con el yugo,
inútil todo esfuerzo y el mundo siempre igual.
Por eso, el tercer día de andar por valle y sierra,
el tronco alzó en los aires y lo clavó en la tierra,
¡cómo si el tronco fuese su mismo pedestal!

Meter: dactylic
Epilog
by August von Platen

Zusammen pack ich meine Habe,
Und was im Busen mir gedieh:
Denn länger nicht mehr frommt die Gabe,
Die mir ein milder Gott verlieh.
So hat er mich umsonst begeistert?
So war's umsonst, was ich empfand?
Und jeder arme Stümper meistert
Den Griffel einer Meisterhand?
In Dunkel muß der Geist sich bergen,
Damit's die Blöden nicht verstehn,
Dann mag er mitten durch die Schergen
Wie ein erhabnes Wesen gehn!
Was aus der tiefsten Brust entsprungen,
Und was ein männlich Herz gedacht,
Es soll verschmachten auf den Zungen,
Die's liebevoll hervorgebracht?
Der mörderische Zensor lümmelt
Mit meinem Buch auf seinen Knien,
Und meine Lieder sind verstümmelt,
Zerrissen meine Harmonien.
So muß ich denn gezwungen schweigen,
Und so verläßt mich jener Wahn,
Mich fürder einem Volk zu zeigen,
Das wandelt eine solche Bahn!
Doch gib, o Dichter, dich zufrieden,
Es büßt die Welt nur wenig ein;
Du weißt es längst, man kann hienieden
Nichts Schlechtres als ein Deutscher sein!

Meter: iambic
Farář. (I.)
by Emanuel Čenkov

Ve kraji hornatém a mezi lesy,
v Čech jižním klínu, na hranicích kdesi
byl farářem. Tam fara osamělá,
dům starý dřevěný, blíž u kostela,
na vrchu stála; lípy dvě jí kryly střechu
a podál u zdi plné netřesku a mechu –
stráž tichá hřbitova – čněl velký hnědý kříž.
Stesk vanul tu... Ves v údolu se táhla níž.
Ó, říjen, mlha, drsné večery!
Přes hory valily se mraky stmělé
jak duchů zakuklené příšery,
a vítr hučel, pršelo dny celé.
Co dělat? Škoda dnů, kdy v parném tichu
báň azurná se pjala nad údolí,
v němž uzrávaly pruhy žitných polí,
a škoda chvil, kdy při zpěvu a smíchu
osmahlé ženy vlhké louky žaly:
Hor modrý lem jak kulisa čněl v dáli,
a ten, kdo bez ženy byl, bez lásky,
moh’ aspoň užit kouzla procházky;
své volné chvíle protoulat bez všeho cíle,
neb z okna zřít v kraj dolů na daleké míle,
v tlum vrchů tmavý, lesy jehličnaté,
při západu na mraky nachem vzňaté
a tiše zřít, jak pára, vlažný stín,
své roucho lehké klade do nížin;
ssát poklid velebný, kdy s vonných strání
zní zvonků jemný chřest a táhlé skotu řvaní...
Teď pochmurný hrob za živa; a farář mlád,
pln síly, zdraví chutě žil by ještě rád;
byl v jaré krvi zmužilého věku
a kostnaté a hřmotné postavy,
ze tváře snědé, v upřímném vždy vděku
zrak vlídně hleděl velký, modravý.
Když kaplanem byl, zvykl okresnímu městu;
až přišel za faráře v tu ves chudou,
v kout horských sedláků, kde úřad roven trestu.
Kdo by se divil, že tam zmíral nudou?
A často v bouřném vzteku divé sloty
snil o hospůdce v městečku, jež znával,
o šedém děkanu, jenž anekdoty
rád poslouchal a v karty hrával
ve kruhu měšťáků vždy hovořivém,
nadchnutém novinami a pak pivem.
(Náš farář byl jen duší prostou,
v níž květy všedních tužeb rostou,
a není světců těch, co tvář svou chýlí
před nahým Kristem v trpce dlouhých modlitbách,
jimž zjevuje se víry anděl bílý
a z číše útěchy je sílí v hříchu tmách;
ti muži vymřeli, již mnohá léta
dum sítě předli a šli v němé pustiny,
by na samotách čisti špíny světa
svým bohům zasvětili ducha hlubiny).
Tak sám! – Jen kostelnice vetchá, tváře rmutné
vše připravila v jizbě, kuchyni, co nutné,
ach, zhublá starucha, jež se jen belhala,
hlas měla síplavý a suše chrchlala,
a jako z bájí dávných bytosť ledné Zimy
mu ruku chladně líbala rty modravými.
Dvě bledé družky, Samota i Vzpomínání,
den co den chvátily jej v línou náladu:
chtěl prací zahnat vše – přípravou pro kázání –
psal nudné zprávy císařskému úřadu –
pak našel román pohozený kdesi, čet
ó Waltra Scotta, jenž tak líčí široce.
Kněz lektyře však nezvyk za študentských let
a při popisu krajin usnul hluboce...

Meter: iambic
Auff einen andern Beamten
by Christian Friedrich Hunold

Ein frembder Schiffbruch hat osst andre reich gemacht/
Und Perlen hat ein Sturm auch an das Land gebracht.
Was wunders/ wenn dein Kopff des Landes Ruhe störet/
Weil/ was sein Unglück macht/ dein eigen Glück vermehret.

Meter: iambic
- - Acto I, MARÍA
by Lope de Vega

Altos montes nevados, que aun apenas
la verde hierba descubrí tres meses,
de cuyos jabalíes y monteses
cabras tengo estas altas puertas llenas;
pinos, que mientras sois del mar entenas,
de alba escarcha os vestís blancos arneses;
fuentes, que por los pies de estos cipreses
corréis en jaspes y laváis arenas;
Selvas oscuras, donde sólo el nombre
de aquella que Narciso amar solía,
hace al pastor que su respuesta asombre,
muy buenos sois para gozar un día;
mas para la mujer, fuera del hombre,
no ha hecho el cielo alegre compañía.

Meter: polymetric
V táboře.
by Karel Maria Drahotín Villani

Šíré nebe nás tu kreje,
Šíré pole náš je byt:
Ve dne slunce v tvář se směje,
V noci hvězd nás škádlí kmit.
Víno se pění –
Harfy slyš znění –
Sklenic řinkot – ručnic blesk –
Hochův švárných zpěv a tlesk.
Kouř se zhůru k nebi valí,
Voják střelbou končí den;
Tmavá noc vše zaobalí,
Ztápí život v tichý sen.
Duch teď i tělo,
Ručnice, dělo,
V pokoji vše zpočívá,
Stráž jen bdí teď bedlivá.

Meter: trochaic
1L: Der Minister des Äußern
by Franz Grillparzer

Der Minister des Äußern
Kann sich nicht äußern,
Der Minister des Innern
Ist schwach im Erinnern,
Der Kriegsminister
Trägt Szepter und Kron im Tornister,
Der Minister der Finanzen
Muß nach jedes Pfeife tanzen,
Der Minister des Handels
Ist unsichtbaren Wandels,
Der Minister der Justiz
Hat nicht Stimme, nur Sitz,
Der Minister des Kultus
Ändert cultus in stultus,
Der Chef der Polizei
Schüttelt den Kopf dabei.

Meter: polymetric
Betrachtung funffzig-jährigen
 Lebens-Lauffs.
by Hans Assmann von Abschatz

Laßt Solyms Mauren
Voll Freude stehen/
Ich will ins Trauren
Mit JEsu gehen.
Bey duncklem Schatten
Mich bey ihm zeigen/
Durch Kidron watten/
Den Oel-Berg steigen.
Betracht/ o Hertze/
Mit Buß’ erweichet/
Ob auch ein Schmertze
Dem seinen gleichet!
Schau JEsum sitzen
Auff seinen Knihen/
Und Blutt verschwitzen
Für Angst-Bemühen.

Meter: iambic
- CXVIII - De Elisa Dido
by Lope de Vega

Yo soy la casta Dido celebrada,
y no la que Virgilio infama en vano,
porque jamás me vio Eneas Troyano,
ni a Libia descendió su Teucra armada.
No fue lascivo amor, fue casta espada
la que me hirió por Jarbas el tirano;
viví y matéme con mi propia mano,
mis muros levantados, y vengada.
Pues yo viví sin ofender las glorias
de mi fama y hazañas, ¿por qué inflamas
mi castidad, Virgilio, en versos tales?
Pero creed los que leéis historias
que no es mucho disfame humanas famas
quien se atreve a los dioses celestiales.

Meter: iambic
1L: Was birgst du dich vor mir? Ich habe
by Adolf Friedrich von Schack

Was birgst du dich vor mir? Ich habe
In meinen Träumen schon als Knabe,
Als Jüngling schon dich oft geschaut,
Sanft deiner Nähe Hauch empfunden
Und morgens, wenn du mir entschwunden,
Mit Thränen meinen Pfühl betaut.
Wenn nächtlich unterm Sternendache
Das Rufen mir, das tausendfache,
Von Wald und Flur zum Ohre drang,
Oft fernher durch der Stürme Brausen,
Der Ströme Rauschen, in den Pausen
Vernahm ich deiner Stimme Klang.
In allem Hohen, allem Schönen
Der alten Dichtung, in den Tönen,
Mozarts und Webers hört' ich sie;
Beim Orgelklang durch die Choräle
Erscholl sie mir, und meine Seele
Trank brünstig ihre Melodie.
Doch, die du immer mich umschwebtest,
Oft fragt' ich zweifelnd, ob du lebtest,
Weil keine dir auf Erden glich.
Und, wie die wechselnden Gestalten
Des Lebens mir vorüberwallten,
In jeder, jeder sucht' ich dich.
Ich sah sie kommen, sah sie schwinden,
Und konnte nie die eine finden,
Nach der das Herz mir einzig rang –
Mein Haupt verhüllt' ich da voll Trauer
Und fühlte, wie des Todes Schauer
Durch meine Glieder eisig drang.
Schon schwand vom Leben mir das Beste,
Verdorrend sinken seine Aeste,
Welk seine Blätter nach und nach;
Doch wieder naht, im Sturm sich wiegend,
Der Frühling, Grab und Tod besiegend,
Und neu wird alte Hoffnung wach.
Komm denn, du, die mir immer fehlte,
Braut, der ich mich im Geist vermählte!
Birg meinem Blick dich länger nicht!
Mit hohen, sehnsuchtschweren Schlägen
Klopft zitternd dir mein Herz entgegen!
Komm, daß es nicht in Jammer bricht!

Meter: iambic
60.
by Friedrich von Logau

Flora hat zwar wol die Blüt ihrer Jungferschafft versetzet;
Was denn mehr? es wird die Frucht, als die Blüte, mehr geschätzet.

Meter: trochaic
1L: Hat jemahls Furcht und Scham, du angenehmes Kind,
by Johann Christian Günther

Hat jemahls Furcht und Scham, du angenehmes Kind,
Dem wenig an Verstand und Schönheit ähnlich sind,
Den angesezten Kiel mir in der Hand verrücket,
So ist es warlich wohl auf diesen Tag geschehn,
Da meine Grobheit es um deine Gunst versehn
Und meine Demuth sich vor deinem Eifer bücket.
Ich fühle deinen Zorn, der als ein scharfes Schwerd
In meine Seele dringt und durch das Herze fährt,
Ein jeder Blick von dir verweist mir das Verbrechen;
Mich deucht, ich sehe schon, wie heftig, wie erhizt
Der Augen Wetterstrahl auf meine Scheitel blizt,
Mich deucht, ich höre dich schon zu dir selber sprechen:
Ist dies der schöne Mensch, der sich so heilig stellt
Und der kein Waßer trübt, bis er ins Waßer fällt?
Das, warlich, hätt ich mir von ihm nicht träumen laßen,
Das hätt ich auch in ihm mit Spießen nicht gesucht.
O großer Aberwiz, o Junggesellenzucht!
Ach, möchte doch ein Strick ihn bey der Gurgel faßen!
Ach, keusche Marilis, dein Eifer ist gerecht,
Die Strafe noch zu klein, und dein gefallner Knecht
Nicht würdig, nur ein Wort vor dich mehr aufzusezen.
Ruf alle Hencker auf, sprich mir das Leben ab,
Stoß den zerfleischten Leib in ein beschimpftes Grab,
Auch dieses müst ich noch vor eine Gnade schäzen.
Allein was nüzt dir wohl die schlechte Hand voll Blut
Des Sünders, der in Staub und Asche Buße thut?
Zum Creuze kriech ich jezt wie gestern in das Bette.
Erwege meine Reu, schau meine Thränen an
Und glaube, daß kein Mensch so ernstlich weinen kan,
Wenn er wie Petrus gleich auch Gott verleugnet hätte.
Ich rede fast zuviel; jedoch der herbe Schmerz
Beraubt mich der Vernunft, und mein beklemmtes Herz
Hat in der Brust nicht Raum, weil es der Kummer schwängert.
Erbarme dich, wo noch Erbarmung übrig ist;
Du weist es ohnedem, der ist kein guter Christ,
Der, wenn er helfen kan, des Nechsten Pein verlängert.
Es stirbt kein Mensch so jung, den nicht ein Fall gedenckt;
Kein Weiser ist so klug, den nicht ein Irrthum kränckt;
Den Salomon beschämt die Weißheit seiner Bücher.
Wie leichtlich wird doch nicht die Jugend übereilt;
Wer weis, wer heute noch mit mir die Strafe theilt;
Es lebt kein Sterblicher vor Tod und Fehlern sicher.
Vergieb, vergiß und nimm vor das, was ich verübt,
Dies Blat, so meine Faust dir zitternd übergiebt,
Und schencke meiner Haut vor dieses Mahl die Strafe;
Entreiß mir deinen Zorn, der mich wie Feuer schmerzt.
Schweig, doch wo jemand fragt, ob Günther dich geherzt,
So gieb zur Antwort: Ja, er that es nur im Schlafe.

Meter: iambic
An einem schönen Frühlingstage
by Johann Rist

Nun sich Himmel und Erd' erfreut
In der lieblichen Frühlingszeit,
Nun die Vögelein stimmen an
Das die Menschen ergetzen kan;
Nun die Flüsse so sanft und fein
Wiedrum schleichen ins Meer hinein,
Nun der Winter sich gibt zur Ruh'
Und die Wärme nimmt täglich zu;
Nun die Bäume gleich schwanger stehn,
Und die Blumen sich lassen sehn,
Nun die flüchtigen Thier im Wald
Artig springen und tanzen bald;
Ist der Mangel an denen doch,
Die nur lieben des Krieges Joch
Und nicht suchen des Friedens Ziel;
Menschen halten das Widerspiel.

Meter: anapestic
Víra, naděje, láska.
by Božena Studničková

Jak jsou krásné božské cnosti,
kdo se jimi chlubiť můž’;
první nech si odpustiti,
v druhé, třetí však se tuž.
Nač pak věřiť?– K čemu víra?
Klam jí chodí v zápětí;
jen ji pověs na hřebíček,
přestaň v písku stavěti...

Meter: trochaic
Naděje.
by Augustin Eugen Mužík

Když ze sna oráč slyší praskot zlý,
a vstana zří, že sýpku požár plení,
on vzdychá, štká a lomí ruce své,
však doufá dále ve svém utrpení.
A staří manželé, jichž zdejší den
již smráká se, si ještě dítě ždají,
a že v jich prázdný život zjeví se,
tu naděj’ živí hrobu na pokraji.
A srdce bídné, v kterém pouze smrt
již hnízdí jako dravec v šeré poušti,
již věčné prázdno halí křídlem svým,
svit naděje v ni přece ještě vpouští.
Což jedno! Všecka srdce zničí klam,
tak slepě mrou, ta druhá trpí s nimi,
až když i na ně dojde hrozný řad,
vzduch zachvěje se ryky zoufalými.

Meter: iambic
- XXII -
by Juan de Timoneda

De tu ganado y choza descuidado
te veo Blas andar triste y penoso,
por el áspero monte, y bosque umbroso
huyendo de las gentes y poblado.
No te deleita ya el florido prado,
ni el trato pastoril te es ya gozoso,
ni en nada de placer hayas reposo,
el sólo imaginarte descansado.
Te quejas de la muerte y su tardanza,
diciendo que es morir un gran contento
al que de vida no tiene esperanza.
Sólo un remedio mi buen juicio alcanza
si no quieres tener mal pensamiento,
olvida Blas si puedes a Constanza.

Meter: iambic
1L: Es lagert rings umher ein grauer Flor –
by Louise Otto

Es lagert rings umher ein grauer Flor –
Ich weiß es nicht: bricht noch die Sonn' hervor?
Wird dieser Nebel heut sie ganz verhüllen?
Und ob er steigt, und ob er niederfällt?
So frag' ich wohl – doch schweigend ruht die Welt
Und Flur und Thal mit Dunst sich füllen.
Es dampft der Wald, ein rauchender Altar,
Einsam darüber kreist ein scheuer Aar,
Er möchte gern empor zur Sonne steigen –
Doch nur ein matter Punkt im Aethermeer
Erscheint sie heut, sonst alles grau umher –
Unheimlich bang ist dieses Schweigen!
Ein Bild der Zeit! Ein Nebel schließt uns ein –
Kein Wetter tobt, es glänzt kein Sonnenschein –
Die Welt gehüllt in eine weite Wolke!
Kein Adlerblick erspäht der Sonne Glanz –
Der Freiheit Sonne – sie verhüllt sich ganz –
Ein dumpfes Schweigen rings im Volke.

Meter: iambic
Srovnání země se světem.
by Hugo Václav Wunsch

Jest země naše gigantem
a opět kapkou v moři,
jež v svět se širý, bezměrný,
do nekonečna noří.
Hned zas je práškem ve mlýně
a zrnem písku v poušti,
jenž vzedmut parným chamsinem
se v dálné cesty pouští.
Toť daleké však srovnání,
dám příklad zřejmý oku,
že země má se ku světu
jak blecha k svému skoku.

Meter: iambic
Los doce meses – Julio
by José Wen Maury

De tu divina efigie en la tarjeta,
preciosa frase de pasión grabaste;
y tras tu firma, luego que fechaste
besé la copia de tu faz coqueta
«-Por largos años estará sujeta
tu vida a mi existencia -suspiraste-
o apagárase, en mágico contraste,
mi firma, con mi amor, toda completa»
Ya ha vuelto el mes aquel, de mí, más caro;
más fiel es Julio, pues tu amor se ha ido,
como se apaga en lontananza un faro.
Mas, ¡ah!, tu juramento te ha vendido,
tu firma, con tu amor, ya se ha extinguido,
y ¡qué casualidad! Julio está claro.

Meter: iambic