PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
KOMÁŘI.
by Josef Václav Sládek

Jsou srdce těžká, která v žití šeru
jen mezi hvězdami kdes najdou družky;
jsou ta, jimž stačí lesk barevné stužky,
a skáčou přes ni jako v Gulliveru.
A veselá to podívaná věru,
jak na velbloudy rostou malé mušky
a vypínají v slunci křídla, růžky
a vždycky udělají karriéru!
Jen tiše, zvolna, nikde přímé slovo; –
však Fortunu si za šos chytnou zdrávi.
Co do těch srdcí těžších nad olovo!
to Somnambuly, Don Quijoti bludní:
ti utonou jako ten kámen v studni,
a komár pluje na stebélku trávy.

Meter: iambic
Versuch, die Anstößigkeit vielerley
 Religionen zu heben.
by Barthold Heinrich Brockes

Denn es gab auch unter ihnen, die es besser nicht ver-
stunden.
Haben aber etliche sie, aus Geiz und Stolz, erdacht;
Haben sie vom wahren Gott das geringste nicht ge-
macht,
Und gar keinen Gott geglaubet: Denn kein Mensch ist so
verwegen,
Daß er gegen Gott, den er als Gott kennt, sich sollte
legen.
Da die Menschheit denn hierinn sich aus Bosheit nicht
verschuldet,
Sondern sie, aus Einfalt bloß, Gott so klein sich vor-
gestellt;
Ist vielleicht dieß eine Ursach, daß der Schöpfer in der
Welt
Vielerley Religionen leidet, und, aus Langmuth, dul-
det.

Meter: trochaic
Von dem Zustande der deutschen
 Poesie bey Ankunft Martin Opitzens.
by Johann Jacob Bodmer

Lobt er und Erato mein neues Saitenspiel,
Der gantze Helicon mag bleiben wie er will.

Meter: iambic
Dívka a Zrcadlo.
by Vojtěch Nejedlý

Bětolince neštovice
po tváři se vysypaly,
jejíž roztomilé líce
nemilostně rozdrápaly.
Sotva že se uzdravila,
již, již u zrcadla byla,
by se v vroucý radosti
divila své pěknosti.
Ale Bože! víc než pekla
škaredé se tváře lekla;
hrůza celou zdřevěnila.
„Pán Bůh semnou! co se děje?“
ruce lomíc promluvila:
„Ne, ne, nemůže to býti,
abych měla krásy zbýti;
zrcadlo se mi jen směje.“
Hned je, jak to vymluvila,
na caparty rozdrtila.
Tak se častějc s pravdou děje.

Meter: trochaic
ROZKVETLA JABLOŇ.
by Adolf Bohuslav Dostal

Jako v zázrak zahalena
jabloň přes noc z trávy vstala,
na větvích se rozhoupala
zrůžovělá květů plna.
Nad vrchy když slunce vzplálo,
zlato po ní rozsypalo.
Včely sborem píseň snují,
a mou jabloň obletují.

Meter: trochaic
245.  Die unerhörte Verkehrung.
by Angelus Silesius

Es kehrt sich alles umb: die Burg ist in der Höle/
Die Krippe wird ein Thron/ der Tag kombt in der
Nacht/
Die Jungfrau bringt ein Kind: Ach Mensch biß auch
bedacht/
Daß sich verkehre wol/ dein Hertze Geist und Seele.

Meter: iambic
Kolos na Rhodu.
by Jaroslav Vrchlický

Když bájný kolos, Rhodu na předhoří
jenž svítil lodím k břehům cizích světů
do moře vrhaje tříšť žhavých květů
a v zápas vcházeje i s Foiba oři,
se začal chvět a kácet, v těžkém hoři
tvář zakryl každý, orel ustal v letu
a slavík v písni, číše sjely s retů;
tu zdálo se, že Olymp sám se boří.
Tu jak by sám veliký otec světla
chtěl zhasnout symbol zářné moci svojí
a tepla, něhy, vlídnosti a jasu;
Zem v pouti své jak v stálý mrak by slétla,
s tmou začlo býti lidstvo v stálém boji,
s tmou, v které pravda začla škrtit krásu.

Meter: iambic
40.
by Emanuel Geibel

Im Handeln ist die Masse groß,
Bei rüst'gem Werk, bei Schlag und Stoß;
Doch soll euch kräftig Heil ersprießen:
Laßt

Meter: iambic
V. Let šestnáct bylo jí. A neumřela.
by Viktor Dyk

Let šestnáct bylo jí. A neumřela.
Jak chladny tehda byly lilie!
Šla, rozjitřila a pak zapomněla.
Co je to platno, když mi nežije?
Vraždila. Ano. A pak zapomněla.
Jak zapomenout, když se zabije?
Je někdo mrtvý. Ona neumřela. –
Kdo mrtvoly jsi našel, pohřbi je!
A léta tomu jsou; kdes staré verše leží.
Je ještě krásný svět: je ještě láska svěží.
Co je to platno, když mně nežije?
A láska svěží je a láska zabije.
Chlad posměšný, hle, mají lilie.
– Kdos’ našel mrtvé, jdi, a pohřbi je! –

Meter: iambic
CO PAVĚD POVĚR svit mně, jenž nás zmát’?
by Adolf Racek

CO PAVĚD POVĚR svit mně, jenž nás zmát’?
Víc není to než kahan horníka;
svit věčných lamp, jenž v hrobkách zaniká,
ač klam dá zřít a příšer strašidla,
v nesmírno neskonale více plá
než matná rozumu nám světélka,
v nichž můra duše spálí křídélka – – –
Bys nebál se pravd lidských nikdy zrad,
poznání svíci vždy ti jinam dát!
Hleď, osvětlení jak se mění jen!
Tak poznáš, všechno že jen zdání sen
hodnoty stejné však jak skutečnost,
bol fikce, neznalým nepravý skvost –
Systemy, axiomy, maximy,
jež nesmírná nám pláte do zimy,
o hypothes a theorií vád,
jež k smíchu budete již zítra snad!
Nesplacen zblem ni záhad zbude dluh,
míň víš než květ, jímž poset letní luh;
ba květ jsi, žencem smrti budeš sťat.

Meter: iambic
- LXXXII -
by Fcode Borja

Vivos al tiempo, que acabó su mano,
desechas torres, y asolados muros;
de nueva injuria vivirán seguros
los cielos, y el poder del Africano.
Tu nombre (o gran Sagunto) en este llano
conserva la piedad, no en bronces duros,
sino en ruinas, y en ejemplos puros
del honor propio, y del amor Romano.
Firmeza, y cuerpo ofrezco a tu memoria,
si la igualdad honrosa de fortuna
de tenerme a su lado no se afrenta.
Y si pretende lágrimas tu gloria,
tanto lastima, quien su agravio cuenta,
como teatros, arcos, y columnas.

Meter: iambic
LEGENDA O KRUHU SV. VÁCLAVA.
by Antonín Klášterský

Kruh tvůj, svaté naše kníže,
stále tady visí,
kterého jsi, klesnuv níže,
zachytil se kdysi,
proklán v hrudi vlastním bratem,
bolest ve svém oku svatém,
potrhané rysy.
Osud tvůj je lidu osud:
bratr bratra bije,
co tvé zemi hrozí dosud
nepřátelské kyje;
a my všichni trpíme tu,
jedni vzdorně čelí světu,
druzí kloní šíje.
Ale všichni, kníže svatý,
v bolesti a boji
zvedáme zrak vírou vzňatý
k soše tvé i zbroji,
pusť již uzdu svého oře,
ku Blanické mávni hoře,
spas tu zemi svoji!
My tu všichni, nechť se sváří
všecko na tvém luhu,
my tu všichni, bolest v tváři,
pro sílu a vzpruhu
držíme se v smrtné křeči
pevně přec tvé svaté řeči,
železného kruhu.
Ten nás všecky pojí k sobě,
roztržené prudce,
on je silou v naší mdlobě,
naší těchou v muce;
srazí-li však zlá nás tíže,
padnem, jako tys pad, kníže,
na tom kruhu ruce!

Meter: trochaic
Al entierro que se hizo en San Esteban de Salamanca a los huesos de don Fernando de Toledo, duque de Alba, y de otros ascendientes de la Casa de Toledo
by Anastasio Pantaleón de Ribera

Niégate, (huésped) hoy a la partida,
y el llanto logra, que fatal te advierte
este funesto triunfo de la muerte,
este funesto asombro de la vida.
Culta es urna del Alba, que dormida
en sueño yace inexorable y fuerte
de eterna siempre noche, o dura suerte
cual cerviz no tembló su grave herida.
Al fuero de la Parca luces bellas,
el Alba feuda aquí, de aquel Fernando,
que hoy de gloria sus triunfos enriquece.
Que mucho, pues, se ilustra a las estrellas,
y aun a los mismos cielos ilustrando,
horizontes eternos amanece.

Meter: polymetric
MEDITACE ZIMNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Nechť všecko se ztrácí,
květy i ptáci
za svojí prací,
příroda věčná spěje vždy v dál,
co v jara smíchu
a v léta pychu,
to nyní v tichu
děje se v hrudi hvozdů a skal.
Dřív život skvělý,
tichý teď ztmělý,
rozdíl to celý,
život však jeden bez konce vře;
ten kdo se rodí,
ten kdo zde chodí,
ten za nímž hodí
poslední hrst ve zoufalé hře:
Všickni ti spolu
v plesu i bolu
na jednom stvolu
květy jsou, které sfoukne jen čas,
zde jen se mihli,
slunce svit stihli
a pak se zdvihli
v hvězdnou říš, v mlhy, v azur a jas!
Ať vše se ztrácí,
květy i ptáci,
ty za svou prací
dále spěj klidně, vteřiny host,
na věčna hávu
při jednom stavu
vesmíra slávu
spolu tkáš nevěda – měj na tom dost!

Meter: polymetric
408. Betet ohne Unterlaß!
by Gerhard Tersteegen

Wer im Gebet stets sucht zu wohnen,
Der wird ein Herr von seinen Passionen,
Mitleidig, der nichts Bös' vergilt,
Kein Wörtchen gibt dem, der ihn schmäht und schilt.

Meter: iambic
XXVII. Pane Mílo, za lásku vám duše moje vděčí...?
by Lila Bubelová

Pane Mílo, za lásku vám duše moje vděčí...?
Rozesmutnil mne váš list. Vždyť neznáte mne.
Sic obraznost a žhavý zájem o mládí mi svědčí
a vášeň nezkrotná i boj o duše struně jemné –
Však co s tím já? Jen vzdálenost a gloriola
básnických laurů snad Vás opojila,
že mládí vaše, duše čistá, rozdychtěná na mne volá –
což kdybych bezohledně zašlápla vše, potupila?
Což kdybych vysmála se sladké vaší touze,
což kdybych kousky ledu vhodila ve vášně vřelé?
A kdybych lhostejně jen přešla kolem pouze –
co vaše první láska, nitro rozhořelé?
Jste děckem, Mílo. – Jsem už dávno ženou,
svůj život mám, své vlastní lásce kvetu
svou duší zralou, vědomě už roztouženou,
a ruce mojí nechce se váš kalich povznést k retu.
Svůj život mám, v něm zamýšlím se stichlá
na půdě, které dobyla jsem vlastním, těžkým bojem.
V ten život vaše duše čistou vůní dýchla –
to přiznávám – teď děsíte mne však svým bezúkojem.
Jste, Mílo, mlád, nuž dejte sebe práci
a svoji lásku brázdě, kterou do hluboka orat máte.
Mé myšlénky nad vámi táhnou, jako v podzim ptáci, –
snad stihnete je, když se od své práce do oblaků zadíváte.

Meter: iambic
El Conde de San Luis
by José Selgas y Carrasco

Vivo en el alma tu recuerdo llevo,
pues de llevarle obligación contraje,
y hoy quiero aquí rendirte el
                     homenaje
que agradecido a tu memoria debo
No hay en tu triste historia nada nuevo;
te hirió la muerte, y se amansó el coraje;
calló la envidia, enmudeció el ultraje,
y ya el rencor en ti no encontró cebo.
Pero vengado estás, que fiel programa
su saña fue de todo lo que han sido;
la historia lo pregona y los inflama;
fábula son del mundo corrompido;
la fama que te dieron, es su fama;
descansa en paz, porque los has vencido.

Meter: iambic
3.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Als ich zum ersten mich verlohren,
Da war die Lieb in mir gebohren.

Meter: iambic
- CLXXXIX - A San Isidro de Madrid
by Juan de Tassis y Peralta

Los campos de Madrid, Isidro santo,
de querúbicas manos cultivados,
fieles responden hoy a tus arados
fruto de gloria por sazón de llanto.
Previsto, agricultor, logra, pues, cuanto
el cielo debe a surcos nivelados,
que Elíseos, que diáfanos collados
nunca dan menos a quien siembra tanto.
Rústicas ya supliéndole fatigas
jornaleros del gremio soberano,
en cuanto rinde al cielo alto tributo,
a sacro labrador le dan espigas
de empíreo campo al mismo Cristo en grano,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto.

Meter: iambic
ANGELUS
by Rudolf Medek

Ó teskné chvíle touhy podjesenní!
neklidný duchu, jenž’s mdlé plody vydal
kdys’ v plachých dobách prvních rozechvění,
kdy zrak můj nyvý strast svých vášní vídal,
dnes srdce mé v svém ohni opojení
tvým jato smutkem píseň slyší cudnou
podzimních stromů, v chladných mhách jež rudnou.
Hluboko vnořen v temném lesa klínu,
jak zmdlený motýl ztracen pod větvemi,
zřím neurčitě sudbu svou i vinu...
Úzkostí jat a schýlen v hrůze k zemi,
řad osamělých, zrazených zřím stínů,
nadějí zářných, odvah smělých pýchu...
Mé srdce v poplach bije v dusném tichu!
Odlesky dávné mojich něžných snění,
tesknoto první mládí zádumčivá!
V zlat tvojich bledých matném ozáření
jinošství mého hvězdná píseň zpívá,
duch svobodný zří v hladkém zrcadlení
mučivou tíseň, z jejíž lázně žhavé
mé smysly vzrostly k touze nedočkavé.
Však dnes, ten večer, jenž v svých stínech tají
a v hloubkách lesů pohledy zlé skrývá,
mou duši strázně věčné otvírají,
znamení žalu hlodají v ní živá:
ke hvězdám volám, v obloze jež plají,
zda krásnou onu zemi v světě znají,
kde žaly v rudé růže rozkvétají?
Kde stesk se mění v kalich překypělý
šumného vína, z něhož rozkoš tryská,
kde touha tyčí k nebi hrot svůj smělý
a opojnými vítězstvími výská,
kde hrůzy chmurný přízrak osamělý
se v lásku vtělí, s vonným věncem kvítí
kde přináší smrt krásnější tvar žití?
Mlčení tichých lad jest odpovědí – –
Chladnoucí slunce zmírá v třpytném jasu.
Venuše smutný pohled na mne hledí,
jeseně žhoucí vidím kolem krásu.
Však květy pozdní v pokoji mém vědí,
že šílím v touze, v náručí své sevřít
svět celý žhavý, v žáru jeho zemřít...
V své zavíraje srdce stesk, jenž vzpíná
jak popínavé větve ve svět celý
žádosti svoje, duch můj rozpomíná
se na své vášně, jejichž opar vřelý
můj život ve zbroj zduchovělou spíná.
V horečné chvíli, v které proudy dravé
břeh ducha rvou, slyš, večerní zní Ave!
Promlouvá ke mně ztichlé země krása,
nádhera plodů slavně pozdravuje
mé jasné oči, růže pozdní střásá
lupeny na mne, Luna vstříc mi pluje,
daleko sílu vůní svých les hlásá,
rozpuklé hrozny sladké šťávy roní,
stád pozdních zvonce na lučinách zvoní.
V daleku tuším pyšných věží tlumy,
měst slyším hluk a vzdechy světa žiji.
Vířivým tancem země kolem šumí,
všech zvonů srdce hymnus věčný bijí.
Varhany žití bouřnou píseň tlumí,
vášnivý příboj v opojení sténá:
Ó kráso světa, budiž pozdravena!

Meter: iambic
- XX - De La casa del tahur. Acto primero, Isabela
by Mira de Amescua

Al pacífico mar su leño entrega
marinero feliz, y en salvamento,
a pesar de las aguas y del viento,
coronado de flámulas navega.
Otro se atreve al mar, y apenas llega
cuando sufre el rigor de este elemento.
Tal es a la mujer el casamiento;
una se salva en él, otra se anega.
Vívese en paz y amor cuando hay ventura,
mas cuando el hado con rigor porfía,
¿qué puede la virtud y la hermosura?
No sé que tal será la suerte mía;
sé que dice el proverbio: «Poco dura
en casa del tahúr el alegría.»

Meter: polymetric
1. Caritas Pirkheimer
by Louise Otto

Mit seinen Türmen, seinen stolzen Warten
Liegt Nürnberg vor des Wandrers Blicken da,
Der aus dem Forst »des Reiches Bienengarten,«
Sich einem Stadtgetrieb' genüber sah,
In dem sich tausend Hände emsig regen,
Das Gute gut, das Schöne schön zu pflegen.
Welch eine Stadt! hier ragen Tempelhallen
Zum Himmel auf durch allen Erdendunst,
Bauhütten dort, drinn Meißelschläge schallen
Zum heil'gen Dienst der Kirche und der Kunst;
Und überall ein froh geschäftig Leben,
Ein heitres Schaffen, rüstig Vorwärtsstreben.
Hoch – wie die Buchen in den Wäldern ragen,
Hoch – wie die Dome, die darnach erbaut,
Hoch – ist das Ziel, dem tausend Herzen schlagen,
Die früh schon all die Herrlichkeit geschaut,
Sich tränken durften an des Wissens Bronnen,
Im Strahl der Kunst, der göttlichen sich sonnen!
Auch Caritas erquickt von solcher Quelle
Und von des Bruders Geistesschatz genährt,
Drängt es begeistert zu der Weisheit Schwelle,
Die zu betreten nur dem Mann gewährt –
Nur
Im Kloster darf der Wissenschaft sie leben.
Sie ist ein Weib – und ihres Geistes Blüten
Sieht sie bedroht von rauher Außenwelt,
Drum hat im Klara-Kloster, sie zu hüten,
Sie sich den Himmelsblumen zugesellt,
Die zwischen Mauern wohlgeborgen stehen,
Nicht mehr die Welt, nur noch den Himmel sehen.
Den Himmel in dem eng begrenzten Raume,
Wie hohe Klostermauern ihn gewährt;
Der Reichsstadt Treiben weicht dem sanften Traume,
Der hier allein die Seelen wiegt und nährt.
Hier Steingewölb' statt grüner Buchenhallen,
Durch das der Nonnen Chorgesänge schallen.
Und draußen Wettersturm und sonnig' Tagen,
Der frische Luftzug einer großen Zeit:
Sieghaft wird eine Geistesschlacht geschlagen
Und Licht und Freiheit bilden ihr Geleit,
Daß endlich selbst die festen Klosterschranken
Zerbrochen sind durch leuchtende Gedanken.
Doch Caritas entsetzt sich vor dem Treiben,
Das selbst bedrängt ihr heiliges Asyl,
Fern soll die Neurung dieser Schwelle bleiben,
Fern wie ihr selbst das ganze Weltgewühl!
Und würden alle Klöster aufgehoben –
»ich weiche nie aus diesen heil'gen Hallen,
Ich öffne nie sie schnöder Ketzerei!«
So hört man ihre festen Worte schallen
Und läßt der Greisin die Entscheidung frei,
Im Kloster weilt sie bis des Todes Winken
Sie abruft freie Himmelsluft zu trinken.
Noch hält sie mit den Armen fest umschlungen
Den Rosenkranz, das Muttergottesbild.
Noch wird der greisen Jungfrau Preis gesungen,
Die ihr Gelübde also treulich hielt:
Weil sie des Lebens Wonnen nie genossen,
Ist nun ein Heil'genschein um sie ergossen.

Meter: iambic
Macbeth, Act V, Scene V [She should have died hereafter]
by William Shakespeare

Macbeth speaks to Seyton, his servant, after learning of Lady Macbeth's death

She should have died hereafter;
There would have been a time for such a word.
To-morrow, and to-morrow, and to-morrow,
Creeps in this petty pace from day to day
To the last syllable of recorded time,
And all our yesterdays have lighted fools
The way to dusty death. Out, out, brief candle!
Life’s but a walking shadow, a poor player
That struts and frets his hour upon the stage
And then is heard no more: it is a tale
Told by an idiot, full of sound and fury,
Signifying nothing.

Meter: iambic
Caroslavné memento*) „Čechu“.
by Josef V. Kalaš

Pravoslaví ledové
svědomí vám peklem žehne,
raděj tedy, pánové,
buďte z ticha, ať se nehne.
Jestliže se lid doví,
co vám v oči trnem píchá,
možná, že vám odpoví,
až vám vyschne v kostech mícha.
Snadno vtipy jizlivé
vaše vlastní kejkly zžehnou;
zticha tedy, pánové,
ať se lidu vlny nehnou...

Meter: trochaic
55.
by Friedrich von Logau

Räuber sind gar schlechte Bräuer;
Was sie bräuen, kummt gar theuer;
Aber gut, daß sie beym schlissen,
Selbst die Hefen sauffen müssen.

Meter: trochaic
Remenbranza
by Manuel del Palacio

-¡Tuya o de Dios!- con infantil
                     denuedo
de hito en hito mirándome decía
-¡mía, prenda del alma, siempre mía!-
le contestaba yo casi con miedo
El viento que murmura triste y ledo
de su voz me repite la armonía;
ella ya no está aquí, Dios la quería,
y ni llorar su desventura puedo
Viva, del tiempo la inflexible mano
desvanecido hubiera poco a poco
aquel amor, que guardo en mi memoria:
Muerta, la tierra me la oculta en vano,
y aún con mis labios trémulos la toco
cuando penetro en sueños en la gloria.

Meter: polymetric
- II -
by Lope de Vega

Cuando imagino de mis breves días
los muchos que el tirano amor me debe,
y en mi cabello anticipar la nieve,
más que los años, las tristezas mías,
veo que son sus falsas alegrías
veneno que en cristal la razón bebe,
por quien el apetito se le atreve,
vestido de mil dulces fantasías.
¿Qué hierbas del olvido ha dado el gusto
a la razón, que sin hacer su oficio
quiere contra razón satisfacelle?
Mas consolarse quiere mi disgusto,
que es el deseo del remedio indicio,
y el remedio de amor querer vencelle.

Meter: polymetric
Die Lust des einen muß die Not des andern stillen
by Max Dauthendey

Es spielen keck spiegelnde Fische in morgendlicher Flut.
Sie schnellen auf zur Luft im Übermut.
Nach ihnen schweben stumm zwei Möwen,
Getrieben von des Hungers Willen.
Die Lust des einen muß die Not des andern stillen.

Meter: iambic
Sonnet 1: From fairest creatures we desire increase
by William Shakespeare

From fairest creatures we desire increase,
That thereby beauty’s rose might never die,
But as the riper should by time decease,
His tender heir might bear his memory;
But thou, contracted to thine own bright eyes,
Feed’st thy light’s flame with self-substantial fuel,
Making a famine where abundance lies,
Thyself thy foe, to thy sweet self too cruel.
Thou that art now the world’s fresh ornament
And only herald to the gaudy spring,
Within thine own bud buriest thy content,
And, tender churl, mak’st waste in niggarding.
   Pity the world, or else this glutton be,
   To eat the world’s due, by the grave and thee.

Meter: iambic
1L: Einsam stieg ich empor auf des Harzwalds steilerem Bergpfad,
by Ernst Schulze

Einsam stieg ich empor auf des Harzwalds steilerem Bergpfad,
Nahete dir mich schon, ewiger, alter Granit,
Wo hochlodernd einst durch die Nacht vom felsigen Altar
Hell in's ferne Gefild flammte das Opfer des Mays.
Träumend schritt ich dahin, und es dämmerte leise der Vorzeit
Riesengebild mit des Wahns Wundergestalten umher.
Schaurig scholl, wie die Sagen entschwundener Zeit, das Gesäusel
Flüsternder Tannen, und fern rauschte der Bach des Gesteins.
Geyer umflatterten Felsen und Wald lautkrächzend, und graunvoll
Schwieg, um Thäler und Höhn starrend, das Haidegefild.
Sieh, da nahetest du mit munterem Schritt aus des Waldes
Heiliger Nacht, und ich stand staunend und schaute dich an.
Hell umfloß dich das weiße Gewand, frisch grünte des Epheus
Kranz um die Stirn, und es hielt Nelken die zierliche Hand.
Ach, wohl wähnt' ich ein Wunder zu sehn aus des früheren Glaubens
Zaubergebiet; denn nicht schienst du ein sterbliches Bild.
Leuchtete nicht im Blick dir der Hoheit Ernst, und erschien nicht
Geistig, um Wangen und Mund blühend, die Rose der Scham?
Lieh dein Nahn nicht Licht und Gesang der verödeten Waldflur?
Blüheten nicht ringsum Blumen aus Haid' und Geklipp?
Und doch ließest du hold mich nahn, und der zagenden Rede
Standest du gern und gabst freundlich dem Worte das Wort.
Denn noch hüllte der Unschuld Flor dir die täuschende Welt ein,
Und nur Engel zu sehn wähnte der Engel in dir.
Traulich entwandelten wir, und bald nun nahte dem Jagdschloß,
Das im finsteren Hain glänzte, das kosende Paar.
Kundig zeigtest du jetzt mir die einfach edlen Gemächer,
Spartest Schöneres noch stets nach dem Schönen mir auf;
Ach, längst hatt' ich das Schönste gesehn; dein Auge nur sucht' ich,
Wenn du mir Farb' und Glanz rühmtest und heiteren Reiz.
Doch nicht zittertest du vor dem kühneren Blick; jungfräulich
Standest du da; nie naht Züchtigen niedrer Verdacht.
Huldigend beugte mein Herz sich dir; ich zagte der Hoheit
Leuchtendem Strahl, und schnell rief ich das staunende Wort:
Königin solltest du seyn: nicht still in des hohen Gebirges
Oede verblühn, nicht fern prangen vom Preise der Welt!
Lächelnd sahst du mich an und sprachst, aufhebend der Nelken
Duftigen Strauß und sanft lüftend den zierlichen Kranz:
Bin ich Königin nicht im Hain? Leicht schwinget den blüh'nden
Scepter die Hand, und es schmückt grünend die Krone mein Haupt.
O so theile mit mir dein Reich, Holdselige, rief ich,
Und ich biete dir ganz, was mir die Muse verlieh!
Zweifelnd wiegtest du leise das Haupt mit sinnigem Lächeln,
Und um Blumen und Kranz tändelte zögernd die Hand;
Nimm von der Freundschaft denn, so sprachst du, die Hälfte der Blumen:
Aber des Dichters Stirn schmücke der völlige Kranz.

Meter: polymetric
A Margarita de Florencia
by Nicolás W. Pinzón

Hoy, al través del tiempo y la distancia
te miro aún! Y en horas de extravío
pienso en mi lecho solitario y
                     frío
aspirar de tu cuerpo la fragancia
A media noche, en mi desierta estancia,
delirante abrazándome el vacío,
despierto ahora, y contra el pecho mío
sueño estrecharte en mi infeliz constancia.
Triunfo el deber ¿Fui noble? ¿fui cobarde?
Con qué sabio desprecio sonreíste
al yerme de mi fuerza haciendo alarde
Ya en mí del triunfo ni el orgullo existe:
hoy quiero ser feliz; pero hoy es tarde,
¡y a resignarse el alma se resiste!

Meter: iambic