PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
An Herrn Secretär G*.
by Johann Peter Uz

Doch Amor lacht bey meinem kühnen Schwur,
Und rauscht mit glänzendem Gefieder
Vor meiner Leyer hin, und fordert meine Lieder.
Es fesselt mich die herrschende Natur
Zu fest an seinen Sieges-Wagen:
Wer widerstrebt, verdoppelt seine Plagen.
Die Nacht, wer kennt sie nicht, die Freundinn holder
Glut?
Verfolgt, wenn alles ruht,
Mich mit Erscheinungen und flammenreichen Bildern,
Die mir die Liebe reizend schildern.
Wer gleichet nicht dem Wuchrer Alfius?
Wie rauscht sein Mund von weisen Sittensprüchen!
Die Landlust wird herausgestrichen:
Sie ist das höchste Gut, das ieder suchen muß.
O heldenmüthiger Entschluß!
Er handelt schon um Wies und Felder;
Er kündigt Gelder auf: wie? zeigt sich ein Gewinn?
Er wankt und leihet seine Gelder
Auf neuen Wucher hin.
So sind wir Menschen miteinander!
Wir prahlen, wie die Alexander;
Und kommt ein holdes Mädchen, ach!
Wer ist nicht schwach?
Wer widersteht erobernden Geberden?
Der gestern, wie ein Almanach,
Von Eh und Weibern sprach,
Kann heute Mann und morgen Hahnrey werden.
Denn ieder schilt und ieder wagt,
Was tausenden mislung, was tausend schon beklagt.
Die Wollust einer guten Ehe
Verdunkelt iedes Gut, verdunkelt alles Wehe
Vor unserm trunknen Blick;
Und ieder hofft ein gleiches Glück.
Soll, nach des Himmels Rath, ich endlich mich ver-
mählen;
So wähl er selbst für mich: kein Sterblicher kann wäh-
len,
Daß diese Wahl ihm nie gereut.
Liebt mich ein gutes Kind mit wahrer Zärtlichkeit;
So hat sie die Vollkommenheit,
Die mich entzückt, die ich begehre:
Sie ist mir Pallas und Cythere.
Das, Freund! ist meine Sittenlehre!

Meter: iambic
ZÁPAD.
by Jaroslav Haasz

Mezi mraky měděnými
zelená se obloha,
vzadu šedivý plášť zimy
splývá již jak mátoha.
Bičována vichry zlými,
slzou dešťů polévána,
země sirá, ubohá,
probudí se zase zrána;
mrazu poutem ukována,
co zas tmy a bídy zkusí,
jako každá duše štvána –
sněhy, blátem projít musí,
než se dočká svého jara.

Meter: trochaic
ZPOVĚDNÍK DUŠÍ (II.)
by Viktor Dyk

Z neznáma přišedši, v neznámo zbloudilá,
jste ještě v světě tom či dávno v jiných světech?
A jaká bolest Vás to ranila,
že ve mně žije po dvacíti letech?
Čím že to srdce bylo bolavé,
a proč ta rána byla tolik krutá?
A proč ten dojem tragické je hry,
když hra je jistě pozapomenutá?
Co bolelo vás, dávno nebolí.
Rána, jež zela, ta se uzavřela.
Po jednom dnu tom přišlo cokoli:
buď umřela jste nebo zbanálněla.
Výčitky blednou, tichne vášně vzlyk,
pryč, co kdy srdce rozpálené kochá.
Zda tušila jste, že váš zpovědník
byl ukryt v rysech mladičkého hocha?
Z neznáma přišedši, v neznámo zbloudilá,
prach dvacíti let přešlé hoře kryje.
Čím že ta rána, jež vás ranila,
po přešlé době jenom ve mně žije?
A proč ten dojem ožil v srdci mém,
neznámých bolů proč mi taje říká:
tak jako zvěst o činu zapřeném
nežije v hříšném, jen v snu zpovědníka?

Meter: iambic
GIOTTO
by Josef Svatopluk Machar

S žáky svými po prachové cestě
Cimabue stoupal k Vespignanu.
Horko bylo. V žhavých vlnách stopen
kraj se chvět zdál. Florencii v zadu,
vrchy zašedlé i modré lesy –
všecko zalily ty vřelé proudy.
Chodcům nebylo už do hovoru,
mistr žízeň měl a chvilkou pustil
polohlasem prohřešek a kletbu.
– Snad ten hoch tam – mínil jeden z žáků
– o pramenu vody vědět může –
– Snad má trochu mléka ve svém džbánu –
Na stráni tam hošík v středu ovcí
kutil cosi. Ovce klidně spaly
ponořivše hlavy v bílá rouna,
a hoch tak byl zabrán prací svojí,
že těch lidí příchod nevzrušil ho.
Kreslil s vášní v břidlicový plátek
celé stádo, ovci vedle ovce,
berana pak v předu, všechny spící,
pak i psíka, který natáhnuv se
složil čumák na přední si nohy,
bdělým zrakem zírá po okolí.
Cimabue pohled na tabulku,
úžas rozevřel mu tmavé oči,
naklonil se blíže, až stín jeho
na hocha a kresbu jeho padl.
Hoch zdvih hlavu, vstal a s podivením
podíval se na ty městské lidi.
Cimabue vzal mu plátek z ruky,
k očím držel si jej, odaloval,
hlavou kroutil, na hocha se díval.
Malý, do ramen jsa jaksi sražen,
v bledém obličeji velké oči,
skoro dítě.
– Nechtěl malovat bys
barvami a zlatem taky, hochu? –
Hoch kýv hlavou slova nepromluvě.
– Šel bys se mnou jako chodí tito,
naučil bych lecčemus tě, hochu,
matku boží maloval bys, svaté? –
Zas kýv hlavou, zase nepromluvil.
– Já jsem Cimabue, znáš to jmeno? –
– Neznám. Já jsem Giotto, pasák ovcí,
našich bílých ovcí vespignanských –
Když se večer snášel na krajinu,
vrátilo se známou cestou domů
stádo bílých vespignanských ovcí
jenom se psíkem a bez pasáčka.

Meter: trochaic
XIX. Tím rubášem mne přikryjete brzy,
by Tereza Dubrovská

Tím rubášem mne přikryjete brzy,
a závojem mou zahalíte líc,
jak perly vtkané jsou v něm čisté slzy,
sny zapředeny marné do kytic.
A modlete se za mne – chraňte tvrzí
a brány zámku – nelitujte víc!
Vše zjasněné již bude, co mne mrzí
a trápí dnes – v té záři voskovic.
Kříž položte mi na hrob, jejž jsem nesla,
trn zasaďte, jenž skráň mou popíchal,
když pod tíhou jsem kříže k zemi klesla.
A postavte pak číš tu, z níž jsem pila,
mně do ní osud žluče namíchal –
bych vědoma si byla, že jsem žila!

Meter: iambic
El pan del alma
by Manuel María Santana y Rodríguez

En pobre estancia y al rayar del día,
de mí y de mis hermanos rodeada,
la madre de mi alma idolatrada
pan sólo, y poco pan, nos repartía
Y si alguno más pan, triste pedía,
estando la alacena ya agotada,
ella a la dura y seca rebanada
dulces y blandos besos añadía
Devorando hasta el último mendrugo
gracias a Dios le dábamos de hinojos
Rico hacerme después a Dios le plugo;
y si el alma ha de hallar bien que le cuadre,
he de volver la mente con los ojos
al pan con besos que me dio mi madre

Meter: polymetric
Que el goce pide prevención y espacio
by Quevedo

Primero es el besalla y abrazalla
y con besos un poco entretenella;
primero es provocalla y encendella
para que entre con brío en la batalla;
primero es el por fuerza arrezagalla,
metiendo piernas entre piernas della;
primero es acabar esto con ella;
después viene el deleite de gozalla.
No hacer, como acostumbran los casados,
más que llegar y hallarla aparejada,
de puro dulce creo da dentera.
Han de ser los contentos deseados;
si no, no dan placer ni valen nada;
que no hay quien lo barato comprar quiera.

Meter: anapestic
Sehnsucht .
by Justinus Kerner

O könnt' ich einmal los
Von all' dem Menschentreiben,
Natur! in deinem Schooß
Ein herzlich Kind verbleiben!
Mich rief ein Traum so schwer
Aus deinen Mutterarmen,
Seitdem kann nimmermehr
Das kranke Herz erwarmen.
Der Menschen Treiben, ach!
Das hält mich nun gefangen,
Das folgt mir störend nach
Wo Erd' und Himmel prangen.
Doch ist dies Treiben mir
So fremd und so unherzlich,
Und, Mutter, ach nach dir
Zieht mich ein Heimweh schmerzlich!
O nimm dein reuig Kind
In deine Mutterarme,
Daß dir's am Busen lind
Zu neuer Lieb erwarme!
Wie ist's ergangen mir,
Daß ich verirrt so lange!
Mutter! zu dir, zu dir!
Wie ist's mir weh und bange;
Bis ich wie Blum' und Quell
Dir darf im Herzen bleiben,
Mutter! o führ' mich schnell
Hin, wo kein Menschentreiben!

Meter: iambic
57. Eins ist die Ehre
by Angelus Silesius

Der Feldherr triumphiert, er hat die Ehr allein;
Erhältst auch du die Schlacht, so wird sie deine sein.

Meter: iambic
Zbrojení se Čechů.
by Milota Zdirad Polák

Cizích branců rojení,
Kruté války strojení,
Kolem mezí našich řve,
K zbrani smělé Čechy zve.
Od Labe a Vltavy
Valí se už dostavy
Mužův statných, vojska vzor
Střeže cesty skalných hor.
Směle pohleď, silný lve!
Kolem s hrdé věže své!
Orlové se vyneste,
Strach přes hory rozneste!
Kdo se našich lidozdí
Dotkne, za tím v patách jdi
Ze skal příkrých krutá smrť,
Rozpraš ho jak hromů drť.
Kraje naše v tichu nech,
Bránče cizí! vzdal se Čech,
Jinde k líté bitvě trub;
Nám zde k věncům roste dub.
Živu být, a zvadnouti,
Pro vlast drahou schladnouti,
Jedno Čechům smělým jest;
Toť i vzneslo dědů čest.
Kdo má role, zahrady,
V skrejších tmavých poklady,
Zlata svého nelituj,
Hojně vlasti obětuj!
Otče kropěř synu dej,
Pod práporec přiveď jej,
Pouč ho, že udatnost
Vznešená jest Čechů ctnost.
Kdoby nechtěl mužem být,
Na svá bedra meč si vzít,
Za ním hanba jen se luď,
Posměch život jeho truď!
Kdoťby prápor opustil,
Nevěry se dopustil,
Vojsku v srdci rozsil jed,
Hanebně ten umři hned!
Takto česká zmužilost
Nadýmací dusí zlost,
Skrytý ztroskotává kout,
Schránku pro nás těžkých pout.

Meter: trochaic
EPILOG
by Viktor Dyk

Je nebe kalné. Civíme
do špinavých a těžkých mračen.
Jiného bývával jsi lačen.
Je to tak dobře, Čechy mé?
Noc jako den, v tom malý rozdíl.
A vyčítavý, přísný chlad.
Ty ptáš se, tebe lze se ptát:
„Čí je to vina, kdo se zpozdil?“
V těch zdích se choulíš jako v pasti.
V zrak pohlednou ti upřený.
Jdou, přejdou, krčí rameny.
Je to tak dobře, moje vlasti?

Meter: iambic
Die gröszere Aufgabe
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Schwer, den zerstörenden Geist der Zeit in Gestalten zu bannen;
schwerer den klärenden noch, weil er verborgener wirkt.
Aber wir fühlen: er wirkt! Ihm folgen war immer des Lebens
höchstes Ziel und Gebot, höchstes darum auch der Kunst.

Meter: dactylic
V. (TY JSI SE MNOU, VIĎ?)
by Jaroslav Vrchlický

Ať se to vzteká! Ty jsi se mnou, viď?
To slyšet musím zítra jako dnes;
z mé duše paprsk jde-li, ty jej chyť,
jde z tvého srdce, by v mé srdce kles.
Ať se to vzteká! – Úsměvů tvých síť
jest hráz, jež lásky demon k nebi vznes
a drží pevně, nepopustí píď.
Tys se mnou, viď? – Já letím do nebes!

Meter: iambic
87.
by Gerhard Tersteegen

Will man der bösen Eigenlieb' nichts in der Welt mehr geben,
So suchet die verschmitzte Schlang' im Christentum ihr Leben,
Nach großen Dingen trachtet sie, nach Gaben, Licht und Schein,
Man wünschet einen hohen Stand, man will was Großes sein.
O liebe Seel', begehr es nicht! Gott liebet zwar die Frommen,
Doch über Fleisch und Eigenheit muß Tod und Unglück kommen.
Herr, deine Glorie mich erfreut, für mich ich gar nichts such',
Gibst du mir meine Seel' zur Beut', so bin ich groß genug.

Meter: iambic
Chvála zlých žen.
by Šebestián Hněvkovský

Nechte muži han a hněvu
Na zlice, jsouť rajský dar:
Zasluhují chvalozpěvu,
Kyž nepřijdou nikdý v zmar!
Cti jsou hodné nad světice,
Nad klénotů zásoby,
Nástroj jsouť, y spomocnice
Mučedlnické ozdoby!
Není nad ně v světě léku,
Mocnějšího prostředku;
Plaší mocně v každém věku
Všechněch čerta opletků.
Vícby mužů do očistce,
Vícby přišlo do pekla;
Kdyby žena nebes jistce
Čertu léček nesmetla.
Jestli zlý duch toho zpupnul,
Tenli chodí vypnutý:
Radím, by se zlicý upnul,
Kráčet bude sehnutý;
Pracý, posty vypínání
Pudit umí z kořene:
Tím vždy jistě bez žehnání
Ďábla pýchy vyžene.
Bádáli čert k lakomosti,
Skládat zlata hromady,
Příkladů jest vůbec dosti,
Že je brává s poklady;
Žena zlá víc nedá spořit,
Raděj původ starosti,
Aby neměl proč se mořit,
Pustí na svět z temnosti.
Jestli zlý host k smilstvu láká,
K toulkám, k mlskům marnosti,
Tuť ho teprv vroucně kráká,
Odřekne se mlsnosti;
Kdežto dobré ženy muže
Hovíváním kazejí:
A tak čertům jejich kůže
Ke kořisti sázejí.
Jestli závist srdce žere,
Osten v pekle zplozený;
Ten ať o zlicy se dere,
Bude brzo zhojený.
Chtěj, neb nechtěj, musý přáti:
Chválí přízeň, zlatou ctnost,
Musý posléz soky zváti,
Tím mu vštípí užilost.
Kdo jest k hněvu nakloněný,
Posedá ho zlost a vztek;
Bylby čertu podmaněný,
Žena zlá jest pro něj lék;
Ona mocý vzteklost pudí,
Nedá tropit bláznovství;
Jazykem mu rozum vzbudí,
Krotí hněv, a čertovství.
Jestli k obžerství kdy zvyká,
Vábíli jej hospody:
Brzo toho doma pyká,
Posadí ho u vody:
Chválí střídmost výmluvností,
Haní všecky věníky,
Vyhrožuje zsynalostí,
Poslechneli svodníky.
Lenost v každé honíc době
Nedá muži zahálet,
„Naležíš se, praví, v hrobě,
Tam se můžeš vyválet.
Važ sy času přerychlého,
Modli se; neb zahálka
Původ hříchu, všeho zlého,
Pravá čertů opálka.“
Hle! co mohou –! jaké kvítí
Podobné má mocnosti –?
Sám čert prchne, kde je cýtí,
Boje se jich vroucnosti.
Nechcy ostat bez ochrany,
Chcy sy vybrat hodně zlou!
Však kde? nechcy vdov, a panny
Vůbec všecky dobré jsou? –

Meter: trochaic
- VII -
by Juan de Arguijo

Detén un poco la cobarde espada,
cruel Pompilio, ingrato, y considera
la justa empresa que a tu brazo espera,
y largos siglos ha de ser llorada.
¿Posible es que se ve tu mano armada
contra el gran Tulio, a quien librar debiera
en igual recompensa de la fiera
muerte, a tu ingratitud encomendada?
¡Oh cuán poco aprovecha la memoria
del recibido bien; que al obstinado
ninguna cosa de su error le muda!
Desciendo el golpe sobre la alta gloria
de la latina lengua; derribado
deja el valor y la elocuencia muda

Meter: iambic
- XX - A la suerte de los celos de su amor
by Luis Carrilloy Sotomayor

Lava el soberbio mar del sordo cielo
la ciega frente, cuando airado gime
agravios largos del bajel que oprime,
bien que ya roto, su enojado velo;
hiere, no sólo nubes, mas al suelo,
porque su brazo tema y imperio estime,
olas, no rayos, en su playa imprime.
Tiembla otro Deucalión su igual recelo.
Envidia -cuando, fuerte y espantosa,
la mar la rota nave ya presenta
ya al cielo, ya a la arena de su seno-
al rústico el piloto vida exenta.
Yo así en mis celos, libertad dichosa,
no cuando alegre, cuando en ellos peno.

Meter: iambic
KRÁSNÝ SEN. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Před lety jsme v mládí vyšli spolu,
tys mi záviděl verš prokletý,
na tvůj štětec žárliv já byl v bolu
před lety...
Úlohu tys převzal poety...
tvrdou co jsme žití prošli školu,
pero mé šlo dle tvé palety.
Květy dva na krásy jednom stvolu
snívali jsme u jednoho stolu
před lety...

Meter: trochaic
DECLAMATORIA
by José Santos Chocano

El bardo melenudo y decadente
se pasó sutilísima y ligera
la mano por la blonda cabellera,
y se la alborotó sobre la frente.
Plegó después el labio sonriente;
alzó los ojos a la azul esfera;
y con voz melodiosa y plañidera
rompió el silencio de la absorta gente.
Y dijo sus estrofas. Nadie pudo
sorprender los oscuros simbolismos,
ni salió nadie del asombro mudo.
De súbito estallaron las palmadas,
pero sonaron los aplausos mismos
como si hubieran sido bofetadas...

Meter: iambic
11. Nachruf der Freunde
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Im schnellen Flug der Horen
Schwand deiner Nähe Glück,
Was wir in dir verloren,
Bringt uns kein Wunsch zurück.
Wie hofften wir im Lenze
Des Bundes uns zu freun,
Und heitre Blumenkränze
Auf deinen Pfad zu streun!
Doch wie des Traums Entzücken
Beym Strahl des Morgens flieht,
Entschwebst du unsern Blicken,
Da kaum der Frühling glüht.
Dir blüht, wo du auch weilest,
Rings um dich Zauberflur;
Uns wird, da du enteilest,
Entzaubert die Natur.
Zur Treue still verbunden
Bleibt unser Kreis umschwebt,
Vom Schatten sel'ger Stunden
Die einst dein Hauch belebt.
Oft wird im trunknen Wähnen,
Wann Trennungstage flieh'n,
Der Geist in leisen Tönen
Zu dir hinüber zieh'n.
Oft wird am Wasserfalle,
Den du so gern besucht,
Im spiegelnden Crystalle
Von uns dein Bild gesucht.
Wo Buchen sanft umdüstern
Der Felsen Wände Moos,
Entsteigt dann unter Flüstern
Dein Nahm' der Wellen Schooß!

Meter: iambic
JEŠTĚ JARO
by Jaroslav Kolman Cassius

Pohnulo se jaro v srdci mém
jak nůž, který se v ráně obrací:
jsem láska, ale víc než láska rána jsem,
jež krvácí.
Můj spánek lehký je. Ale kdo probudí
ten sen, který se ze tmy ulomil,
zbloudilé střely hrot, zaryté do hrudi,
která nebyla cíl?
Pohnula se krása v srdci mém
jak pozdní početí, tak strašná a tak cizí,
jak v starém stromě jarem zmámeném
bušení mízy.
Ty cizí, cizí tak jak v krvi jed
po hadím uštknutí,
ty, kráso, lež a nerozkvétej v květ,
lež bez hnutí.

Meter: iambic
29.
by Friedrich Rückert

Dein Amt, Gebildeter, und deine Aufgab' ist,
Aussprechen was du fühlst, darstellen was du bist.
Denn Alles in der Welt ringt sich zu stellen dar,
Und spricht sich unklar aus, du aber sollst es klar.
Aufklären sollst du uns dis Dunkel, und erklären,
Wie schön die Dinge, wenn wir klar sie sähen, wären.

Meter: iambic
Die Hochzeitsnacht.
by Joseph von Eichendorff

Der sprach: „Da oben stehet
Ein Schlößlein über'm Rhein,
Die an dem Fenster stehet:
Das ist die Liebste mein.

Meter: iambic
RYBNÍK V LESE.
by Jaromír Borecký

Jdeš lesem hlubokým, kde píseň jedlí šumí
ti snivě nad hlavou a kolébá tě v dumy,
jdeš hebkým kobercem, pod vznosné klenby spletí,
kol starých balvanův a křoví drsné změti,
co výdech pryskyřic, mateřídoušky, vřesu
a volný, svěží vzduch a vše tě nítí k plesu.
Ve zářném zénitu modř oblohy se slunná
jen občas rozevře, a v dáli vzkřikne žluna.
Zde dole stín a klid. Ni had se nehne v proutí...
Nuž, hloub v tu samotu! Tam, kde se stezka kroutí
ostružím vroubená a ptačích zobů květy,
hle, zablesklo se cos, jak démant střežen skřety
by hořel ve trávě – – Ne, černá perla šeří
jak plála dryadě by rusých ze kadeří,
tůň lesní z metlice a šáchoří to kývá.
Svit čeří hladinu: jen pruhovitě splývá
sem smrčin průlomy a haluzemi buků,
již věkoviti ční tu ve zamlklém shluku,
bradatých mudrců sbor obemšený v radě
nad kráskou zakletou v snů křišťálovém hradě.
Tůň dále tiše sní a ledva ňádro vzduje.
Ó, jak se mladých snů zde příze sladko snuje!
Pod klenem košatým, zrak vnořen do hlubiny,
zkad vzplývá rdest, a v břeh, kde bazanovec z třtiny
se žlutá, spočina, rád na svět zapomeneš
a jiný, krásnější si ze svých vidin skleneš,
tak dobrý, přírody jak luzné usmívání.
A van kdy zavěje a s ratolestí shání
déšť rosy zpozděné, jež třpytné ve kaskádě
se tříští o hrázi a měkké boky hládě,
jak snášely by v zem se slzy Slitování...

Meter: polymetric
Soneto
by José Muñoz San Román

Sobre un rojo tapiz de terciopelo
se nos muestra su carne lacerada,
así como de nardo inmaculada,
entre claveles, del jardín del cielo.
En su capilla, triste y silenciosa,
un fulgor misterioso lo ilumina,
como si un sol de invierno que
                     declina
le llegase a besar la faz gloriosa
De Montañés, el genio poderoso,
dio vida a este portento y hermosura,
para honor de las artes de Sevilla.
Poniéndole en el rostro milagroso;
tal humano semblante de amargura,
que el ánimo nos pasma y maravilla.

Meter: polymetric
Ó, nezoufej, když tebe oklamala,
by František Ladislav Menhard

Ó, nezoufej, když tebe oklamala,
když podvedla tě lstivým spůsobem:
tos’ čekat moh’ – vždyť více lži a klamu
než pravdy ryzé plodí tato zem.
Nechť myšlénka na lásku křehké ženy
a zrádu její vstoupí v pozadí;
svou lásku věnuj drahé milé vlasti
a milka vlasť, ta tebe nezradí!

Meter: iambic
1L: Was trauerst du darob, daß keine Seele dein,
by Betty Paoli

Was trauerst du darob, daß keine Seele dein,
Der du erzählen kannst von deiner Qual und Pein.
Merkt auch kein menschlich Ohr auf deiner Wehmuth Klagen,
Kannst du sie nicht dem Strom, dem blauen Himmel sagen?

Meter: iambic
R. 1618 a r. l89...
by Ladislav Quis

Dokud ještě málo kultury jsme měli,
házeli jsme okny místodržitely;
s osvětou k nám nyní přišla moda nová:
Vyhazujem okny sněmovny jen slova.

Meter: trochaic
SMRŤ
by Arnošt Ráž

Mraky se točí nad lesy,
bojácné chodce poděsí.
Někam se vichr žene v dál,
kde rád by někdo stroskotal. –
Marno je chvátat’ na pomoc,
zahyne ještě noc..
S mrazným smíchem (pohřbil strach)
houpat se bude na vlnách
a vítat’ bouř, jež přinesla
mu smrti příval na vesla –
a vítat’ blesků signály,
jež smutnou bárku zapálí. –
Má duše, pověz, co ti je?
kdy nás bouř as tak rozbije? –

Meter: iambic
Pobožnůstkář.
by Jaroslav Martinec

V chrámě klečel – Boha vzýval,
budil zbožné upomněnky –
leč, mně zdá se, jak by prosil:
Vysvoboď mne od myšlénky!
Nač as myslí, když tu klečí?
Bůh sám milý na nebesích ví to!
Spíná ruce – líbá dřevo...
ejhle člověk! A mně je ho líto!

Meter: trochaic
15. Von ihr
by Georg Gloger

Ach bin ich denn noch ich! Ach kann ich denn genesen!
Weil die, so mich belebt, nunmehr wil sein gewesen,
Vnd künftig nicht mehr sein. Den Korb hab ich schon weg,
Vnd ist zum Hoffen mir verrennet Weg vnd Steg.
Was ich bey ihr gesucht ist längsten ausgestorben,
Vnd ohne Blüth' vnd Frucht im Halme schon verdorben.
Der Himmel hat des Schuld vnd ich nicht Liebens Wert,
Drumb kan ihr meine Lieb' auch nichts seyn als Beschwert.
Zwar leugnen soll ichs nicht, oft hat sie meine Schmerzen
Zu stillen sich gestellt, ob aber auch im Herzen
Ein trewes Herze sey, gläub' ich gar wenig dran,
Daß ich mich noch zur Zeit fast nicht bereden kan.

Meter: iambic
Die Nachtigall
by Hermann Löns

Was ist das für ein süßer Schall,
Was singst du mir, Frau Nachtigall,
Frau Nachtigall?
Ich sing von einer Lilje fein,
Die stehet in dem Garten dein,
Dem Garten dein.
Und steht sie in dem Garten mein,
So soll sie bald gebrochen sein,
Gebrochen sein;
Und wenn sie schon ein andrer brach,
Und brach er sie vor Tau und Tag,
Vor Tau und Tag?
Und kann es nicht die Lilje sein,
So pflück ich mir ein Röselein,
Ein Röselein;
Und kann es nicht die Lilje sein,
Was soll dir dann das Röselein,
Das Röselein?
Frau Nachtigall, Frau Nachtigall,
Was singst du mir so bitt'ren Schall,
So bitt'ren Schall?
Ich sing, wie mir der Schnabel steht,
Ich singe, wie der Wind wohl weht,
Der Wind wohl weht.

Meter: iambic
1492
by Emma Lazarus

Thou two-faced year, Mother of Change and Fate,
Didst weep when Spain cast forth with flaming sword,
The children of the prophets of the Lord,
Prince, priest, and people, spurned by zealot hate.
Hounded from sea to sea, from state to state,
The West refused them, and the East abhorred.
No anchorage the known world could afford,
Close-locked was every port, barred every gate.
Then smiling, thou unveil’dst, O two-faced year,
A virgin world where doors of sunset part,
Saying, "Ho, all who weary, enter here!
There falls each ancient barrier that the art
Of race or creed or rank devised, to rear
Grim bulwarked hatred between heart and heart!"

Meter: iambic
- CLXXIV -
by Gutierre de Cetina

Padre me llama el sol del alegría,
a mí la vista del más entristece;
apenas alejándose anochece
cuando muero por ver venido el día.
Todo cuanto en la tierra el cielo cría
reposa con la noche, en mí parece
que con fuerza mayor a la par crece
también la oscuridad del alma mía.
Y si del que mal hace es deseada,
que no querría ver luz en todo el año,
¿por cuál razón a mí me desagrada?
que demás de tratar de día mi daño,
en la noche, al descanso aparejada,
soy más cierto ministro de mi engaño.

Meter: polymetric
POZDĚ K RÁNU.
by Karel Babánek

Noc byla pustá, pusto v jich srdci,
záclonou do tmy, do noci kvetla
poslední světla,
omamným květem, jedovatým.
Plakaly housle, žalovaly. –
Tesklivá píseň je svedla,
za stoly lítost k nim sedla,
podivná zaslzená.
Pozdě až k ránu, když světlil se den,
od stolu vstala,
všecky je za ruku vzala,
pozdě už k ránu, když odcházeli.

Meter: dactylic
- XI -
by Fernando de Herrera

En vano error de dulce engaño espero,
y en la esperanza de mi bien porfío,
y aunque veo perderme, el desvarío
me lleva del Amor a donde muero.
Ojos de mi deseo, fin postrero,
sola ocasión del alto furor mío,
tended la luz, romped aqueste frío
temor, que me derriba en dolor fiero;
porque mi pena es tal que tanta gloria
en mí no cabe, y desespero cuando
veo que el mal no debo merecello,
pues venzo mi pasión con la memoria
y con la honra de saber penando,
que nunca a Troya ardió fuego tan bello.

Meter: iambic