MÁ VRBO SMUTEČNÍ... (VIII.)
by František Dohnal

Má vrbo, vzpomínáš?...
To tenkrát Štědrý večer byl –
víš, tenkrát – před léty!...
Tak tichý, vlahý, plný něhy byl
a plný jasu, plný radosti,
jak jenom Štědrý večer může být...
Já seděl u krbu a naslouchal,
jak z radia zpěv koled vánočních
se nesl sladce šerem pokoje.
Ty milé koledy! Tak prosté jsou –
a přec tak drahé a tak jímavé,
že srdce při nich blahem přetéká...
Vtom slyš!... Teď zvony zní!... To Hradčany!...
Svatého Víta zvony velebné!
Slyšíš ten tón tak silný, mohutný?
To Sigmund! Sigmund!... Slyšíš ostatní,
jak v harmonii bijí jásavé?!...
Teď z jiných věží padl zvonů chór...
Ó, Praho, Praho naše předrahá,
ty stověžatá, z měst všech nejkrasší!...
Pak zmlkly zvony Prahy... Ale hned
zas jiných zvonů hlas zněl dojemně:
To Boleslav! Slyš: „Svatý Václave“,
Ty země české věrný dědici!
Jak vroucně zpívá to v těch zvonech tam!
A zase jiné zvony!... Z Příbramě,
ze Svaté Hory zvony stříbrné
zpívají píseň věčně jímavou
ku poctě Madony hor stříbrných...
Tak město za městem v tu svatou noc
jásavou pěje radost českých měst...
A po nich z Moravy zas zvony zní:
Olomouc... Brno... Hostýn... Velehrad...
Na Velehradě víry kolébka!
A na Hostýně mocná strážkyně!
Pak ze Slovenska zazněl zvonů hlas:
Trnava, Nitra, Bratislava zní
a za Tatrami Prešov, Levoča...
Pak zmlkly zvony... Ale v duši dál
hlas jejich zněl a zpíval o lásce,
o velké lásce Boha k člověku,
o velkém Narození v Betlémě,
o velké Radosti, jež přišla v svět...
A zpíval o lásce, již vzájem Bůh
zákonem lásky v srdce lidská psal,
o lásce k Bohu, k vlasti, k lidem všem...
A zase Štědrý večer jest...
Ale tak jiný – smutný, tesklivý...
Studené šero venku kolkolem,
studené šero i zde v pokoji.
V studených kamnech oheň nepraská,
chvílemi v nich jen vítr zakvílí...
Není již uhlí, jež by zahřálo –
ni chleba není – není ničeho...
Z kostelních věží zvony nezvoní –
místo nich aera hrůzně rachotí,
kdes na hranicích děla houkají...
Tak smutno, smutno – k smrti smutno je...
Při matném světle malé lampičky
tak sedím sám v tom chladu pokoje
a těžkou rukou hlavu podpírám
a těžce hledím v kousek papíru,
jenž leží přede mnou zde na stole.
To jedna žena plačíc dala mi
dnes ráno po mši: muže jejího
poslední s Bohem. Bolně rozechvěn
vždy znova čtu těch řádků několik:
„Buď s Bohem, s Bohem, drahá Miluško!
Buď s Bohem i ty, malá Drahuško!
Dnes odpoledne ve tři budu popraven...
Však neplačte a buďte statečni
a lidé dobří nechť se ujmou vás...
Já umírám co za vlast mučedník
smrtí, jak svatý Pavel umřel kdys...“
Čtu – znovu čtu – a srdce chvěje se...
Jak guilotiny hvizd by slyšelo...
Jaký to Štědrý večer, Bože můj!
Jaký to úděs pro ty ubohé!...
A to jen jeden úděs z tisíců,
z tisíců srdcí žalem zlomených,
z tisíců vzdechů lidí zmučených,
z tisíců děsů koncentráckých hrůz,
z tisíců zvěrstev katů nestvůrných...
A myslí letí smutná řada jmen:
Lidice, Ležáky – Je možné to?
Oswienčim hrůzný, Dachau, Buchenwald –
a stále nová jména noří se...
Ó, Štědrý večere, jak smutný jsi!...
Teď venku tiše sněžit začalo...
Snad bílý příkrov, který pokryl zem
i hroby v ní – snad trochu přikryje
i rudé rány v srdcích zmučených...
Na břehu moře Dunquerque chmůrný ční
a v půlkruhu kol řady českých vojsk
na povel čekají – vpřed – k útoku –
stéc baštu zde – a potom zase dál –
dál přes Rýn, přes Němce – a k domovu...
Teď zmlkla děla – aspoň na chvíli...
Snad Štědrý večer zadých tam i zde...
Vojíni sedí, tiše hovoří...
Vzpomínky letí v siné dálavy,
v Moravu, do Čech – co tam dělají?
Je Štědrý večer – jak jej slaví dnes?
Jsou ještě živi naši drazí tam?
Či mrtvi též už rukou Gestapa?...
Ten Štědrý večer!... V dálné cizině
tak trudně slaví jej už po šesté
ti čeští bitci, hoši osmahlí!
Už po šesté – však, dá Bůh, naposled!
Vždyť v pochod domů jdou – och, domů jdou!...
A ti tam na východě, v Karpatech,
ti na brány už buší domova!
Och, dá Bůh, dá Bůh, v cizí zemi dnes
ten Štědrý večer už je naposled –
a příští doma, doma bude už!...
Och, tolik zemí, tolik velkých měst
už protáhli ti hoši osmáhlí,
po stepích Rusi, žhavou Afrikou,
viděli Kreml, Kavkaz olbřímí,
viděli města exotických krás,
ve stínu palem spící oasy,
přístavy hlučné s lesem stožárů,
zahrady oliv vůní omamných,
citrony zlaté v slunci zrající,
i orchidejí květy podivné –
och, tolik zemí, tolik krásných měst –
však domov, domov přec jen jeden jest!
A pro ten domov zemí cizí šli,
a pro ten domov tolik strádali,
a pro ten domov v bojích zmírali.
Sokolov, Kyjev, Dukla krvavá,
Almeida, Tobruk, výspy Kanálu,
tam všude krví psali jména svá
ti čeští bitci, hoši osmáhlí!
Vždyť domov, domov – ten jen jeden jest!
A ten jich domov musí, musí žít,
žít navždy šťasten, navždy svoboden!
Teď zmlkli v hovoru a zamlklí
jen tiše hlavy kloní do dlaní...
Nač myslí as ti hoši osmahlí?...
Je mrtvé ticho, nic je neruší –
nač myslí přec ti hoši osmahlí?...
Teď náhle jeden z nich vráz vyskočil
a hlasem mocným křikl do noci:
„Domů“... A za ním všichni v jeden ráz
hned stejně skočili a stejně s ním
v noc „Domů, domů, domů“ volali
a ruce vztáhli kamsi do noci,
tam k východu, tam k vlasti, k domovu...
Och, zvony, zvony – ještě mlčíte?...
Och, zvony, zvony – zas budete znít!
Och, vím to jistě: Zas budete znít!...

Meter: iambic