PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LA TORTUGA DE ORO ...
by Rubén Darío

La tortuga de oro camina por la alfombra
y traza por la alfombra un misterioso estigma;
sobre su carapacho hay grabado un enigma
y un círculo enigmático se dibuja en su sombra.
Esos signos nos dicen al Dios que no se nombra
y ponen en nosotros su autoritario estigma:
ese círculo encierra la clave del enigma
que a Minotauro mata y a la Medusa asombra.
Ramo de sueño, mazo de ideas florecidas
en explosión de cantos y en floración de vidas,
sois mi pecho suave, mi pensamiento parco.
Y cuando hayan pasado las sedas de la fiesta,
decidme los sutiles efluvios de la orquesta
y lo que está suspenso entre el violín y el arco...

Meter: polymetric
1L: Da sprach er so lieb und so freundlich,
by Ada Christen

Da sprach er so lieb und so freundlich,
So zärtlich, gütig und mild;
Man konnte beinahe glauben,
Er hab' auch Alles gefühlt.
Doch plötzlich dieser Blick,
Dies Lächeln – o mein Gott!
Dies höhnische Compliment –
Ich wollt', ich wäre todt!

Meter: iambic
1L: Bey heitern Mondenscheine,
by Christian Felix Weiße

Bey heitern Mondenscheine,
Erwartete im Hayne
Voll Zorn Claudine den Crispin.
Wie ärgerte Claudinen
Die Trägheit von Crispinen!
Denn, eh er kam, gieng halb der Abend hin.
Sie wollt ihn nicht mehr sehen,
Und hochgelehrt im Schmähen
Empfing sie zornig den Crispin.
Sie weinte, schimpfte, drohte,
Wenn er die Hand ihr bote:
Woher du kömmst, schrie sie, geh wieder hin!
Sein Reden, Bitten, Flehen
Half nichts, sie hieß ihn gehen,
Dieß währte bis um Mitternacht:
Er bat mit mildern Blicken,
Ihn mindstens fortzuschicken:
Doch desto mehr schien sie nur aufgebracht.
Wohl! sprach er, deinen Willen
Muß ich einmal erfüllen,
Und drollte nach dem Weinhaus hin:
Da fing sie erst von neuen
Erbärmlich an zu schreyen:
Du gehst, Crispin? Ach bleib Crispin! Crispin!

Meter: iambic
1L: Die Dichter, das sind die großen Träumer ihres Volkes ...
by Cäsar Flaischlen

Die Dichter, das sind die großen Träumer ihres Volkes ...
die Träumer seiner Sehnsucht!

Meter: iambic
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Als nun der Tag zum letzten selbst war kommen/
Daß dieser Schatz uns solte seyn benommen/
Und durch den Spruch/ den das Verhängnis macht/
Dem Cerberus sein Bissen war gebracht/
Den nicht vielmehr der schöne Geist beweget/
Als etwan der so Thorheits Flecken träget/
So nahmen wir auch die Gelegenheit:
Erbaut zu seyn durch seine Freundligkeit.
Den Heldenmuth nam keine Furcht gefangen/
Wie nah ihm auch das Ende kam gegangen.
Er ward auch nicht durch Todes-Angst gerührt/
So uns gar leicht Witz und Verstand entführt/
Wer ist doch sonst/ wann er den Tag erblicket/
Durch den der Leib wird aus der Welt gerücket/
Er sey denn gantz ein Engel oder Stein/
Daß er nicht solt in Angst und Schrecken seyn?
Drum hat gewiß der Engel reines Wesen
Den Socrates erzeuget und erlesen;
Denn unser Sinn ist warlich allzuschlecht/
Und hört mit Angst des Todes strenges Recht/
Jhm aber war es leicht alhier zu weisen/
Ein Hertz aus Stein/ und einen Mund von Eisen/
Es zeiget uns Gesichte/ Hand und Mund/
Wie Geist und Sinn recht im Gewichte stund/
Und daß man ihn weit höher muste plagen
Der Thränen Bach den Wangen abzujagen;
Die Seufzer selbst so allzuleicht entgehn/
Die musten ihm stets zu gebote stehn/
Sein treues Weib lag auch zu seinen Füssen
Verblast/ bestürtzt/ erbärmlich abgerissen/
Sie konte nicht der Ubermaß der Pein
Durch ihr Geschrey wie sonst erleichtert seyn/
Sie hielt den Sohn des Socrates in Armen/
Und predigt’ ihm vom schläfrigen Erbarmen/
Als welcher nicht vor dieser letzten Fahrt
Ein Seuffzerlein zu dem Gedächtniß ward.
Mein werther Mann begunte sie zu sagen
Ach würden wir zugleiche hingetragen/
Ach weh! wann dir die allzulange Ruh/
Das reine Licht der Augen drücket zu/
So wirst du denn bey des Cocytus Flüssen/
Gar schlechten Schein der Liebligkeit geniessen;
Und wären wir gleich allesambt um dich/
So kentest du die Freunde gleich wie mich.

Meter: iambic
XiV.
by Kaspar von Stieler

Durch Schwachheit ist mir meine Stärte
durch Schwachheit ward ich meiner Krafft
Nu bin ich durch die Schwäche worden
doch läßt auß Schwachheit meine schwä-

Meter: iambic
En los campos de Vergara
by Juan Nicasio Gallego

¿Qué inusitada aclamación festiva
convierte el gozo de mi patria en duelo?
¿Por qué de mar a mar con raudo vuelo
suena sin fin centuplicado el viva?
La Paz, sí: ¿no la veis, de
                  fresca oliva
la sien ordena, descender del cielo,
en su diestra agitar cándido velo,
y ahuyentar la Discordia vengativa?
¡Oh momento feliz! Su horrible
                     tea
de la nación magnánima española
maldita siempre y execrada sea;
y anuncie el blanco lino que hoy tremola
y en que la cifra de Isabel campea,
un grito, un pensamiento, un alma sola.

Meter: iambic
Ztraceným snům.
by Alois Škampa

Odlétli ptáci v jih
a snové moji s nima;
v tmě nocí bouřlivých
nadarmo hledám jich –
a k duši táhne zima!
Zabloudil k duši mráz
a divý vichr v lesy,
a přes propastí sráz
lavina mosty věsí,
ku srdci tíhne bol
a v oči jinovatka,
jen tma je kol a kol
a v sněhu spí má chatka! –
Kdy vísky horalů
jal spánek pomalu
a tichnou kolovrátky –
v tmy smutných večerů
vyhlédám k severu,
zda snové šťastných let,
již uprchli mi v svět,
se vrátí ke mně zpátky!
Leč marně čekám jich;
neb větru kvil a smích
mé touhy neslyší –
a darmo duše má
chce přivát křídloma,
co spí juž v zátiší...

Meter: iambic
A la muerte
by Federico Balart

Yo te saludo, oh muerte redentora,
y en tu esperanza mi dolor mitigo,
obra de Dios perfecta; no castigo,
sino don de su mano bienhechora.
¡Oh de un día mejor celeste aurora,
que al alma ofrece perdurable abrigo,
yo tu rayo benéfico bendigo
y lo aguardo impaciente, de hora en hora.
Ante las plagas del linaje humano,
cuando toda virtud se rinde inerte,
cuando todo rencor fermenta insano,
cuando al débil oprime inicuo el fuerte,
horroriza pensar, Dios soberano,
lo que fuera la vida sin la muerte!

Meter: polymetric
Pan doktor. (I.)
by Karel Leger

Pan rada má dvě hezké dcerušky
a domy dva. – Co krásnějšího asi?
Zda modré oko mladší Lidušky,
zda Markétiny dlouhé, zlaté vlasy,
či věno jejich? Rozhodněte sami!
Dotěrné slunko hledí záslonami
v komnatu dívčí. Vábný koutek ten
je plný vůně, – jakýs divný sen
tu jímá duši, kouzlo tady vládne.
Však, smrtelníče, prchni, prchni jen,
než srdce tvé se lapí v síti zrádné.
Své ucho zakryj, zachraň duši svoji!
Hle, divný nástroj u stěny tam stojí,
to mučidel je zbytek středověkých,
klavírem sluje. – Proudem tÓnů měkkých
tě omámí, že zkalí se ti zrak,
a dívčina-li hezká právě hraje,
jí k nohám padneš lásku vyznávaje –
a co pan rada na to řek' by pak!
Liduška bledá sedí u klavíru,
však bohu díky! klesla ručka jí,
a hlavinkou se v divém honí víru
myšlénky divné. – Vzdychá potaji – –
Hezounké dítě! Sama jistě tuší,
že tajená jí bolesť dobře sluší,
ač zvonivý jí stejně sluší smích!
Na mladých ňadrech poupátko jí vadne,
v kalíšek jeho někdy krůpěj padne
ze tmavých zraků, smutně skloněných.
Ó, chřadne stejně, jak ten kvítek malý!
A co ji bolí? Lidé nepoznali,
že v srdéčku se jeho nemoc tají.
A útrpně-li děvčátka se ptají,
na zoubek svůj, tak bílý, nevinný, –
vše rychle svádí trochu uzarděna:
„Vším vinen věru zoubek jediný!“
A žalostivě běduje a stená. – –
Zavolán doktor, – přišel v okamžiku.
Hlavičku hezkou do svých rukou jal,
zub chorý hledal pod růžema rtíků
a – potichounku doktor zavzdychal.
Hlavička hezká půvabně se kloní
na jeho rámě, zlatá kadeř voní,
dvé oček svůdně k němu pohlíží.
On, chudák, paměť sbírá s obtíží.
Zub vytažen – a její pohled žhavý
se na lékaře upřel potaji
a čtveračivé rtíky šeptají:
„Ach, doktore, vždyť není to ten pravý!“

Meter: iambic
The Indications [excerpt]
by Walt Whitman

The words of the true poems give you more than poems,
They give you to form for yourself, poems, religions, politics, war, peace, behavior, histories, essays, romances, and everything else,
They balance ranks, colors, races, creeds, and the sexes,
They do not seek beauty—they are sought,
Forever touching them, or close upon them, follows beauty, longing, fain, love-sick.

They prepare for death—yet are they not the finish, but rather the outset,
They bring none to his or her terminus, or to be content and full;
Whom they take, they take into space, to behold the birth of stars, to learn one of the meanings,
To launch off with absolute faith—to sweep through the ceaseless rings, and never be quiet again.

Meter: polymetric
V ŘÍJNU.
by Adolf Brabec

To v říjnu je, kdy tepny země
se náhle tiše zatřesou
a křidla větru list ti jemně
ku nohám tvojím zanesou.
Kdy záře slunce novým vzletem
by chtěla zářit, svítit, plát,
však cítit je již větru letem
ten proudit ledný svist a chlad.
Mdlý slunce lesk svým rudým zlatem
plá nejvíc na těch hřbitovech,
kde jiřinky již větřík chvatem
sebírá tiše na rovech.
A je ti pojednou tak líto,
že vadnou trávy, květiny,
ve duše hloubi zazní ti to
a zvuk ten stesk je jediný!
Do krvava ve slunce záři
plá rulíku květ v bílých zdech,
a pavouci, ti samotáři,
se spřádají do květů těch.
Když zříš kol plachým očí letem
na růže zkvetlé v podletí:
„i my jen jednou tady kvetem“
ti duší tesknou proletí...

Meter: iambic
8.
by Johann Wolfgang von Goethe

Trocken von Hüften,
Nicht kümmerlich,
Feucht von Händen,
Kühn und gewaltsam.

Meter: amphibrachic
VYCHÁZKA POLNÍ.
by Karel Červinka

Polemi jdeme kvetoucími, polemi jdeme, dále v luh,
teplými nivami slunečnými, polemi dále v letní vzduch.
Neděle sladká! Odpoledne sváteční visí nad krajem,
ani se tráva nenazvedne, mlčíme oba navzájem.
Blouznivé ticho vsakuje se z teplých niv nám až do ňader.
– Polemi nazpět vracíme se, polemi v pozdní podvečer.
Kobylek chřestot zmlk’ už kolem, motýl v šer západ’ zbloudilý,
šeří se volně nad údolem... Jak jsme den dnešní prožili!
K přírodě jsme se navrátili, v polích těch letních bloudíce,
snění své něčím ozlatili v modravo někam toužíce.
Většího něco pocítíce, nad všední co tu trčí prach,
jdeme teď v město od vesnice po prázdných žlutých pěšinách...

Meter: iambic
El último soneto
by Felipe Pérez y González

Aunque, en verdad, no me mandó Violante
durante un año hacer diario soneto,
metíme por antojo en ese aprieto,
que en más de un caso me pesó bastante.
Cuando marzo acabó, dije: «¡Adelante!
pues ya el primer trimestre está completo»
y en julio respiré menos inquieto,
viéndome a la mitad semitriunfante.
En octubre encontréme más seguro,
juzgando mi labor casi vencida,
y hoy, en diciembre, salgo de este apuro.
Colmé de los sonetos la medida,
y aunque Violante se empeñara,
                     juro
que no haré más sonetos en mi vida

Meter: iambic
Lang.
by Rudolf Pokorný

P. Wurma kdysi přítelíčku milý,
cos mu zrobil v tuto chvíli!
Strh jsi s něho té svatosti zář,
světu odkryls obojetnou tvář, –
avšak sám takovou také máš.

Meter: trochaic
- XXVII -
by Fernando de Herrera

Si trasformar pudiese mi figura
como el Ideo Júpiter solía,
en blanco cisne vuelto ya sería,
mirando de mi Leda la luz pura,
y sin algún temor de muerte oscura
en honra suya el canto ensalzaría,
su frente y bellos ojos tocaría,
ensandeciendo, ufano, en tal ventura.
Mas en luciente pluvia convertido
perdería el electro la fineza,
si el velo esparce, suelto en rayos de oro;
pero siendo en la falda recogido,
y junto al esplendor de la belleza,
tendría el precio del mayor tesoro.

Meter: iambic
Las piedras preciosas – El rubí
by José Navarro Montes de Oca

Finge gota de sangre congelada
sobre el lascivo borde de una herida;
para aumentar su luz a la granada
roba su gama de carmín teñida.
El cáliz de la rosa ensangrentada,
encierra del rubí luz encendida,
y de los belfos de la puñalada
brota el rubí de grana desleída.
Al mirarlo en tu seno colocado,
y ver sobre tus senos, he pensado,
la herida de un florete damasquino;
o bien que ardiendo, en vivos resplandores
incendiara tu cuello alabastrino,
una llama de vivos resplandores.

Meter: polymetric
- XCI - A cierto señor que le envió La Dragontea de Lope de Vega
by Gongora

Señor, aquel Dragón de inglés veneno,
criado entre las flores de la Vega
más fértil que el dorado Tajo riega,
vino a mis manos, púselo en mi seno.
Para ruido de tan grande trueno
es relámpago chico: no me ciega.
Soberbias velas laza: mal navega.
Potro es gallardo, pero va sin freno.
La musa castellana bien la emplea
en tiernos, dulces, músicos papeles,
como en pañales niña que gorjea.
¡Oh planeta gentil, del mundo Apeles,
rompe mis ocios, porque el mundo vea
que el Betis sabe usar de tus pinceles!

Meter: iambic
ZÁKEŘNÁ VLNA
by Rudolf Medek

Ne, básníku! Ne, druhu nejmilejší!
Té vlně zákeřné moh’s ještě vzdorovat..
Zdrcená srdce kdo teď ukonejší?
Kdo víc moh’ tuto zemi milovat?
Je máj, a tato země v květech sní
o básnících, kteří jí srdce dali.
Jde jaro krajem naším, a v něm zní
hrdinská píseň těch, již bojovali.
A zní Tvá píseň, srdce rytířské,
jiskřivý duchu, něho důvěřivá!
Zní zas Tvá píseň, znovu v zápas zve
ta úzkost bdělá, víra věčně živá.
Ty, dítě Polabí, že květů neuzříš,
v nichž vzplanul rodný kraj, v nichž vzkvetla dnes Tvá vlast?
Co je to smrt? – co se to ptáš? Ty, který teď už víš..
se vracíš v zemi svou, svou hlavu chceš v ní klást,
tu hlavu básníka, tu hlavu bojovníka,
jež rodné matce dnes má složiti se v klín..
Vím, ta jen dá Ti mír. Dnes však i ona vzlyká,
i když k ní vrací se hrdinný, věrný syn!

Meter: iambic
An Mathilde
by Gustav Schwab

Wo wirbelnd sich im Tanze
Die schlanken Kinder drehn,
Und hinter Demantglanze
Geschwellte Haare wehn;
Such' ich dich dort, Mathilde,
Wiegt dort dein Köpfchen sich,
Dem Sommers im Gefilde
Der Aehren Schimmer wich?
Nein, du bist nicht zu schauen,
Du weilst im Kämmerlein,
Fern von den schönen Frauen
Und von der Kerze Schein.
Du kämmtest alle Locken
Dir von der Stirne klar,
Und pflücktest weiche Flocken
Aus deinem Seidenhaar.
Du liefst, die gelben Schlingen,
So licht, wie Flachsgespinnst,
Zur Trödelbank zu bringen,
Nahmst klingenden Gewinnst.
Der Flucht im Ehrenrocke
Gedenk, der Polenflucht,
Trugst du zum Opferstocke
Der Demut Silberfrucht.
Nun stützest in der Kammer
Dein unbelocktes Haupt: –
Wird Alles denn zu Jammer,
Was Jugend hofft und glaubt?
Doch freut sich deiner Milde
Gewiß ein düstrer Held;
Dein Scherflein, o Mathilde,
Wirkt nicht wie kühles Geld;
Sein warmer Glanz blickt heiter
In der Verzweiflung Nacht,
Daß vor dem ernsten Streiter
Die Hoffnung plötzlich lacht:
Die goldne Lockenfülle
Bestralt ihr Angesicht;
Ihm dämmert ohne Hülle
Der Zukunft Morgenlicht.

Meter: iambic
- - Acto II, FENISA De La imperial de Otón o El esclavo de Roma
by Lope de Vega

Montes de Miraflor, altas montañas,
donde vi la primera luz del cielo,
donde una casa vil, un arroyuelo
entoldado de juncos y espadañas.
¿Qué quimeras son estas, qué marañas?
¿Qué es de mi campo y mi florido suelo,
los verdes olmos que bordaba el cielo,
los copos que igualaban las cabañas?
Ni el plomo entre el diamante ni el topacio
luciendo en ardoroso fingimiento,
fuera del agua, aunque pequeño espacio,
ni se halla sin el oro el avariento,
ni el rústico pastor en el palacio,
que es centro en cada cual su nacimiento,

Meter: polymetric
- 48 - Acto III, EL REY DON ALFONSO De La cortesía de España
by Lope de Vega

Hay cosa que se iguale en las pasiones,
de un hombre al fin humano, a que este punto
que sientes hoy mi alma, te pregunto,
después de tantas penas y ocasiones?
Ya llega el fin de tantas pretensiones
que me tuvieron sin morir difunto,
pero aunque es de la guerra, amor trasunto,
más valen que las armas las traiciones.
Vencí, victoria, la ciudad es mía,
ya se canta la paz, la guerra cesa,
y suspende el furor la artillería.
Mas con todo confieso que me pesa,
aunque llegó de mi victoria el día
haber vencido por traición la empresa.

Meter: iambic
Z dílny. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Jak mořská houba jesti lidská duše,
vše vssaje silou nových dojmů v sebe,
vše novým dojmem stisknuto zas pouští.
Věř, není západu ni vzchodu slunce,
hoch zažil je a muž po letech dlouhých,
ač neví o tom, těží z všeho teprv.
A není zjevů v přírodě neb srdci,
jichž nevpila by lačnou porou duše.
Než k života zenitu dospějeme,
je houba plna, sebe slabší náraz
a dojem sebe menší z venčí stačí,
by citů perlami jen zacrčela...
Tíž jde to pozděj – pak to kape pouze,
ba v posled silnou pěstí musí osud
tu houbu zdrtit. Vidíš, kterak roní
své slední kapky? – Ale krev jde s nimi.

Meter: iambic
87.
by Friedrich von Logau

Ist unser Hof dann reformirt? Catholisch ist er auch?
Daß ieder einen Heiligen sucht, ist aller Höfe Brauch.

Meter: iambic
Nirvana.
by Jaroslav Vrchlický

Na cestách svých jsem zapad’ v hlubou strž,
kde uzavřené v kruhu balvany
zeď tkaly neprostupnou dokola,
jak uzamčen by světu tento kout.
Po černé hlati basaltových tesů
se svíjel dolů, zmije stříbrná,
zdroj skalní, k němuž jako na besedu
si sedla tíseň thují, olší, lísek,
v jichž šero jasmín zářné hvězdy tkal
do změti floxů, slezů, nočních fijal,
jichž vůně mdlá v sen lehce ukájí.
Brouk během, letem nezčeřila voda
to ticho kol a motýl pestrokřídlý
jak ode stvolu odtržený květ
se feerickým letem jak v snu mihnul,
však ani vlnkou vzduchu neotřás’,
jenž zdál se státi v slunci poledním
jak nepropustná, zlatem prozářená
a jemně stkaná clona – za níž Bůh!
Nesmírný azur, jak číš zvrácená
dnem tyrkysovým dolů, jen se třás’,
nad černými skal hroty jako bod
kýs’ velký pták s rozpjatým křídlem stál.
A ticho bylo velké, příšerné
a hlubé tak, že odloupnutý štěrk
pod nohou kozy, která v čilimníku
a kručince se pásla nade mnou,
zněl jako hlahol vzdáleného hromu,
jak dopadal se zvolna odrážeje
od srázu k srázu... Seděl jsem a snil.
Bez mety určité sny moje letly,
ne motýlů rej a ne zástup vran,
však neurčité byly jako tíseň
larv, v kterých dříme hmyzu budoucnost,
a znikly brzy v dálce, v azuru,
té obrácené číši tyrkysové,
bez sledu zmizely... kol zlata mlha,
jak z oné vzdušné clony utkána,
za kterou Boha přítomnost jsem tušil,
má zatopila víčka a já cítil,
jak z bytosti mé zvolna odloupává
se cosi, co tam posud cizí bylo,
jak lehčím stávám se a nevím čím.
Vše prchlo někam. Lásky nebylo,
ni záští, výčitek, i svědomí
syk dotěrný spal spitý vůní fial
a keřů výdechem, a jak ten štěrk
se odloupává s boků příkrých skal,
tak cosi padalo též s duše mojí,
vše liché cetky, hluché škváry v hloub.
Mně bylo, jak bych s touto skalou srost’,
o kterou opřen byl jsem, noha moje
jak vzrůstala by v černou prsť a mech
a polních zvonců modré kalichy
jak oči patřily v můj zrak, jenž strnul
v bod jeden upřen. Krve koloběh
se zastavil jak vlna pod ledem,
tluk srdce ustal, smysly jala noc
tak chladná, konejšivá, útulná,
zkad vzešlo všecko... jen ta zlatá mlha
vln vzduchových, za níž jsem Boha tušil,
se chvěla kol a v chvění tom jsem cítil
vlát duši světa řkoucí: Já jsem Bůh!

Meter: iambic
Julio
by Carlos Mendoza

Valles, montes y pueblos son estufas;
reinan sólo el sopor y la indolencia;
expórtanse horchateras de Valencia
y con ellas limón, cebada y chufas.
Los balnearios, con promesas bufas,
atraen enfermiza concurrencia;
mas en punto a curarse la dolencia
es buscar en el golfo las cotufas.
Prosperan trapisondas y ruletas,
fabrícanse partidos y programas,
Dios sabe lo que pasa en las casetas,
pasan muchas busconas por ser damas,
y se quedan vacías las gavetas,
tornándose los baños luego en dramas.

Meter: polymetric
XIV.
by Gustav Pfleger Moravský

O čem já lkal kdys v nedospělé písni,
To za mnou spočívá jak pustý sen!
Mé polo ztracené a divou tísní
Vždy rozbouřené žití – uschlý kmen –
Se kojilo jen tisícerou trýzní.
A lásky božská jiskra v srdci zrytém
Nevýslovnými žaly, mroucím svitem
Mých citův oltář rudě ozářila,
By ozářivši v dým se proměnila:
Však ňadra prahnoucí, kam jiskra padla,
Tím žárem nevčasným jak květ uvadla!

Meter: iambic
95.
by Friedrich von Logau

Einem Fürsten ist gut rathen, der der Räthe Schluß und Rath
Für sich selbsten kan ermessen, ob er Grund und Glauben hat.

Meter: trochaic
- XIV - Reconoce lo imposible de mudar su voluntad
by Luis de Ulloa y Pereira

Alma, no puede ser, está cautiva,
a redimirte en vano te dispones,
que importará que limes las prisiones,
si has de quedar esclava, y fugitiva.
No en la cadena, por dureza esquiva,
admiración, ni lástima propones,
que de la fuerza de tus eslabones
no hay libertad, que sin envidia viva.
Forjóles el amor de la belleza,
en que mezcló el cariño y el recato
la discreción, la gala, talle y brío.
No será que se gaste tu fineza,
ni se podrá romper, que con el trato,
ha perdido la fuerza el albedrío.

Meter: iambic
Im April
by Emanuel Geibel

Du feuchter Frühlingsabend,
Wie hab' ich dich so gern!
Der Himmel wolkenverhangen,
Nur hie und da ein Stern.
Wie leiser Liebesodem
Hauchet so lau die Luft,
Es steiget aus allen Talen
Ein warmer Veilchenduft.
Ich möcht' ein Lied ersinnen,
Das diesem Abend gleich,
Und kann den Klang nicht finden,
So dunkel, mild und weich.

Meter: iambic
AUTO. (III.)
by Bohdan Kaminský

A jen tak, co by řekl „švec“,
auto je zas už v pekle,
dál supe, trhlý ztřeštěnec,
hlučí a troubí vztekle.
Obluda už je v prachu kdes,
náves je za ní s louží,
benzinu vůně prvně dnes
líně se návsí plouží.
Strašidlo už je za horou,
dále tam soptí, troubí, –
ale co za ním, potvorou,
zůstalo běd a zhouby!
Mladý tu vepřík, mrtvola, –
již proň dozrálo zelí!
Husy i kachny, dokola
jídelní lístek celý...
Jak nožem když ho zařeže,
kohout statečný kles’ tu,
nevinnou krví drůbeže
auto značil svou cestu.
Husí krev teče v sirou zem –
škoda, tady se zkazí!
I játra trpí úrazem –
vrazi! bezcitní vrazi!
Ó lidé, lidé bez citu,
sem jen pohleďte blíže,
co drobečků jen leží tu –
kde nudle k nim, kde rýže?
Jen Ořech, bdělý strážce vsi,
živ, leč zmámen se motá,
v dál hledí, zlostí odpliv’ si:
„Prohnala mne ta slota!“
Zázrakem vyváz’ mrcha pes
a slavný úřad item,
hádali, jaký byl to běs,
jak se kmit’ v letu hbitém...
Nikdo jim říci neuměl...
Čas mnohou vzpomínku odnes’ –
jaké ten ďábel číslo měl,
oba nevědí podnes.

Meter: iambic
Einsiedler .
by Clemens Brentano

Dort droben auf dem Hügel,
Wo die Nachtigall singt,
Da tanzt der Einsiedel,
Daß die Kutt in die Höh springt.
Ey laßt ihn nur tanzen,
Ey laßt ihn nur seyn,
Zu Nacht muß er beten
Und schlafen allein.
Dort drüben auf dem Hügel
Wos Füchsle rum lauft,
Da sizt der Einsiedel,
Hat die Kutte verkauft.
Dort drunten im Thale
Geht er ins Wirthshaus,
Geh leih ihm dein Dirnel,
Däs mein hat ein Rausch.
Ich geh nit aufs Bergle,
Ich geh nit ins Thal,
Ich leih ihm nits Dirnel,
Der Weg ist zu schmal.

Meter: iambic
Allgemeines Gebeth.
by Justus Friedrich Wilhelm Zachariae

Allmächtiger, der seinen Thron
In Himmeln hoch erhöhet;
O höre mich, der Erde Sohn,
Der dir im Staube flehet!
Du schufst mich Staub, und ließest Staub
Zum Engel sich erheben;
Hier unten der Verwesung Raub,
Um ewig dort zu leben.
Ein denkend Thier! Wie arm, wie bloß,
Ist es, der Herr der Erden!
Ein denkend Thier! Wie frey, wie groß,
Unsterblich soll es werden!
Welch ein Geschenk gabst du mir nicht,
Da du Vernunft mir schenktest,
Und der Erkenntniß göttlichs Licht
In meine Seele senktest!
Verleih mir doch die Wissenschaft,
Mein ewges Glück zu finden;
Und gieb mir Willen, Muth, und Kraft,
Mich selbst zu überwinden.
Lehr mich, was mein Gewissen sagt,
Dem Himmel vorzuziehen!
Und laß mich, was es untersagt,
Mehr als die Hölle fliehen.
Mach fühlend dieses harte Herz,
Wenn meine Brüder leiden;
Und laß an meines Haßers Schmerz
Sich nie mein Auge weiden.
Laß mich nie mit verwegner Hand
Nach deinem Donner trachten;
Noch jeden, der dich nicht erkannt
Der Hölle würdig achten.
Jm Glücke Furcht, im Unglück Muth
Sey alles, was ich flehe.
Was du, mein Schöpfer willst, ist gut,
Und was du willst, geschehe!
Laß mich mein Brodt durch deine Gunst
Nicht ohne Müh erwerben.
Und lehre mich die große Kunst
Zu leben, und zu sterben.
O du, vor dem der Seraph kniet,
Den Cherubim umringen,
Von allen Sternen schallt das Lied,
So deine Heilgen singen.
Ich beuge, Herr, vor dir mein Knie;
Du hast den Staub erhoben!
Heil mir! ich bin ein Geist, wie sie,
Der Mensch darf, Herr, dich loben!

Meter: iambic