PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ZA VÁCL. BENEŠEM TŘEBÍZSKÝM.
by Josef Václav Sládek

TA sláva, kterou lidstvo věnčí krále,
ten vavřín, který z krve vypučí
tisíců padlých v muce neskonalé,
ten jásot davů, jenž se rozhučí,
když v triumfu si vezou modlu svoji
za skutek dobrý nebo za zločin: –
ta sláva mělká není slávou Tvojí,
Ty, který žil jsi, – svého lidu syn,
a pohřben’s – v lidu svého náručí.
Sám dítě z lidu, stál jsi v jedno s nimi
v jich práci, boji, slz i slastí proudu,
s tím srdcem, které kruhy železnými
jak přikováno bylo v každou hroudu,
kde česká síla zanechala sled
ať slávy záplavou neb mořem běd –
s tou duší čistou, velikou a vřelou,
nic nežádající, než vlastí celou
by vzešlo slunce ještě jedenkrát,
jak Ty’s je viděl v dobách slávy plát. –
Jen ve svých snech! – a život Tvůj byl snem,
v němž na sebe jsi zapomínal zcela.
Ty’s jenom děl: „Matičko osiřelá,
kdy tebe zase z prachu pozvednem’?
Matičko, matko, domovino sirá,
což už ta noc nebude nikdy dnem? –
Viz, matko má, jak mi to srdce svírá,
jsem chud a sláb, – leč, co ti mohu dát,
je všechno tvé: můj život, moje snění,
má práce, moje každé pomyšlení;
vše, matko moje, vezmi nastokrát!“
Jak nocí táhne hejno labutí
v jih slunečný a jejich teskné pění
a šumot bělostkvoucích perutí
poutníka zbudí, který z unavení
kdes klesnul podél cesty bez naděje
a zaslechnuv je dí: „To labuť spěje
tak vysoko a do úmoru v dál –“
a vstane pak a jejich kráčí směrem: –
hlas Tvůj se ozval chladné noci šerem
a doslechlo jej srdcí na tisíc,
svůj celý stesk a celý v něm svůj žal
a pravili: „Hle, také jeden z nás
a nezoufá! – jen slyšte jeho hlas,
jak vítězně teď letí v nebesa,
trpí co my, však v boji neklesá,
nuž, pojďme za ním, – lepší době vstříc!“
Byl’s v světě sám, jak opuštěný kmen,
a vítr bral Ti lupen po lupeni,
a když jsi kles’, – sám bouří vyvrácen,
to mohl Tobě záviděti král,
jak tisícové s Tebou ku temeni
se brali svatých Vyšehradských skal! –
Neměl’s tu matky, bratra, sestry žádné,
však z cizího-li oka slza padne,
ta váží tolik, jako krve svazky:
Tvůj lid Tě miloval a hrob Tvůj svlažen
byl tisícerou krůpějí té lásky –
Tvůj lid to cítil, kdo mu bouří sražen.
A ze rtů chudiny, těch lidí práce,
to znělo za Tebou: „Nuž tak jdi s bohem!“
a ze rtů dětí znělo to: „Spi sladce!“
a ze rtů soudruhů: „Po boji mnohém
jdi, příteli, a odpočin tam sobě!“ –
A přejdou léta – a tam na Tvém hrobě
snad růže zvadnou, – ale zastaví
se poutník tam, to z těch, kdo věřit budou,
jak věřil’s Ty za ranní záplavy,
že nad rozrytou českou, svatou, půdou
zasvitne slunko přec, – přes všechny mraky!
A půjde dál se zvlhčenými zraky,
byť u Tvých nohou postál jenom mžik,
a řekne: „Tobě tady pod tou hrudou
za vše, a za vše, lidu Tvého dík!“

Meter: iambic
- 44 - BASILIO De La corona de Hungría y la injusta venganza
by Lope de Vega

Divina fuente, celestial, perenne,
de donde mana gracia, gloria y vida;
divina humanidad al Verbo unida,
que el alto Serafín a sus pies tiene.
Pastor, no de las fuentes de Hipocrene,
sino de vuestra gracia esclarecida,
una ovejuela mísera perdida,
suelta del lobo, en vuestra busca viene:
robola del rebaño que me distes,
y pasola a su monte por la barca
de su lascivia al pasto que es vedado:
oíd, Dios mío, sus balidos tristes;
que no podéis negar que trae la marca
del costado, que tanto os ha costado.

Meter: polymetric
35.
by Friedrich von Logau

O Leser, dir steht frey zu urtheln über mich,
Und andren stehet frey zu urtheln über dich.
Wie du dein Urthel nun von andren dir begehrest,
So sihe, daß du mir mein Urthel auch gewehrest.

Meter: iambic
N n Nachtigall
by Ludwig Achim von Arnim

O Nachtigall dein edler Schall, bringt uns sehr große Freud,
Dein Stimm durchstreift all Berg und Thal, zur schönen Sommerzeit,
Wenn du fängst an zu zücken, die Vöglein schweigen still,
Es läßt sich keiner blicken, keiner mehr singen will.

Meter: iambic
NÁLADA.
by Bohuslav Květ

Ač válka kolem hřmí,
já šťasten jsem,
že bříza lístky zelené už má,
zpěv ptactva v lesích šveholí
a zelená se zem,
svět celý rozkvétá...
A kdybych zemřel dnes,
tak zahynu, aniž bych hles’,
mně Bůh již dosti dal:
chrám Jeho, přírodu jsem miloval.

Meter: iambic
ČÁSLAV.
by Karel Horký

V prostřed čáslavského parku,
kde je nejživější korso,
stojí vytesaná z žuly
socha vojevůdce Žižky.
Stojí tam už dlouho, dlouho,
na památku zašlých časů;
pevná ruka, jako z žuly,
svírá v dlani těžký palcát,
jedno oko hledí vzdorně
ze spod husté, chmurné brvy,
druhé převázáno páskou
jak by tísnilo se v jamce...
Hledí Žižka zdravým okem,
pozoruje městské korso,
pozoruje české vojsko,
lajtnanty a kadetíky,
kteří svými šavličkami
klepajíce hlučně o zem,
sekají své „kystyhanty“,
koketují se slečnami,
salutují naškrobeně,
protože je na nich všechno,
od límce až k podvlékačkám,
napiaté a naškrobené...
Hledí Žižka vzdorným okem,
tvrdě svírá těžký palcát...
Tak tu stojí mnoho roků,
zajisté že jenom z trestu,
který na něj pro nic za nic
vrhli bodří Čáslaváci...
Lajtnanti a kadetové
promenují tady s hlukem,
baví se a povídají,
kterak letos na manévrech
spali přes noc v jednom statku,
bavili se s holčinami
v prostřed vonícího sena...
Zvláště jedna (zdá se, Anda
říkali jí v onom statku)
byla tuze fešná holka,
boků plně vyvinutých,
ňader, až se srdce smálo...
Byla hloupá, jen co pravda,
za pětku však každá holka
dá si říci... Hehe... Hehe..
Zdráhala se, upejpala,
konečně však bez košile
tancovala v prostřed mlatu...
Hehe, tohle vyražení
stálo v skutku za tu pětku...
Ráno vyhnal sedlák holku
na mol spitou z dveří statku...
Lajtnanti se čile baví,
naše zdatné české vojsko,
namaštěné pomádami...
Žižka hledí vzdorným okem,
sotva věří svojim uším,
tvrdě svírá těžký palcát...
Jistě že si často myslí,
kéž by i to druhé oko
pokryto měl černou páskou...
I ten těžký Žižkův palcát
jakoby mu padal z ruky,
která by snad místo zbraně
svírala radš lískovici...

Meter: trochaic
Jednání čtvrté. (Výstup I.)
by Jindřich Böhm

Dostáti musím pomstě své co bojovník,
jenž dílo pokořeným bohům přísahal –
a dříve neustanu já, až rozkotán
je Boleslava trůn, – na něm až zbudoval
svou slávu Krůvoj, své i kněžny vzdornou moc!
Ba zapoměl jsi, Boleslave, den a noc
se střídá – tvůj pak dnes dozírá panský hled,
to jasnoboží oko svítí tobě naposled!
Svítej, svítej, slunko milé,
nad dědinou rozeplaň,
žezlo moci starobylé
staň se leskem kněžny, staň!
V kráse nové témě Prahy
z mrákoty se pozvedej,
slávy otců zpupné vrahy
svém na trůně nehledej!
Nepyšni se, hrdá víro;
Boleslavu strojen pád
v tvých buď rukou, Drahomíro,
Hradčín tvůj i Vyšehrad!

Meter: polymetric
Otro
by Quevedo

Cuernos hay para todos, sor Corbera;
no piense que ha de ser solo el cornudo.
Valdés lo pretendió, mas nunca pudo
restañarle los cuernos a Cabrera.
No es sola su mujer la cotorrera:
putas le sobran a cualquier desnudo,
y la pieza del ciego y la del mudo
no iguala a la de ser catarribera.
¿Quiere alzarse a mayores con el cuerno?
Pues, mientras yo viviere, está engañado;
que por un privilegio del infierno
soy proveedor de testas de ganado,
cornudo óptimo, máximo y eterno,
y soy la quintacuerna destilado.

Meter: polymetric
V březnu 1918
by Josef Mach

Jarní vánek opět tiše
od chicagských jatek dýše,
tak že už je ve vzduchu
cítit jara předtuchu.
Slunce svítí nad prérií,
srdcem všichni čerti šijí,
láska stoupá v duších všech
jako míza ve stromech.
Do přírody každý chvátá
nadšen, že je konec bláta
a že brzy dokoná
divadelní sezona.
Kvapem se již dlouží dnové,
i ty, co jsou bez vepřové,
masa, mouky pšeničné
a jiné bez rozličné.
Vzhledem k vážné době této,
kdy se rychle blíží léto
s vedry, při nichž kůň by pad,
záhodno by bylo snad
zavést podobných dní řadu.
Neděle by ku příkladu
obliby snad došla tu
bez prádla a bez šatů.
Tvoru každému, jenž živý,
z německé té ofensivy,
jež se valí na Paříž,
beztoho je horko již.
Hindenburg děl slova chlubná:
„Prvního tam budu dubna.“
A ten Němčour tentokrát
s to je držet slovo snad.
Naši ustupují znova.
Málo těchy pro nás chová
starý výrok přehloupý,
moudřejší že ustoupí.
Němci dělo postavili,
kterým přes půl světa střílí
moderní ti raubíři,
na co jen si zamíří.
A což, kanon vynajdou-li,
jímž přes celou zeměkouli
velký šrapnel vystřelí
do svých vlastních zad?

Meter: trochaic
ADVENT
by Karel Toman

Viselo slunce rudé nad městem
v poledních mlhách. Zvony kolébáno,
mluvilo smírně k lidským bolestem.
A žena, která život milovala
tak divoce jak já, zašeptla: Moje ráno!
Já žila, čekala a nedoufala.
Korunu zlatou líbat prahly rty,
korunu zlatou sníval chladný vlas.
Šel život... šlapal sny i revolty.
A hle, koruna žití hoří krví
a mrtvou naděj k slávě volá zas.
Živote, díky, milenče můj prvý.
– Důvěrným steskem trysknul její smích.
A moje srdce též se rozšumělo
jak bílé břízy střásající sníh.

Meter: iambic
2
by Georg Trakl

So leise sind die grünen Wälder
Unsrer Heimat,
Die kristallne Woge
Hinsterbend an verfallner Mauer
Und wir haben im Schlaf geweint;
Wandern mit zögernden Schritten
An der dornigen Hecke hin
Singende im Abendsommer,
In heiliger Ruh
Des fern verstrahlenden Weinbergs;
Schatten nun im kühlen Schoß
Der Nacht, trauernde Adler.
So leise schließt ein mondener Strahl
Die purpurnen Male der Schwermut.

Meter: polymetric
8.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Im Ursprung ist die Welt ein Staübchen Wunder klein,
Hilff Gott! Was legt Natur und Gott vor Kunst darein.

Meter: iambic
1L: Schooßkind des Himmels, vielgewünschter Friede,
by Gotthard Ludwig Kosegarten

Schooßkind des Himmels, vielgewünschter Friede,
Bist du auf ewig unserm Stern' entflohn?
Verödet ist die Welt, die Menschheit müde;
Rechts brüllt und links des Schlachtrufs Donnerton.
Es wetterleuchten Süd und Norden,
Der Himmel färbt sich flammenroth.
Nur Eine Kunst gilt: Menschen morden!
Nur Eine Zuflucht bleibt: Der Tod!

Meter: iambic
1L: O Du lieblich süsses Sausen! Ach durchdringe mich behend.
by Catharina Regina von Greiffenberg

O Du lieblich süsses Sausen! Ach durchdringe mich behend.
bester Wollaut / Himmels-Schall / Hertzen-stimmend Seitenspielen /
wollest / edle Geistes-Taub / auch mit deinen Federn kielen
meines Mundes Seiten-spiele / deine Hoheits-Flüg hersend.
Mit verzuckten Freuden-Blicken dich Geistheimlich zu mir wend.
Ach mein Hort / wann ich bedenke / wie wol mir die Blitz gefielen /
ehe ich sie noch recht erkennt; Ach das scharffe Herzen-Zielen
mußnach allem Wunsch gelingen / weil Vnendlichkeit sich end.
Was bin ich / ich Erden-Kloß / mit Gott so vertraut zu reden?
soll sich Staub den Flammen nahen? Ach er wird alsbald verzehrt.
Gottes Gnadenglanz durchdringt / wie die Sonn ein Glas / die Blöden /
lieber unser Andacht-beten / als der Himmel klang erhört.
Nun / mein Gott / so schütt ich aus vor dir meine Herzen-Sorgen:
Schaffe daß sey wenig mir dein Will / als sie dir / verborgen!

Meter: trochaic
Vzkaz.
by Adolf Heyduk

List růže vstříc mi letí! „Pověz, kam?“
„Aj, k tobě, poeto, mě touha žene!“
„Máš pro mne z dálky jakýs vzkaz?“ „Ba mám!
Prch Vesny čas!...“ „Nuž, pak tě uschovám,
ať zjev tvůj s vůní zář mi připomene!“

Meter: iambic
Vi.
  Vergeblich verwachstu die Liebe.
by Kaspar von Stieler

Alter/ ich muß deiner lachen/
daß du wilt des Amors Gluht
durch dein Auffsehn kälter machen/
Liebe tuht doch/ wie sie tuht.
Wacht man sie/ sie birgt ihr Feuer
Griffgen sind bey ihr nicht teuer.
Du verbeutst/ und weist nicht was.
Sie weiß mich doch wol zu halten
meine schönst’ Argine.
Du machst wie du wilst verwalten
Wächters Amt. Uns thut nicht weh:
daß du uns mit deinem schleichen
manche schöne Lust nimst hin/
Ich und Sie kan doch erreichen/
was beliebet unsern Sinn.
Magstu wol so viel verhüten/
daß ich Sie nicht sprech’ allein.
Dein so Argwohn-volles Wüten/
kan es auch genugsam sein:
daß sie mir nicht manches Stündchen/
wenn/ du Gramhafft/ nicht bist dar/
gönn’ ihr zartes Wollen mündchen
Nu nur hielt’ ich sie umfangen/
mein Mund küßet’ ihren Mund/
Jhre Wangen meine Wangen:
Weistu das auff diese Stund’?
Ach! was woltestu doch rathen/
was auff einen Abend spat
in geheim wir beyde tahten/
als sie mich/ wie folget baht.
Herzgen/ wo ich so darff nennen
dich mein allertrautstes Kind/
kanstu meine Brunst erkennen
die sich täglich mehr entzündt.
Ey/ so linder meine Flammen
laß mich deine Liebste sein.
Jezt sind wir allein beysammen
was du wilst/ räum’ ich dir ein.
Drauff entblößte sie die Gassen
ihrer weissen Silber-Brust/
ach! was gab mir ihr umfassen
für viel tausend Götter-Lust
Ich drukkt’ ihr/ Sie mir die Hände/
und beküßten uns auffs neu.
Wir versprachen sonder Ende
uns mit Schwüren stete Treu.
Nu/ was denkstu/ wenn damahlen
ich ihr hätte gut gemacht/
was Verliebte können zahlen/
hättestu sie auch bewacht?
darum laß uns nach Vergnügen/
Alter/ lieben sonder Wehr/
wolt’ ich sie/ wie dich/ betriegen:
hättstu wol ein Kind noch mehr.

Meter: trochaic
Qué desengaños son la verdadera riqueza
by Quevedo

¿Cuándo seré feliz con mi gemido?
¿Cuándo sin el ajeno afortunado?
El desprecio me sigue desdeñado;
la envidia, en dignidad constituido.
U del bien u del mal vivo ofendido;
y es ya tan insolente mi pecado,
que, por no confesarme castigado,
acusa a Dios con llanto inadvertido.
Temo la muerte, que mi miedo afea;
amo la vida, con saber es muerte:
tan ciega noche el seso me rodea.
Si el hombre es flaco y la ambición es fuerte,
caudal que en desengaños no se emplea,
cuanto se aumenta, Caridón, se vierte.

Meter: polymetric
Wunsch im Herbst zur Saat-Zeit.
by Barthold Heinrich Brockes

Gott Lob! der Acker ist gepflügt, der Saame wieder
ausgestreut
Bey einer guten Witterung, zu einer recht bequehmen Zeit.
Die Furchen sind, da man geeget,
Gefüllet wieder zugeleget,
Die sanfte Saat bedeckt, und unser Feld
Aufs neue wiederum bestellt.
Man sieht, da es so zubereitet,
Die Fläche sonder Lust nicht an,
Wenn auf der braunen ebnen Bahn
Das Auge, sonder Anstoß, gleitet.
Die Hoffnung fängt schon an zu blüh’n,
Aus der nunmehr beschloßnen Arbeit den künftigen Ge-
nuß zu zieh'n.
Da aber, HErr! an Deinem Segen
Es alles bloß allein gelegen;
So gieb, durch früh- und spaten Regen,
Durch Sonnenschein zu rechter Zeit,
Zu der erwünschten Fruchtbarkeit,
Und reichem Wachsthum, Dein Gedeyen,
Daß wir der reichen Erndt’ uns freuen,
Und, mit erkenntlichem Gemüht, Dir herzlich dafür dan-
ken mögen!

Meter: iambic
16.
by Johann Wolfgang von Goethe

Sie schlürften die Geister des Schlafes,
Aber wie sie mit den Köpfen nickten
Schlugen wir sie
Und sie waren dahin.

Meter: polymetric
- XLVI - A la jornada de Inglaterra a bordo del «San Juan»
by Lope de Vega

Famosa armada de estandartes llena,
partidos todos de la roja estola,
árboles de la Fe, donde tremola
tanta fámula blanca en cada entena;
selva del mar, a nuestra vista amena,
que del cristiano Ulises la fe sola
te saca de la margen española
contra la falsedad de una sirena:
id y abrasad el mundo, que bien llevan
las velas viento, y alquitrán los tiros,
que a mis suspiros y a mi pecho deban.
Segura de los dos podéis partiros,
fiad que os guarden, y fiad que os muevan:
tal es mi fuego, y tales mis suspiros.

Meter: polymetric
20.
by Gerhard Tersteegen

Fanget uns die kleinen Füchse, die die Weinberge verderben! Hoheslied 2, 15
Komm, Gottesliebe, ganz aus meiner Seel' zu jagen
Die Eigenheiten all', die mich verstör'n und plagen,
Mich deine Wahrheit unterweis',
Dein süßes Feu'r in mich eingeuß!
Ich war der Weinberg selbst, so blühend anzuschauen,
Du wolltest Tag und Nacht ihn pflegen und ihn bauen;
Der Feind ließ leider Füchse drein,
Die dir, o Lieb', zum Anstoß sein.
Wenn Füchse hin und her gehn, wühlen in der Erden,
Die schönsten Pflanzen gar verstört und schmutzig werden;
Die Eigenheit bekriegt die Lieb'
Und ist der Liebe Kinderdieb.
Rott aus dies bös' Geschlecht, mein Herr, das so entgegen
Dem großen Gut, das du in unsre Seel' willst legen!
Die Eigenheit verderbet gar,
Was in des Bräut'gams Garten war.
Sie magst du Mutter und in Bosheit fruchtbar nennen,
Die immer Kinder bringt – wer will die Zahl erkennen! –
Ein Brunn, draus alle Sünde quellt;
Ihr Opfer Gott abscheulich hält.

Meter: iambic
Das Mädchen und der Rosenstock
by Wilhelm Müller

Ei Mütterchen, warum giebst du denn nimmer
Dein schönes Kind heraus aus deiner Kammer?
Es spinnt doch lange schon am Hochzeitlinnen
Ein Mädchen ist ja auch kein Rosenstöckchen,
Das man so lange stellt in's Fenstereckchen,
Bis aufgebrochen sind die letzten Knöspchen.
Gelt, möchtest wohl hier hinter deinen Scheiben
Das schöne Stubenblümchen immer haben,
Damit dein Fenster hübsch in Ehren bleibe?

Meter: iambic
- LXXXVI -
by Juan Boscan

La tierra, el cielo y más los elementos
han puesto su arte, hicieron a porfía
ésta, cuyo nombre es señora mía,
en cuya mano están mis sentimientos.
Quedaron los maestros muy contentos
de su labor, y vieron que acudía
la mano al punto de la fantasía;
y en paz fueron allí sus movimientos.
Dichoso el día, dichosa la hora,
también la tierra donde nacer quiso
ésta del mundo general señora.
Dichosa edad, que tanto se mejora,
pues entre sí ya tienen paraíso
los que infierno tuvieron hasta ahora.

Meter: iambic
Die löbliche Gesellschaft Moselsar .
by Clemens Brentano

Die löbliche Gesellschaft zwischen Rhein
Und der Mosel allzeit rüstig seyn,
Nach Unfall sie nicht fragen,
Das Terich (Land) hin und her,
Langes durch und die quer,
Zu Fuß und Pferd durchjagen,
Frisch sie es wagen,
Kein Scheuen tragen.
Ueber hohe Berg, durch tiefe Thal,
Fallen sie oftmals ein wie der Strahl,
All Weg ohn Weg sie finden,
Zu düstrer Nachteszeit
Wann schlunen (schlafen) ander Leut,
Sie alles fein aufbinden,
Ohn Licht anzünden,
Bleibt nichts dahinten.
Laffel, der weiß gar fein auszusehn,
Wo irgend in einem Gfar Klebis (Pferd) stehn,
Wanns wär auf zwanzig Meilen,
Beym hellen Mondenschein,
Die Gleicher (Mitgesell) ins gemein,
In einer kurzen Weilen
Sie übereilen,
Und redlich theilen.
Battrowitz, der alcht (geht) zur Hinterthür hinein,
Bobowitz sazt sich hinter ein Haufen Stein,
Mit den andern Gesellen,
Den Quien (Hund) ruft er klug,
Und brockt ihm Lehm (Brodt) gnug,
Daß sie nicht sollen bellen,
Bis auf den Ställen
Die Klebis schnellen.
Wann sie nun haben die Hautzen Roß,
So reiten sie nach dem neuen Schloß:
Ist jemand der will kaufen?
Der Putzjakala
Ist müd und liegt da,
Weil er sich lahm gelaufen,
Schier nicht kann schnaufen,
Drum will er saufen.
Herr Wirth: Nun so laß uns lustig seyn,
Lang mir den Glestrich (Glas) vom besten Wein,
Um Drulmeß (Pfennig) darfst nicht sorgen;
Ein halbe gute Nacht
Uns all zu Sontzen (Edelleuten) macht,
Du kannst uns ja bis morgen
Die Irtin (Zeche) borgen,
Der Hautz (Bauer) muß sorgen.
Ist das nicht wunderlich Gesind,
Daß der Hautz sein Schuh mit Weiden bindt,
Und da die Zech muß zahlen,
So lang er hat ein Kuh,
Die Klebis auch dazu,
Die Rappen mit den Fahlen,
Wir allzumalen
Durch Giel (Mund) vermalen.

Meter: iambic
71.
by Friedrich von Logau

Fürsten haben zwar mehr Gut als vielleicht gemeine Leute,
Haben aber derer viel, denen sie stehn stets zur Beute.
Fürsten haben zwar viel Dienst, müssen aber viel ernähren,
Künnen auch für sich nicht mehr als ein eintzler etwa zehren.

Meter: polymetric
- CXLVIII -
by Lope de Vega

Suspenso aquel divino movimiento
del sol de sus estrellas celestiales,
encendida la nieve en dos corales,
al pie de un lauro, haciendo son el viento,
durmió Lucinda, y el Amor atento
a la causa amorosa de mis males,
dijo, alzando la voz, palabras tales
que parece que hurtó mi pensamiento:
-Venus, hermosa y dulce madre mía,
con Psiques andarás de nuevo en puntos;
ésta es cárcel de amor, ya tengo dueño.
Oyó Lucinda lo que Amor decía,
y abrazando al rapaz, durmieron juntos
para quitarme eternamente el sueño.

Meter: iambic
K BOHU.
by Karel Dostál-Lutinov

Už světlo žáru domřelo
a dozněl píšťal ryk,
dunění tympan dohřmělo,
dochroptěl matky vzlyk;
už dotančili derviši
a noc všech nocí nejtišší
plášť rozhodila v mžik.
Lid do města se rozešel,
sám ostal starý Mag.
Duch jeho hořkou žlučí mřel
a v čele tměl se mrak: –
„O vyjdi, hvězdo čekaná
nad černou říší satana!“ –
a k nebi upřel zrak.
Tam stála hvězda na hvězdě,
smích, bleskot, výskot, jas –
však nade všechny líbezně
plá jedna, plna krás,
a mžiká, volá, kyne blíž:
„Pojď za mnou, pojď, a uvidíš
a blažen budeš v ráz!“
Tu vpluly stíny kamelů:
Dva muži s družinou.
Kam táhnete to z Babelu?
Za hvězdou jedinou!
Hle, jak se chví a zvoní v sluch,
že zrozen král a zrozen Bůh!
Tam naše kroky jdou.
I táhli pouští pospolu
dál v kraje neznámé,
žalm jejich toužil v hlaholu:
My Boha hledáme!
A v hyen vytí, řvaní Ivů
za odpověď z jich jasá rtů:
My Boha hledáme!
A marně palma oazy
je volá v sytý stín,
zrak děv je marně provází
a svádí v luzný klín –
jim jediné jen oko plá,
to oko hvězdy, které lká:
Je zrozen Boží Syn!
Už Sion ve své otroctví
je vítá, do svých krás –
„My slyšeli už proroctví,
nač, Herode, ten kvas?
My stání nikde nemáme,
my jenom Boha hledáme,
a Bůh zas hledá nás!“
Dál hvězdný vůdce chvátal, dál,
a magové šli s ním,
a když jas hvězdy zhasínal,
tu slunce vyšlo jim!
I skládali mu dary své...
ó svatí, zlatí králové,
kdo vás byl šťastnějším?

Meter: iambic
19
by Adelbert von Chamisso

Ich werde nicht mit dir, du Süße, rechten, –
Dich lieben, so wie du mich liebest? nein.
Aus Rosen laß den Siegerkranz dir flechten,
Der Liebe Preis ist dein.
Die Lieb umfaßt des Weibes volles Leben,
Sie ist ihr Kerker und ihr Himmelreich:
Die sich in Demut liebend hingegeben,
Sie dient und herrscht zugleich.
Gekehrt nach außen ist des Mannes Trachten,
Und bildend in die Zukunft strebt die Tat;
Als Pflegling muß die Liebe den betrachten,
Dem segnend sie sich naht.
So hab ich dir im allgemeinen Bilde,
Beglückende, dein eigenes gezeigt,
Dein Bild, vor dem der Ungefüge, Wilde
Sich sanft gebunden neigt.
O lasse mich in deinen lieben Armen
Vergessen dieser Zeiten düstern Schein,
An deiner lieben treuen Brust erwarmen
Und reich und glücklich sein.

Meter: iambic
VI. Že musíme se rozloučit, mi děli,
by Adolf Heyduk

Že musíme se rozloučit, mi děli,
a moje oči při tom zaslzely,
a slze ty a stesk a srdce žár,
to v památní jsem dal ti svatodar;
až omrzí tě, z prsou jej vytrhni,
a zasměj se a do moře jej vrhni,
a zasměj se, vždyť svět se také směje,
když umírá dvé srdcí bez naděje.

Meter: iambic
XIII. Ač jsem doznal bol, ach nejkrutější –
by Josef Václav Frič

Ač jsem doznal bol, ach nejkrutější –
národa bol, na vždy upadlého,
neleží přec na mně kletba lidu mého:
kletba svatozrády nejsmutnější!
Ač umírám s touhou nejsvětější,
nezkojenou, lidstva bloudivého,
které marně hledá cíle svého –
v ňadrech svých přec chovám pravdy nejtajnější!
Dlouho by pokojně bylo svítívalo
světlo malé, jasné, v kapli tužeb mých;
vynesli ho v bouř – aj zachvělo se – zhaslo!
Ptejte se světýlka, proč nad bouří žaslo?...
Bouří zhaslo, blesk ho znova vznítil,
proměnil ho v požár, jenž i z hrobu mého
časem vyšlehne, ač teď se v chmury halí.
Ptejte se požáru, čím se zdme – proč pálí! –

Meter: trochaic
De La reina de los reyes
by Tirso de Molina

Muerto, sin duda, Virgen Soberana,
estuve cuando os vi, pues que me privo
de aquella gloria cuando me hallo vivo,
por ser de ella incapaz la vida humana.
El alma de gozarla quedó ufana,
y yo preso de amor, y aquí cautivo,
haciendo estos favores que recibo
mi fe segura y mi esperanza llana.
Si el ausente amador con razón pide
un retrato a quien ama, que entretenga
las esperanzas de la vista y trato,
mientras la carne vuestra vista impide,
permitid, gran Señora, que yo tenga
por prenda de mi fe vuestro retrato.

Meter: polymetric
III
by Francisco Lles

De este presente, que será pasado,
análisis muy hondos lo más fútil
y más mimo traerá, cuando ya inútil
sea el afán de desandar lo andado
Y cuando hubiere el corazón cansado
otra noción entre lo bello y lo útil,
besarás, sollozando, la inconsútil
túnica virginal con que has amado
Y lo trascendental será un martirio;
y tú, paloma de candores, lirio
de purezas y amor, desvanecida
la fe, con el pasado en desacuerdo,
¡llorarás, bajo el ala del Recuerdo,
las inutilidades de la vida !

Meter: polymetric
2. Gegensatz.
by Andreas Gryphius

Dv hast mein GOtt die jmmer nassen wangen/
Getrucknet mit liebreicher handt/
Dein arm hat mich erhalten
Wenn ich den müden
Denn hast du lassen walten
Die süsse gunst/ durch die ich bin entgangen/
Wenn mancher must’ erkalten/
Wenn mancher fiel/ hab ich von dir empfangen/
Manch’ ewig trewer liebe pfandt.

Meter: iambic