PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LASKAVÝ PODZIM
by Antonín Sova

Kde zchladlo jaro, není léta,
tam nebude ni podzimu.
Zimavá, zkrotlá mladost světa
se modlí k slunci pozdnímu.
Já mládí měl a měl jsem mužství
a podzim žít chci laskavý.
Je krásný i když zlatem bledne,
v zarudlých mlhách churaví.
Snad kolem mnohé tvrdé mládí
žní mužství míti nebude. –
Těch nespočetných rozpomeň se,
měnivý, těžký osude!
Jim popřej lásku jarních očí
a žhavou plnost letních žní!
Jen krátký okamžik, kdy slunce
se milostí svou rozžízní!

Meter: iambic
Soneto
by Joaquín Romero de Cepeda

Aquellos claros ojos que solían
a mi cansada vida dar reposo
con solo un bien mirar dulce, amoroso,
por quien todos mis males fenecían;
ahora de otra suerte se volvían,
con un furor airado y enojoso,
en cuya alegre vista y ver furioso
mis males todos juntos se perdían
¡Oh desleal Amor, que procuraste
que fuese sólo el ver sola mi gloria
y que de allí viniese el mayor daño!
¿Por qué no dejas libre la memoria,
pues las demás potencias me quitaste,
mostrándome tan claro el desengaño?

Meter: iambic
Ciencia de los cortesanos de este siglo
by Diego de Torres y Villarroel

Bañarse con harina la melena,
ir enseñando a todos la camisa,
espada que no asuste y que dé risa,
su anillo, su reloj y su cadena;
hablar a todos con la faz serena,
besar los pies a misa doña Luisa,
y asistir como cosa muy precisa
al pésame, al placer y enhorabuena;
estar enamorado de sí mismo,
mascullar una arieta en italiano,
y bailar en francés tuerto o derecho;
con esto, y olvidar el catecismo,
cátate hecho y derecho cortesano,
mas llevaráte el diablo dicho y hecho.

Meter: polymetric
La aparición del cometa
by Manuel de Zequeira y Arango

No le envidio la pluma al gran Cervantes,
ni del Argivo la sonora trompa,
ni el lauro de Colón por más que
                     rompa
nuevos caminos a los navegantes
No codicio pinceles de Timantes
aunque el tiempo sus tintes no corrompa,
ni de Alejandro la triunfante pompa,
ni el distinguido empleo de almirantes.
No apetezco ver los muros de China,
ni conocer a Napoleón me inquieta
por más que suene en la inmortal bocina.
Otra cosa mi fe anhela discreta,
y es que siempre me viera mi Corina
con la atención que el vulgo ve al cometa.

Meter: iambic
70.
by Friedrich von Logau

Wo ieder Stern ist eine Welt, o, welch ein Hauffen Welten!
Weil eine nicht gar viel ist wertn, was werden viele gelten?

Meter: iambic
Ich hab' ein kleines Hüttchen nur
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Ich hab' ein kleines Hüttchen nur,
Steht vest auf einer Wiesenflur,
Die Wiesenflur, ist groß, ist schön!
Willst mit in's Hüttchen gehn?
Am Hüttchen klein, steht groß ein Baum,
Vor welchem siehst das Hüttchen kaum,
Schützt gegen Sonne, Kält' und Wind,
All' die darinnen sind!
Sitzt auf dem Baum' ein Nachtigall
Singt auf dem Baum so süßen Schall,
Daß jeder, der vorüber geht
Ihm horcht, und stille steht!
Fließt unterm Baume hell ein Bach
Schwatzt alles süß dem Vogel nach,
In diesem Hüttchen bin allein,
Mag's länger nicht mehr seyn!
O du, mein Liebstes auf der Welt!
Das Hüttchen dir gewiß gefällt;
Bist zärtlich! Rauhe Winde wehn,
Willst mit in's Hüttchen gehn?

Meter: iambic
[wenn er auch eine nur ungenutzt ließ]
by Franz Grillparzer

Wenn er auch eine nur ungenutzt ließ,
Und ihr nicht Spenden wie andern entriß,
Ach zu spät, ach zu spät!
Alles was schön ist und edel und gut,
Zeuget nur rascher und männlicher Mut,
Und die Zeit, und die Zeit!
Freunde, drum haltet die Fliehenden auf,
Fleiß nur und Tugend bezähmt ihren Lauf,
Haltet sie, haltet sie!

Meter: polymetric
- XIX - Compara a la hiedra su amor, que causa parecidos efectos, adornando el árbol por donde sube y destruyéndole
by Quevedo

Esta yedra anudada que camina
y en verde laberinto comprende
la estatura del álamo que ofende,
pues cuanto le acaricia, le arruina,
si es abrazo o prisión, no determina
la vista, que al frondoso lago atiende:
el tronco sólo, si es favor, entiende,
o cárcel que le esconde y que le inclina.
¡Ay, Lisi!, quien me viere enriquecido
con alta adoración de tu hermosura,
y de tan nobles penas asistido,
pregunte a mi pasión y a mi ventura,
y sabrá que es prisión de mi sentido
lo que juzga blasón de mi locura.

Meter: polymetric
Na nejrůznější adressy.*
by František Ladislav Menhard

„S poctivostí dojdeš nejdál“ –
neplatí teď už:
leckdo leckde leccos opsal –
přec je slavný muž.

Meter: trochaic
Glaube nur
by Otto Julius Bierbaum

Wenn im Sommer der rote Mohn
Wieder glüht im gelben Korn,
Wenn des Finken süßer Ton
Wieder lockt im Hagedorn,
Wenn es wieder weit und breit
Feierklar und fruchtstill ist,
Dann erfüllt sich uns die Zeit,
Die mit vollen Maßen mißt,
Dann verebbt, was uns bedroht,
Dann verweht, was uns bedrückt,
Ueber dem Schlangenkopf der Not
Ist das Sonnenschwert gezückt.
Glaube nur! Es wird geschehn!
Wende nicht den Blick zurück!
Wenn die Sommerwinde wehn,
Werden wir in Rosen gehn,
Und die Sonne lacht uns Glück.

Meter: trochaic
Das Glück der Empfindsamen
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Weg, Plutus, mit der goldnen Gabe!
Bin ich nicht reich genug? Ich habe
Ein Herze voll Gefühl.
Da nimm dein Gold! und gib's den Reichen,
Die steinernen Kolossen gleichen!
Ich habe schon zu viel.
Ein Frühlingstag, ein Sommermorgen
Zerstreuet alle meine Sorgen;
Es darf die Lerche nur
Hoch in den blauen Lüften trillern,
So wandl' ich froher in der stillern
Mit Thau bedeckten Flur.
Gedrückt vom widrigen Geschicke,
Lass' ich das Stadtgetös, und pflücke
Ein Blümchen auf der Au'.
Fällt auch ein Zährchen hin und wieder
Auf's weiße Wiesenblümchen nieder;
So denk' ich, es sei Thau.
Oft spiel' ich klagend auf dem Flügel,
Wenn Luna glänzt. Von Sions Hügel
Kömmt Göttin
Und haucht Begeistrung in die Finger,
Und jenes Lebens Trost. Geringer
Wird dann der Schmerz durch sie.
Jüngst wünscht' ich mir den Tod. Da lauschte
Mein Mädchen in dem Busch und rauschte
Hervor im Sonnenhut;
Gleich seufzt' ich nimmer um mein Ende;
Denn ach, sie drückte mir die Hände
Und sprach: Ich bin dir gut.
Wenn Arme an den Dornenstäben
Gekrümmt vor meiner Hütte beben,
Da klopft mir zwar die Brust;
Doch, wenn ich eine kleine Gabe
Bei eigner Armuth übrig habe,
So fühl' ich Engellust.
Ich wohne gern in meiner Hütte.
Gewähre mir nur eine Bitte,
Wohlthätige Natur!
Nie will ich mich der Armuth schämen;
Du darfst mir alles, alles nehmen,
Mein Herze laß mir nur!

Meter: iambic
Noční myšlénky.
by Emanuel Lešehrad

Já spokojil se vždycky smutkem svým,
že bude jednou konec.... dobře vím.
Že přijdou dnové, kterým jsem se smál,
že přijde bolest, jíž jsem nečekal,
že přijde onen obávaný den,
kdy budu ležet v prachu pokořen,
že budu jednou zmírat v temnotách,
že budu cítit nekonečný strach,
že nebudu mít potom ani sil,
abych se na smrt s někým ještě bil...
že budou shaslé moje oči mdlé,
že opustí mne, zradí, zklame vše,
že klesnu k zemi s divým výkřikem,
že klesnu navždy v otevřenou zem,
a se mnou moje říše zahyne,
a na mých prsou Smutek spočine...

Meter: iambic
1. Die Würfel
by Otto Erich Hartleben

Jahr für Jahr, am Aschermittwoch,
wenn der Carneval durchtobt ist,
quält Pierrot sich mit Gedanken,
die nach Tod und Heirath schielen.
Aus der braunen Stummelpfeife
steigen graue Nachtgebilde –
Jahr für Jahr, am Aschermittwoch,
wenn der Carneval durchtobt ist.
– Mit dem bläulich blassen Finger
winkt Pierrot dem Oberkellner,
dass er ihm die Würfel bringe ...
Und die Würfel – künden – Heirath
Jahr für Jahr, am Aschermittwoch.

Meter: trochaic
O ŽIVOTĚ A SMRTI.
by Antonín Sova

Den za nocí a slunce čeká za lunou
a za životem smrt, až naplní se doba.
Na houslích denně puká struna za strunou,
kde radost hraje, smutek, zloba.
Radostným dětem květů nespočetnou daň
v drobounké, bílé, čisté ruce dává.
Života opozdilcům hrozny věší v stráň
a října rudé listí rozmetává.
Tak život tvorů, stromů, květů, křů a trav
v odraze oblaků a vod si věčně zpívá
měnivý rytmus puků, zrání, pochýlených hlav
a v tichu smrti s věčnem splývá.

Meter: iambic
Ya vuelve el pesimismo...
by Luz Gay

Ya vuelve el pesimismo descarnado
a disertarme, con palabra fría,
sobre el tema nefasto que desvía
del mágico ideal que yo he soñado
Su acento magistral y reposado
con mil razones de probanza amplia
la desalentadora profecía
opositora de mi empeño airado
¡Ah! si la hostil contrariedad
                     levanta
sobre mi suerte su fatal enseña,
la lucha vigoriza y agiganta;
y en mí, creyente que el error desdeña,
halla el embate resistencia tanta
como los oleajes en la peña!

Meter: iambic
Pod obraz Liškův: „Kristus se modlí na hoře olivetské.“ (II. V té době trudu, v beznaděje chvíli,)
by Antonín Bulant

V té době trudu, v beznaděje chvíli,
kdy v tobě vidím církev, svoji matku,
že utrpení pominulo v krátku, –
ta myšlénka jak anděl tvůj mě sílí.
Ač dali stráž a kámen spečetili,
dvě noci prošly po velikém pátku, –
stráž synagogy v divém prchá zmatku
a nad tvůj hrob se v slávě anděl chýlí.
Pot krvavý kdes’ ronil ve pokoře,
kde v pouta svá moc jímala tě světská, –
tys’ na nebesa vstoupil na té hoře.
Zřím v duchu svém, za pokoření všecka
jak v aureoly ranní plane zoře
i mojí církve – hora olivetská!

Meter: iambic
1.
by Friedrich Hölderlin

Wieder ein Glück erlebt! Die gefährliche Dürre
geneset,
Und die Schärfe des Lichts senget die Blüthe
nicht mehr,
Offen steht jetzt wieder ein Saal, und gesund ist
der Garten,
Und von Regen erfrischt rauschet das glänzende
Thal
Hoch von Gewächsen, es schwellen die Bäch', und
alle gebund'nen
Fittige wagen sich wieder in's Reich des Gesangs.
Voll ist die Luft von Fröhlichen jetzt, und die Stadt
und der Hain ist
Rings von zufriedenen Kindern des Himmels
erfüllt.
Gerne begegnen sie sich und irren unter einander,
Sorgenlos und es scheint keines zu wenig, zu
viel.
Denn so ordnet das Herz es an, und zu athmen
die Anmuth,
Sie, die geschickliche, schenkt ihnen ein göttlicher
Geist.
Aber die Wanderer auch sind wohl geleitet und
haben
Kränze genug und Gesang, haben den heiligen Stab
Voll geschmückt mit Trauben und Laub, bei sich,
und der Fichte
Schatten; von Dorfe zu Dorf jauchzt es, von
Tage zu Tag,
Und wie Wagen, bespannt mit freiem Wilde, so
ziehn die
Berge voran, und so träget und eilet der Pfad.

Meter: polymetric
V jaru žití.
by Rudolf Bort

Zřím denně ji tak štíhlou, mladou,
má stopy útrap na čele
a chmur, jež stíny temné kladou
jí v líčko jemně zardělé.
Vlas zlatý má a ručku bílou,
malinkou nožku, něžnou, milou
a oči jako chrpy květ,
v rozpuku růže sladký ret.
Je samotna. Již v útlém mládí
jí osud všecky drahé vzal.
Čas nad hlavou jí dále pádí
a nevrátí, co oderval;
kdys v myšlenkách-li s vlahým okem
nad žití svého stane tokem,
jak list, jenž mrazem v cestu pad,
se zachvěje – však marno lkát...
Teď domácí je učitelkou.
Co vytrpí však, kdo to ví!?
Vše příkoří, svou bolest velkou
to dítě nikdy nepoví.
Stesk nejde nikdy přes rty její,
je hrda při vší beznaději,
jen šerý, tichý pokojík
smí slyšet její pláč a vzlyk.
Tak žitím jde jak ptáče siré.
A jen když přijde neděle,
do přírody si vyjde širé,
v slunečním jasu zardělé.
Tu volno jí v tom čistém vzduchu,
ve stínu stromů, ptactva ruchu,
a k večeru, než pod svůj krov
se vrátí, zajde na hřbitov.
Tam v ústraní, kde v keře sněti
se k nebi zvedá prostý kříž,
zapomíná, co vytrpěti
jí bylo, svým jen drahým blíž
tam cítí se, z té chladné země
hlas útěchy mní slyšet jemně,
a teprv’, když juž hvězdy svítí,
zpět vrací se – v to staré žití...

Meter: iambic
Apóstrofe a la prensa
by Enrique Redel

Tu misión es grabar nobles ideas
y no son las pasiones degradarlas;
no las hojas morder para mancharlas;
no ahogarte del error en las mareas.
Llevar la ilustración a las aldeas
igual que a las ciudades y elevarlas;
templar odios de clases y hermanarlas
para ostentar del triunfo las preseas.
En cetro torna con rigor constante,
la pluma, espada contra el viento inmundo,
cíñete por corona el sol radiante
¡Levántate del lodo nauseabundo,
y serás la gran Reina dominante
en los inmensos ámbitos del mundo!

Meter: iambic
LETEM PŘES HALIČ. (VI. Už temní barvy. Rostou stíny.)
by Josef Svatopluk Machar

Už temní barvy. Rostou stíny.
Mhu vydychují močály.
Ztratily žár svůj slunce klíny
a teskně rudnout počaly.
Kraj hornatí se, skalní lebi
sní v zasmušilém mlčení.
Na zelenavě modrém nebi
se slabá červeň rumění
jak truchlý úsměv. Súžuje se
kraj obzoru. Vlak dunící
se pomalej a těžce nese,
jak unaven už, k hranici.

Meter: iambic
- 78 - Memorias de amor
by Lope de Vega

Resuelta en polvo ya, mas siempre hermosa,
sin dejarme vivir, vive serena
aquella luz que fue mi gloria y pena,
y me hace guerra cuando en paz reposa.
Tan vivo está el jazmín, la pura rosa,
que blandamente ardiendo en azucena,
me abrasa el alma, de memorias llena,
ceniza de su fénix amorosa.
¡Oh memoria cruel de mis enojos!
¿Qué honor te puede dar mi sentimiento,
en polvo convertidos sus despojos?
Permíteme callar sólo un momento;
que ya no tienen lágrimas mis ojos
ni conceptos de amor mi pensamiento.

Meter: iambic
Píseň troubadoura.
by Jaroslav Vrchlický

Noc nemá tolik hvězd
a tolik rosných perel pažit,
co lásky v srdci jest,
víc než ji možno v světě zažít.
Dnes pohostí mne hvozd
a zítra pyšné síně hradu,
můj soupeř dnes je drozd
a zítra v pěvců vstoupám řadu.
Všech devět vzbudí Mus
mé loutny nejjemnější chvění,
můj oř je Pegasus
a jeho křídlo – roztoužení.
Jen láska je můj pán,
co král a papež proti tomu?
Můj zpěv jen láskou tkán
zní jak smích hrdliček v bouř hromů.
Jen číše je můj brat,
ve lásky nezdaru mne těší,
když smutku pavouk řad
svých sítí mi kol skrání věší.
Tu sáhnu v zlato strun
a ve snu vidím svoji paní,
a žezlo, meč a trůn
jsou hračky, když pomýšlím na ni.
Tak život prchá, sen,
a motýl, který letí k stráním,
ten neví, zamyšlen
a pohnut proč se dívám za ním.

Meter: iambic
Sin esperanzas
by Juan J. Geada

Desde los más profundos abismos de la vida
yo te invoqué mil veces; y
                  mil veces mi afán
fue para mis anhelos la
                  estrella bendecida
que fulguró un instante con dulce fulgurar.
¿Por qué no te levantas, flor de mis pensamientos,
y vienes con tus ósculos de esperanza y de fe,
a darme lo que en vida me dieron tus alientos
y a nutrir de ilusiones mis ansias del ayer?
¡Muerta querida, lejos de ti
                  la vida mía
se deshoja cual mustia Rosa de Alejandría
sangrando gota a gota mi amante corazón!
Y en vano es que te implore, si no has de volver nunca
El soplo de tu muerte dejó en
                  mi alma trunca
la flor de la esperanza y el iris del amor.

Meter: anapestic
Zpěv dvacátý šestý. POUTNÍK DOMA ŘÍMSKOU VYHLÍDKOU SE UTĚŠUJE.
by Jaroslav Kolman Cassius

Zas doma. Hledím kolem po pokoji
jak vděčná šelma po svém doupěti.
Uprostřed jizby lože pro dva stojí
a nad ním římské nebe viděti,
jak nakukuje v pantheonský ovál,
jímž vavřín svoji náruč rozpíná.
Sladce to malíř na strop namaloval,
sladčeji člověk pod tím usíná.
Sladko je v Římě snít, sladce se probuditi,
když nad hlavou, ať noc je nebo den,
klasické nebe do postele svítí
a vlídně střeží, barbare, tvůj sen.
Pokaždé z rána, zpola ještě v snění,
rozkošný zmatek duše prožívá:
bohové, patřte na nedopatření,
v Pantheon mne pohřbili za živa!
Však tu již venku marcato kdos klepá
a risoluto hlásek zavolá.
To se snídaní malá Giulieta:
„Colazione e in tavola“.
Teď k žaluzii kroky svoje míří
zlatého dne vytáhnout oponu.
Rej vlašťovek vysoko v nebi švíří
nad palácem pyšných Colonnů,
kde na střeše se v slunci prádlo suší,
černé a bílé římské košile.
Civis romanus by pro černou dal duši,
pro bílé kombiné Vestálky spanilé.
Ty, nebe Říma, tvoje klenba zlatá
jakého božstva je as obydlí?
Proč duše kacířská zlou předtuchou je jata,
že její Bůh nad tebou nesídlí?
Proč krásy tvé se moje duše bojí,
tak zářivé jak úsměv dětských úst?
Proč syn tvůj náhle tone v nepokoji,
má vlasti tlustých, kteří kážou půst?
Ty, nebe Říma, jak tvé chrámy pyšné
se pnoucí k Bohu v hrdém vzepětí,
buď milostivo české duši hříšné
a nedej zahynout jí v ďábla prokletí!
Jak tvoje vlašťovky ať aspoň k tobě vzlétá
a zkřehlé srdce hřeje v zlatých snech.
„Giornali!“ praví malá Giulieta.
„Grazia“. Noviny z dalekých, smutných Čech.
Tam v Čechách asi obloha se mračí,
nad smutným bojištěm věčného boje stan.
Čtu! Nebesa! Monsignore Ciriaci
na hradě českých králů uvítán!
Hosanah! Je konec bludu zlého,
je napravena vina staletí.
Teď propusť, Pane, služebníka svého,
viděly oči mé, co chtěly viděti!
Nad Hradčany se římské nebe klene
a vlídně mžourá na husitský Týn.
Ty, Jene z Vltavy, a z plamenů ty Jene,
Vás obou popel smísil církve klín.
Pojď, Giulieto, zapálíme svíčku
a zazpíváme slavné Gloria
v tom tichém, hezkém, malém kostelíčku
Santa Maria della Vittoria.

Meter: iambic
Schützenfest
by Hermann Löns

So fängt denn morgen das Schießen an,
Um dreie beginnt der Trubel,
Die große Spektakelsymphonie,
Der Lärm und das Gejubel.
Als ruhiger Schlag ist sonst bekannt
Das Volk am Strand der Leine,
Beim Freischießen aber, da kocht ihm das Blut,
Und lebhafter werden die Beine.
Der Dritte ist morgen, da hat jeder Geld,
Da heißt es »Rein ins Vergnügen!«
Und wenn vom Elften bis Letzten wir
Dann alle krumm auch liegen.
Jedoch das Wetter, das sage ich euch,
Wird schlecht in jedem Falle,
Denn bleiben wir auch vom Regen verschont –
Verhageln tun wir doch alle.

Meter: iambic
Diligencia
by Manuel del Palacio

¿Veis ese campo yermo e infecundo
en el que no germina ni aun maleza?
Imagen es cabal de la pereza,
como el estéril o funesta al mundo
Trabajar es vivir, desde el profundo
volcán que alimentó naturaleza,
hasta el gusano ruin, cuya destreza
labra un alcázar en el lodo inmundo,
todo se agita, y en provecho o
                     daño
del mísero mortal su fuerza mueve,
obedeciendo a su destino extraño
Quien es ley a quebrantar se atreve,
preso en las redes de su propio engaño,
al hombre usurpa lo que al hombre debe.

Meter: iambic
- IV - Las piedras hablan con Cristo y dan la razón que tuvieron para romperse
by Quevedo

Si dávidas quebrantan peñas duras,
la de tu sangre nos quebranta y mueve,
que en larga copia de tus venas llueve
fecundo amor en tus entrañas puras.
Aunque sin alma somos criaturas
a quien por alma tu dolor se debe,
viendo que el día pasa oscuro y breve
y que el sol mira en él horas oscuras.
Sobre piedra tu iglesia fabricaste;
tanto el linaje nuestro ennobleciste,
que, Dios y Hombre, piedra te llamaste.
Pretensión de ser pan nos diferiste;
y si a la tentación se lo negaste,
al Sacramento en ti lo concediste.

Meter: iambic
Soneto de Boscán
by Cristóbal de Castillejo

Si las penas que dais son verdaderas,
como muy bien lo sabe el alma mía,
¿por qué ya no me acaban? Y sería
sin ellas mi morir muy más de veras;
Mas si por dicha son tan lisonjeras,
que quieren retozar con mi alegría,
decid, ¿por qué me matan cada día
con muerte de dolor de mil maneras?
Mostradme este secreto ya, señora,
sepa yo por vos, pues por vos muero,
si aquesto que padezco es muerte o vida;
porque, siendo vos la matadora,
mayor gloria de pena ya no quiero
que poder yo tener tal homicida

Meter: iambic
La lujuria
by José Selgas y Carrasco

Luego que arde en destructora llama
dentro de corazones corrompidos;
afán abrasador de los sentidos,
que al alma injuria y al amor infama;
urgencia siempre viva, que reclama
deleites de continuo apetecidos,
por más que han de ser luego aborrecidos
al helarse el volcán que los inflama
Los generosos dones de la vida
a tan ciego placer rinde en trofeo
la voluntad al vicio sometida;
hasta que al fin del vergonzoso
                     empleo
naturaleza tarde arrepentida,
se convierte en suplicio del deseo

Meter: iambic
- LIII -
by Juan de Arguijo

Enrique, cuatro veces el estío
robó al florido campo sus colores,
y al verano otras tantas vertió flores
por los márgenes verdes de este río.
Después que lisonjero desvarío,
surcando el falso mar de los amores,
corrí fortuna, y roto entre clamores
dados en vano, se anegó el navío.
Libre a tierra salí, besé la arena,
y los despojos de la undosa furia
pagué, cumpliendo el voto, al sacro templo.
¿Qué me llama otra vez la faz serena
del mar? Vuelva por mí mi propia injuria,
y de la ajena basta en ti el ejemplo.

Meter: iambic
LITERÁRNÍ POJISTKA.
by František Serafínský Procházka

S mlado chodit do hospody,
starým básnit do žurnálu,
realisty předpláceti,
volit z listin radikálů,
s kritiky se často zdravit,
přisednout k nim občas k vínu,
módové chlapečky zvávat
potajmo si na svačinu:
pardon všude, rosteš k vejši
a jsi hnedle „nejčelnější“.

Meter: trochaic
Hamlet
by Ferdinand Freiligrath

Deutschland ist Hamlet! Ernst und stumm
In seinen Toren jede Nacht
Geht die begrabne Freiheit um
Und winkt den Männern auf der Wacht.
Dasteht die Hohe, blank bewehrt,
Und sagt dem zaudrer, der noch zweifelt:
»sei mir ein Rächer, zieh dein Schwert!
Man hat mir Gift ins Ohr geträufelt!«
Er horcht mit zitterndem Gebein,
Bis ihm die Wahrheit schrecklich tagt;
Von Stund' an will er Rächer sein –
Ob er es wirklich endlich wagt?
Er sinnt und träumt und weiß nicht Rat;
Kein Mittel, das die Brust ihm stähle!
Zu einer frischen, mut'gen Tat
Fehlt ihm die frische, mut'ge Seele!
Das macht, er hat zu viel gehockt;
Er lag und las zu viel im Bett.
Er wurde, weil das Blut ihm stockt,
Zu kurz von Atem und zu fett.
Er spann zu viel gelehrten Werg,
Sein bestes Tun ist eben Denken;
Er stak zu lang in Wittenberg,
Im Hörsaal oder in den Schenken.
Drum fehlt ihm die Entschlossenheit;
Kommt Zeit, kommt Rat – er stellt sich toll,
Hält Monologe lang und breit,
Und biringt in Verse Groll;
Stutzt ihn zur Pantomime zu,
Und fällt's ihm einmal ein zu fechten:
So muß Polonius-Kotzebue
Den Stich empfangen – statt des Rechten.
So trägt er träumerisch sein Weh,
Verhöhnt sich selber insgeheim,
Läßt sich verschicken über See,
Und kehrt mit Stichelreden heim;
Verschießt ein Arsenla von Spott,
Spricht von geflickten Lumpenkön'gen –
Doch eine Tat! Behüte Gott!
Nie hatt' er eine zu beschön'gen!
Bis endlich er die Klinge packt,
Ernst zu erfüllen seinen Schwur;
Doch ach – das ist im letzten Akt
Und streckt ihn selbst zu Boden nur!
Bei den Erschlagnen, die sein Haß
Preisgab der Schmach und dem Verderben,
Liegt er entseelt, und Fortinbras
Rückt klirrend ein, das Reich zu erben. –
Gottlob! noch sind wir nicht so weit!
Vier Akte sahn wir spielen erst!
Hab' acht, Held, daß die Ähnlichkeit
Nicht auch im fünften du bewährst!
Wir hoffen früh, wir hoffen spät:
O, raff' dich auf und komm zu Streiche,
Und hilf entschlossen, weil es geht,
Zu ihrem Recht der flehnden Leiche!
Mach' den Moment zunutze dir!
Noch ist es Zeit – drein mit dem Schwert,
Eh' mit französischem Rapier
Dich schnöd vergiftet ein Laert!
Eh' rasselnd naht ein nordisch Heer,
Daß es für sich die Erbschaft nehme!
O, sieh dich vor – ich zweifle sehr,
Ob diesmal es aus Norweg käme!
Nur ein Entschluß! Aufsteht die Bahn –
Tritt in die Schranken kühn und dreist!
Denk' an den Schwur, den du getan,
Und räche deines Vaters Geist!
Wozu dieses Grübeln für und für?
Doch – darf ich schelten, alter Träumer?
Bin ich ha selbst ein Stück von dir,
Du ew'ger Zauderer und Säumer!

Meter: iambic
1L: Sie wünschet, daß ihr Mann, der gute Thor,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Sie wünschet, daß ihr Mann, der gute Thor,
Bald sterben soll. Kann sie es selbst nicht seyn,
So stimmen wir in seinen Tod mit ein,
Sie trüge doch sechs Monat einen Flor.

Meter: iambic
- XXXIV -
by Juan Boscan

El tiempo en toda cosa puede tanto,
que aún la fama, por él, inmortal muere;
no hay fuerza tal que el tiempo, si la hiere,
no la ponga señal de algún quebranto.
No es perpetuo el placer, ni lo es el llanto.
Si esto es así, ¿por qué mi dolor quiere
que mientras más en mi se envejeciere,
esté más firme en un tenor su canto?
Quien consolar quisiese algún amigo,
después de haberle dicho otras razones,
que esperase en el tiempo le diría.
Perdióse este consuelo ya conmigo;
porque antes con el tiempo mis pasiones
se van acrecentando cada día.

Meter: iambic
- XXI -
by Juan de Timoneda

Amor anda corrido y afrentado,
porque ya el interés vence su efecto,
y no le basta ya el ser perfecto
para no ser de damas difamado.
De hoy más pretende ser asoldadazo,
y hacerse la interés tan bien sujeto,
por si se le verá mejor acepto
hiriendo por amores de contado.
No pretende hoy más los corazones
sino las arcas de los caudalosos,
que así se halla el amor más verdadero.
Dineros son suspiros amorosos,
que es la mejor canción de las canciones,
que ya no existe amor do no hay dinero.

Meter: iambic