PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Der vor bereiffte Wald
by Arno Holz

Der vor bereiffte Wald
steht wihder wohl gestalt/
der gantze grüne Grund
lacht wihder Bluhmen-bundt.
Schon pärlt auß ihrer Kehle
die köstlichsten Jubele
mit gleichsahm siegerischem Schall
die durchauß kleine Nachtigall.
Der holden
das Klee-gepaarte Paar/
zeigt itzt so rächt mit Lust
sich seine nakkte Brust.
Schon pakkt man sich am Bändel/
kom mit mir in den Qwändel!
Vergraben gantz in Helffen-Bein/
will alles itzt gestorben seyn!
Dorillgen/ stoltzes Thier/
waß hastu gegen mir?
Du mühst dich fast auß Stein
wie
Rubinen und Korallen
bezihren dir die Ballen/
ach/ künt ich doch/ du süsses Huhn/
vergnügt in deinen Armen ruhn!
Du göldener Magnet
auß Julep und Zibeth/
du Sarg for meine Pein/
kom/ laß mich bey dir seyn!
Dein Häuptgen kräntzt ein Kröngen
auß lautter Tausend-Schöngen/
die lihbe Frau auß
ist Hindten-rümb nicht halb so rund!
Gläubs mir/ du junges Bluht/
ich bün kein Fünffzehn-Hut.
Ich bün zu jeder Zeit
for Zucht und Ehrbarkeit.
Den klugen
gab ich mich gantz von innen/
ein solches Hertz schmihrt insgemein
die Tugend rächt mit Balsam ein!
Ey/ ey/ waß ist denn daß?
Ich gläub/ da hastu waß?
Von dihsem wehrten Ort
zih ich die Hand nicht fort.
Vor solchem Paradiese
wird
verstatte/ daß mein Kihl sich spizzt
und ihm nur Musc und Amber schwizzt!
Ein Zeißgen dirilirt/
ins grüne Graß bostirt/
darzu so kükkt es her/
waß hat es denn so sehr?
Der Bach hört auff zu rauschen/
die
all meinen schwartzen Kummer stopff
ich itzt in dich alß Threnen-Topff!
sie lihbten alle Schertz/
süß droff ihr Fehder-Kihl.
Drümb lehrt auch dich mein Flöhten
empfindlich itzt erröhten;
der Saffran-gelbe Löwen-Zahn
beschehmbt offt sälbst den Dulipan!

Meter: iambic
473. Lust ohne Last
by Gerhard Tersteegen

Was heut der Lust gelüst't, das läßt sie morgen fahren,
Doch schau und liebe Gott, des wirst du nimmer satt;
Frag nur den Seraphim nach so viel tausend Jahren,
Womit er seine Zeit so lang vertrieben hat!

Meter: iambic
1L: In deinen Tempel soll ich treten,
by Betty Paoli

In deinen Tempel soll ich treten,
Zu deinen Göttern gläubig beten,
Was jemals mein Gemüth durbebt,
Soll ich mit muth'ger Hand verwischen,
Dann, meinst du, werde mich erfrischen
Der Frieden, welcher dich umschwebt.
Gewiß! gewiß! wie freudig würde
Ich dann ertragen jede Bürde,
Wie froh begrüßen jeden Tag,
Wie schiene mir dann Leid und Grämen
Nichts als ein wesenloser Schemen – –
Nur Schade, daß ichs nicht vermag.
Ob wir mit Recht uns Freunde nennen,
Doch wird den Geist vom Geiste trennen
Noch lange eine dunkle Kluft:
Du stehst in deiner Jugend Blüthe
Und ahnend streift durch
Des nahen Herbstes rauhe Luft.
Vielleicht, daß wir dereinst uns gleichen,
Wenn deine Wangen still entbleichen,
Wenn sich dein Blick entmuthigt senkt!
Was lebt, dem Alter reift's entgegen,
Und einer zweiten Jugend Segen
Wir keinem Irdischen geschenkt.

Meter: iambic
1L: Laß sie sich brüsten mit erzwungnen Gaben,
by Franz Grillparzer

Laß sie sich brüsten mit erzwungnen Gaben,
Das Ziel erstreben mit gewagten Würfen,
Du spielst für Hörer, die das Schöne
Die andern nur für solche, dies bedürfen.

Meter: iambic
- XLV -
by Bocangel y Unzueta

¡Señor, que viera un pedernal helado
sangre de fuego de un acero herido!
¡Y que a la cera el bronce endurecido
hurte obediencias, del calor tratado!
¿Qué tiemble un monte al rayo sospechado,
y el hombre no le sienta, de él herido!
Pues, si se advierte, es rayo sin ruido
dentro del pecador cada pecado.
¿Qué villano, a quien víbora inclemente
el pecho le ocupó mientras dormía,
despierto, no se hurta a su veneno?
Huye veloz, ¡oh planta delincuente!
Huye, porque del rayo de este día
podrá la permisión ser tardo trueno.

Meter: iambic
Sám nad životem.
by Jaroslav Vrchlický

Sám nad životem v chvíli resignace
když stojím, zdeptám vlastní já, jež cizí
v dál prchá, svět co v hlubinách mně mizí,
mdlým echem zkad zní všecka lidská práce;
co ducha, duchu, co je látky, látce
když vrátím klidně, z ješitnosti řízy
když čistý chci se povznésti a ryzí,
jen myšlenky své svrchovaný vládce:
Kdo stojí tu u dveří mojí dumy
a lká a prosí, tisíce mask beře,
jmen tisíc, v nichž však jedna nota zpívá?
Rci láska, soucit, přízeň, slza v rumy
a neúspěchy – couvám v nedůvěře,
však v tom se Bůh mi přes rameno dívá.

Meter: iambic
- XVIII - Persuadiéndole a su humildad al Betis
by Luis Carrilloy Sotomayor

No luches con los remos, no arrogante
opongas tu cristal, ¡oh Betis claro!
Allana el verde cuello, ¡oh dulce amparo
en puerto a nave, en sombra al caminante!
Así tu hermosa frente el que el Levante
mide -pródigo en alma, en oro avaro-
ciña ya de coral, ya del más claro
aljófar vista el cuello rutilante.
Deja el grueso tridente, y con la mano
ayuda, ¡oh Rey!, la quilla, no la iguale
flecha que tarda deje el aire vano.
Mas si tu gusto a mi rogar no sale
su acento escucha, río más que cano,
valdrá contigo, pues con mares vale.

Meter: iambic
El ángelus
by Julio Herrera y Reissig

Salpica, se abre, humea como la carne herida
bajo el fecundo tajo, la palpitante gleba;
al ritmo de la yunta tiembla la corva esteva
y el vientre del terruño se despedaza en vida.
Improba y larga ha sido como nunca la prueba
La mujer que, afanosa, preparó la comida,
en procura del amo viene como abstraída,
dando al pequeño el tibio dulce licor que nieva.
De pronto, a la campana, todo el valle responde:
la madre de rodillas el casto seno esconde;
detiénese el labriego y se
                  descubre, y arde
su mirada en la súplica de piadosos consejos
Tórnase al campamento de los bueyes A lo lejos
el estruendo del río emociona la tarde.

Meter: polymetric
Verše.
by Antonín Klášterský

Mám jarní deštík rád,
ať padá jen, ať padá
na trávník, stromů řad,
ať padá také v lada;
ať padá na hřbitov
na nízký malý rov,
kde spí má láska mladá.
Já zatím poslouchám,
jak o dlažbu to zvoní,
když jako drahokam,
se krůpěj tříští o ni,
a cítím květy v něm,
jež zítra skryjí zem,
jichž dechem napřed voní.

Meter: iambic
- 900 - Acto I, FILIDA De El mármol de Felisardo
by Lope de Vega

Si yo tuviere gusto, airados cielos,
descanso, paz, contento y alegría
en tanto que vistiere el alma mía
estos cansados y mortales velos.
Que tenga más congojas y desvelos,
que arenas de oro este arroyuelo cría,
y que mi desengaño y mi porfía
sigan mi amor, donde me abrasen celos.
Tristeza quiero ya, no quiero engaños,
ni en las tormentas presumir bonanzas
si el cuidado mayor vencen los años.
Tiempo, apelo de amor a tus mudanzas,
que más quiero morir con desengaños,
que no vivir con falsas esperanzas.

Meter: iambic
¡Eres todo!
by Julio Herrera y Reissig

¡Oh tú, de incienso místico la más delgada espira,
lámpara taciturna y ánfora de soñar!
Eres toda la Esfinge y eres toda la lira
y eres el abismático pentagrama del mar.
¡Oh Sirena melódica en que el Amor conspira,
encarnación sonámbula de una aurora lunar!
Toma de mis corderos blancos para tu pira
y haz de mis trigos blancos hostias para tu altar.
¡Oh Catedral hermética de carne visigoda!
A ti van las heráldicas cigüeñas de mi oda
En ti beben mis labios, vaso de toda Ciencia
¡Lírica sensitiva que la Muerte restringe!
¡Salve, noche estrellada y urna de quintaesencia:
eres toda la Lira y eres toda la Esfinge!

Meter: polymetric
Es sentencia platónica que la armonía y contextura universal del mundo con la del amor halla presunción amorosa
by Quevedo

Alma es del mundo Amor; Amor es mente
que vuelve en alta espléndida jornada
del sol infatigable luz sagrada,
y en varios cercos todo el coro ardiente;
espíritu fecundo y vehemente
con varonil virtud, siempre inflamada,
que en universal máquina mezclada
paterna actividad obra clemente.
Este, pues, burlador de los reparos,
que, atrevidos, se oponen a sus jaras,
artífice inmortal de afectos raros,
igualmente nos honra, si reparas;
pues si hace trono de tus ojos claros,
Flora en mi pecho tiene templo y aras.

Meter: iambic
Los doce meses – Agosto
by José Wen Maury

Agosta el campo, desde el ígneo cielo,
del sol la lumbre que vivaz fulgura
y abrasador de la feraz llanura
la flor marchita y descolora el suelo.
Detiene el águila caudal su vuelo,
buscando amiga sombra en la espesura,
y entre las breñas de la selva oscura
da tregua el pastorcillo a su desvelo.
Así, es un campo el corazón humano;
amor, un sol que, fulgurante,
                        quita
las sombras de su cielo soberano
Mas nada agosta, en su feliz alarde:
¡qué el sol de amor, si como Agosto arde,
jamás la flor del corazón marchita !

Meter: iambic
Vivamus, mea Lesbia, atque amenus...
by Luis Martín de la Plaza

Goza tu primavera, Lesbia mía,
y el murmurar de los cansados viejos
encomiéndalo al viento y los consejos
de su trémula voz y lengua fría
Que aunque al ponerse el sol se apaga el día,
vuelve a encenderse, y con
                  divinos lejos
pintan en los cielos de carmín bosquejos,
oro en los montes con sus rayos cría
Mas el sol que en tus ojos amanece
y en tus labios purpúrea competencia
agora al alba y al clavel ofrece,
la edad, con invisible diligencia,
en el común ocaso lo oscurece;
¿cuándo tendrá para volver licencia?

Meter: polymetric
XxIV
 Sexain/ Sechszeiliges gesetze/
 von gemeinen Versen.
by Philipp von Zesen

Kein wunder ists/ daß deine rosen blühen/
o schönes Bild/ bey rauher winterszeit/
weil sie vor frost dein Athem gantz befreyht/
die warme Lufft kann sie so schön erzihen;
dein Augen-glantz ist jhnen Sonnenschein;
wann gleich der frost von außen bricht herem.

Meter: iambic
REKONVALESCENTKA
by Antonín Sova

Na postýlce slabá tak leží,
a sotva že odpoví,
svou hlavičku pozdvíhá ztěží
z bílého krajkoví.
Tak stále si s prsty jen hraje,
jak z vosku ty bezbarvé jsou,
a uprouc zrak do oken, ssaje
vzduch s letní pohodou.
Jen přijde-li přítelka stará,
jíž šestnáct jak jí je let,
cos v oku jí teplého hárá
a úsměvem chví se ret.
Prs vlní se zlehka a zvolna
a ruměn se na líci mih,
i vráska ta na čele bolná
zmizela v paprscích.
A matka ta starobná, zase
jak vítá úsměv ten!
Jí zdá se v tom slunečním jase
zas nádherný dnešní den!
Hned šatečky šije jí dvojí
s tou bílou stuhou jak sníh. –
– A zatím zase se bojí
těch probděných nocí zlých!

Meter: amphibrachic
- 806 - Acto I, CONDE
by Lope de Vega

¿Quién te debe, Señor, lo que te debo?
Tuyo será el honor, tuya la gloria;
por ti gocé tan próspera victoria,
por ti el laurel de aqueste triunfo llevo.
No el Arca santa a conducir me atrevo
por Madián, sino tu fe, en memoria
de aquella santa y verdadera historia,
con el vino maná que como y bebo.
Si tú me das esas divinas luces,
y con tu fuerte y poderosa mano
valor contra los moros andaluces,
Córdoba temblará del castellano,
en su mezquita colgarán tus cruces,
y en cada mármol un pendón cristiano.

Meter: iambic
- XXXVI -
by Lopez de Mendoza

Virginal templo do el verbo divino
vistió la forma de humanal librea,
a quien anela todo amor benigno,
a quien contempla commo a santa idea,
si de fablar de ti yo no soy digno,
la graçia del tu fijo me provea;
indocto soy e lasso peregrino,
pero mi lengua loarte dessea.
¿Fablaron, por ventura, Johan e Johan,
Jacobo, Pedro tan grand theolugía,
nin el asna podiera de Balán,
sin graçia suya, fablar, nin sabía?
Pues el que puede, fable sin affán
tus alabanças en la lengua mía.

Meter: iambic
SRDCE.
by Ludvík Lošťák

V samotách své duše často přemítávám o srdci, –
jsi-li dílem Věčného či Ďábla, ptám se, srdce, rci!
Miliony lidí vidím trpěti a krvácet,
pro něž nemá pochopení ani slzy chladný svět.
Miliony lidí vidím o bídné se cetky rvát,
Miliony vidím bratří pro kus chleba umírat.
Vidím ženy, vidím děti v chudobě a bídě mřít,
a má duše marně ptá se, kde má sídlo lidský cit.
Miliony hlasů volá po Lásce a po Světle,
vůkol tma však, chlad a zima, všecky růže odkvetlé.
Miliony hlasů volá po Bratrství, po Práci,
a mé srdce jako slunce při západu krvácí.
Krutý zákon nahá záda mrzká chudých bratří mých,
místo lásky, slitování, zemí chvěje pustý smích.
Hrubá Moc a hrubá Síla, Panovačnost odvěká,
sháší každé Světlo lásky v chrámu duše člověka.
O bratrství slyším Písně k nebeským se sluncím nést,
avšak válka, krev a vražda nepomíjí s lidských cest.
Bída, Špína, Nevědomost hubí lidské duše květ,
z Pekla běd a surovostí prahne duše odletět!
Smyslnost a vilnost chlípná plní lidské duše tmou, –
každý křesťan ve své pěsti svírá dýku vražednou! –
Miliony lidských duší před mým zrakem krvácí, –
jsi-li dílem Satana či Boha, volám, srdce, rci! – –

Meter: trochaic
As a decrepit father takes delight (Sonnet 37)
by William Shakespeare

As a decrepit father takes delight
To see his active child do deeds of youth,
So I, made lame by fortune’s dearest spite,
Take all my comfort of thy worth and truth.
For whether beauty, birth, or wealth, or wit,
Or any of these all, or all, or more,
Entitled in thy parts do crowned sit,
I make my love engrafted to this store:
So then I am not lame, poor, nor despised,
Whilst that this shadows doth such substance give
That I in thy abundance am sufficed
And by a part of all thy glory live.
    Look, what is best, that best I wish in thee:
    This wish I have; then ten times happy me!

Meter: iambic
MRAMOROVÝ PALÁC. (XX.)
by Gustav Pfleger Moravský

Samotna v komnatě své dlela
Ve sladkých dumách zhloubena,
A sama děva nevěděla
Jak naprosto je změněna.
Vše, jež v snách zří, je drahý milý;
Myšlénka každá v život čilý
Ze hloubi duše vzkříšená,
Juž v slastnou touhu svoje vání
Lahodnomile měnila,
A v sladkozdílném vzpomínání
S jeho se duší snoubila.
Tu zaplál slunce východ právě
A v duhový déšť milohravě
Svou clonu rozlil svitnoranní,
A milých růží rozkvětání
V tvář bledou děvy nasypal,
Že odblesk její zorou plál.
Kdo by v tom sladkém okamžení
Byl nazřel v krásnou onu tvář,
A viděl svaté zanícení
Kouzlící v líce žasnou zář;
Kdo jejich tahy prochvívané
Milostnou touhou v nyvém hrání;
Kdo uzřel oko rozkochané
Ve hvězdném ráje usmívání,
Jímž slasť se v srdci rozklene:
Kdo v tváři, v oku rozlitou
Juž celou duši neskrytou
V prostotě luzně milené:
Jak by se tu nezachvěl celý
Vší rozkoší blahostných citů,
Jež jihnou v srdce chladném skrytu
A v záchvat přejdou vzplamenělý!?...
Ten vidí z nitra tajemného
Vyniklou půli srdce svého,
Tu měkčí, mile jemnější,
A děvy nejmilostnější
Zas v bytosť sladce přenešenou,
V níž nalézá ji opět z nova,
Ač sobě jemně odcizenou.
Tu sám překvapen z sebe stojí,
Že tolik něhy v duši chová,
Že žije v nejoutlejším spoji
S milostným údělem své děvy.
Tak Evelina v tváři svojí
Milence bytosť celou jeví,
A v nevinnosti sladké neví,
Že jeho život ve svém kojí!...

Meter: iambic
Salinas, Juan de Sevilla. 62 - 1643 Estudió en Salamanca con Góngora con quien compartió versos y amistades. Recibió las órdenes sacerdotales y fue administrador del Hospital de Sevilla. Sonetos creados entre 86-87 Habiendo estado en Roma se desengañó de pretender
by Juan de Salinas

Partí pensando que a vivir venía,
y cuando en el camino platicaba,
al repartir las cosas despreciaba
de Toledo o Sevilla canonjía.
Grandes cosas a todos prometía,
Préstamo o Beneficio aseguraba,
al hijo que la casa no heredaba,
cual si fuera señor de Dataría.
Llegué a Roma, y al punto salió el Papa;
ya estoy desengañado, de hambre muero,
que la experiencia causa esta mudanza.
Quien quiere ver a Roma, acuda al mapa,
y no gaste, cual yo, tiempo y dinero,
que aquí sólo se vive de esperanza.

Meter: polymetric
K NEZNÁMÉMU.
by Zdeněk Knittl

Ty, jenž jsi strážcem našich kroků,
by nezbloudily na scestí,
jenž, útěchu v svém vlídném oku,
tam shlížíš někde ve vysoku
na trud náš, naše neštěstí, –
sestup v mou duši!
Ty, rok co rok jenž lesům, pláním
dáš oživnouti vůlí svou,
jenž přichýlíš se s pousmáním
ku zbožně spjatým děcka dlaním,
jež, prosíc, klečí před tebou –
očisť mou duši!
A očištěné, povznesené,
pak dopřej mír a svatý klid,
ať duha tvá se nad ní sklene,
by z minulosti rozbouřené
tak mnoho mohla zapomnít –
utiš mou duši!

Meter: iambic
12. An Herrn Martin Christenien über Ableben dessen Vatern, Mutter und Schwester
by Paul Fleming

Liebster nach dem Liebsten du,
o du meiner Freunde Seele,
gieb doch, Bruder, gieb doch zu,
daß ich mich mit dir auch quäle,
der du in viel Toden stirbst
und in keinem doch verdirbst!
Ach! was ist das Leben doch,
in dem nichts als Sterben lebet?
Ärger ist es, ärger noch
als der Tod, der vor uns schwebet,
der, wie sehr man nach ihm greift,
stetigs weicht und von uns läuft.
Über das so große Leid,
das der ungestüme Würger
nun so eine lange Zeit
gegen dich und seine Bürger
ausgeübt und noch hält an,
war dein größtes nicht getan.
Dein Raub aus so mancher Not,
dein Trost, deiner Jugend Freude,
Alles ist auf einmal tot,
ihm zur Ruh' und dir zu Leide.
Deine Liebsten von der Welt
hat das strenge Recht gefällt.
Drei auf einmal ist zu viel:
Vater, Mutter, Schwester fallen.
Was ist deiner Hoffnung Ziel,
du Betrübtster unter Allen?
Eine Gruft hat sie und dich
und den andern Dich auch, mich.
Wie ist aber ihm zu tun?
Was so hin ist, kömmt nicht wieder.
Wol dem, der in sich kan ruhn,
der läßt seine Segel nieder,
wenn das Wetter hat sein Spiel
und der Wind nicht fugen wil.
Laß den Zeiten ihren Lauf!
Was der Himmel heißt geschehen,
das hält man vergebens auf.
Auf den Höchsten muß man sehen,
der uns dreifach oft betrübt,
weil er uns auch dreifach liebt.
Tröste dich und schau auf mich!
Ich verzeihe mich der Meinen.
Heute trifft das Elend dich;
ich vielleicht muß morgen weinen,
bevoraus weil ich forthin
weit von euch, ihr Lieben, bin.
Mutter
Vater, Mutter, Schwester, Freunde,
mein! erlaubet diß doch mir,
das ihr mehr wündscht eurem Feinde,
daß ich ferner Länder Zier
unserm
Ist mir Gott und Glücke gut,
daß ich mit gelehrten Küssen,
wie mein
euch hinwieder soll begrüßen,
denn soll meiner Verse Lust
auch bei Fremden sein bewußt.
Meint nicht, wie der Pöfel spricht,
Mitternacht sei ganz ohn' Ehren,
Persien, das habe nicht,
was uns könne Weisheit lehren!
Denkt, daß in der Barbarei
Alles nicht barbarisch sei!
Meine Poesie steht hier
und verpflichtet sich bei Treuen:
dermaleins soll ihre Zier
nur zu eurer Lust gedeien;
euer ists, was sie begehrt
und in fremder Welt erfährt.
Du indessen denk an dich,
o du Herze voller Sorgen,
denk an dich und auch an mich
und an jenen lieben Morgen,
da dein Leid und meine Pein
erst soll recht betauret sein!

Meter: trochaic
Spadne listi...
by Růžena Jesenská

Spadne listí, nové květy
z holé vzejdou ratolesti,
přejde smutek dny a lety,
jiné k hlavě sletí štěstí,
nad hlavou se nebe sklene
plné hvězd,
ach, v tom víru různých cest – –
na všecko se zapomene.
Život letí a v tom chvatu
utlumí se bolesť mnohá,
nezatoužíš po návratu,
dál, dál jen se šine noha
v sféry jiné, bezejmenné; –
naposled –
spadne listí, spadne květ – –
na všecko se zapomene!

Meter: trochaic
- CXXX -
by Fernando de Herrera

¡Oh soberbia y cruel en tu belleza!
Cuando la no esperada edad forzosa
del oro, que aura mueve deleitosa,
mede en la blanca plata la fineza,
y tiña al rojo lustre con flaqueza
en la amarilla viola la rosa,
y el dulce resplandor de luz hermosa
pierda la viva llama y su pureza,
dirás, mirando en el cristal luciente
otra la imagen tuya: «Este deseo
¿por qué no fue en la flor primera mía?
¿Por qué ya que conozco el mal presente,
con esta voluntad con que me veo
no vuelve la belleza que solía?»

Meter: iambic
34. Ausgehn bringt Unruh
by Gerhard Tersteegen

Aug', Ohr und Zunge sind die Türen,
Die dich so leicht von Gott abführen;
Gehst du zu viel dadurch hinaus,
So bringst du Unruh mit nach Haus.

Meter: iambic
Nad Františkem Šimáčkem.
by August Nevšímal

Pad’ Šimáček v smrti lože,
ovcí není, kozlem není:
co s ním počneš, milý bože,
až ti přijde po vzkříšení?

Meter: trochaic
LXIX.
by Gustav Pfleger Moravský

A srdce jeho... to se proměnilo,
A vše ty žárné tužby také s ním;
Tak, ač se zjevem dívky rozbouřilo,
A náhle vzňalo citův prouděním,
Přec kruhem míru se zas obmezilo.
On jiným zrakem viděl obraz její,
Ač se i jemu stkvěl dnes půvabněji;
Proň ztratil však vší nevinnosti krásu,
Jež v sobě chová neskonalou spásu:
On a kokettu spanilou měl děvu,
A přísná pýcha vřela v jeho zjevu.

Meter: iambic
9. K dívce.
by Josef Wenzig

Aj, hříbátko Thracké, proč se
Přede mnou tak v útěk dáváš?
Což pak, že miláček Bohův,
Že jsem básník, nepoznáváš?
Kdybys chtělo, byl bych hotov
Tebe uzdou opatřiti,
A pak na rejdišti tebou
Pravidelně otočiti.
Leč ty raděj na lučině
Poskakuješ sem tam směle;
Neboť nenalezlo’s dosud
Příhodného krotitele.

Meter: trochaic
- CLXVI -
by Gutierre de Cetina

¿Qué alteración es ésta, Amor, que siento?
¿De dónde viene en mí tan gran mudanza?
Si muero de temor, esta esperanza
que tengo, ¿sobre qué funda su asiento?
Si no quiero mi mal ni lo consiento,
¿por qué tengo del bien desconfianza?
Si el uso de razón el seso alcanza,
¿cómo se ciega así el entendimiento?
Y si una mutación tan repentina
natura la aborrece, ¿cómo vivo?;
un sujeto tan flaco, ¿en qué se esfuerza?
Mas, ¡ay!, que pues tormenta tan contina
no se amansa, es señal que el hado esquivo
quiere mostrar en mí toda su fuerza.

Meter: iambic
Soneto
by Baltasar de Escobar

Pues del occidental reino apartado,
do el invierno se juntan y el estío,
las bellas ninfas que del Jauja
                     frío
llevan al Marañón censo sagrado
Han (ilustre don Pedro) celebrado
tan poco vuestro nombre, yo confío
que, si me ayudan las del Betis mío,
gozaré la ocasión que me han dejado
Y al Potosí magnífico, eminente,
que encender quiere al cielo con centellas,
y al mundo con tesoros enriquece.
No por sus venas, no, por la excelente
de vuestro ingenio, sí, más rica que ellas,
celebraré, con lo que aquesta ofrece

Meter: polymetric
A F. G. L.
by Carlos Valverde López

Atado al sol esperas la sentencia
los pies anclados y la mar enfrente;
hoy las hordas te inmolan y al poniente
ya no ondean banderas de clemencia
Quieren borrar el rastro de tu esencia
y arrancar los laureles de tu frente,
reventar contenido y continente
y sepultar la flor de tu excelencia.
Pero el soplo vital de tu legado
arrasará las huestes del oscuro
y el volcán de tu verbo agigantado
conformará el bastión firme y seguro
que extenderá el fulgor apasionado
de tu voz, de tu afán, de tu conjuro

Meter: polymetric
Problem
by Johann Wolfgang Goethe

Warum ist alles so rätselhaft?
Hier ist das Wollen, hier ist die Kraft;
Das Wollen will, die Kraft ist bereit,
Und daneben die schöne lange Zeit.
So seht doch hin, wo die gute Welt
Zusammenhält!
Seht hin, wo sie auseinanderfällt!

Meter: iambic
Soneto
by Miguel de Barrios

El primer hombre fui, que, por Dios hecho,
le semejé, de todo cifra hermosa;
y, con gratitud al cielo odiosa,
el quererme hacer grande me ha deshecho.
Dominé el mundo, a mi altivez estrecho,
y por comer la fruta venenosa,
de la muerte en la cárcel espantosa,
me viene grande el más pequeño trecho.
Denominéme, de adamá (que tierra
denota), Adán, (que es «hombre»), por tal modo
que he vuelto a mi materia inanimada
Lo que esta losa hasta mi nombre encierra,
cuando Adán fue pensaba que era todo
y, leído al contrario, ya soy nada.

Meter: iambic
- XXVII -
by Lope de Vega

Bien fue de acero y bronce aquel primero,
que en cuatro tablas confió su vida
al mar, a un lienzo y a una cuerda asida,
y todo junto al viento lisonjero;
quien no temió del Orión severo
la espada en agua de la mar teñida,
el arco doble al Austro, y la ceñida
obtusa luna, de nublado fiero;
el que fió mil vidas de una lengua
de imán tocada al Ártico mirando,
y en líneas treinta y dos tres mil mudanzas.
pero más duro fue para su mengua,
quien puso, las que tienen contemplando,
en mar de una mujer sus esperanzas.

Meter: iambic
TĚM JISTÝM, CO...
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Prässe: „To ubohé Češátko,
bez Němců chce státi;
vždyť se bez nás v Evropě –
moucha v pekle – ztratí.“
My: „A když u vás zůstanem,
budem my tím větší?
Milejšíť nám malé své
nežli velké – něčí.“

Meter: trochaic