PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Feindlicher Einfall
by Friedrich Schiller

Fort ins Land der Philister, ihr Füchse mit brennenden Schwänzen,
Und verderbet der Herrn reife papierene Saat!

Meter: polymetric
A Fabio
by Patricio Perera Álvarez

Si no comprendes lo que digo, Fabio,
¿por qué tu lengua me critica fiera?
Si no puedes llegar hasta la esfera
en donde giro, cállese tu labio.
No creas, necio, que me infiere
                     agravio
tu crítica mordaz, simple y artera,
pues en verdad te digo que quisiera
más que tu parabién, castigo sabio
¿Piensas que por tener en la memoria
trilladas reglas del divino arte
conoces ya la senda de la gloria
y puedes sabio y crítico llamarte?
Tu creencia, ¡oh, pedante, es ilusoria:
no olvides, no, la fábula de Iriarte!

Meter: iambic
1L: Welch' Gut hat mir die Huld des Herrn gegeben,
by Luise Hensel

Welch' Gut hat mir die Huld des Herrn gegeben,
Als Du zu mir Dein edles Herz gewandt!
O wohl mir, daß mich Dir verband das Leben,
Daß ich gesehn Dein heilig ernstes Streben,
Daß mich geleitet Deine treue Hand!
Ich kann nur flehn, daß Gott Dir wolle lohnen
Die Liebe, die Dein Herz so reich mir gab,
Dort, wo Dir schon bereitet Deine Kronen,
Wo ich durch Sein Erbarmen auch soll wohnen,
Wenn mir entsank der schwere Pilgerstab.
Doch mög'st Du lange noch hienieden wallen,
Eh' Du erblickest Deiner Palme Grün.
Es mögen frohe Lieder Dich umhallen
Und süße Blumen in den Schooß Dir fallen
Und in Dir leuchten sel'ger Liebe Glühn.
Und wenn Dein frommes Augenlid einst sinket
Und Psyche fragend ihre Flügel regt,
Dann still den letzten kühlen Thau noch trinket
Und sehnend nach der schönern Heimath winket
Und dann Dein Herz zum letzten Male schlägt:
O dann, dann wird Dein Arm auch ihn umfangen,
Den Du hienieden nur in Gott geliebt,
Mit dem Dich einte himmlisches Verlangen,
Der Dir so lange schon vorangegangen,
Den Gott Dir dann auf ewig wiedergiebt.

Meter: iambic
V. Jindy a nyní.
by Jaroslav Vrchlický

Znal věru doby lepší park ten hustý,
kdy ekypaže cestami kol hřměly,
kdy lampiony, jež se v barvách skvěly,
při hvězdách vzplál i odlehlý kout pustý.
Kdy v hudbě serenad sladkými ústy
tu ve gondolách báje lásky zněly,
při štvanicích kdy táhlé rohy pěly
a v houští zněly plaché laně šusty.
Teď starý Triton zapad’ v listí žlutém
a v zámku spuštěny jsou žalusie,
jen doupnák houká kdesi v zvuku dutém.
Jen chodec zbloudilý se tady mihne
neb hajný, jenž si oči rukou kryje
na čápů patře šik, jenž k jihu tihne.

Meter: iambic
II.
by Bohdan Kaminský

Jak vidět, je má pohádka
ze staré ještě školy,
kdy nestačíval princeznám
obejda jakýkoli...
Svět býval tenkrát jinačí,
vše ve světě však mine
a mění se, – a ovšem dnes
i princezny jsou jiné.
I jiní byli rytíři,
jak vše se v světě mění, –
než po těch druhých princeznách
nám vlastně pranic není.
Tož vraťme se ke princezně,
jež, krásou záříc všecka,
tak jako růže z poupěte
vyspěla v pannu z děcka.
(To věru něžně řečeno,
a básnickými slovy, –
žel, že básnický obraz ten
už není zcela nový!)
Jak ve všech lepších pohádkách,
– to předepsáno asi –
i naše měla princezna
nádherné zlaté vlasy.
Ji uviděti Loreley,
– znáte-li – nade vděkem
té krásy, možná, byla by
se zadusila vztekem.
A liliová její pleť
průsvitná, něžně bledá –
povídám: hezčí princeznu
ať někdo světem hledá!
V blankytě očí nebeských
čarovnou měla něhu
a labutí krk bělejší
byl cukrářského sněhu.
Labutí krk – – ne, přiznám se,
zde svědomí mne tlačí:
princeznin útlý krček byl
přec jen o trochu kratší.
A že byla tak spanilá,
což divu, že se béře
na zámek tolik ženichů,
div stačily jim dvéře.
A hlásili se z daleka
i z blízka, denně na sta,
však princezna jen děla: „Ať
jen táhnou zas, a basta!“
Již stará paní králová
ve strachu byla stálém,
jak bude dál, a radila
se denně s panem králem.
Ten však se nijak nevyznal
v těch věcech, nedut ani,
o dcerku starat musila
se dál jen stará paní.
Pan král se jenom vymlouval
na spoustu jiných prací –
jak slyším, zhusta bývají
mužové všichni tací.
Králová však se trápila,
že Její dcerka milá,
že Její krásná princezna
na ocet by Jí zbyla.
A pořádala dýchánky,
pozvaných přišly davy –
čert by v tom byl, aby se z nich
nevybarvil ten pravý!
A pořádala soirées
a five-o-clocky pro ně,
jichž ráčila se zúčastnit
vždy Nejvýš blahosklonně.
Vítala pány rytíře,
a hrabata, a prince –
z nich žádný však se nelíbil
spanilé krasotince.
Pan král už ráčil hubovat
na ten, jak pravil, zlořád,
že musil za ty bankety
jen platit účty pořád.
A ráčil paní choti Své
říc’, ovšem velmi jemně,
že takhle na ty hostiny
mu praskne celá země.
Však přece ráčil sáhnouti
do zlata plných žoků –
a zas lítala pozvání
k novému five-o-clocku.
A rytířů i princů těch
bezpočet znovu šlo sem –
z nich každý domů, chudinka,
zas táhnul s dlouhým nosem.
A princezna jen vedla svou:
„Co ty se staráš, mamá?
Až přijde, kdo mi usouzen,
však vybéřu si sama.“
Tu králová zas na radu
šla k panu králi, – všecek
jsa zabrán prací, ani a
ni b jí na to necek’.

Meter: iambic
¡QUÉ IMPORTA!
by José Santos Chocano

El desdén de los dioses no hace galas
de poder, ni de cólera al protervo:
César desdeña el odio de su siervo.
¡A odio con arpón, desdén con alas!
Puede el odio trepar por sus escalas
hasta el santuario que a mi amor reservo;
mas yo he de ver al pavoroso cuervo
rodar sin fuerzas a los pies de Palas...
Jamás importarán a mis enojos
nada la ingratitud, nada el mal paga,
nada los cuervos sacadores de ojos;
que en mi alma se desploman los insultos,
como peñascos en proiundo lago,
¡que ha de guardarlos para siempre ocultos!...

Meter: polymetric
173.  Der Mensch lebt nicht vom
 Brodt allein.
by Angelus Silesius

Das Brodt ernährt dich nicht: was dich im Brodte speist/
Ist

Meter: polymetric
MARII LAUDOVÉ-HOŘICOVÉ
by Antonín Klášterský

Před Vaším zjevem dojat stanul Čas:
Jak, v této tváři že má býti ryto?
Té krásy sladké bylo mu tak líto.
Šel dál a nechal mladou, svěží Vás.
A Osud chmurný když se krutě snuje
v básníků díle, živoucím jež snem,
svým neskonale milým úsměvem
jej kouzlo Vaše jasem prozařuje.
Však v nejsladší se půvab vtělí tam,
kde vkus a cit se s elegancí pojí,
a ženy vtip kde z růží pouta strojí
a očí blesk i smích zve k lásky hrám.
A mlžné páry básníkova snění
když padly na rtů Vašich teplý květ,
se srážejí a třpytíce se, hned
se v rosnou krůpěj, zářný démant mění...

Meter: iambic
Lebensgenuß
by Johann Wolfgang Goethe

»wie man nur so leben mag?
Du machst dir gar keinen guten Tag!«
Ein guter Abend kommt heran,
Wenn ich den ganzen Tag getan.
Wenn man mich da- und dorthin zerrt
Und wo ich nichts vermag,
Bin von mir selbst nur abgesperrt,
Da hab ich keinen Tag.
Tut sich nun auf, was man bedarf
Und was ich wohl vermag,
Da greif ich ein, es geht so scharf,
Da hab ich meinen Tag.
Ich scheine mir an keinem Ort,
Auch Zeit ist keine Zeit,
Ein geistreich-aufgeschloßnes Wort
Wirkt auf die Ewigkeit.

Meter: iambic
Loď v oceanu.
by Růžena Jesenská

Ocean bouří, slunce v krvi vadne,
chtěl onu loď bys dostihnout,
k černému dnu ji strhnout v trosky chladné?
Ó nech ji plout!
Opilá potácí se v bílých pěnách
a dumá o palácích, o Sirenách,
o lustrech slavnostních a vavřínech. –
Stožáry tančí, srdce její buší
fanfárou světa, – ach jí nevyruší
ni bouře divoká, ni moře vzdech. –
V těch spirálových snech i ty ji nech!
Majáky svítí vlnám rozhněvaným,
tmám zarmouceným, polekaným,
vzdychají bóje zpěv zelených rout,
jež urval proud, loď v modrých brázdách letí,
ó nech ty ptáky pěti, mraky buráceti,
ó nech ji plout!
Ať pluje klidně dál, ať hvězdy kanou
jí na prsa, jak řádů zlatých blesk,
ať begoniemi jí plachty vzplanou...
ať mine útesy nesdílných stezk!
Zapadá slunce. V moře, dálku, nebe, vzduch
loď mizí, racek z věnců červánkových vzlét
a zase pad’, – loď ztrácí se a spousta zlatých stuh
plazí se vodami. – Loď kývla v modru naposled,
a Ty a Já? Proč úzkost žlutých pout?
ó nech Ji plout!
Což nejsme šťastni? Ty a Já? My jedno. Není více
bledého přízraku. Fialek soumrakem
hledíme k rudým tonům, doufajíce
v tak mnoho. A tak mnoho máme. Zázrakem
jsou naše západy. Tak možno utonout
v hýření horkých růži purpurových,
omdlívat vůní keřů muškátových –
podivných keřů! A být jedno! – Což nám loď,
ó nech ji plout!
Ne, ani stín. Ať pluje! A mne vysvoboď
z prokletí, dej mi závrať klidu. –
Což nejsme šťastni? Ano, ano, strašně tím –
Já – Ty, že tak jsme jedno, jednu bídu
řetězem táhnem, jednu rozkoš, rozpjetím
jediným splynem s koncem. Spočinout
na chvíli v rudých západech. Smrt pít a žíti, –
A vše je mimo nás – oblaky, loď – kdes jdou a svítí –
ó nech je plout!

Meter: iambic
To stačí.
by Ladislav Quis

Šťastně pochován již národ holubičí,
však teď zase se všech stran se křičí,
že jsme národ sokolů.
Myslím si: Nač tato jména ptačí?
Ku vítězství, věru, že nám stačí,
budeme-li muži pospolu.

Meter: trochaic
Weltlauf .
by Joseph von Eichendorff

Wie im Thurm der Uhr Gewichte
Rucket fort die Weltgeschichte,
Und der Zeiger schweigend kreist,
Keiner räth, wohin er weist.

Meter: trochaic
Grabschrifft eines Schneiders
by Christiana Mariana von Ziegler

Ich meynte, daß der Tod mich noch verschonen solte,
Dieweil ich ihm umsonst ein Kleidgen machen wolte;
Allein es bliesse mir der schlaue Fuchs ins Ohr,
Er brauchte weder Kleid, Sourtout, noch Roquelaur.

Meter: iambic
2. Dnes ve skaliskách ňader cítím vzrůst
by Adolf Racek

Dnes ve skaliskách ňader cítím vzrůst
zlat rudy, šperků, shluků démantů,
a prsou mých již úzky útroby,
slyš hukot hluboký, jak praskají!
O boly bohatství, o taji štědrosti,
o smutku plodnosti, o velké mateřství!
Hle, obrovské se ruce plížit zřím,
hle ruce vychrtlé, jich svítí kost!
Jak s chvatem, bez citu v mé hloubi sahají
mé srdce trhají a kamy rvou
a vynášejí skvosty nejlepší,
o hrozné ruce krutých bolestí!

Meter: iambic
1L: Ob ich das Jahr durchleben werde,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Ob ich das Jahr durchleben werde,
Das noch in diesem Büchlein steckt?
Das weiß ich freilich nicht! da Erde
Vielleicht mich morgen schon bedeckt.
Doch wenn ich's nur erleben werde,
Dann will ich auch das ganze Jahr
So froh seyn, als bei seiner Herde
Der Prinz und Schäfer Paris war.
Ich habe noch in meinem Keller
Ein Fäßchen alten deutschen Wein;
Was macht den trägen Winter schneller
Und sorgenlos noch obenein?
Auch schlafen fröhliche Gesänge
In meiner Harf'; im Frühling' trägt
Mein Gärtchen Blüthen mir die Menge,
Worin ein Heer von Finken schlägt.
Im Sommer hab' ich kühle Lauben,
Und Bach-Gemurmel fürs Gehör,
Im Herbste, Muskateller-Trauben,
Und Karpfen, größer als ein Stör.
Komm! und versuche meine Trauben,
Zieh meiner Veilchen Balsam ein,
Und kühl' dich ab in meinen Lauben,
Und koste meinen süßen Wein!
Und höre meine Finken schlagen,
Und murmeln meinen Schmerlenbach;
Komm bald! denn den vergangnen Tagen
Folgt gar zu bald der letzte nach!

Meter: iambic
- 1291 - Acto I, LOPE
by Lope de Vega

Estrella, de tus negras, celestiales
almas, luces de amor, ¿quién ha podido
salir con libertad, que no haya sido
triunfo de tu desdén en tus umbrales?
Díganlo de mis ansias inmortales
tantos afectos, partos del sentido;
lágrimas no, que fuera ya partido
para lenguas y treguas de mis males.
En tan alto peligro acreditada
queda la voz de un Ícaro atrevida,
bien que en su mismo intento fabricada;
porque contra cualquiera humana vida,
de rigores de nieve estás armada,
de prodigios de fuego estás vestida.

Meter: polymetric
CHVÍLE ŠTĚSTÍ NA LESNÍ STEZCE.
by Emanuel Čenkov

Bouř duše uklidnit’... A někdy stačí
jít v jitru slunečném tou lesa stezkou,
šum sosen vonný ssát i píseň ptačí
a snivě v krajinu se dívat českou.
Naslouchat pramenům, jenž v mechu pláčí,
žár stříbrný zřít v modré stepi nebe,
rej libel, motýlů, jenž se tu stáčí,
kams v dálku snít a zapomenout sebe.
Vše v modru zapomnít a tiše, tiše snít,
jen hudbou lehkých snů tu v zlatém vzduchu žít
a tiše stezkou jít, neplašit ptáky
a při setkání s dívkou, jíž je šestnáct let,
již nezulíbal dosud chtivý muže ret,
své touhy nevzbudit a sklopit zraky!

Meter: iambic
Schertz-gedichte an Leonoren/
 über die plintzen.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

So offt ich euch beschau/ ihr angenehme plintzen/
So offt wird auch das hertz in meiner brust bewegt/
Dann unser Friederich ist auff den silber-müntzen
So deutlich nicht als wir in euren teig gepregt.
Eur erster ursprung kömmt durch weitzen aus der erden/
Wer weiß nicht/ daß wir auch von dieser mutter seyn?
Ihr müßt/ so bald ihr reiff/ in stroh gebunden werden/
Uns schleußt man augenblicks in feste windeln ein.
Die bauren dreschen euch/ uns aber die tyrannen/
Die in der schulen uns das hintertheil besehn:
Dann was der hencker nicht durch bauren weiß zu bannen/
Muß dennoch in der welt durch einen fuchs geschehn.
Das ist der erste tantz/ den uns die feinde spielen.
Wann euch der flegel nun den buckel abgeklofft/
So schicket man alsdann die körner in die mühlen/
Und endlich wird das mehl in einen sack gestopfft.
So/ wann die Herren uns die hülsen abgetreten/
Und wir den Calepin biß auff den band verstehn/
So sehn wir allererst auff Universitäten/
Daß weißheit und verstand auch durch die mühle gehn.
Dann was wir vor gelernt/ wird alles umgekehret/
Man dränget die vernunfft in enge kärcker ein/
Biß der gelehrte stein den groben rest verzehret/
Und unsre reden kern/ die sitten tugend seyn.
Dann strotzt man wie ein sack vor lauter phantaseyen/
Man zeigt von aussen schon/ was man verborgen trägt/
Und beyde dencken nicht/ indem wir uns erfreuen/
Was zeit und schicksal uns für martern aufferlegt.
Inzwischen fallet ihr den weibern in die hände/
Die rühren euch mit milch und weichen eyern ein:
Dann setzen sie den teig auff kohlen und auff brände/
Und lassen ihn zur lust mit zucker überstreun.
Wir aber müssen uns bey hofe lassen scheren/
Und werden durch die milch der hoffnung zubereit.
Die flammen sind der gram/ durch den wir uns verzehren/
Der zucker aber ist die süsse dienstbarkeit.
Und nunmehr fangen wir dem wetter an zu trauen/
Es scheint/ daß beyde nun ein neuer stern beglückt.
Doch eh die menschen euch/ und wir die welt beschauen/
So werdet ihr in bauch/ und wir ins grab geschickt.
Dann euch verschlinget man schonöffters bey dem tiegel/
Wir sterben/ eh uns noch die sonne recht bestrahlt.
Und also sehen wir uns wie in einem spiegel/
Ihr findet euch in uns/ wir uns in euch gemahlt.
Doch eines wird und soll mich biß im tod verdriessen/
Daß man euch in den leib/ uns in den sand begräht/
Daß euch die jungfern gar in ihre brust verschliessen/
Und unser name kaum auff ihren lippen schwebt.
Fürwahr/ ich wolte mich weit besser in sie schicken/
(ach daß ich ärmster doch nicht eine plintze bin!)
Dann dürfft ich erstlich nur biß in den magen rücken/
So käm ich mit der zeit auch wohl zum hertzen hin.
Was Händel wolt ich da nicht Leonoren machen?
Jedoch ich irre mich. Der platz ist schon besetzt.
Hier muß ein Gelidor den rosenstock bewachen/
Mich hat der himmel nur der dornen werth geschätzt.

Meter: iambic
A la muerte de Judas
by Rafael María Baralt

De su traición el peso infame a
                     tierra
Judas arroja, al árbol se abalanza
y de un ramo oscilando el cuerpo lanza
pendiente al lazo que su cuello cierra
El alma en su prisión, contra sí en guerra,
se agita y ruge y blasfemando alcanza
los cielos aterrar y de esperanza
hendir el antro en que Luzbel se encierra
De su cárcel al fin sale bramando;
y entonces la justicia, en la inocente
sangre de Cristo el índice empapando,
al Gólgota la arrastra y en su frente
sentencia escribe de penar eterno
y, vuelto el rostro, lánzala al infierno.

Meter: iambic
DŮSLEDNOST
by František Zavřel

Filosofii sebevraždy
měl by čísti občan každý,
jeť to přece bible naše
daná nám od Messiáše.
Nakonec ji národ – spáše.

Meter: trochaic
1L: Die Einfalt im Gebet ist grosse Witz für Gott;
by Friedrich von Logau

Die Einfalt im Gebet ist grosse Witz für Gott;
Genug, wer ihm vertraut und nennt die blosse Noth.

Meter: polymetric
- XIII - A un cadáver
by Antonio Enriquez Gomez

Pasajero que miras sin cuidado
ese cadáver que viviente ha sido,
repara que de achaque de nacido
le castigó su original pecado.
Lo que pálido ves, ya fue rosado:
lo que sin alma ves, tuvo sentido,
y lo que está sin material oído,
órgano fue y estuvo bien templado.
Mírale bien, que aunque su vida es ida,
la tiene en el ejemplo pues advierte
a su soberbio polvo su partida.
Juzga ahora quien goza mejor suerte:
el que vive faltándole la vida
o el que muere sobrándole la muerte.

Meter: polymetric
- V -
by Hernandode Acunya

Lo que es mortal padece esta prisión,
que lo inmortal, señora, está en la vuestra;
ésta tiene de mí sólo la muestra
la vuestra tiene el alma y corazón.
Por donde yo no hallo por razón
que a Fortuna llamar deba siniestra,
pues ella me guió con mano diestra
a veros y a sufrir por vos pasión.
Así de todo el mal en que me ha puesto,
cuando pienso este bien en que me puso,
no sólo le perdono su mudanza,
pero aún no estando satisfecha de esto,
de cualquier otro mal también la excuso
salvándose de veros mi esperanza.

Meter: iambic
- 8 - Acto I, DOÑA JUANA De Quien más no puede
by Lope de Vega

Si en un carcaj dorado están metidas
amor, tus flechas, bien se ve que a tiento,
ciego las sacas, con diverso intento
del que después se mira en las heridas.
Quitas sin vista diferentes vidas,
y como las esparces por el viento,
y el blanco no se ve del pensamiento,
por esto quieres, y por esto olvidas.
Tirando así, no hay alma que resista
las duras puntas de tus flechas fieras,
porque el mundo contigo se resista.
O si con vista dulce, amor, nacieras,
y acertaras las almas con la vista,
mas no fueras amor, si la tuvieras.

Meter: iambic
Muestra en oportuna alegoría la seguridad del estado pobre y el riesgo del poderoso
by Quevedo

¿Ves esa choza pobre que, en la orilla,
con bien unidas pajas, burla al Noto?
¿Ves el horrendo y líquido alboroto,
donde agoniza poderosa quilla?
¿No ves la turba ronca y amarilla
desconfiar del arte y del piloto,
a quien, si el parasismo acuerda el voto,
la muerte los semblantes amancilla?
Pues eso ves en mí, que, retirado
a la serena paz de mi cabaña,
más quiero verme pobre que anegado.
Y miro, libre, naufragar la saña
del poder cauteloso, que, engañado,
tormenta vive cuando alegre engaña.

Meter: iambic
- XLVIII -
by Hernandode Acunya

Después que a César el traidor de Egipto
dio la cabeza que el peor quería,
encubriendo las muestras de alegría,
en público lloró, como está escrito.
Y Aníbal, cuando al imperio aflito
vio que Fortuna desfavorecía,
rióse entre la gente que plañía,
encubriendo un dolor que era infinito.
Así a veces el ánimo, cualquiera
pasión que siente, so contrario manto
cubre con vista alegre o lastimera;
por do, si alguna vez, yo río o canto,
es por querer, con el placer de fuera,
encubrir mi secreto y triste llanto.

Meter: polymetric
KU PŘEDU!
by Josef Václav Sládek

K předu tedy, jménem Páně,
v svatou válku, děti, k předu,
starou cestou po Balkáně
za krev bratří, popel dědů!
Jako v mraku blyskavice
v Balkán bílý orel letí,
bledne záře půlměsíce –
k předu, děti, k předu, děti!
Slyším v dáli hřímat děla,
mečů třesk a ržání koní,
vidím smrti archanděla
na krvavém letět broni:
znamená vás na tisíce,
ale vtéká, v dál jak letí,
kopí ve tvář půlměsíce,
k předu, děti, k předu, děti!
Jako nebe od požárů,
od krve jsou rudé nivy,
neslyšíte z dravčích spárů
kořisti ten výkřik divý?
Hoj, však v Dunaj už to hříme
v den jak, soudný ku odvěti:
„Přicházíme, přicházíme!“
K předu, děti, k předu, děti!
„Tedy k předu jménem Páně,
v svatou válku; děti, k předu,
za tu lidskost na pohaně,
za mohyly našich dědů,
za Toho, jenž bitvy řídí,
a za volnost Slávských snětí,
a za volnost všechněch lidí
k předu, děti!

Meter: trochaic
VI Modlím se k tobě, malý mučedníku,
by František Zavřel

Modlím se k tobě, malý mučedníku,
modlím se k sténající hmotě bledých rtíků,
modlím se k neklidné a malé ruce,
která se chvěje v bezejmenné muce,
modlím se k tobě, kterou bolest drtí.
Budu se k tobě modlit v hodině své smrti.

Meter: iambic
A la muerte del Excmo. Sr. Marqués de Gerona
by Juan Federico Muntadas Joumet

«Descubro un porvenir con noble intento
lo alcanzaré, dijiste: ¡patria mía!
para servirte de piloto y guía
no me falta saber, me sobra aliento ».
Y España te admiró en el Parlamento
cuando en aciago, tormentoso día,
de allí alejaste la discordia impía
con tu suave irresistible acento.
Todo pasó: la muerte despiadada,
con rostro horrible y expresión aviesa,
en tu carrera te detuvo, osada:
«En vano luchas: eres ya mi presa
grito: el lindero es este de la nada »
Y sin piedad te sepultó en la huesa.

Meter: iambic
Úvodem k hudební produkci.
by Jaroslav Vrchlický

Pst! – Juž taktovka mistra
se k pultu letem kloní
a vřava tónů bystrá
jí v zápětí juž zvoní.
Vějíře dovádivé,
juž zastavte se chvíli,
ve hudbě sladce tklivé
to z hloubi lká a kvílí.
Vy rozžhavené oči,
vy ústa purpurová,
v ráz po vás trilek skočí
i melodie nová.
Na chvíli umlkněte,
jsou marné vaše shony;
teď jiná růže květe,
jsou lístky její – tóny.
A lístky ty jsou vonné,
tak tiše v duši kanou,
ta blažená v nich tone,
jsouť opiem i mannou.
Ó slyšte, flétna stůně
jak leknín ku měsíci,
ta hudba víc než vůně,
než slovo může říci!
Kam zrak se neodváží,
kde zaráží se ruka,
až srdce ku zápraží
ta hudba jde a ťuká.
Co poesií zveme
jen v ouško šeptajíce,
v tom slově: Milujeme!
dí hudba, ano více.
Toť prsten Šalamóna,
jenž duše k sobě láká,
toť víc než archy clona,
toť víc než píseň ptáka!
Toť věčná duše světa,
jež po vesmíru zpívá,
v kaskádách zvuků zkvétá
a do srdcí se dívá.
Toť vašich tváří oval,
toť vašich ňader vlna,
za níž se Milek schoval,
ta šelma tajůplná.
On v sladké hudbě zvedá
jich rhytmus pod vějíři,
on vinen, neposeda,
že líčko se kdes pýří.
Jak citů chce hra bystrá,
motýla studu honí –
Pst! Juž taktovka mistra
se k pultu letem kloní.

Meter: iambic
Smí k Tobě?
by Xaver Dvořák

Tvůj živný bok zem otvírá, zkad žene
ruch života a poupě uzavřené
květ sladký, který utajil se v mech;
jak rosa s nebes růžových se řine
zpěv skřivana juž, nežli odpočine
luk v stinných kdesi lupenech.
Ach, tomu kouzlu srdce neodolá,
kdy sladký zjev Tvůj, nebes Paní, volá
je ze snů říše k písni nejsladčí;
ó žárem vzpláti zase v blahém štěstí,
až k nohoum Tvým se v tichém letu vznésti,
zda peruť touhy dostačí?
Což chtěl bych písní vzletět jako jednou,
kde slunce plá, kde hvězdy z rána blednou,
kde trůn Tvůj hoří zlatý v červáncích;
kde jako lilijové květy stkvělé
se vznášejí kol Tebe archandělé
a jako vůně písně jich.
Slz tesklivých se oko neubrání,
rty pohnou se jen v hořkém zavzdychání,
když dávných dob těch duše vzpomene;
ó Královno, již nad vše cením,
jež vládneš místo žezla odpuštěním,
smí k Tobě dítě ztracené?

Meter: iambic
ŠMOK
by Josef Svatopluk Machar

Má bláto v hlavě, bláto na botách
a řve ti v brance plotu stoje –
a myslí si, že já snad na potlach
jej vpustím k sobě do pokoje!

Meter: iambic
Soneto amoroso
by Quevedo

A fugitivas sombras doy abrazos;
en los sueños se cansa el alma mía;
paso luchando a solas noche y día
con un trasgo que traigo entre mis brazos.
Cuando le quiero más ceñir con lazos,
y viendo mi sudor, se me desvía;
vuelvo con una fuerza a mi porfía,
y temas con amor me hacen pedazos.
Voyme a vengar en una imagen vana
que no se aparta de los ojos míos;
búrlame, y de burlarme corre ufana.
Empiézola a seguir, fáltanme bríos;
y como de alcanzarla tengo gana,
hago correr tras ella el llanto en ríos.

Meter: iambic
1L: Man sahe manchen vor auff tapffren Hengsten reiten,
by Friedrich von Logau

Man sahe manchen vor auff tapffren Hengsten reiten,
Ietzt aber sachte her bey Kinder-Pferden schreiten.

Meter: iambic
Italien
by Johann Gottfried Herder

Italien, Italien, o Du,
Das seine Schönheit unglückselig macht,
Ein traurig hartes Schicksal gaben Dir
Mit ihrer Gunst die Götter. Wärest Du
An Schönheit ärmer, oder reicher nur
An Kräften, daß man mehr Dich fürchtete,
Wie oder minder liebte, und nur nicht,
Herbeigelockt von Deiner Schönheit Strahl,
Dich forderte zum Tode! Vaterland,
Dann dürft' ich nicht die Ströme Krieger sehn,
Die von den Alpen rollen; dürfte nicht
Die Heerden fremdes Vieh sich tränken sehn
Im blutgefärbten Po. Ich sähe nicht
Dich selbst, umgürtet, mit so fremdem Schwert
Umgürtet, kämpfen stets mit fremdem Arm
Und, überwunden oder Ueberwinderin,
Doch immer dienen. – –

Meter: iambic