PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Dasselbe noch einmal
by Wilhelm Müller

Die Abendnebel sinken
Hernieder kalt und schwer,
Und Todesengel schweben
In ihrem Dampf umher.
Gehüllt in meinen Mantel,
Den Spieß an's Herz gedrückt,
Schau' ich empor zum Berge
Und träume mich beglückt.
Er steigt so grün und helle
Hervor aus grauem Duft,
Wie eine Zauberinsel
In wogenblauer Luft.
Der letzte Strahl der Sonne
Ruht sich auf ihm so gern,
Mit seinem ersten Schimmer
Grüßt ihn der Abendstern.
Er trägt ein kleines Hüttchen,
Ich seh's von unten kaum,
Und vor der Hüttenthüre
Blüht ein Zitronenbaum.
Darunter sitzt mein Mädchen,
Die Spindel in der Hand,
Und spinnt und sinnt und schauet
Herab in's ebne Land.
Es lodert helles Feuer
Hier unten in der Nacht,
Das ihr die Stätte weise,
Wo ihr Geliebter wacht.
Mein gellend Hifthorn richt' ich
Hoch in die Luft empor,
Die Wiederhalle tragen
Den Klang zu ihrem Ohr.
Und ist das Horn verklungen
Und glimmt das Feuer aus,
Geliebte, geh' und pflücke
Mir einen Blumenstrauß.
Und wirf ihn von der Höhe
Mit einem Gruß herab,
Dann tragen schnelle Winde
Ihn auf mein frisches Grab.

Meter: iambic
Treue .
by Joseph von Eichendorff

Frisch auf, mein Herz! wie heiß auch das Gedränge,
Bewahr' ich doch mir kühl und frei die Brust!
Schickt Wald und Flur doch noch die alten Klänge,
Erschütternd mich mit wunderbarer Lust.
Und ob die Woge feindlich mit mir ränge:
So frömmer nur sing' ich aus treuer Brust;
Da bleicht das Wetter, Himmelblau scheint helle,
Das Meer wird still und zum Delphin die Welle.
„was wollt' Ihr doch mit Euer'm Lieder-Spaße!
Des Würd'gern beut die große Zeit so viel!“
So schallt's hoffärtig nun auf jeder Gasse,
Und jeder steckt sich dreist sein glänzend Ziel.
Die Lieder, die ich stammelnd hören lasse,
Ew'ger Gefühle schwaches Wiederspiel, —
Sie sind es wahrlich auch nicht, was ich meine,
Denn ewig unerreichbar ist das Eine.
Doch lieben oft, der Sehnsucht Gluth zu mildern,
Gefang'ne wohl, das ferne Vaterland
An ihres Kerkers Mauern abzuschildern.
Ein Himmelsstrahl fällt schweifend auf die Wand,
Da rührt's lebendig sich in allen Bildern. —
Dem Auge scheint's ein lieblich bunter Tand —
Doch wer der lichten Heimath recht zu eigen,
Dem wird der Bilder ernster Geist sich zeigen.
So wachse denn und treibe fröhlich Blüthe,
Du kräftig grüner deutscher Sangesbaum!
Rausch' nur erfrischend fort mir in's Gemüthe
Aus Deiner Wipfel klarem Himmelsraum!
Du aber, wunderbare, ew'ge Güte,
Die mir den Himmel wies im schönen Traum,
Erhalt' auf Erden rüstig mir die Seele,
Daß ich, wo's immer ehrlich gilt, nicht fehle!

Meter: iambic
Jak břečťan kolem dubu se ovíjí
by Emanuel Züngel

Jak břečťan kolem dubu se ovíjí
a oba spolu bouři vzdoří snáze,
tak duše naše nechť se v jedno slijí
ku dráze žití i ku smrti dráze...

Meter: iambic
DÁREK Z POUTI
by František Cajthaml-Liberté

Jen ctnostné chodí družičky
na svatohorské poutě
a za třikrát tři měsíčky
naříká mnohá v koutě,
což na cestě přes Brdy
hlas věštil vrány tvrdý.

Meter: iambic
Sócrates
by Narciso Campillo

Ya la cicuta que su sangre hiela
de la vida los vínculos quebranta;
deja la carne muerta el alma santa
y, cual astro de luz, relumbra y vuela
Discípulos que estáis de centinela
en torno del cadáver, ¿no os espanta
ese inmenso fragor, que se levanta
y luto y muerte y lágrimas revela?
De lejana batalla el son parece,
o el huracán, los bosques sacudiendo,
o voz del mar que rebramando crece.
Discípulos id: todo ese estruendo
es el antiguo mundo que perece;
son los dioses vencidos: van huyendo

Meter: polymetric
POLEDNE VĚČNÉ SMRTI.
by Josef Müldner

Po břehu moře kráčím sám.
Vše modra úsměv žhavý.
– Tak jednou, v dětství, vzpomínám,
že šel jsem usměvavý.
Týž volný vzduch snad dýchal jsem
v své pohádkové tiši.
Tehdy jsem ovšem byl jen dítětem.
Dnes zdá se mi, že znovu volně dýši.
A v bázni své se skláním ku zemi,
jak neslyšel bych nikdy lidské bědy hřmíti,
ač vím, že každá z vln smrt nese mi,
a že v té zkázy věčno žhavé slunce svítí.

Meter: iambic
Náš untěr.*)
by Ferdinand Písecký

Dobrák mužík husté černé brady,
černých, trochu ostýchavých očí.
Kdesi v Samarské je jeho chutor,**)
na němž žena s dětmi hospodaří.
Psala mu, že seno budou bráti...
Nu, ať berou, koně potom prodá –
však má obilí as ještě na tři roky,
neumrou mu jeho milí hladem.
Nám byl přidělen jak dohlížitel,
vycházky by řídil a zvlášť přísně
aby střehl noční toulky jatých.
A on to dělal dobře, na mou věru,
že obě strany byly spokojeny.
My dostali se ven a on měl „děňgi“.***)
Když brával je, tu dobrácky jen broukal:
„To přec neuškodí!“
Ale teď se roznemohl náhle –
zánět jakýs v nitru. Musí v nemocnici.
Tiše odchází, jak tiše přišel.
Vlnka malinká se odvalila,
nikdo z nás to téměř nepostřehl.
Tak se celý život drobné vlnky valí,
někdy přihrnou se řvoucí proudy,
by zas drobné vlnky přišly po nich,
viditelné sotva na hladině širé,
stejné, jednotvárné, jak nám zdá se,
ale nesoucí nás stále, neodvratně
až tam, kde té divné, dlouhé cesty
nelítostný, neodkladný konec.

Meter: trochaic
Tirsanders Christenthum.
by Barthold Heinrich Brockes

Wer will, daß alles, wie er will und wünscht, soll
auf der Welt geschehen,
Wer will, daß es ihm überall, wie ers verlanget, soll
ergehen,
Der will, indem er dieses will, zugleich der Erden Ze-
pter führen,
Es scheint, er wolle nicht, daß Gott regieren soll, er
will regieren:
Er denket nicht auf Gottes Ordnung, noch den Zusam-
menhang der Dinge,
Er denkt auf sich, und wünscht, das alles um ihn, als
um ein Centrum, gienge.

Meter: iambic
Naši herci.
by Hynek Grunert

Dřív zobrazen byl život sám
našimi herci zdárně nám –
teď pokročili – Pán Bůh s námi!
Živými obrazy jsou sami! –

Meter: iambic
A don Gaspar de Jovellanos
by Juan Meléndez Valdés

Las blandas quejas de mi dulce lira,
mil lágrimas suspiros y dolores
me agrada renovar, pues sus rigores
piadoso el cielo por mi bien retira.
El dichoso zagal que tierno admira
su linda zagaleja entre las flores,
y de su llama goza y sus favores,
alegre cante lo que amor le inspira.
Yo lloré solo de mi Fili airada
el altivo desdén con triste canto,
que el eco lleve al mayoral Jovino;
alternando con cítara dorada,
ya en blando verso o dolorido llanto,
las dulces ansias de un amor divino.

Meter: iambic
VÁNOCE.
by Antonín Klášterský

Ó, vánoce, váš dech již cítím váti vzduchem!
Sníh tu tam polétá, a v třídách vře to ruchem,
od rána po večer se valí jimi davy,
jak nové krve proud a svěžejší a zdravý
by v města žíly vběh. Ó, jste tu, jste tu zase!
Tak dí mi vozů shon, rtů úsměv, šepot v hlase,
jas skříní výkladních, kde skvostů leží sláva,
řad krámků, cena kde se v závod vyvolává,
za okny jesličky i jablek řada v mechu
a v trhu stromků les, pln jehličného dechu.
A všecka záře ta, ten shon a kroky všecky
jsou tu, bys na večer mír v prsa zavřel dětský.
Zas býti dítětem! V ten večer roku jeden
se plížit dětských let ve ztracený svůj eden,
jenž zavát životem jak širá pole venku,
a v dětí jásotu již cítit za chvilenku,
jak pod tím kročejem vzpomínek teplých taje
ten sníh vám u srdce, jak ve snů dětských kraje
vás unáší to dál a vlhko v zrak vám vklouzlo!
To vaše heslo je, ó, vánoce, i kouzlo!
Již v mlze zapadlo kdes slunce celé rudé,
a tmí se... Vzplanula již světel záře všude
a v dlažbě vlhnoucí se zračí v chvějném lomu.
Však davy řidnou teď, to každý chvátá domů,
a za mžik bude klid. Již každé okno svítí.
Za chvíli za každým ruch hlasů bude zníti
a cinkot příborů a sklenic, zvonku znění
a praskot ořechů a dětí dovádění,
co jizbou šířiti se bude chlouba matky,
ryb vůně nakyslá a ovoce dech sladký.
A venku bude klid, až v ulic prázdno chladné
hlas zvonů vánočních svou slavnou písní vpadne.
Ó, vy, kdož chvátáte, kde teplá síň vás čeká,
boháči, gourmandi, jež kožešina měkká
a boa zahřívá přes drahocenné šaty,
co vám jen přinésti ten večer může svatý?
Vy, kteří máte vše, jste dneska stejně chudí
jak ti, kdož stojí tu na dlažbě, která studí,
zedráni, bez sousta a churaví a bosí,
kdož bědně chvějí se a o soucit vás prosí.
Jde večer, přijde noc, noc pokoje a míru,
a oni bloudíce o hladu v mrazném šíru,
jed v srdci, v oku zášt a zlobu lednou v tváři,
své pěsti zaťaté vám zvednou k oken záři.
Ach, ne, vy nesmíte jít kolem nich jak vždycky,
jen zrak svůj odvrátit a zívat apathicky;
kdos zadržel váš krok, tak lehký, kolébavý,
ať anděl to či cit, hlas jakýs vám teď praví:
Zde dar váš vánoční, jej vemte od těch chudých!
Svou otevřete dlaň a vemte z očí rudých
tu slzu radosti, jež přes tvář bídy stéká,
a její vděčný hlas, jenž zní jak hudba měkká,
vám srdce naplní svým teplem. Slza jejich
je skvost, jenž pláti vám vždy bude při kročejích,
a vaše démanty a vaše perly zblednou
před darem chudiny, před touto slzou jednou!

Meter: polymetric
1L: Auf seinem Arme schlief ihm das Weib,
by Otto Erich Hartleben

Auf seinem Arme schlief ihm das Weib,
doch seine Liebe erweckte die Sonne –
da sie die Augen aufschlug,
lachte ein Strahl
über die beiden her.

Meter: iambic
1L: Nicht Poesie, nicht Künste, die ergötzen,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Nicht Poesie, nicht Künste, die ergötzen,
Nur das schätzt Crispus hoch, was Nutzen bringt.
In einem Fall' nur nicht; denn, wie mich dünkt,
Herr Crispus pflegt sich selbst sehr hoch zu schätzen.

Meter: iambic
Die in gedancken reiche braut.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Sechs tausend thaler hat Florette, wie sie spricht.
Drum wer sie haben will, muß gute worte geben.
Doch wer den ziffern traut, der kommt gewiß daneben,
Die nullen hat sie wohl, nur keine sechse nicht.

Meter: iambic
Al partir
by Gertrudis Gómez de Avellaneda

¡Perla del mar! ¡Estrella de Occidente!
¡Hermosa Cuba! Tu brillante cielo
la noche cubre con su opaco velo
como cubre el dolor mi triste frente
¡Voy a partir! La chusma diligente
para arrancarme del nativo suelo
las velas iza y pronta a su desvelo
la brisa acude de tu zona ardiente
Adiós, patria feliz ¡Edén querido!
do quien que el hado en su furor
                  me impela
tu dulce nombre halagará mi oído
¡Ay, que ya cruje la turgente vela,
el ancla se alza, el buque estremecido
las olas corta y silencioso vuela!

Meter: iambic
1L: Mögen mordbegierge Helden
by Franz Grillparzer

Mögen mordbegierge Helden
Sich der blutgen Siege freun,
Und die Trümmer halber Welten
Jubelnd in die Lüfte streun!
Mögen wütenden Despoten,
Die der Krone Zier entweihn,
Jubelnd feile Sklavenrotten
In dem Staube Weihrauch streun!
Ich beneide sie doch nimmer!
In des höchsten Glückes Schoß
Und umringt von Ehr und Schimmer,
Ist doch kummervoll ihr Los;
Durch die Siegeslieder tönen
Flüche ihren Schritten nach,
Der gedrückten Unschuld Stöhnen
Dringt ins innerste Gemach.
An der sanften Phillis Seite,
Hingelehnt an ihre Brust,
Lach ich ihrer Ränk und Streite,
Fühle Seligkeit und Lust.
Nur den Grazien und Musen
Leb ich; Lieb und froher Scherz
Füllt mit Freude mir den Busen,
Rein und schuldlos pocht mein Herz.
Tobet, Helden, herrschet, sieget,
Bis euch Charons Nachen ruft;
Den, dem kaum die Welt genüget,
Deckt mit mir einst eine Gruft.
Drum will ich der Lust genießen,
Freud ist der Natur Gebot,
Unter Lieben, Trinken, Küssen,
Finde fröhlich mich der Tod!

Meter: trochaic
My Grave
by Ella Wheeler Wilcox

If, when I die, I must be buried, let
No cemetery engulph me — no lone grot,
Where the great palpitating world comes not,
Save when, with heart bowed down and eyelids wet,
It pays its last sad melancholy debt
To some outjourneying pilgrim. May my lot
Be rather to lie in some much-used spot,
Where human life, with all its noise and fret,
Throbs on about me. Let the roll of wheels,
With all earth’s sounds of pleasure, commerce, love,
And rush of hurrying feet surge o’er my head.
Even in my grave I shall be one who feels
Close kinship with the pulsing world above;
And too deep silence would distress me, dead.

Meter: iambic
Slow through the Dark
by Paul Laurence Dunbar

Slow moves the pageant of a climbing race;
   Their footsteps drag far, far below the height,
   And, unprevailing by their utmost might,
Seem faltering downward from each hard won place.
No strange, swift-sprung exception we; we trace
   A devious way thro’ dim, uncertain light,—
   Our hope, through the long vistaed years, a sight
Of that our Captain’s soul sees face to face.

   Who, faithless, faltering that the road is steep,
Now raiseth up his drear insistent cry?
   Who stoppeth here to spend a while in sleep
Or curseth that the storm obscures the sky?
   Heed not the darkness round you, dull and deep;
The clouds grow thickest when the summit’s nigh.

Meter: iambic
- XCVIII - A don Luis de Vargas Manrique
by Lope de Vega

Conteniendo el Amor y el Tiempo un día
señor don Luis, sobre su fiero estrago,
la destrucción de Roma y de Cartago,
el viejo en voz cansada repetía:
(Amor con vanas fábulas quería
cifrar en muerte su fingido halago;
y en Troya, cuando fue sangriento lago,
las cenizas de Helena revolvía.)
-Bien sabes- replicó por pasatiempo
al ignorante niño el viejo sabio-,
que con sola una ausencia te enflaquezco-.
Pidió un testigo Amor, trújome el Tiempo;
yo juré que en un hora, habiendo agravio,
no sólo sé olvidar, pero aborrezco.

Meter: iambic
- - Acto I, CLARINDA De Dios hace reyes
by Lope de Vega

Paredes altas, españoles muros,
que con ser de Paredes sois defensa,
más que la que tener España piensa
en los de piedra antiguos y seguros:
Las argamasas y los cantos duros
no pueden resistir tanto su ofensa,
como pared de fuerza tan inmensa
que va dorando el sol con rayos puros.
¡Ah paredes más altas que solía
Babilonia mirar su altiva piedra!
Sed los cimientos de la vida mía;
que si de estas paredes fuese hiedra,
no dudo que segura viviría;
que así quien bien se arrima crece y medra.

Meter: iambic
Petr. (V.)
by Emanuel Miřiovský

A lidská starosť po vsi chvatu plna:
děvčatům vypravuje cosi selka
a hoši, muži v plném hovoru;
vsí celou pověsti se klátí vlna,
že svůdná Marta hříšnice je velká,
tam v souhlase a jinde v záporu.
Však konců konec: nemá nebo má –
aj, Marta bude žena Petrova.
A byla svatba. Kdo byl svědkem při ní?
Tři lidé divní, bába s kostelníkem
a píseň zpívající učitel;
a jestli přišli náhodou snad jiní,
jak bylo jim tu časem jíti zvykem,
tu jeden postál, druhý zase šel;
a byli svoji tiše bez hluku,
Marta i Petr v lásky rozpuku.
Snad mohla by se píseň odvážiti
v chaloupku v horách, kde se dvé těch duší
ukrylo před lidmi a pomluvou;
zde sklonili se v sladké svoje žití,
jež jenom ptáček tikotem svým ruší,
a oni mluví sladkou řečí svou.
Nad nimi anděl šumnou perutí
odnáší jejich všecky zármuti.

Meter: iambic
1L: Gott ist's, – so sagtest du mir, Mutter, –
by Sándor Petöfi

Gott ist's, – so sagtest du mir, Mutter, –
Der nächtlich unsre Träume schmückt,
Damit im Traum, wie durch ein Fenster,
Das Bild der Zukunft man erblickt.
Nun träumte mir. Erkläre, Mutter
Mir, was bedeutet wohl mein Traum?
Mir wuchsen Schwingen, da durchflog ich
Die Luft, – ein Ende nahm es kaum!
»mein Kind, der Traum bedeutet Gutes,
Ein froh Verheißen schließt er ein:
Er kündet dir ein langes Leben,
Und Glück wird dir beschieden sein!« ...
Der Knabe wuchs heran, und Flammen
Durchglühten bald des Jünglings Brust,
Und drohten die ihn zu verzehren,
Das
Die Laute schließt er in die Arme,
Die alles, was sein Herz bewegt,
Auf goldnen Flügeln des Gesanges
Hinaus in alle Welten trägt.
Gen Himmel flogen seine Lieder,
Sie holten ihm des Ruhmes Glanz,
Und wanden aus der Sonne Strahlen
Ihm um die Stirn' den Dichterkranz.
Doch ist der Honigseim des Liedes
Ein Gift von tötender Gewalt,
Und jedes Lied, mit einem Tage
Des eignen Lebens wird's bezahlt!
Zur Höllenglut ward ihm die Flamme
Und als ihr Opfer sank er hin,
Wir sehn am Baume seines Lebens
Das letzte Zweiglein still verblühn! ...
Nun liegt er auf dem Sterbebette.
Bald ist's vorbei! – Die Mutter steht
Vor ihm, mit Tränen in den Augen,
Durchwühlt von Gram; sie klagt und fleht:
»o Tod! Du willst ihn mir entreißen –
Nur
Gott selbst verhieß ihm langes Leben,
Und kann denn lügen auch ein Traum?«
»die Träume, Mutter, lügen nimmer, –
Denn, wenn man jetzt mich auch begräbt,
Dein Sohn zählt niemals zu den Toten,
Weil ruhmbeglänzt sein Name lebt!«

Meter: iambic
1L: In Sonetten und Ghaselen,
by Ludwig Eichrodt

In Sonetten und Ghaselen,
In Terzinen, Trioletten
Laß ich gern sich Andre quälen,
Pegasus zu Tode glätten.
Auch antik mich zu verbreiten,
Ich gesteh es unumwunden,
Es verdirbt mir meine Saiten,
Macht mir keine frohen Stunden.
Will ich gar von Liebe singen,
So behagt mir keine Reise,
In der Heimath muß ich bleiben
Mit Gefühl und Art und Weise.

Meter: trochaic
Z kostela...
by Rudolf Pokorný

Nežehnáš, tatíčku,
dětem na cestu,
neobjímáš, máti,
svoji nevěstu.
Radostné nám slzy
cestou nezáří –
smutnotě mi bez vás
kráčeť k oltáři!
Smutněji mi ještě
na vrch z kostýlku,
a tam pokleknouti
u vás na chvilku.
Zamysliť se v zkazky,
vtoužiť ve mládí,
co mi vaši lásku
nazpět přivádí.
Ach, ta rodná láska!
Kdo jí v náruč pad’,
v slzách musí na ni
věčně vzpomínat!
Stále v srdci hřeje
svým ho sluníčkem,
byť ji udusili
dávno trávníčkem.
Ach, ta rodná láska!
Kdo pil z jejích vnad,
vždycky bude na ni
blažen vzpomínat!
Neodejdeť více
nikdy ode mne,
byť ji zakopali
ruce nájemné.
Ach, ty rodná lásko,
na chvilku se zbuď,
na okamžik zahřej
matičce mé hruď,
srdcem pohni otci,
chladné ruce zkřis,
by mi požehnaly
jako děcku kdys!
Navrať zhaslým očím
kratičký jen svit,
co by se synem se
mohly rozloučit!
Vkouzli v mrtvá ústa
sladké usmání,
jedinkou mi oživ
chvilku shledání!
Naposled přej stisknouť
ruce uvadlé,
jednou ještě zlíbať
tváře zapadlé,
na chvilku jen vdýchať
život do těla:
ach, což bych šel blažen,
blažen z kostela!

Meter: trochaic
75.  Du must auch Früchte tragen.
by Angelus Silesius

Trinkstu deß HErren Blut/ und bringest keine Frucht/
So wirstu kräfftiger als jener Baum verflucht.

Meter: iambic
V ZIMĚ.
by Jaroslav Vrchlický

Strom o vše listí oloupený
jak žebral by tě o milost –
hle, to můj život bez vší ceny
i naděje i krásy prost!
Kdo v bouřných nocích zimy šeré
u krbu na strom vzpomene? –
a přece z něho dříví bere
do hasnoucího plamene...

Meter: iambic
PODZIMNÍ NÁVŠTĚVA (VIII.)
by Antonín Sova

Čas je se rozloučit, srdce moje,
dáš mi ten prstýnek, dáš mi jej?
Věru, tak dojatý nebyl jsem dávno!
Nu, tak se naposled pousměj! –
Posledně u tebe. A já tě zlíbal,
byl to den pohádky blankytné.
Nerdi se, nezachvěj, štěstí nech dřímat,
mohlo by prchnout, až procitne!
Polož svou rusou, kadeřavou
hlavičku na hruď mou, polož jen.
Pověz mi všecko a ne zas všecko.
Něco až v chladný, zimavý den.

Meter: dactylic
ATRIO
by Rubén Darío

¿Tienes, joven amigo, ceñida la coraza
para empezar, valiente, la divina pelea?
¿Has visto si resiste el metal de tu idea
la furia del mandoble y el peso de la maza?
¿Te sientes con la sangre de la celeste raza
que vida con los números pitagóricos crea?
¿Y, como el fuerte Herakles al león de Nemea,
a los sangrientos tigres del mal daría caza?
¿ Te enternece el azul de una noche tranquila?
¿Escuchas pensativo el sonar de la esquila
cuando el Ángelus dice el alma de la tarde? ...
¿Tu corazón las voces ocultas interpreta?
Sigue, entonces, tu rumbo de amor. Eres poeta.
La belleza te cubre de luz y Dios te guarde.

Meter: anapestic
- 47 -
by Lope de Vega

En esta tabla de tu cruz divina
saldré de la tormenta del mar fiero
con el aliento del vivir postrero,
a donde el Norte de su luz se inclina.
La nave de mi vida peregrina,
que en las Sirenas no temió primero,
en los bancos del mundo lisonjero
sin gobierno zozobra y desatina.
Tú sola en tal peligro, tú me alientas,
tabla dichosa, que mi vida entabla
por tantas olas de mi error violentas.
Cóbreme en ti, y a ti llegue sin habla,
que no puedo anegarse en sus tormentas
quien se abrazare a tu divina tabla.

Meter: iambic
- XVI - Al Fénix, en alusión a una esperanza desesperada
by Trillo y Figueroa

Oídos pone aun a la muda llama,
centellas profiriendo armoniosa,
entre sacros aromas religiosa,
purpúrea fénix en la inculta rama.
Mudas cenizas mudamente inflama
en los acentos de su voz gloriosa,
haciendo aun más su pira espaciosa
que los términos largos de su fama.
El pecho rompe, y de la pira enjuta
el humo las cenizas humedece,
nueva materia tributando al cielo.
¡Ay de quién llanto, quién ardor tributa,
y solamente a las ruinas crece,
sin abrasar, sin renacer el vuelo!

Meter: iambic
En una junta de señoras...
by Juan de Salinas

La que de aguda en mi opinión despunta
y es de la discreción el protocolo
tuvo un antojo crítico y cumpliólo
(debe de estar encinta o lo barrunta);
sin mi licencia expresa ni presunta
me echó en certamen con el dios Apolo,
pero hizo más peso un voto solo
que todo lo restante de la Junta.
¿Quién se asegura pues? ¿quién desfallece,
con que los ojos del discurso pase
por la moralidad que aquí se ofrece?
¡Que con festividad de prima clase,
concurra un simple y haya quien le rece!
No hizo Dios a quien desamparase.

Meter: iambic
XLI. RADA SPISOVATELŮ
by Josef Svatopluk Machar

Je pravda: samovolně vzali
jsme pušky a šli na stráž v tmu;
nám bílé hvězdy jenom plály
v nebeském temném bezednu.
Pár mozků zatím u ohniska
– jak už je v Čechách milý zvyk –
vzalo si vyšší stanoviska
a pustilo se do kritik:
Proč vyšli jsme? Proč my že právě?
Proč nebyl vzat též U a X?
Proč nešel dotaz od hlav k hlavě?
A takových proč na tisíc.
Čert vás vem! Kdo vám jednou poví,
jak pěkné místo máme tu?
Že přijde-li zas útok nový,
zasáhne předem vedetu?
A naše vůle byla čistá.
Nuž, debateři, pojďte sem!
Zde naše pušky, náboj, místa –
kdos nespokojen, vem je, vem!

Meter: iambic
Vorsicht!
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Wer seine übeln Sitten oder Thaten
dir allzu offen zeigt und gern,
Den halt dir fern!
Die Diebe, die sich selbst vorweg verraten,
sind just die dümmsten
oder – die schlimmsten!

Meter: iambic
De Los cigarrales de Toledo
by Tirso de Molina

Tal vez el cazador el arco afloja,
porque descanse un poco, y con más brío
volviendo a amenazar el aire frío,
con más valor la flecha alada arroja.
El sol esconde la madera roja,
porque en su ausencia, como el amor mío,
el prado se marchite y llore el río
por ver que su cristal de luz despoja.
Si aflojaron de amor el arco, celos,
fue para hacer mejor después el tiro,
pues no le quiebra aunque le desadorna.
¡Vuelva tu luz a dar luz a mis cielos,
que el tiempo que sin verte estoy, suspiro,
pues no huye, en fin, aquel que a casa torna!

Meter: iambic
Sehnsucht nach dem Frühling
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

O wie ist es kalt geworden
Und so traurig, öd' und leer!
Rauhe Winde weh'n von Norden
Und die Sonne scheint nicht mehr.
Auf die Berge möcht' ich fliegen,
Möchte seh'n ein grünes Thal,
Möcht' in Gras und Blumen liegen
Und mich freu'n am Sonnenstrahl;
Möchte hören die Schalmeien
Und der Heerden Glockenklang,
Möchte freuen mich im Freien
An der Vögel süßem Sang.
Schöner Frühling, komm doch wieder,
Lieber Frühling, komm doch bald,
Bring' uns Blumen, Laub und Lieder,
Schmücke wieder Feld und Wald!
Ja, du bist uns treu geblieben,
Kommst nun bald in Pracht und Glanz,
Bringst nun bald all deinen Lieben
Sang und Freude, Spiel und Tanz.

Meter: trochaic
II. Slunce shaslo; zvěř se dávno
by Josef Uhlíř

Slunce shaslo; zvěř se dávno
Odebrala do svých skrýší:
V přírodě tak ticho, slavno,
Jako v mrtvé duchů říši.
Jenom hnusní netopýři
– Černé to myšlénky noci –
Nad hlavou mi drze víří,
Jak-by jí se chtěli zmoci.
Darmo však se pokoušejí;
Nejsemť z počtu oněch lidí,
Co noc k vůli hříchům bdějí,
Jichž se ve dne páchat stydí.
Aniž z oněch, co se plíží,
Kde je odlehlejší cesta,
Až se kupec tudy sblíží,
Veza drahý náklad z města.
Jak té luny světlo cudné,
Má je čistá duše vezdy;
A myšlénky moje kludné,
Jak ty tam planoucí hvězdy.
Se slavíkem, jehož znějí
Sladké písně v lesním stánu,
V tiché noci nejraději
Chodím zpívat světa Pánu.

Meter: trochaic
1L: Es steht ein Stern verloren
by Hedwig Lachmann

Es steht ein Stern verloren
Hoch über einem Haus;
Drin ist ein Kind geboren:
Ein Licht geht von ihm aus.
Von wenigen vernommen
Tönt eine Botschaft fern:
Die Weisen und die Frommen
Verkünden jenen Stern.
Da lauschen alle Ohren,
Zu denen Kunde dringt:
Wo ist der Mensch geboren,
Der mir Erlösung bringt?
Die Stätte zu betreten,
Welch Weges muss ich ziehn?
Das Wunder anzubeten,
Wo gläubig niederknien?

Meter: iambic