PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die Schönheit
by Friedrich Hebbel

Das Loos der Götter ist auch dir gefallen;
Denn du bist schön, du brauchst dich nur zu zeigen,
So wird sogar von Lippen, welche schweigen,
Wenn Jeder jauchzt, dir Lob und Preis erschallen.
Denn, die als unerreichbar vorschwebt Allen,
Die Harmonie, ist deinem Wesen eigen,
Wie sollte dich, wo du erscheinst, ein Reigen
Von trunkenen Verehrern nicht umwallen!
Zwar werden wir's nur schmerzlicher empfinden,
Wie viel uns mangelt, wenn wir auf dich schauen,
Allein du bist uns doch verwandt geblieben;
Drum dienst du, uns dem Höchsten zu verbinden,
Wir stehen ihm nicht länger fern mit Grauen,
Es tritt uns nah' in dir, wir können's lieben!

Meter: iambic
NAD STAROU ČESKOU KNIHOU
by Adolf Černý

Ty kniho stará tuhých, počernalých desk,
ty kniho česká věkem hnědavících listů
a velkých, v hroty nalomených liter,
v nichž dávných za nocí a jiter
mdlý stářím zrak i mladých očí jasný lesk
hledaly cestu k srdcí těšiteli, Kristu,
co duši děsil zbraní třesk,
co rval ji zloby vír –
ó, jaký z tebe vane stesk
a jaký mír!
Stesk, který skláněl štvané hlavy nad tvůj list,
co lež a lhostejnost a násilí kol spaly,
stesk pro ztracený minulosti statek,
stesk sirot, opuštěných matek –
stesk tajných, plných temnoty a plísně míst,
kam v úzkosti tě chvějné ruce ukrývaly –
stesk hrubě ztroskotaných hnízd,
z nichž odnášel tě v dál
tvůj čtenář, nejsa žitím jist,
ač míru ždál...
A mír, jejž v tobě hledal pradávný můj děd
i dávná prabába, ač srdce krvácelo,
ač bouře hřměla v uděšenou duši,
chtíc zlomit ji jak starou hruši –
mír, který tajně ssáli ze slov tvých a vět,
jenž se stránek tvých vcházel pod zbrázděné čelo
a unášel je v lepší svět,
jejž stále hledal duch,
kde není zloby ani běd,
jen dobra Bůh...
Stesk předkův pro tebe, když slidičova dlaň
skrýš tvoji odkryla a pro tě sáhla do ní,
když s úšklebkem tvář jeho v stránky zřela,
kam tekla mnohá slza vřelá –
když zrak, jímž v lesy hledí zmírající laň,
tě provázel, že k tobě již se nenakloní,
když úzkost nachýlila skráň
a srdce hnala v klus,
že odsoudí tě: V ohni vzplaň
jak druhdy Hus!
A mír, jenž v duši vešel, zahalenou v mrak,
když zázrakem jsi vrátila se v chvějnou ruku,
jež tolikrát tvé zpřevracela listy,
v nich pramen víry majíc čistý –
když na tvých řádcích zase vlahý utkvěl zrak,
jež čítal na tisíckrát v mocném srdce tluku –
mír, jenž dal světlo za soumrak
té duši ze tvých vět
a vlídně vedl její vrak
dál mořem běd...
Zde, kniho, ležíš před potomkem po stech let
a mluvíš k němu tajemnou a tichou řečí,
vír časů nad tebou jej nese zpátky,
i zdá se mu, že mezi řádky
naň pátravě se upřel vážný, přísný hled,
že z knihy k němu tvář se obrátila něčí,
rys každý ztuhlý jako led
a přece milý zas,
a povzdech tichý s úst že slét
jak v dávný čas.
A zdá se mu, že ret, jenž dávno již jest něm,
i oko, jehož dávno zhasly zřítelnice,
cos chtějí se ho naléhavě ptáti,
jak ptávala se děcka máti,
když chtěla zbadati, zda není viny v něm –
a jako tehdy náhle vzplálo jeho líce,
tak nyní plane pod ohněm
těch zhaslých zřítelnic,
a otázka chví jeho pněm
rtů zašlých v nic.
I klopí zrak, jak děcko před mateří kdys
neb vážným před otcem, jenž badal jeho vinu –
a když jej zvedne, tvář se na něj dívá,
z níž shovívání k němu splývá,
a jejíž náhle změkl vážný, přísný rys,
a po hněvu a výčitce v ní není stínu...
Jen starostlivost, zbloudil-lis,
v té tváři skryta jest,
a půjdeš-li jak otci kdys
dál cestou hvězd...

Meter: iambic
XVII. Od ranní hory slunce vstává,
by Vítězslav Hálek

Od ranní hory slunce vstává,
paprsky letí do kraje,
a na stromech se rosa třese
a všecky barvy zahraje.
A rosa jako z diamantů,
ty lesy v zlatém oděvu,
a každý strom a každý lístek
pln blaha a pln úsměvu.
A každá krůpěj jako oko
a les pln teplých pohledů,
ba zdá se mi, že jimi lesu
až v duši patřit dovedu.
Ba zdá se mi, že slzy vidím,
v nichž les má píseň počatou –
mněť každá slza kusem básně
a s slzou každý poetou.

Meter: iambic
El molino y llano de escamela
by José Joaquín Pesado

Tibia en invierno, en el verano fría,
brota y corre al fuente; en su camino
el puente pasa, toca la arquería
y mueve con sus aguas el molino.
Espumosa desciende y se desvía
después, en curso claro y cristalino,
copiando a trechos la enramada umbría
y el cedro añoso y el gallardo pino
Mírase aquí selvosa la montaña;
allí, el ganado ledo que sestea
parte en la cuesta y parte en la campaña
Y en la tarde, al morir la luz febea,
convida a descansar en la cabaña
la campana sonora de la aldea

Meter: iambic
Žije!
by Jan Pelíšek

Hrob zapečetěn, k němu dali stráž,
teď farizeův cech už neleká se;
jen smích jim se rtů zní: Aj, Mesiáš,
jenž umí bořit chrám a stavět zase!
Než, vítězný jásot on pojednou ztich
a ve výkřik úžasu mění se smích,
v sluch novina divná jim bije:
Ten s Golgaty vstal. On žije!
A zatím učedníkův družina
v svém úkrytu jen pláče a jen kvílí;
vždyť Mistra zabila zášť zločinná
a jim z všech nadějí jen trosky zbyly.
Tu zmlká však pláč, v hrudi tají se dech
a radostný údiv šleh ze zraků všech;
zvěsť vítězství nesou Marie:
Hrob prázden. Smrť ta tam. Pán žije!
A dál a dále velkonoční zvěst
tím zoufajícím starým světem letí
a záhy v ruchu světovládných měst
se Vzkříšenému slavně chrámy světí.
Duch lidstva on doufá zas v dobra tu zdar
a nad hroby země, kdež děsil jen zmar,
tam útěchy věnce teď vije
ta víra: Hřích smířen! Pán žije!
Čas přišel sic, kdy nových tmářů voj
zas chystal světlu hrob a na hrob kámen;
než, Bůh si nové brance volá v boj
a na vše strany šlehá pravdy plamen.
A nechať je trýzní a ubijí svět,
jim pěje a plesá i mroucí jich ret,
když pod meč už sklánějí šíje:
Jdem k vítězství přece! Pán žije!
A jestli teď jest ničím nevěře
jak druhdy farizeům ten muž kříže
a posílá-li ta své žoldnéře,
by jimi udolán byl pravdy Kníže,
Ó žádný jen strach; směle každý se těš,
že zahyne pochybnost, odpor a lež.
Svět pravdu ať na kříž si bije,
ta vždy vstane z mrtvých! Pán žije!
Jen nechať po Sionu ze všech bran
v svět jako hlaholným to zvučí rohem,
že ze smrti nás v život přenes Pán
a Bůh že živých jest, ne mrtvých Bohem;
nechť hlásá to snah našich nebeský ráz,
že plápoly věčnosti sálají z nás;
a jednou ať hrob si nás skryje,
kde smrti tvůj osten! Pán žije!

Meter: polymetric
XX. Noc tichá, letní,
by Karel Babánek

Noc tichá, letní,
a nebe plné hvězd.
A osamělá světla
v tmu svítí vedle cest.
Ponocný v spícím městě
odhlásil hodinu.
– Chvála Otci nebeskému
i Jeho Synu –
Přes ozářený práh
kdos’ vyšel v tichou noc
z hospody u silnice:
Dobrou noc – dobrou noc...
Noc tichá, letní,
a pozdní hodina.
– Chval každý duch Otce, Syna,
Boha Hospodina –
Jdu, tulák, vašim městem.
– Odbila hodina.
Odpočívejte s Pánem Bohem,
Zdrávas’ Maria! –

Meter: iambic
Siehst du wohl, das kommt davon
by Hermann Löns

In der Eilenriede ein Wirtshaus steht,
So mancher dran vorübergeht,
Der Wirt, der nahm die besten
Plätze und reservierte sie
Den weinverzehrenden Gästen.
Herr Wirt hatt' aber manchen Gast,
Dem hatte dieses nicht gepaßt;
Er sprach in seiner Gemeinheit:
»nun geh' ich ganz woanders hin;
Ich flötje auf die Feinheit.«
Herr Wirt hatt' auch ein Portemonnä,
Sah er das an, so ward ihm weh';
Er ging zum Magistrate
Und sprach: »Ich möcht' entbunden sein!«
Worauf man das auch tate.
Nun kam ein anderer Wirt dahin,
Dem wurde ziemlich mies zu Sinn,
Als er tagtäglich merkte,
Wie man bei ihm vorüberging
Und sich woanders stärkte.
Er stiefelte zum Magistrat
Und sprach: »Nun schaffet einmal Rat!«
Da ließ man nun demselben
Ein großes, grünes Mordsplakat,
Wo sich der Weg zwillt, wölben.
Jetzt läuft kein Mensch mehr dort vorbei,
Ein jeder wird von weitem scheu,
Biegt rechts ab oder zur Linken,
Um, wo er es bisher gewohnt,
Sein Bitterbier zu trinken.

Meter: iambic
- CCXXIII - Dos sonetos a la muerte de Pedro Mexía
by Gutierre de Cetina

«¿Quién yace muerto aquí?» «Pero Mexía.»
«¿Pero Mexía es muerto?» «Antes muriendo
comenzó ahora a vivir, porque viviendo
fuera de do hora vive, no vivía.»
«¿Fue caballero?» «Sí.» «¿Y en qué entendía?»
«Ora el cielo, ora el mar, iba midiendo,
ora de Carlo Máximo escribiendo
la fama de ambos, que inmortal hacía.»
«Pues si lloró Alexandre las memorias
famosas que de Aquile escribió Homero,
¿cómo no llora César tan gran falta?»
«Porque lo que escribió de sus historias
basta para dar fe en el fin postrero
de lo que no alcanzó pluma tan alta.»

Meter: polymetric
PODZIMNÍ
by Jan Neruda

Sluníčko, ještě jen jednou tak poskoč si
z hor východních do oblohy,
jak tenkrát, když z dětské své postele
jsem každého rána tak vesele
své vyšvihnul mladé nohy!
Sluníčko, ještě jen jedinkrát zasměj se
tak zplna, a bez ostychu,
jak tenkrát, když oči své pozvednout
a na tebe, sluníčko, pohlédnout
jsem nedoved beze smíchu!
Sluníčko, ještě jen jednou tak zatoč se,
jak tenkráte – prosím tebe –
když den co den, jakoby z úkolu,
jsme tančili světem si pospolu
a kolem nás nebe – nebe!

Meter: amphibrachic
X Má duše potkat musela tu Tebe,
by Tereza Dubrovská

Má duše potkat musela tu Tebe,
by křídloma se mohla vzhůru vznést,
že najde Tě v tom skvělém jasu nebe,
jsem tušila, když temnem šla jsem cest.
Vem s sebou mne! A pohleď kolem sebe –
zpěv slyším znít a květy vidím kvést,
já ke rtům nektar podám Ti, Tvá Hebe –
květ natrhám Ti, smutky Tvé chci nést.
A když se v sad můj černé mraky snesou,
a v mlhách šedých zhasne bílý den,
mé písně rosu na Tvé květy střesou.
A když se vichr zvedne, ztichnou kraje,
v sad zima lehne jako těžký sen –
má láska dá Ti svěží květy máje.

Meter: iambic
HROB U LESA.
by Adolf Heyduk

Na kraji lesa, vísky opodál,
před osamělým hrobem sám jsem stál;
na hrobě zbytek chvojného tlel věnce,
hrob jakéhos prý byl to oběšence.
Před léty přišel prý sem s lidu směsí,
když po korovci mýtily se lesy
a pilný byl a s nikým neměl sporu
a pracoval vždy nejvíc do úmoru.
Jen po domovu vždy mu srdce tesklo,
a jeho oko vždy se divně lesklo,
když v soumrak rosa zjevila se v květech
a často vzdechl po ženě a dětech.
K nim toužil zpět, své mocně tlumil žaly
a skrýval bedlivě svůj úspor malý,
spal s ostatními v prostém lesním srubu
a haléře své skrýval v dutém dubu.
Však šelma soudruh v počínání kletém
jej vyčíhal a vzal, co dát chtěl dětem,
zas neměl nic, a tím, co dříve schoval,
kořalkou zloděj druhy vyčastoval.
Sám přihnul sobě z lupu bez potupy,
leč v duši své zlé probudil tím duchy,
byl plný lítosti a plný sporu –
až oběsil se zmaten na javoru.
Což měl svým dětem přinést život nahý? –
Kam s mrtvolou? kam? „Mezi samovrahy,“
děl ze vsi kněz, „jakž jinak můž’ se státi,
já nesmím na hřbitov jej pochovati!“
A tak jej pochovali v lesa kraji,
kde jižní vánky na husle mu hrají,
kde za východu slunce pějí ptáci,
a rolník na hrob sedá znaven prací.
Je prostičká jen z drnu jeho hrobka,
jí u noh lesních mravenců je kopka,
již bdí a pracují zde každé chvíle,
ti mravenci jsou symbol jeho píle.
A doma marně čekají ho děti
a jejich duše v dálku k němu letí
a k hrobu umdlená svá křídla chýlí
a bouře zanášíc jej smutně kvílí.
Ty děti jeho v dálném odtud kraji
hrob otce svého ani nepoznají.
Jak otec zhynul, nedovedou říci...
Jak ubozí to světa hodovníci!
Ne hodovníci, vyvrženci světa...
Nic pro ně nekvete, jim po všem veta,
nic pro ně nebylo, nic pro ně není,
ač na světě, – přec z něho vyhostěni!
Však o vánocích v svatvečerní dobu,
hvězd sněžných na tom nízkém hrobu,
pak hrstka šedých sýkor sem se sletí,
snad duše jeho žebrajících dětí.
Jen jejich duše na šumavské chlomky
v čas vánoc slétají sem nevědomky
a obletují hrob ten plný něhy,
až v zimě mraky skryjí jej a sněhy!
A někdy pocestný, jenž hráčí v lesy,
zde odpočne a z hloubky oddechne si:
Proč, Pane, tolik křivd, proč útrap davy,
když bez tvé vůle nespadne vlas s hlavy?
Proč duší spor, proč trpět z cizí viny,
když lidská srdce řídíš, lidské činy?
Proč tolik sporu v žití neustále,
když můžeš konat všecko k vlastní chvále?

Meter: iambic
- XCVII - Satisfacción a sospechas
by Pedro Soto de Rojas

Fénix, si te ha ofendido, el pensamiento
lágrimas lloré; cuando el alba ría;
su luz me esconda, el generoso día;
solo en el mundo para mí avariento.
Niégueme el aire en mi fatiga aliento;
dulce licor, la clara fuente fría,
siga dura tristeza, a mi alegría,
y al descanso mayor, mayor tormento.
¿Cómo fuerzas tendré para ofenderte,
pues, porque defenderme no he podido,
estoy entre los brazos de la muerte?
¡Ay! muerto soy, después que te he perdido,
ya no merecerá mi dolor suerte,
ni será ofensa a tu deidad mi olvido.

Meter: iambic
En tempestad sin tregua de bonanza
by Julio Zaldumbide Gangotena

En tempestad sin tregua de bonanza
sufrir, llorar, de amor la pena dura,
sin ver para más grande desventura
ni en tu esquivez ni en mi dolor mudanza.
Fingir acaso en bella lontananza
dichoso porvenir a mi tristura;
ver luego disiparse su luz pura,
y, cual siempre, quedar sin esperanza
Aqueste es mi destino, Delia impía
Mas, tú contemplas con desdén mi llanto
¡Ay! Si has de ser de piedra a
                  la agonía
del pobre corazón que te ama tanto,
¿de qué me ha de servir esta traidora
llama que en él prendiste y le devora?

Meter: iambic
50. Siv nebesklon! Jak teskné pohlédnutí!
by Adolf Heyduk

Siv nebesklon! Jak teskné pohlédnutí!
Snad nebe příliš líbalo dřív zem,
teď kaje se a v šedém hávu smutí.

Meter: iambic
41. An Conon der im Gefängnüss seiner Tochter Brüste saugte
by Christian Wernicke

Der Tochter süsse
Die springt aus deinem
Kein
Der nicht aus Deiner
Sie weiss es, und empfindt
In dem sie dich

Meter: iambic
An den Horaz
by Gotthold Ephraim Lessing

Horaz, wenn ich mein Mädchen küsse,
Entflammt von unserm Gott, dem Wein,
Dann seh ich, ohne kritsche Schlüsse,
Dich tiefer als zehn Bentleys ein.
Dann fühl' ich sie, die süßen Küsse,
Die ein barbarscher Biß verletzt,
Sie, welche Venus, nebst dem Bisse,
Mit ihres Nektars Fünfteil netzt.
Dann fühl' ich, mehr als ich kann sagen,
Die Göttin, durch die Laura küßt,
Wie sie sich Amathunts entschlagen,
Und ganz in mich gestürzet ist.
Sie herrscht im Herzen, sie gebietet;
Und Laura löscht die Phyllis aus.
Sie herrscht im Herzen? nein, sie wütet;
Denn Laura hält mich ab vom Schmaus.

Meter: iambic
Na troskách lásky.
by Ladislav Quis

Já jí hladil černé vlasy,
líbal jsem ji v bílé čelo,
zíral v oko, jež se skvělo
blesk co mrakem z tmavé řasy.
Ó, kde jsou ty krásné časy,
kam se naše blaho dělo? –
Smutná noc a smutný den,
truchlé žití, truchlý sen.
Drahá družko mého mládí,
kterak mám se loučit s tebou?
navždy-li nás rozkolebou
vlny proudu, v dál jež pádí?
Proč, co kdy jsme měli rádi,
proude časů, trháš s sebou,
proč, co neseš, hoře jen,
truchlé žití, truchlý sen? –
V zátiší jsem stavěl chatu,
s láskou svou, v níž bychom dleli,
světa lidí zapomněli,
netoužíce po návratu.
Teď však ten, jenž velí zlatu,
také lásce osud velí –
domek můj jest opuštěn,
truchlé žití, truchlý sen.
V krov i stěny větry dují,
chýže má se v bouři chvěje,
rozvalem již déšť se leje,
shnilé trámy povolují.
Na krbu mém tráva bují,
z prázdných oken spousta zeje.
Vnitř hlod červa, praskot stěn, –
truchlé žití, truchlý sen.
Nohu opřev o trnože,
zasedl si žal můj k stolu,
zoufání pak s mukou spolu
ulehly si v měkké lože.
Kolébka jen prázdná. – Bože!
Kdy v ní zpláče dítě bolů,
jímž by v hrob byl zaplašen
truchlý život, truchlý sen?

Meter: trochaic
172.
by Friedrich von Logau

Wann mich Gott für Schanden dort und für Schanden hier bewahrt,
Wann er an mir Seelen-Brot, wann er Mund-Brot nur nicht spart,
Geht mein Glücke, wie ich wil, in der allerbesten Fahrt.

Meter: trochaic
Der Jüngling .
by Nikolaus Lenau

Der Jüngling stoßt vom Strand im leichten Kahne,
Die Sehnsucht hat die Segel ihm gebreitet;
Wie rasch im Fantasieenoceane,
Von Westen fortgekost, dahin er gleitet!
Schon weht auf neuen Welten seine Fahne,
Wo selig er durch Paradiese schreitet,
Und Blumen pflückt, wie nimmer sie geboren
Im reichsten Lenz die heimatlichen Horen.
„willkommen Jüngling, von der fernen Reise!“
Begrüßt ihn tückisch wieder nun das Leben,
Und kosend naht ein Weib, unmerklich leise
Der Liebe Gaukelmacht um ihn zu weben.
Sie hält ihn festgebannt in ihrem Kreise
Mit Seufzerformeln, heuchelndem Ergeben.
Froh schmückt er ihr mit seinen Traumes-Blüthen
Die Brust, um welche Todes-Lüfte brüten.

Meter: iambic
- I - A las pajas en las que nació Cristo
by Francisco de La Torre

Entre pajas se enciende la divina
Luz de Amor, cuyo rayo al Cielo alcanza,
paja conserva el fruto mi esperanza,
en paja el trigo su alto peso inclina.
Propiamente en su forma se examina,
la empresa a que Amor Niño se abalanza,
que una sobre otra es Cruz, la larga es Lanza;
la corta, Clavo; la más corta, Espina.
Pero la paja es leve, ¿y la acomodo
a grave leño, a lanza, que infiel raja,
a espina, y clavo de tirano modo?
Mas ¡ay! que así se ajusta, el que así baja,
que hierro, acero, Espinas, Cruz y todo,
en quien muere de amor, monta una paja.

Meter: iambic
1L: Wann Esel sich solten noch heute beklagen,
by Friedrich von Logau

Wann Esel sich solten noch heute beklagen,
Wie man sie wil wieder Gebührnüsse plagen,
So trete Schaf, Ochse, Pferd, alles Vieh, bey
Und führten auff Krieger ein mächtig Geschrey.

Meter: polymetric
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

So bald die Leiber nun beginnen/
Und treten auf die runde Bahn/
So merckt man wie die Schaar der Sinnen/
Jhr Absehn bald erkiesen kan.
Die Seele weiß bald zu verspühren/
Sind nur die Leiber recht bestelt/
Was Augen/ Nas und Ohren führen/
Was Schmack und Fühlen in sich hält.

Meter: iambic
Von dem Manne, der keine Zeitungen mehr las
by Kurt Tucholsky

Unsere ff. vernickelten Türbeschläge sind nach wie vor erhältlich.

Meter: trochaic
180. Ein Christ ist Kirch’ und alles.
by Angelus Silesius

Was bin ich endlich doch? Ich sol die Kirch
Stein/
Ich sol der Prister Gotts/ und auch daß Opffer sein.

Meter: iambic
ANDANTE.
by Jaroslav Vrchlický

Nech ruku jak list leknínový
na klavesech juž spočívat,
to říci nelze tóny, slovy,
co hruď mi teď chce rozrývat.
Ni zvuk, ni tón, jen temné chvění,
v němž pukla struna ječící,
snad ještě dlouhé políbení
jak věčnosť slavné, mlčící.
A ruky stisk tak pevný, prudký,
pak hlavy sklon a z dveří spěch
a běžet v bouř a vichru půtky
a stavit se až na hrobech!
Či lépe v boj se vzchopit nový,
nad bolem svým se usmívat? –
Nech ruku jak list leknínový
na klavesech juž spočívat!

Meter: iambic
En el prólogo de Viaje al Parnaso
by Cervantes

Pues veis que no me han dado algún soneto
que ilustre de este libro la portada
venid vos, pluma mía mal cortada,
y hacedle, aunque carezca de discreto.
Haréis que excuse el temerario aprieto
de andar de una en otra encrucijada,
mendigando alabanzas, excusada
fatiga e impertinente, yo os prometo.
Todo soneto y rima allá se avenga,
y adorne los umbrales de los buenos,
aunque la adulación es de ruin casta.
Y dadme vos que este viaje tenga
de sal un panecillo por lo menos,
que yo os lo marco por vendible, y basta.

Meter: iambic
Olivový háj na Gardském jezeře.
by Jaroslav Vrchlický

Oliva prý strom je slitování,
šedé větve k prachu sklání,
ale co snů sladkých visí na ní!
Šel jsem jednou hájem olivovým
s tajemstvím své lásky tenkrát novým,
co jsem cítil – podnes nevyslovím.
Bílé mraky modrým nebem létly,
v šedém listí samý paprsk světlý
a vždy dva se v políbení střetly.
Starý sen se k staré hlavě sklání,
báje o věčném jak milování...
Oliva prý strom je slitování.

Meter: trochaic
- CXCVI - Al casamiento de Filipo III y Margarita de Austria Nuestra Señora
by Lope de Vega

Las Águilas de Carlos soberano,
al gran Filipo en cielo convertido,
quieren sobre un castillo hacer su nido
en la mitad del corazón hispano.
Ya de Clemente la sagrada mano
el cuello tiene al yugo de oro asido,
y con su bendición divina ungido
para columnas del valor cristiano.
Ya de diamantes, perlas y esmeraldas
cetro imperial adorna su alta frente,
que España ofrece en sus preciosas faldas.
Pero queda el blasón tan diferente
que sus Águilas siempre están de espaldas,
y éstas han de mirarse eternamente.

Meter: iambic
- XXXVII - Sonetos recopilados por fray Juan Díaz Hidalgo, del hábito de San Juan, capellán y músico de cámara de Su Majestad
by Diego Hurtado de Mendoza

No hay cosa más gastada, ni traída,
que la saya de Inés, y el pobre manto;
un cerrojo de cárcel no lo es tanto,
ni la playa del mar siempre batida.
No les da hora de huelga la perdida
en Pascua, ni Domingo, ni Disanto,
y tanto los aqueja, que me espanto
como no dan al traste con la vida.
La rueda de Ixión, que no sosiega,
y su pena infernal, que no reposa
respeto de este manto esta parada.
Pero la misma Inés tiene otra cosa
que su persona y ella no lo niega,
que está muy más traída y más gastada.

Meter: polymetric
- 4 -
by Lope de Vega

El cabello tendido por el manto,
que humilde el sol para corona estima,
María llega a que en su prima imprima,
amor los brazos, que ella baña en llanto.
Bendito el fruto de tu vientre santo,
dice Isabel a su querida prima,
y ella responde: Mi humildad sublima
Dios, que por ella me engrandece tanto.
El monte se conmueve a su alabanza,
y los pastores tan alegremente,
que reventaba por hablar un mudo.
Juan de contento salta, baila y danza,
que el maestro que entonces tiene enfrente,
es el más primo que tocar le pudo.

Meter: iambic
Sie wil die Abwesenheit ihres Liebstens
 mit Gedult ertragen.
by Johann Georg Gressel

Scheint die Hoffnung meines Lebens
Schon zu schwinden in der Lufft/
Quähl ich mich doch nur vergebens/
Und bereite mir die Grufft/
Darum weicht/ Gedancken weichet/
Daß mein Hertz die Ruh’ erreichet.
Solte denn kein Stern mehr sternen?
Der ein gut Gelücke zeigt/
Wenn ein Liebster durch Entfernen
Nur auf wenig Monden weicht;
Ja! auf kurtze Zeiten scheiden
Bringt vor Unglück süsse Freuden.
So erhohle dich mein Hetze
Lasse deinen Schatz nur ziehn/
Dencke/ daß zuletzt der Schmertze
Muß zur schwartzen Höllen fliehn.
Ein gewünschtes Wiedersehen
Läst dich nicht zu Grunde gehen.
Fahr denn wohl geliebte Seele/
Grosser Himmel steh ihm bey/
Schaffe/ daß des Todes-Höle
Nicht vor ihme offen sey;
Lasse meine Träume lügen/
Und mich frisch ihn wieder kriegen.
Mehr indessen seine Liebe/
Wie sich meine täglich mehrt/
Flamm noch an die heissen Triebe/
Die schon unser Hertze nehrt.
Lasse uns so hefftig lieben/
Als ein Mensch je können üben.

Meter: trochaic
PÍSEŇ STARÉHO TRUVÉRA.
by Adolf Červinka

Vracím se z výpravy za láskou žen,
měsíc mne provází pouze,
kůň můj už klopýtá, zděravěl plášť,
z vrboví chechtá se nouze.
Sloužil jsem paním, jež sestárly dnes,
modlí se za moje hříchy,
zatím, co na slunci lásky jsem stál,
bodláčím vzrostly mé líchy.
Lichváři sebrali dědiny mé,
zbyla mně nestálá duše,
k prázdnému žlabu můj ospalý kůň
s malou jen nadějí kluše.
Ohlédnout chci se u sousedů svých,
kde která dcerka jim zbývá,
loutna má, uvyklá romancím jen,
písničku o chlebu zpívá...

Meter: dactylic
Die neugierige Chloe
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

»und wie viel Jahr' ist Ihre Braut denn alt?«
Das will ich Ihnen gern gestehn:
Nach Ihrer Art zu zählen, zehn,
Nach meiner, zwanzig bald.

Meter: iambic
Die Greisin
by Rainer Maria Rilke

Weiße Freundinnen mitten im Heute
lachen und horchen und planen für morgen;
abseits erwägen gelassene Leute
langsam ihre besonderen Sorgen,
das Warum und das Wann und das Wie,
und man hört sie sagen: Ich glaube –;
aber in ihrer Spitzenhaube
ist sie sicher, als wüßte sie,
daß sie sich irren, diese und alle.
Und das Kinn, im Niederfalle,
lehnt sich an die weiße Koralle,
die den Schal zur Stirne stimmt.
Einmal aber, bei einem Gelache,
holt sie aus springenden Lidern zwei wache
Blicke und zeigt diese harte Sache,
wie man aus einem geheimen Fache
schöne ererbte Steine nimmt.

Meter: polymetric
Sonetos – III
by Miguel W. Garaycochea

¿Qué fuego, ¡ay! Dios, acá en el pecho siento?
¿Qué poderío tiene aún en mi mente?
¿Qué incendio que me hiela de repente
y hielo que me abrasa en el momento?
¿Qué agrado que me causa gran tormento
y pesar que me agrada fuertemente?
¿Qué dulce vida que amo diligente
y muerte amarga es ya la que sustento?
¿Qué herida es esta igual con el remedio?
¿Qué tormenta que al mismo tiempo es calma?
¿Y qué deleite parecido al tedio?
Este incógnito mal que sufre
                     el alma
es efecto de amor, que en
                     el asedio
que hizo a mi voluntad, ganó la palma

Meter: iambic