PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Geduld
by Kurt Tucholsky

Die großen, sanften Augen der Bauernpferde, die
still trottend ziehn; auf den Augenrändern
und in den Augenwinkeln sitzt es schwarz vor Fliegen . . .
Geduld –
Der wie ein Paket geschnürte Hund, dem der Professor
Curare eingespritzt hat, nun kann er sich nicht bewegen, nur noch fühlen;
sie haben ihm die Harnleiter durchgeschnitten, da liegt er.
Studenten umgeben das prächtige Bild . . .
Geduld –
Der verheiratete Angestellte, der vor dem brummigen Chef steht,
zitternd, die Kündigung an den Kopf geworfen zu bekommen;
der Mann hinter dem Schreibtisch fühlt sich: er hat auf einmal
zwei Leben: das eigne und das des andern . . .
Geduld –
Der Proletarier im Holzschrein vor Gericht, wo unaufhörlich die
dreisten Ermahnungen des Richters kalt-spöttisch auf ihn
heruntersausen . . .
Geduld –
Das Fürsorgekind, das einer verwitweten Megäre in die Anstaltsfinger
gefallen ist; die braucht bei Männern keine Lust zu suchen,
sie hat die Kinder . . .
Geduld –
Läutert Leiden? Welchen Sinn hat es?
Was haben sie getan, mein Gott: das Pferd, der Hund,
der Angestellte, der Proletarier, das Fürsorgekind –?
Sind sie schuld?
Woran sind sie schuld?
Nimm ihnen die Geduld!
Nimm ihnen die Geduld!
Nimm ihnen die Geduld –!

Meter: iambic
VI. Slyš! cvrček ozývá se od moruše
by Rudolf Pokorný

Slyš! cvrček ozývá se od moruše
a brhlík hvízdá –
A jako z hnízda
vzpomínky pěnicemi letí z duše...
Já na mech sed’, Ty bylas u mne ještě –
v klín sprchnul květ Ti se zlatého deště
a tváře zruměnilo štěstí.
A nad námi zoravi táhli s jarní věstí.
V té sladké chvíli
se naše duše spolu zasnoubily.

Meter: iambic
JÁ ŽIL JSEM DOST.
by Jaroslav Vrchlický

Já žil jsem dost. Lze žíti ještě více?
Já tisíc prsů chyt’, jak Faust chtěl, země host,
jsem zakotvil se Věčna v zřítelnice,
já žil jsem dost!
Já objal minulost i celou budoucnost,
mé byly bachantky i ženy kajicnice,
já z bídy světa vždy stkal hvězdný sobě most.
Mých bludů, přehmatů snad byly stotisíce,
já ze všech lásku jen jsem urval si vždy, skvost,
mír proto oblétá mne teď jak holubice –
já žil jsem dost!

Meter: iambic
OBRAZ.
by Antonín Klášterský

Ve starém chrámě, šerém refektáři
vždy obraz – mnich tam zavede tě lysý -
jenž v rámu sešlém zčernalý tu visí
jak v polotemna, v polostínu šláři.
Vše ztemnělo: kraj, nebe, postav rysy,
zrak o smysl se s fantasií sváří,
a ze všeho, co plálo na něm kdysi,
pár zbylo pouze bílých svatých tváří.
Ó, jak mi zčernal též ten obraz světa,
jejž maloval jsem sobě v máji žití,
za dlouhá muk a klamů plná leta!
Kde víra moje a kde snové jemní?
Pár drahých tváří z temnot ještě svítí,
leč chvím se, chvím, kdy také ty se ztemní...

Meter: iambic
Pomsta gnomů. (XXVIII.)
by Jaroslav Vrchlický

Ten pařez, kmen neb vydoutnalý kořen
jest začarován, ku neštěstí stvořen,
jen z něho tryskne tanec světýlek;
květ kapradí má pod ním klasy zlaté,
jen pod ním roste býlí jedovaté,
v němž rosu sbírá čarodějnic vztek;
a vyroste-li strom na tomto místě,
pak šibenice bude z něho jistě;
a kořen-li – ach, kdo jej překročí,
ten v jednom kuse v lese nebo v pláni
kol musí obcházeti bez ustání,
jak závrať když jím zatočí.

Meter: iambic
Venus Bestia
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Ich und mein Freund, wir saßen einmal
in einem menschenheißen Weinlokal;
zwei Tisch weit neben uns saßen
ein Herr und eine Dame, offenbar
– den Ringen nach – ein jüngeres Ehepaar,
deren Blicke sich manchmal vergaßen.
Mein Freund sah weg, wir lächelten eigen,
wir schwiegen unser bestes Schweigen.
Der Gatte nahm jetzt die Speisekarte,
den kleinen Finger gespreizt – dran saß
ein Nagel, langgefeilt und leichenblaß,
der spitz wie eine Kralle starrte;
der Zeigefinger war stumpf beschnitten.
Die Frau saß weich zurückgesunken;
aus ihren Augenhöhlenschatten glühten
wie zwei Kohlenfunken
Blicke hinüber auf seine Finger,
dunkle, glimmende Blicke hin.
Ich weiß nicht, mir kam der Raubtierzwinger,
der Zoologische Garten in Sinn;
ja – die Tigerin!
So lag sie neulich hinter dem Gitter,
die ferne Gier im schwarzen Blick,
im weichen Fell ein gelb Gezitter,
und wartete brütend auf das braune Stück
Fleisch, das draußen der Wärter brachte,
das tote Fleisch – es roch so matt,
nicht warm nach Blut – sie lag so satt;
jetzt kam er, ihr purpurnes Auge lachte,
es war doch Fleisch! hoch griff sie zu,
die triefenden Kiefer kniff sie zu,
nun lag sie drüber mit brünstigen Pranken,
die Zunge gekrümmt, die Zähne stier,
sie konnte nicht fressen vor röchelnder Gier,
flackernd leckte der Schweif die Flanken,
im Blick ein Grün von hohlem Hasse –
wie dieser Tigerin zuckender Rachenschlund
war mir das Auge der Frau da, und
da sagte mein Freund: Du, das Weib hat Rasse!
Jetzt hob der Gatte das Genick;
Dem saß der gelbe Wolf im Blick.
Zittrig über sein hartglatt Kinn
strich sein Krallennagel hin,
ein goldnes Münzenarmband hing
ihm ums Handgelenk und machte kling;
seine breitroten Lippen glühten
durch den magern Schnurrbart wie Dornstrauchblüten,
die Backen schmeckten ein Gericht,
dann senkte sich wieder sein Gesicht.
Ich sah eine lautlos stürzende Meute,
mit kochenden Zungen, durch bleiche Nacht,
steif die Ruten gesträubt, fern Schlittengeläute,
die witternden Nüstern steil ins Weite,
in keuchender Jagd,
und jeder aus der schäumenden Masse
würde, den heißen Hunger zu kühlen,
blind, auch im Eignen Fleisch und Geschlechte wühlen –
da bemerkte mein Freund: Du, auch der Kerl hat Rasse!
Jetzt wurden sich die Beiden schlüssig,
sie trafen sich mit ihren Augen;
die schienen sich ineinander zu saugen,
fast durstig und fast überdrüssig,
ganz langsam. Und plötzlich stand mir klar
gestern das große schwarze Schneckenpaar
in dem nassen Fliegenpilz vor Augen,
das Moderlaub im feuchten Park;
ich sah die beiden schwarzen Schleime
in dem weißen Fleische, dem giftigen Mark
des roten Pilzes schmausen und saugen
wie in einem Honigseime –
und sah dort drüben den Gattenblick.
Ich mußte, ich schob den Stuhl zurück:
Komm! stieß ich mit dem Freunde an.
Er wunderte sich: Warum denn, Mann?
Komm, sagt'ich; bitte, thu mir die Liebe! –
Wir zahlten. Wir traten auf die Straße,
ins Wagengerassel, ins Menschengeschiebe,
und immerfort hört'ich: Rasse, Rasse, Rasse ...

Meter: iambic
Dozpěv bojovníka.
by Karel Dostál-Lutinov

Vy se mne, bratří, štítíte,
že zkrvácenu vidíte
mou tvář a moje ruce:
Z bojů se vracím urputných,
kde na obrazu bratří svých
jsem potýkal se prudce.
A že jsem nyní plný ran
a zohaven a poplván
a rozdrány mé šaty:
Teď místo vděku, úsměvu,
v němž nalezal bych úlevu,
hnus klidím mezi bratry.
Toť průkopníků údělem,
že, ideály nad čelem,
v boj na draky se ženou:
Až poklad skrytý vyzvednou,
pak jiní k hodům zasednou
a padlých zapomenou...

Meter: iambic
1L: Und wieder kehre ich aus fremdem Lande
by Cäsar Flaischlen

Und wieder kehre ich aus fremdem Lande
und seines Lebens buntes Bilderspiel
verglüht zu stiller, weißer Flamme:
Du in dir nur trägst den Punkt,
in dem sich alles faßt und findet
und löst und bindet ...
Du bist die Welt und nicht das laute
vieldeutig immer andere Ding,
das sich so nennt, das niemand kennt
und nichts und alles ist! ... du bist die Welt
und nicht die Länder, nicht die Meere,
die du durchquerst in raschem Flug,
auch nicht was Menschenkönnen schuf ...
Du bist die Welt und du allein ...
und bist du Gottes, wird sie Gottes sein!

Meter: iambic
Al gran poeta de España Juan Pérez de Montalbán
by Francisco del Valle

Del Sol ocupa Zona indeficiente,
aquel Monte del Alma esclarecido,
que si de flores fue centro lucido,
ya de rayos eclíptica es luciente.
Cultos matices ostentó elocuente,
en ingeniosas flores esparcido,
mas ya en gloriosos rayos convertido
mira el ornato de su docta fuente.
Un rayo a cada flor le sustituye,
donde se ve su gloria más crecida,
al paso que su fin triste se advierte.
Pues el Cielo a su honor le constituye,
por la breve fragancia de su vida,
eternos esplendores en su Muerte.

Meter: polymetric
Auff ihren mund.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Sylvia/ dein süsser mund
Machet/ wenn verdruß und plagen
Tausend andre niederschlagen/
Mein verwundtes hertz gesund.
Ja/ daß ich nicht gantz verbrenne/
Daß ich mich nicht elend nenne/
Thut/ wenn ich es nur bekenne/
Sylvia/ dein süsser mund.
Sylvia/ dein süsser kuß
Kan mir mehr erqvickung geben/
Als die ulmen jungen reben/
Und Egypten Nilus-fluß;
Muß ich gleich zuweilen borgen/
So vertreibt doch alle morgen
Meinen gram und meine sorgen/
Sylvia/ dein süsser kuß.

Meter: trochaic
Der Gefangene .
by Joseph von Eichendorff

Es bog ihr Angesichte
Auf ihn den süßen Leib,
Schaut mit den Augen lichte
Das wunderschöne Weib.

Meter: iambic
VZPOMÍNKA ZE HŘBITOVA.
by Antonín Klášterský

My hněvali se trochu. Potom zase
jsme sešli se, však chlad jen ležel v slovu,
a vzdor a tíha chvěla se nám v hlase.
A tak jen maně šli jsme ke hřbitovu.
Tam bylo ticho, bez života tuchy
vše spalo, nad vším táhla zimy doba,
a na hrobě když věnec hnul se suchý,
tu zachvěli jsme, zachvěli se oba.
A pak už nic se nepohnulo kolem.
Vše spalo klidně, bez povzdechu, tiše,
i strom i hroby i ta s dlouhým stvolem
svým žlutá tráva, z které vlhko dýše.
V té chvíli pak jsme pocítili v duši,
jak hněv a chlad náš marný je a dětský,
jak bolesti jsou větší, které kruší,
a usmířeny dřímou tady všecky.
Jak zápas větší v tichý klid se mění,
a věčný spánek tiší každou muku,
a nad hroby jak stojí Odpuštění...
My dali si a pevně stiskli ruku.

Meter: iambic
FILM OČÍ
by Emanuel Lešehrad

Před okny mými
pásma sněhu a bláta,
vůz i zvíře kams’ chvátá
s břemeny svými.
Snoubí se nebe a země,
příroda do lidí vniká,
směje se, vzlyká
v jiných i ve mně.
Jilmy se ve spaní nudí,
Ivota – ptáče
s plakátu skáče,
který vzplál rudí.
V povětří vločky bílé,
na zemi lidé víří,
masky i zrůdy míří
do pastí chvíle.
Samice neukojené,
jaré i staré mušky,
živůtky, stužky,
osudu vír je žene
průlomy světel a stínů
k jámě, jež změní
pestré to vření,
chtění i snění
v prostou hlínu.

Meter: dactylic
The Taxi
by Amy Lowell

When I go away from you
The world beats dead
Like a slackened drum.
I call out for you against the jutted stars
And shout into the ridges of the wind.
Streets coming fast,
One after the other,
Wedge you away from me,
And the lamps of the city prick my eyes
So that I can no longer see your face.
Why should I leave you,
To wound myself upon the sharp edges of the night?

Meter: polymetric
LEGENDA POUŠTĚ.
by Jaroslav Vrchlický

Omar, velký kalif, prorok Mahometa,
v samotě se cvičil k podmanění světa.
V modlitbách a bdění žil na pouště svahu,
slunce pozoroval i hvězd bludnou dráhu.
Sněním tužil ducha, tělo mořil posty,
a jen lvové pouště byli jemu hosty.
Po probděné noci jednou v jitra době
mdlý a unavený pravil Omar k sobě:
„Hlavně zvučí pouští modlitba má stálá
od večera k ránu: Veliký jest Allah!
Ale což to platno v této mrtvé tíši,
kdo mi padne v souhlas, kdo mé plesy slyší?
Kdyby aspoň palma zpěv můj uslyšela
a korunou skvostnou v souhlas zašuměla!
Kol jen němé sfingy ňadra tají v písku,
hlavice jen sloupů, trosky obelisků.
Marně volám, marně v dálku spěje noha,
zde jest hluchým nebe, poušť ta nezná boha!“
Domluvil. V tom zoře nad východem vzplála;
jak vždy Omar volá: Veliký jest Allah!
Zázrak! Sfinx se zvedá, ha, ten němý kámen
stoletý prach střásá s ňader svých i ramen!
„Sfinx jsem,“ volá k němu, „stráž jsem pouště stálá,
v slunce vzchodu zvučím: Veliký jest Allah!“
Z dálky hukot. Písku zvedají se vlny
a na křídlech vichrů hlas zní hrůzyplný:
„Samum jsem! duch pouště z úst mých peklo sálá!
i když vraždím, volám: Veliký jest Allah!“
Náhle z porostliny veliký lev skočí,
potřásá svou hřívou, blesky hází z očí:
„Lev jsem, kníže pouště! Sotva zora zplála,
řvu jí pozdravení: Veliký jest Allah!“
A kam sahá pouště obzor valný, šírý,
všady ruch a spěch a v písku hbité víry.
Kosti cestujících, kosti dromedarů
zvedají se v písku, nabývají tvarů,
klepou hnáty svými, nesou se ve vzduchu,
do víru se točí dlouhá řada duchů:
„Mrtví jsme a v naší družině smrt cválá,
rty našimi volá: Veliký jest Allah!
Ty však, dítě prachu, pomni v každé době,
kdy chceš mluvit k bohu, vždy se ozve tobě.
Byť i očím stajen, byť i hluchý sluchu,
tlukem tvého srdce mluví k tvému duchu!“
Omar vidí, slyší, trne, padá k zemi,
slzy jemu tekou přes tvář ručejemi. –
Takto velký Omar, prorok Mahometa,
v samotě se cvičil k podmanění světa.

Meter: trochaic
POZNAMENÁNÍ K DRAMATICKÉ BÁSNI: BRATROVRAH ANEB VÁCLAV A BOLESLAV. (JEDNÁNÍ PRVNÍ.)
by Karel Hynek Mácha

Ženo! matko! já to cítím, že ta rána
Která bratra zbaví života, mne též
Zbaví míru, a že rukou tou, jenž bratra
Zavraždím i mír svůj ztroskotám; –
Nelze však předc touhu udusiti.

Meter: trochaic
29. Zpěvci, ukrutníci.
by František Hajniš

Bolem tichým srdce mi krvácí,
Slyším-li, jak z mýlných návodů
Hlasu svého božskou lahodu
Marně kazí z nových škol zpěváci;
Místo zpěvu křičí a burácí,
Sobě a svým hlasům na škodu,
Rozumných nešetří důvodů;
A však osud nedbalost jim splácí,
Místo umělců jsou věční žáci;
A kde jiní touží ku předu,
Jim se hlasu vytrvalost ztrácí,
Jejich zpěv pouhou se stane prací,
Zpívajíť bez moudrých ohledů,
Až jim hlasu život dokrvácí.

Meter: trochaic
Vor-Ostern
by Rainer Maria Rilke

Morgen wird in diesen tiefgekerbten
Gassen, die sich durch getürmtes Wohnen
unten dunkel nach dem Hafen drängen,
hell das Gold der Prozessionen rollen;
statt der Fetzen werden die ererbten
Bettbezüge, welche wehen wollen,
von den immer höheren Balkonen
(wie in Fließendem gespiegelt) hängen.
Aber heute hämmert an den Klopfern
jeden Augenblick ein voll Bepackter,
und sie schleppen immer neue Käufe;
dennoch stehen strotzend noch die Stände.
An der Ecke zeigt ein aufgehackter
Ochse seine frischen Innenwände,
und in Fähnchen enden alle Läufe.
Und ein Vorrat wie von tausend Opfern
drängt auf Bänken, hängt sich rings um Pflöcke,
zwängt sich, wölbt sich, wälzt sich aus dem Dämmer
aller Türen, und vor dem Gegähne
der Melonen strecken sich die Brote.
Voller Gier und Handlung ist das Tote;
doch viel stiller sind die jungen Hähne
und die abgehängten Ziegenböcke
und am allerleisesten die Lämmer,
die die Knaben um die Schultern nehmen
und die willig von den Schritten nicken;
während in der Mauer der verglasten
spanischen Madonna die Agraffe
und das Silber in den Diademen
von dem Lichter-Vorgefühl beglänzter
schimmert. Aber drüber in dem Fenster
zeigt sich blickverschwenderisch ein Affe
und führt rasch in einer angemaßten
Haltung Gesten aus, die sich nicht schicken.

Meter: trochaic
77. Auf der Gräfin Louyse zu Solms Heimholung
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Die kleine Müh, das kurze Streiten
Bringt unaussprechlich süsse Ruh,
Die tiefsten Gottes-Heimlichkeiten
Aus Zion fliessen denen zu,
Die aller Dinge sich enthalten,
Auch nicht das Kleinste rühren an:
Läßt man den Bräutigam nur walten,
So sieht man, was die Liebe kan.
Die Liebe krönt des Lamms Jungfrauen,
Und führt sie vor des Vaters Thron,
Den nur ein reines Herz darf schauen;
Die Liebe wird der Keuschheit Lohn.
Mir ists so neulich als von gestern.
Jüngst tratest du in unser Chor,
Louyse, theureste der Schwestern;
So sang man dir die Worte vor.
Kaum, daß uns dein Gesicht erschienen,
Kaum daß dein Glaub uns aufgewekt,
Die wir des Königs Willen dienen,
(doch leider! noch nicht unbeflekt,)
So ward es wieder weggenommen.
Louyse solte Bielitz sehn;
In Bielitz auch zur Ruhe kommen.
So wolte Gott! so ists geschehn.
Wir sitzen gleich beym Abend-Essen,
So reicht man uns dein Schreiben ein:
Louyse ist uns unvergessen,
Was kan uns angenehmer seyn?
Kommt zu uns, schreibst du, lieben Kinder!
Kan ich nicht kommen, so kommt ihr;
Der Liebe, meinem Ueberwinder,
Ist auch das Bielitzer Revier.
Ich kan nicht mehr, so gern ich schriebe;
So schlossest du das theure Blat,
Gnug, daß mein Herz euch in die Liebe,
Die mich besitzt, ergeben hat.
Ich lieb euch aller End und Orten
Mit Schwesterlicher Zärtlichkeit,
Dein Vater endigt mit den Worten:
Mein Kind ist ausser Ort und Zeit.
So ists! wir spielen mit dem Sterben.
Die Hütte ist bald abgelegt,
Wenn nur das sündliche Verderben
Die Seele nicht mehr niederschlägt.
Bey täglich ausgestandnem Tode,
Hats mit dem Tode keine Noth;
Nach Josua und Calebs Mode
Frißt ihn ein Gottes-Mensch wie Brod.

Meter: iambic
Dalibor.
by Jan Evangelista Nečas

Kdo poznal Prahu matičku
a prošel králův hrad,
ten v paměti si zachová
i Daliborku snad;
tu nad Jelením příkopem
se pnoucí oblou věž,
kde s Bílou, s Černou pospolu
ji státi spatřuješ.
Teď k Daliborce doléhá
jen stromů šumný sbor,
však před věky tam na skřipci
se svíjel Dalibor.
Ten smělý rytíř z Kozojed,
jenž vzbouřil selský lid
a s ním šel tvrze sousední
sám sobě vydobyt.
Jde sice pověsť, Dalibor
že nevolníkům přál
a že pak z nouze na housle
v té smutné věži hrál;
že na proužky si roztrhal
svou vlastní košili,
a po provázku přijímal,
co lidé vložili.
Co na tom pravdy, kdož to ví? –
Král v přísný soud ho vzal,
kat na prostoře pod věží
mu zpupnou hlavu sťal.
Kdo poznal Prahu matičku
a prošel králův hrad,
ten v paměti si zachová
i Daliborku snad.

Meter: iambic
Gabriel D'Annunzio
by Carlos Póo Urbach

Gabriel D'Annunzio una visión hermosa
en sus ensueños mágicos persigue,
sin que el temor a lo espectral
                  le obligue
a desandar la ruta fatigosa
Por región ignorada y tenebrosa
con brioso ardor y loco afán la sigue,
y aprisionarla, triunfador, consigue
en la red deslumbrante de su prosa.
En éxtasis de sacro arrobamiento
la hermosura ideal de su conquista
con intensa embriaguez admira absorto,
y al hallar la belleza, el sufrimiento
la emoción de su júbilo conquista
viendo que el plazo de la vida es corto

Meter: polymetric
Ein Doge
by Rainer Maria Rilke

Fremde Gesandte sahen, wie sie geizten
mit ihm und allem was er tat;
während sie ihn zu seiner Größe reizten,
umstellten sie das goldene Dogat
mit Spähern und Beschränkern immer mehr,
bange, daß nicht die Macht sie überfällt,
die sie in ihm (so wie man Löwen hält)
vorsichtig nährten. Aber er,
im Schutze seiner halbverhängten Sinne,
ward dessen nicht gewahr und hielt nicht inne,
größer zu werden. Was die Signorie
in seinem Innern zu bezwingen glaubte,
bezwang er selbst. In seinem greisen Haupte
war es besiegt. Sein Antlitz zeigte wie.

Meter: iambic
Remember Not
by Helene Johnson

Remember not the promises we made
In this same garden many moons ago.
You must forget them. I would have it so.
Old vows are like old flowers as they fade
And vaguely vanish in a feeble death.
There is no reason why your hands should clutch
At pretty yesterdays. There is not much
Of beauty in me now. And though my breath
Is quick, my body sentient, my heart
Attuned to romance as before, you must
Not, through mistaken chivalry, pretend
To love me still. There is no mortal art
Can overcome Time’s deep, corroding rust.
Let Love’s beginning expiate Love’s end.

Meter: iambic
Bismarck und die deutsche Sprache
by Felix Dahn

Kein Redekünstler war er, nein!
Und dennoch bis in Mark und Knochen
Drang seine Rede schwertgleich ein,
Weil sie »
Und seine Feinde nie verzeihn,
Daß er zu ihnen »

Meter: iambic
- XVIII - A la muerte del Rey de Francia
by Juan de Tassis y Peralta

Cuando el furor del iracundo Marte,
al viento desplegaba las banderas,
y levantaba al son de cajas fieras
ira sangrienta Enrique en toda parte;
cuando empezaba a fabricar el arte
artificiosas máquinas guerreras,
y cuando, atento a las dudosas veras,
el mundo estaba ya de parte a parte;
puesta la mano a la atrevida espada,
ofreciendo fortuna fin sangriento
de la dudosa guerra a la victoria,
cortó el hilo la Parca apresurada
a la vida y al alto pensamiento,
dejando eterna al mundo su memoria.

Meter: iambic
Má dráha.
by Jan Nosek-Zádvorský

Krutý osud v rozcestí mě strhl
já volil cestu růžovou; –
však tu přišla jeseň, růže svadly –
nyní kráčím cestou trnovou.
Marně vyhýbám se trní zlému,
ono všady bodá duši mou; –
snad až zavlaží se krví mojí,
nové růže z něho vykvětou? –

Meter: trochaic
- III -
by Fernando de Herrera

Pues de este luengo mal penando muero,
sin que remedio alguno estorbe el daño,
amor me dé, en consuelo de mi engaño,
falso placer ajeno, aunque postrero;
que mi dolor anime el duro acero,
y en blanda saña el tibio desengaño,
y el desdén manso, en cuya ausencia engaño
mi perdición, y en vano el bien espero;
para que de mi muerte la memoria,
y en voluntad ingrata mi firmeza
haga a la edad siguiente insigne historia,
que de mis esperanzas y riqueza
fincarán (¡corto premio a tanta gloria!)
deseos acabados en tristeza.

Meter: iambic
- 8 - Acto III, GASPAR De El hidalgo Bencerraje
by Lope de Vega

Si fuera yo la juventud florida,
en vuestra verde edad me aposentara,
y si fuera yo el tiempo, me parara
para que fuera eterna vuestra vida.
Si fuera el sol, la luz esclarecida
de vuestros ojos por mi luz tomara,
para que el mundo, en viéndola, os llamara
sola del sol de tanta luz vestida.
Si no hubiérades ido para hacerme
un ser de vuestro ser, a pensar vengo,
que a poder ser, que lo que no es se vea,
no quisiera haber sido, por no verme
con ser sin vos, porque este ser que tengo
es ser por vos hasta que ser no sea.

Meter: iambic
2) An einen verwandten Bluts-Freund.
by Christian Gotthold Spindler

So ist nun mit der Zeit mein sehnlich banges
Hoffen,
Gelahrt und hoher Freund, noch endlich ein-
getroffen,
Verleumdung, Haß und Neid hat unser Band
verletzt,
Und uns auf lange Zeit in Mißverstand gesetzt.
Zwar dacht ich offt an dich, ich schrieb auch bey zwey
mahlen,
Hierdurch der Freundschaffts-Pflicht den wahren
Zoll zu zahlen;
Allein dein Ohr war taub, und meines Neiders
Gifft
Beraubte mich dadurch der treuen Antworts-
Schrifft.
Dich riß das Schicksal fort, man konte mir nicht
sagen,
Wo dich doch nach der Zeit das Glücke zu getragen.
Letzt kam ein lieber Brief, darinnen deutlich stund,
Freund! du erneuertest den alten Freundschaffts-
Bund.
Ich dancke deiner Huld, den zärtlich from̃en Trieben,
Ich will dich nichts als Freund, nein, selbst als Bru-
der lieben,
Du solst davon die Frucht in nechsten Zeiten sehn,
Dir wünscht mein treuer Kiel ein stetes Wohlergehn.

Meter: iambic
80. Mužným ten jest, neméň mužným onen,
by František Sušil

Mužným ten jest, neméň mužným onen,
Vydali se v souboj nezákonen,
Rozhodnouti chtějí železem,
Kdož má ostať v pravdě vítězem.
Nemáli kov původ z půdy slepé?
Kterak dáť můž rozsouzení lepé?

Meter: trochaic
HYMNA LAZAROVA. (VI.)
by Jaroslav Vrchlický

Na modly své měl zlata člověk dosti,
a bratr jeho mohl hlady zmírat,
skráň Zeva musil zlatý vínek svírat,
a v perly skryty býti svatých kosti.
A hrdý chrám se musil pnouti k nebi,
jen žebrák aby spal pod jeho loubím,
vše vzato horám, slujím, moře hloubím.
Má bída boha slávou líp se šklebí.
To jmění mé a boha věřitelem
jsem od věků a právo své jen žádám,
a nevím sám, proč zápasím a strádám,
a pariou proč po světě jsem celém.
Míň model jen a více lásky lidské,
míň oltářů, víc lůžek pro mé údy!
neb myslit musil bych, že bůh je chudý,
a věčné ony chrámy gigantické.
A skvosty země a vše skvosty moře
že oponou jsou, za kterouž se tají,
by člověk snil jen, jaké to jest v ráji
a necítil zde jaký trud a hoře!

Meter: iambic
Důslednosť socialistického mluvky.
by František Ladislav Menhard

Na táborech hlásá rovnosť stavů
a jen v práci všech on spásu lidstva vidí;
sám však žije z podpor dělnického davu
a za otce – metaře se stydí.

Meter: trochaic
ODEŠLA RADOST...
by František Kvapil

Odešla radost od mé duše
a nevím, kdy se vrátí,
jak požár když se přežene
v ní stébel po souvrati.
Kde jste, kde, skřivánčí vy hnízda,
z nichž tolik znělo písní?
Již nehlesne ni křepelka
chrp, máků v tísni.
Odlétly naděje též všecky
kdes dálek do neznámých,
a duše jen se rve a zdírá
v trnitých strastech samých.
Jen bolest otvírá si dvířka
a tiše ke mně kráčí –
já cítím, jak mne spínají
ta křídla dračí.
A tiskne již rty svoje lačné
tam k srdci, jež se chvěje,
a chtivě loká krev mou rudou
a divoce se směje.

Meter: iambic
Komm mit
by Hermann Löns

Wenn die Eule ruft im Wald,
Komm mit, komm mit,
Kommt mein Herzgeliebter bald,
Komm mit, komm mit.
Von dem Walde her es klingt,
Komm mit, komm mit,
Steht er da nicht schon und winkt,
Komm mit, komm mit?
Was die Mutter immer spricht,
Komm mit, komm mit,
Glaub ich ihr noch lange nicht,
Komm mit, komm mit.
Eulenruf bedeutet Tod,
Komm mit, komm mit,
Sterb schon fast vor Liebesnot,
Komm mit, komm mit.

Meter: polymetric