PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Der Schatzgräber
by Johann Wolfgang Goethe

Arm am Beutel, krank am Herzen,
Schleppt ich meine langen Tage.
Armut ist die größte Plage,
Reichtum ist das höchste Gut!
Und zu enden meine Schmerzen,
Ging ich, einen Schatz zu graben.
»meine Seele sollst du haben!«
Schrieb ich hin mit eignem Blut.
Und so zog ich Kreis' um Kreise,
Stellte wunderbare Flammen,
Kraut und Knochenwerk zusammen:
Die Beschwörung war vollbracht.
Und auf die gelernte Weise
Grub ich nach dem alten Schatze
Auf dem angezeigten Platze:
Schwarz und stürmisch war die Nacht.
Und ich sah ein Licht von weiten,
Und es kam gleich einem Sterne
Hinten aus der fernsten Ferne,
Eben als es zwölfe schlug.
Und da galt kein Vorbereiten.
Heller ward's mit einem Male
Von dem Glanz der vollen Schale,
Die ein schöner Knabe trug.
Holde Augen sah ich blinken
Unter dichtem Blumenkranze;
In des Trankes Himmelsglanze
Trat er in den Kreis herein.
Und er hieß mich freundlich trinken;
Und ich dacht: Es kann der Knabe
Mit der schönen, lichten Gabe
Wahrlich nicht der Böse sein.
»trinke Mut des reinen Lebens!
Dann verstehst du die Belehrung,
Kommst, mit ängstlicher Beschwörung,
Nicht zurück an diesen Ort.
Grabe hier nicht mehr vergebens.
Tages Arbeit! Abends Gäste!
Saure Wochen! Frohe Feste!
Sei dein künftig Zauberwort.«

Meter: trochaic
- CXXXVIII -
by Fernando de Herrera

Suave Filomena, que tu llanto
descubres al sereno y limpio cielo,
si lamentaras tú mi desconsuelo
o si tuviera yo tu dulce canto,
yo prometiera a mis trabajos tanto
que esperara al dolor algún consuelo
y se moviera de amoroso celo
los bellos ojos cuya lumbre canto.
Mas tú con la voz dulce y armonía
cantas tu afrenta y bárbaros despojos;
yo lloro mayor daño en son quejoso.
¡Oh, haga el cielo que en la pena mía
tu voz suene o yo cante mis enojos,
vuelto en ti, ruiseñor, blando y lloroso!

Meter: iambic
Der Fleischer von Constanz
by Gustav Schwab

Wohl wehrt sich die alte, die freie Stadt,
Den herrlichen römischen Namen sie hat,
Und römischen Mut,
Und deutsches Blut,
Und Christenglauben,
Den soll ihr der spanische Henker nicht rauben!
Drum kämpfen die Bürger vom Thurm und am Thor,
Und dringen zur hallenden Brücke hervor,
Es hört es der Rhein,
Da rauschet er drein,
Es ruft die Söhne
Der See mit der tosenden Wellen Getöne.
Wer streitet am kühnsten für Ehr' und für Heil?
Das ist der Fleischer mit hauendem Beil.
Sonst schlägt er den Stier,
Das brüllende Thier,
Heut muß er sie schlachten,
Die ihm nach der Metzig, der blutigen, trachten.
Er steht auf der Brücke zuvorderst im Schwarm,
Den Aermel gestülpet, mit nervigtem Arm,
Und jeder Streich
Schlägt einen bleich,
Da kommen die Andern:
Zur Schlachtbank läßt er sie spöttlich wandern.
O weh, ihr Brüder! verlasset ihr ihn?
Es doppelt der Spanischen Heer sich, sie flieh'n,
Sie rufen ihn mit:
Doch keinen Schritt
Weicht von der Stelle,
Alle Feinde bekämpfet der kühne Geselle.
Vorn Einer und hinten da nahet ein Paar,
Die wildesten Knechte der stürmenden Schar,
Sie packen in Eil'
Des Fleischers Beil –
Er ist verloren;
Da denkt er: Soll ihnen nicht frommen, den Thoren!
Zween Arme ja hat er, die fassen die zwei:
Und wollt ihr Ein Leben, so opfr' ich Euch drei!
Er hält sie umspannt,
Er drängt sie zum Rand,
Er sendet die Blicke
Hinab zu dem schäumenden Rhein von der Brücke.
Und schnell an's Geländer, eh' Andere nahn,
Drückt er sie, die ringenden, kräftiglich an;
Mit ihnen hinein
Kopfüber zum Rhein
Mit frohem Schwunge
Sieht man ihn stürzen im tötlichen Sprunge.
Die klagenden Feinde verschlinget die Flut;
Lang wiegt sie, lang trägt sie den Bürger gut,
Jetzt zeigt sie den Fuß,
Den Arm, wie zum Gruß,
Die Schultern, die blanken,
Das lockigte Haupt und den Nacken, den schlanken.
Da sucht ihn das fremde Geschoß, doch der Rhein,
Hüllt fromm in den Mantel, den grünen, ihn ein.
Er zieht ihn hinab
In's festliche Grab,
Dort ruht er geborgen
Vor feindlicher Schmach bis zum ewigen Morgen.
Dort schläft ohne Traum er den süßesten Schlaf,
Er weiß nicht das Loos, das die Heimat ihm traf.
Man trügt, man raubt
Ob seinem Haupt
Freiheit und Glauben;
Die Märtyrerkrone wird keiner ihm rauben.

Meter: polymetric
Tono menor
by José de Jesús Esteves

Nunca he visto nevar Pero en mis sueños
dejo a veces las tierras tropicales
y a las árticas voy en los sedeños
lomos de mi pegaso de ideales
Entonces a lo largo de un camino
todo tristeza, soledad y albura,
peregrino con fe de peregrino
bajo la nieve silenciosa y pura.
Y son nocturnos mis cansados viajes,
y están llenos de luna los paisajes
por donde cruza mi pegaso leve.
Y viajo envuelto en azuladas brumas,
mientras descienden de los
                  cielos plumas
de las muertas palomas de la nieve

Meter: polymetric
OLOUPENÁ RODIČKA.
by Jan Opolský

Co podemílá kořeny, cit deistický, vrozený, co víru naši ničí?
Tu odpověď je prostičká. Že sama boží rodička se chvět má před lupiči.
Kdo v dnešních časech nucen žít a zachoval si právní cit i praktičnosti špetku,
ten nejlépe ví, co to je, ten nejspíše ví, co to je, být přes noc bez majetku.
Toť přímé spění ve zkázu, krást s milostného obrazu, a přec jsou lotři tací!
V těch lidské srdce nebije, ti za perlové colier jí vrazí imitaci,
A čelenku a prsteny a řetěz divem svěcený jí prostě sejmou s plecí,
vše lotr taký vykoná a nejsvětější Madonna má jablonecké věci.
Duch lidu trpí nevinně a v hluchém přítmí svatyně on škodu cítí spolu.
Nuž žádný div se nestane? Co zbývá, drazí křesťané? jen volat o patrolu!

Meter: iambic
- 930 - Jornada III, LUDOVICO
by Lope de Vega

Es el amor reloj desconcertado,
que anda sin cuenta, límite ni asiento;
ya le concierta poco movimiento,
ya le turba el andar apresurado.
Rompe las cuerdas del más quieto estado,
y el más inquieto las ajusta atento;
el volante se muda en otro viento,
y si éste calma, se haya en más cuidado.
Un papel es un viento de desvelos,
que lleva las discordias por delante,
y que añade a los celos mil recelos,
y, en fin, se junta todo, ¡qué inconstante!
Se rompen los desvelos y los celos,
sin quedar cuerda, rueda ni volante.

Meter: polymetric
KLID.
by Jaroslav Vrchlický

Hluboký klid pad mi v duši,
úkoj dýše s hvězdných sfér,
zhaslo v ráz, co hněte, ruší:
je to vskutku svatvečer?
Zevšad tajné tóny plynou
jako blízké dýchání,
jen se pohruž v tiš tu stinnou,
prožij všeho stichání.
Neviděný život splývá,
snětmi hraje tisíc run,
bílá ruka odkud’s kývá,
jsou to harfy vzdušných strun?
Rozeznávám melodie,
změkčen k slzám je můj cit,
a má duše loká, pije
hluboký ten mír a klid.

Meter: trochaic
XLI.
by Gustav Pfleger Moravský

Ó že tu nejsi, té mé básně reku,
Když nová éra soudů nastala!
Jak bys as tonul v nevýslovném leku,
Že řádí kritika teď nemalá,
Slavíc triumf v devatenáctém věku!
Též moh’ bys nazřít v krásnou mechaniku,
Jak z Moravy ach! za velkého křiku
S tím známým čertem do Prahy se loudí4),
A odtuď opět do Brna zpět bloudí
Ta veleslavná, vtipná, velechvalná
Moravská kritika a k pláči žalná.

Meter: iambic
VI. Objal vroucně děvu svou jsem,
by Jan Vlk

Objal vroucně děvu svou jsem,
zarděly se tvářičky,
z očí stydně usklopených
vylouply se slzičky.
Kapky jasné, kapky sladké!
O pramenu vašem vím,
ani ptáčkům, ani kvítí
pramen ten nevyzradím.

Meter: trochaic
Ahnung.
by Ludwig Gotthard Kosegarten

Schau, das junge Jahr erlau't,
Und der Ströme Grundeis thau't.
Dampfend stehn die Triften.
Horch, der Turteltauber girrt,
Und der Lerche Brautlied schwirrt
In den mildern Lüften.
Bringt des Frühlings Erstlinge,
Krokos mir und Glockenschnee,
Dass mein Herz sich labe.
Wenn das junge Jahr verbleicht,
Streift der Abendwind vielleicht
Über meinem Grabe.
Satt des langen Zwangs zerreisst
Sein Gespinnst der ew'ge Geist —
Fleusst in lauen Wellen
Nicht mein Leben purpurn fort?
Fühl' ich nicht zerschlitzt den Ort,
Den die Seufzer schwellen?
Sonne, nie erlahmt dein Schwung,
Ewig frisch und ewig jung
Grün'st du, schöne Erde.
Über Land und Wasser schwebt
Gottes Hauch. Das All belebt
Sein erbarmend Werde.
Wir nur, wir . . . gefärbter Schaum . . .
Einer Lenznacht nicht'ger Traum . . .
Kommen und verschwinden.
Kaum vom schweren Schlummer wach,
Schaun wir mühsam in den Tag,
Blinzeln und erblinden. — —
Doch der dunkle Tropfe sinkt
Und des lautrern Aethers trinkt
Der genes'ne Sieche.
Los des düstern Sarkophags,
Freut sich des entflorten Tags
Die erlös'te Psyche. —
Bringt des Jahres Erstlinge,
Krokos mir und Glockenschnee,
Dass mein Herz sich labe!
Eh des Frühlings Wang' verbleicht,
Triumphirt erlöst vielleicht
Psyche überm Grabe!

Meter: trochaic
- 98 -
by Lope de Vega

Despedazados mármoles, desnudos
en la hermosa apariencia de alabanza,
ejemplo que aconseja a la esperanza,
bronces antes Retóricos, ya mudos.
Rostro hicieron a edades los escudos,
que apenas hoy retienen semejanza;
los que no penetró diamante lanza,
son los que fueron materiales rudos.
A la primera forma reducidos,
muertos o por nacer os considero,
blasones, bronces, mármoles rendidos.
Con vuestro ejemplo amante persevero,
pues de constantes fuistes abatidos;
mas el estrago dice lo que espero.

Meter: iambic
PŘI VEJSLECHU
by Petr Křička

...V tom zas Anděl spustí: „A co strejc?
Co ten dělal?“ – „Kerej?“ – „Doktor Svítil!“ – –
Hned mně bylo jaksi veselejc,
už jsem za mák strachu nepocítil...
„Strejda Svítil?“ vopáčím – a v tom,
dřív než ceknu, vod husího rynku,
vidím, ’de jak živej... Cestou dom
skočí podívat se na maminku,
a už, beranicu přes huši,
vod Majorů na Huličku stáčí,
že naň čučím, bárci netuší,
sedá, pero v kalamáři smáčí...
Já jen koukám... A v tý hodině
vidím celej život strejdy svýho,
službu bližním, oběť rodině,
čistou píseň srdce nadšenýho,
celej život... Vod něho ’de zář,
světlo lásky, co jí v žití vznítil...
„Svítil?“, houknu Andělovi v tvář,
„na světě co dělal? Inu – svítil...“

Meter: trochaic
Stand Whoso List
by Sir Thomas Wyatt

Stand whoso list upon the slipper top
   Of court’s estates, and let me here rejoice;
And use me quiet without let or stop,
   Unknown in court, that hath such brackish joys:
      In hidden place, so let my days forth pass,
   That when my years be done, withouten noise,
      I may die agèd after the common trace,
For him death gripeth right hard by the crope
   That is much known of other; and of himself alas,
   Doth die unknown, dazed with dreadful face.

Meter: iambic
The Mower
by Andrew Marvell

Luxurious man, to bring his vice in use,
     Did after him the world seduce;
And from the fields the flow’rs and plants allure,
     Where nature was most plain and pure.
He first enclos’d within the garden’s square
     A dead and standing pool of air;
And a more luscious earth for them did knead,
     Which stupefied them while it fed.
The pink grew then as double as his mind;
     The nutriment did change the kind.
With strange perfumes he did the roses taint,
     And flow’rs themselves were taught to paint.
The tulip, white, did for complexion seek,
     And learn’d to interline its cheek;
Its onion root they then so high did hold,
     That one was for a meadow sold.
Another world was search’d, through oceans new,
     To find the Marvel of Peru.
And yet these rarities might be allow’d,
     To man, that sov’reign thing and proud;
Had he not dealt between the bark and tree,
     Forbidden mixtures there to see.
No plant now knew the stock from which it came,
     He grafts upon the wild the tame;
That the uncertain and adult’rate fruit
     Might put the palate in dispute.
His green seraglio has its eunuchs too,
     Lest any tyrant him out-do;
And in the cherry he does nature vex,
     To procreate without a sex.
’Tis all enforc’d, the fountain and the grot,
     While the sweet fields do lie forgot;
Where willing nature does to all dispense
     A wild and fragrant innocence;
And fauns and fairies do the meadows till,
     More by their presence than their skill.
Their statues polish’d by some ancient hand,
     May to adorn the gardens stand;
But howso’ere the figures do excel,
     The gods themselves with us do dwell.

Meter: iambic
ČERNÁ BALLADA
by Josef Holý

– Bůh neví –
To nebyl On, jenž srstí vzrostlý, lepý,
svou ruku vedle mé klad’ v orudí,
to nebyl On, jenž na travnaté stepi
svou drsnou rukou bil mne do hrudi.
Jenž zlomil mě, až krev má čerstvá rudě
květ polní rosou jarní zkropila,
jenž soka zničeného odkop’ v nudě
a rázem chtění zvrátil opilá.
Sok (odcházeje):
Prominutí – nemohl jsem za to.
Chtěl jste žíti příliš divoko.
Račte nyní něco moderato.
Finis nejlepší je rokoko.
– Ona ví –
– To místo známé, květy poseté,
sem vedle mne si opět sedněte!
Tak. Jako vždycky zas se nahněte.
Dech poslední chci vyssát z poupěte. –
Oh, moje dívko krásná, spanilá,
je čas již, abyste se vrátila!
To místo krásné, krásné – prokleté!
O, rcete mi, zda plakat budete?
Vše ztraceno. O, hvězdy, zhasněte,
o, hvězdy krásné, hvězdy prokleté!

Meter: iambic
1L: Ich liebe dich, du kleines
by Johann Martin Miller

Ich liebe dich, du kleines
Und stilles Veilchenthal;
Und dennoch schuf mir keines,
Wie du, so viele Qual.
Dich liebet auch Seline,
Die junge Schäferin,
Mit der bescheidnen Miene
Und, ach! dem harten Sinn.
Jüngst saß ich hier und spielte,
Beim letzten Sonnenlicht;
Zufrieden, denn ich fühlte
Noch dich, o Liebe, nicht.
Die Freiheit war's alleine,
Die mein Gesang erhob;
Nie hörten diese Haine
Von mir der Liebe Lob.
Nie sollst du mich bezwingen,
So sang ich allzu kühn;
O Liebe, deinen Schlingen
Will ich gewiß entfliehn!
Du änderst alle Herzen,
Zerstörest ihre Lust;
Und schaffest Gram und Schmerzen
Der jugendlichen Brust.
So sang ich dir, o Liebe,
Mit stolzem Herzen Hohn;
Und trotzte deinem Triebe,
Dem ich bisher entflohn.
Als plötzlich meinen Blicken
Sich eine Hirtin wies,
Und Sehnsucht und Entzücken
Die Ruhe mir entriß.
Dorine saß und pflückte
Sich Blümchen, las sie aus,
Vereinte sie und schmückte
Sich mit dem bunten Strauß.
Gern hätt' ich sprechen wollen;
Umsonst bemüht' ich mich:
Kein Wort drang aus dem vollen
Beklemmten Herzen sich.
Noch lange stand ich, blickte
Mit trunknen Augen hin,
Und immer mehr entzückte
Mich diese Zauberin.

Meter: iambic
NASTAL PŘÍSNÝ SOUDNÝ DEN.
by Jan Vlk

Nastal přísný soudný den,
trhají se hroby,
s mstivou tváří vstávají
utrýzněných doby.
Na obloze z bleskův meč
spasitele hlásá,
bouřný zvuk z trub anjelů
světem vším otřásá.
Panské hrady pukají,
v rum se jižjiž boří,
otrocké jich budovy
plápolem již hoří.
Panstvo a jich komoňstvo
do boje se strojí,
spasiteli k pravici
spravedliví stojí.
Spravedliví! vzhůru! v boj!
On nás vede v seče,
jednou ještě, naposled
tasme na ně meče!

Meter: trochaic
A los cuarenta y cinco años
by Amador de los Ríos

¡Dos tercios de la vida ya han pasado!
Y ¿qué fue en tanto para mí la vida?
Toda ilusión miré desvanecida,
y el corazón quedóme desgarrado.
Amor y gloria en mi soñar dorado
ambicioné con ansia desmedida;
falaz fue amor, la gloria apetecida
la sed no hartó del pecho acongojado
Horas de insomnio y fatigoso anhelo
me trae la noche tarda y perezosa;
y horas de lucha y de dolor el día
¿Qué espero ya, infeliz? Oscuro
                     velo
roba la luz a mi alma generosa
e incierta vaga la existencia mía

Meter: iambic
VĚČNÝ ŽIVOT
by Emanuel Lešehrad

Snad jednou, když se náhle vzbudím v loži,
před sebou uzřím pacholátko krásné.
To zvěstuje: „Věz, že jsem posel boží,
jenž má tě uvést do oblasti šťastné,
kde hvězdy se jak pilné včely rojí
a zázrak slunce večer neuhasne.
Tam znovu najdeš blahou mladost svoji,
jež do věčnosti prchla vlnou Času
a osudné tvé útrapy se zhojí.“
I podrobím se vyšší moci hlasu
a pocítím, jak odumírá tělo;
můj duch se vydá na pout k říši jasu.
Mír nadzemský mi zlíbá chmurné čelo,
mé naděje, jež teskné nitro tají,
jimž pojednou se nebe otevřelo,
se divotvornou silou rozjásají,
jak ptáci, již se z jihu navrátili,
kdy fialkami stráně rozkvétají.
A zrakem duchovním, jenž napřed pílí,
já spatřím v svatozáři Naši Paní
jak k Ježíšovým prsoum hlavu chýlí
– jen prostý vínek myrty ctnosti na ní –
jak hvězdné šperky její oči svítí
a červánky jsou její pousmání.
Tak můj duch musí k zdroji světla jíti
až dojde na most všeho souvislosti,
s nějž světy lze jen jako květy zříti.
Pak boží branou vplynu do věčnosti

Meter: iambic
Přátelství z nás dělá
by Emanuel Züngel

Přátelství z nás dělá
anjely v lidské podobě;
veselými činí v žalu,
bohatými nás v chudobě.

Meter: polymetric
- CXLVII -
by Gutierre de Cetina

Temía hasta aquí de entristecerme,
cansada el alma ya de un luengo llanto;
érame hasta aquí visión de espanto
ver un pesar y no saber valerme.
Mas agora que vos holgáis de verme
triste, ningún placer procuro tanto;
hora me es enojoso el dulce canto
y alegre aquél que ya solía ofenderme.
Dama, pues de mi bien sois tan esquiva,
descanso me será cualquier tormento
que de tan alta causa se deriva.
Pero tengo temor que, de contento,
el rostro, cuando en más tristeza viva,
muestre al revés señal de lo que siento.

Meter: iambic
HORVATH
by Josef Svatopluk Machar

Byl pohřeb. Černá lesklá truhla
pod spoustou hrud už mizela,
v té truhle ona, chladná, stuhlá,
sepjaté ruce, ležela.
Jež milováním mojím byla,
mým lepším já, mou pýchou, snem,
má moudrost sladká, roztomilá
s tím měkým, srnčím pohledem,
šla ode mne. A mračna spějí
a zem kol mlčí zakletá:
Hrob zahazovat přišel její
ten jeden hrobník z Hamleta
a hučel, jak tam psáno jesti,
jakýsi nápěv neznámý
a řemeslně moje štěstí
tmavými skrýval hrudami.
Můj přítel Horvath stál jen u mne
a nikde živé duše víc.
A rozvíraje oči dumné
mi zíral Horvath pevně v líc.
V ty tmavé oči zrak svůj noře
čet jsem v nich příští sudbu svou:
že kalné vody jakés moře
nad duší zavře zničenou...
(Můj Horvath v době mládí zlaté
byl voják a hoch svéhlavý,
žil, miloval a jedenkráte
si vpálil kouli do hlavy
kdys a kdes a proč – bozi vědí.)
Zřím na ty oči upjaté
a šeptám jako k odpovědi:
Teď začnem stárnout, Horvathe...
On kývá hlavou, kývá, kývá –
a po mém těle běží mráz:
leb jeho jaksi pohyblivá
můž s krku spadnout v jeden ráz!
Horvathe, drž tu svoji hlavu –
viklá se děsně – pevněji! –
Otočil po mně tu svou hlavu:
Však tvá nesedí pevněji!
A kývá, kývá, kývá znovu
a náhle lebka sveze se
a k rakvi do drahého rovu
tam mezi hroudy šine se. –
Já procit. Skráň má byla žhavá,
na čele plno krůpějí –
Jen stárnout? – Horvathe, má hlava
by neseděla pevněji...

Meter: iambic
1L: Hoch obenauf dem Lurlei da sitzt die schönste Maid
by Louise Otto

Hoch obenauf dem Lurlei da sitzt die schönste Maid
Und zählt an Bernsteinperlen schon seit gar langer Zeit.
Sie steiget je zuweilen zum höchsten Felsenrand
Und singt zum Rheine nieder ihr Lied vom grünen Strand.
Dann windet sie sich Blumen um's nasse Lockenhaupt
Und windet Herzen drunter, die sie den Schiffern raubt.
Die werden ganz bethöret und blicken nach ihr hin –
Doch sitzt sie ewig ruhig mit ewig stillem Sinn.
Die gelben Bernsteinperlen, die haben Heil und Kraft,
Die sind aus goldnen Thränen von süßer Leidenschaft.
Und wer dann eine findet, der wird davon gesund –
Hei! hätt ich eine funden, ich würf sie in den Grund.
Wer möchte heil wohl werden von süßer Zauberei?
Vom Liebeszauber sagen: »Nun ist der Wahn vorbei!«
O wer es sagen möchte, die Lurlei nie vernahm
Und nie aus seinem Herzen ein Liebesseufzer kam.

Meter: iambic
KOVÁŘ A SMRT (VIII.)
by Jaroslav Vrchlický

A brzy vřel tím celý kraj
a veselím zněl luh i háj.
Sem sjížděli se se všech stran,
že nestačila kolej cest,
z všech blízkých vsí i dálných měst.
Nad hruškou brzy rozpjat stan,
kol rostly stanů tábory,
sem přišli s věnci, s fábory
a smích zněl v různé hovory.
Ves nestačila pojmout dav,
jenž v miliony rostl hlav,
bylť zastoupen tu každý stav.
Dnem celým, nocí do dáli
třesk bubnů zněl i píšťaly,
křepčili všickni, jásali,
jak bratři se tu vítali,
klobouky, šátky lítaly!...
V ráz šumař v taneční síň louku
mládeži chutě upravil,
myslivec s pérem na klobouku,
poustevník sem se dostavil,
před tváří Smrti, jak tu stáli,
se líbali a objímali.
A přišli moudří, přišli hlupci,
a přišli plavci, přišli kupci,
a přišel zeman, přišel mnich,
i bakalář vstal od svých knih,
a přišel žoldák světem štvaný
a přišel cikán uondaný
a přišel lokaj premovaný,
a davy rostly z každé strany,
zde z každého se sešli směru,
tož od jihu i od severu.
Pak přišla země knížata
a baroni a hrabata
a prebendáři, prelati
a biskupové, opati,
na jatou Smrt se dívati
a v středu panstva, kde se vzal,
tu vzal se, jeho Milost král
a v posled papež tu zvěst slyšel,
pod vějíři z per pštrosích přišel.
Tu krasavice zemí všech!
a byl tu ruch a shon a spěch,
ves proměněna v málo dnech.
A davy rostly v příboj stálý,
kol jaté Smrti tancovaly
a v noci velké ohně plály
jak rudé moře kol a kol.
Ples zavládnul, kde dříve bol.
Kol plálo zlato, hořel nach
a zmizel děs a zmizel strach,
a mísy, číše cinkaly,
ostruhy, meče břinkaly,
zřel kostek chřest a dívčí smích,
vřel davů vír, plál panstva pych.
U vchodu stanu kovář stál,
na každého se hlasně smál,
svůj perlík rád všem ukazoval,
jak chytil Smrt, všem vypravoval.
A brzy ne juž v kožichu,
leč v zlatohlavu přepychu
na šíji zlatý řetěz měl,
pod nímž háv purpurem se tměl
a statně jed’ a statně pil
a kvasil denně ze všech sil.
A když tak vůkol šťastný hled’,
tu zdálo se mu, celý svět
že zapomněl svých dávných běd
a samou slastí ráje zkvet,
se sem pod jeho se hrušku slet’.

Meter: iambic
- XVII - Al castellano Jerónimo Salinas
by Diego Ximenez Ayllon

Retumbe el Echo de muy bajo estilo
a Eolo y sus secuaces penetrando,
y váyase mi canto publicando
del Tajo al Indo y del Tanais al Nilo.
Ninguno rompa de mi canto el hilo
antes me vayan todos ayudando
en los del que agora voy loando
a quien se debe más que a Graso y Filo.
Jerónimo es Salinas cuya fama
por su valor esfuerzo y fortaleza
en esta Europa toda se derrama.
Lidiando en muchas partes con braveza
y acompañado de esta inmortal dama
en su servicio estima la limpieza.

Meter: iambic
Paisaje nocturno
by Guillermo Matta

La luna, misteriosa peregrina,
entre sombra y crepúsculo fulgura;
pálida tiembla en la montaña oscura
y blanca luz esparce en la colina.
En los valles profundos ilumina
flor naciente, hoja verde, roca dura;
y ángeles vuelan por el aura pura
y el alma arroba una visión divina
¿Nuestras almas de tierra sus inquietas
zozobras con la luna satisfacen,
y las guía la atracción de los planetas?
¡Ah! Locos sueños, que en la mente nacen,
países que imaginan los poetas,
lunas perdidas que en su ocaso yacen.

Meter: polymetric
Báječně rychlá osvěta.
by Beneš Metod Kulda

Už prý nedějí se zázraky!
Nehalte si rozum ve mraky.
Gymnasista na fakultu vkročil,
a hned sporé knírky sobě točil.
Právník ten své professory měl,
filosofy však též slyšet chtěl.
A hle, zázrak, asi za půl léta
měl již moudrost veškerého světa:
„Gymnasia za nic nestojí,
ona jenom hlupce vykojí;
škoda všech těch dlouhých osmi roků –
teď mi září pravá věda v oku!“
Řekl jemu bělovlasý kmet:
„Co to mluví ten tvůj mladý ret?
Nesmíš všecky podle sebe měřit,
mudrákům všem nevol všechno věřit,
zůstal-li jsi v gymnasium hloupým,
lacino tvou náhlou moudrost koupím.
Zapírání pravdy není vědou,
bludičky tě do bahniska vedou.
Maličko, a poznáš život pravý,
jenž tě planých utopií zbaví.
Co jsi slyšel jako gymnasista,
vážným mužům věrou blaho chystá;
že se ruší spasitelná shoda
mezi Zjevením a věrou – škoda!
Od víry se věda rváti nedá,
blažen, kdo v jich shodě pravdu hledá;
Žel, že tam již různí pisatelé
počínají sobě neuměle;
nejeden též nadaný hoch jarý
mimo školu čítá listy – škváry.
Modlívej se, a Duch Svatý s nebe
osvítí v tom labyrintu tebe.
Spolužákům moudrým stav se k boku,
jejich řeč a chování měj v oku.
Nezhyneš v tom trapném závodu,
sloužit budeš sobě, národu!
Nevím, koho tenkrát budeš chválit,
a čí věda bude tebe pálit;
jen se, pro Bůh, nikým nedej šálit!“

Meter: trochaic