PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
I. Přísaha.
by Jaroslav Vrchlický

V chrámu svaté Aguedy,
kde přísahá šlechta, králi
k vůli smrti bratra jeho,
uložili přísahati.
Přísahu bral Cid od něho,
Kastilský Cid onen dobrý,
nad železným bral ji kruhem,
nad dřevěnou bral ji kuší,
nad vztýčeným bral ji křížem,
nad evangelií knihou.
Hrozná byla jeho slova,
až z nich vzešla úzkost králi.
„Sedláci ať utlukou tě,
žádný z krajin Kastilie,
žádný z ušlechtilé krve
z Ovieda Asturie,
ani oštěpy, ni šípy,
dýkami pozlacenými,
vidlicemi ať tě zraní,
otkami jen broušenými,
noži v roh zatmelenými.
Selské střevíce ať nosí,
ne střevíce mašlí plny,
z Courtray šat ne ni z hedvábu,
háv ať mají z hrubé vlny,
košile ať hrubé mají
holandské, ne tkané hezky,
s osly ať k tvé smrti přijdou,
a ne s koni ani mezky!
Z provazů ať úzdy mají,
a ne z kůže zdobné práce,
v městě ať nezabí tebe,
ale v pustém poli, zrádce!
Z levé strany ňader tobě
ať vytrhnou srdce živé,
budou-li tvé výpovědi
na otázky naše lživé;
podílu zda, rci, jsi neměl
na bratrově smrti divé!“
Přísaha ta hrozná byla,
že král nepřisvědčil k ní,
z šlechty povstal králův přítel,
a řeč jeho takto zní.
„Přísahejte, dobrý králi,
nač být proto smutkem sklán?
Byl kdy král obviněn zradou,
byl kdy papež v klatbu dán?“
Načež přísahal král dobrý,
na vraždě že neměl podíl,
načež rychle Rodrigovi
v hněvu toto ve tvář hodil:
„Slova přísahy tvé, Cide,
pochopíš, že hněv můj nítí,
neměl’s takto mluvit s králem,
měl’s mu ruku políbiti.
Cide, já tě vypovídám,
rytíři zlý, nehostinný,
z říše svojí na rok celý,
ode dne a od hodiny!“
Pravil Cid: „To se mi líbí,
těší mne, že jsem to slyšel,
to jest první rozkaz trůnu,
který z královských úst vyšel.
Na rok ty mne vypovídáš,
špatnou žeň za všecko sklízím,
na celý rok, na čtyři já
z půdy Kastilské ti zmizím!“
A již prchá ode dvora
Cid, rek čacký, domů pádí,
tři sta manů jede za ním,
výkvět španělského mládí.
Jediný z nich neměl šedin,
ve všem zřít v nich mladost pravou,
oštěpy když zamávali
ve svých pěstích nade hlavou.
Všichni měli těžké štíty,
na nichž z nachu třapec seděl,
kde má rozbíti svůj tábor,
odjížděje, Cid již věděl.

Meter: trochaic
- XII - Al cuidado de la memoria del amor
by Luis Carrilloy Sotomayor

Mientras que bebe el regalado aliento
de tu divina boca, ¡oh Laura mía!;
mientras asiste al sol que roba al día,
por más hermosa luz, luz y contento,
tu dueño; o ya repose -¡oh blando asiento!-
su cuello en ése que a la nieve fría
prestar color, prestar beldad podría,
¡vuelve, sino la vista al pensamiento!
¡Ay, si acaso, ay de mí, lucha amorosa
la lengua oprime! ¡Oh bien dichoso amante,
si no más, si oprimiere desdeñosa!
No olvides a tu ausente, a tu constante:
que es ave el pensamiento, ¡oh Laura hermosa!
y llegará a tu Fabio en un instante.

Meter: iambic
BÁSNÍK.
by Louis Křikava

Nu ano, vidím... Ostré kontury...
dům, v kterém žiji, že? A zase dům
a řada domů sbíhajících se
a moře domů... Město veliké.
V něm pobíhají malé starosti mé,
košilaté, nemyté, spuštěné.
Starosti moje jako člověka –
Starosti moje jako občana –
s různých tak hledisk několikerým
jsem otcem. Vida. Proto zbudily
mne ze snů těžkých, vroucích, neplodných.
Je nutno obléc, umýt, učesat
starosti svoje. Leč – jsem nešika.
Necítíval jsem slunce, sníh, ni déšť.
Lhostejně táhly vnějška rysy kol.
Já do sebe zřel a ne na venek.
V jiných jsem chodil krajích. V těchto ne,
jiné jsem druhy než dne druhy měl
a melodiím jiným slouchal jsem
než zvukům, ze vzduchu jež rostly kol.
S nechutí jen jsem probouzel se vždy
dotekem vnějška. Krásnou byla by
i smrt mi tehdy byla bývala.
V sobě jsem žil. Co ve mně umírá,
to neumírá. A co kolem je,
to lhostejným mi. Nemiluji to.
A pak ten obrat přišel, přeměna.
Zvrat... Dobrým zachycen jsa násilím
a stenaje, jsa hotov zavraždit
ty, jejichž prsty okno protknuly
blouznivé duše, vzdychavé to sklo –
jak z otravy se budí morfiem –
jsem k vědomí byl sebe zlomcován...
Zapadly kraje... Druzi zmizeli...
Co těžké hrany táhnou do dáli
zdlouhavým zpěvem, kolovrátek hrá
zpěv pouliční „Marianko má“.
A vstávám... Ruka neumělá má
starosti malé moje, košilaté,
nemyté, spuštěné a nečesané
myje a češe, obléká a chová.
A zabita je,
a zabita je duše básníkova.

Meter: iambic
33. Auff Bavium
by Andreas Gryphius

Melvin erzehlt dir nichts als ungeschickte Sachen:
Er weiß/ daß/ was geschickt/ dich nicht kan lustig machen.

Meter: iambic
Hlas nitra.
by Julius Brabec

Svět praví ke mně: „Tanči, pěj!
neb jsem tak krásný, vábný tak,
přec sobě jednou říci dej!“
Však nitro káže: „Naopak!“
A praví: „Marný celý svět;
jest mrazem popálený květ,
však veselí ve práci dlí,
která tvé tužby ukojí!“

Meter: iambic
Soneto
by José Selgas y Carrasco

En la sonrisa de tus labios rojos
brilla el candor de tu infantil belleza,
rubia es la luz que inunda tu cabeza,
viva es la sombra de tus negros ojos.
Tu alegre faz mitiga mis enojos,
y siendo tú consuelo a mi tristeza,
siento dolor porque tu vida empieza,
y es la vida mortal senda de abrojos.
Me aterra el ciego afán del mundo vano
al contemplar la plácida ignorancia
con que hoy te guarda la inocencia amiga.
Mañana no lo sé; ¡terrible arcano!
Flor que empiezas a ser toda fragancia,
alma todo candor, ¡Dios te bendiga!

Meter: iambic
47. Unter eines Andern seinem Namen
by Paul Fleming

Heran, gewündschter Tag, heran
und dupple deinen Schein!
Ob ich die gleich nicht küssen kan,
so soll gebunden sein.
Doch, geht ihr gleich frei aus die Hand,
ihr Herze weiß sein rechtes Band.
Beständig hab' ich mich bedacht,
sie bleibets, wie sies ist,
die mich alleine frölich macht,
die ihm mein Wundsch erkiest,
der mehr nichts will auf aller Welt,
als daß sich Treue bei ihm hält.
An ihr vergnüget sich mein Mut;
mein Alles, das ist sie.
Sie einig ist mein höchstes Gut,
die Herzgeliebte, die.
Wenn Liebe Gegenliebe weiß,
das hat für allen Schätzen Preis.
Und muß ich noch einmal so weit
durch wilde See und Land,
mein Sin ist bei ihr allezeit,
und ihrer ist mein Pfand.
Doch, daß ihr Mund mich nicht lacht an,
das macht, daß ich nicht froh sein kan.
Bleib' ewig so, als wie du bist!
Ich ändre nichts an mir.
Es ist um eine kurze Frist,
so bin ich stets bei dir.
Mein Tod, o Leben, wird allein
bei dir mir zuckersüße sein.
Aus diesem Becher schenk' ich dir,
mein Herze; trink' es Schatz!
Dich einig setz' ich allen für,
du hast der Liebsten Platz.
Und diß Wort laß den Bürgen sein,
bis ich mich einsten selbst stell' ein!

Meter: iambic
- XXX - Al capitán don Lope de Figueroa y de León
by Diego Ximenez Ayllon

La estirpe vuestra muy preclara y alta
y el Don que de Belona os fue entregado
y el corazón y bravo denodado
os han de colocar sin haber falta.
En el Piamonte en le Peñón y en Malta
trofeos muchos han vuestros quedado
que habéis en las empresas alcanzado
como quien sobre el oro fue esmaltado.
La perfección se vido en Frida el día
siendo la causa vos con fortaleza
de aquella importantísima victoria.
Y en Iafa contra Orange y su braveza
llevando la Española infantería
por conseguir mayor renombre y gloria.

Meter: iambic
1L: An den Wassern bin ich hingegangen,
by Karl Henckell

An den Wassern bin ich hingegangen,
Feuchter Windhauch letzte meine Wangen.
Meine Seele, die das Licht verlor,
Meine Seele schrie zu Gott empor.
Der im Wolkenkleid am Himmel schreitet,
Der im Sturmhut durch die Lüfte reitet,
Der aus grünen Wipfeln raunend winkt,
Der aus Silberwellen zitternd blinkt,
Der im Grashalm sprießt, als Regen feuchtet,
Der im Blitze schießt, als Sonne leuchtet:
Weltengeist, von dem auch ich ein Teil,
Schütte nieder deiner Gnade Heil!
Ach, ich habe meinen Wert vergessen,
Bin in der Verräter Rat gesessen,
Habe frech dem lichten Gott geflucht
Und betört der Lüge Nacht gesucht!
Blöd und elend wank' ich wirre Pfade,
Wüstenirrend dürst' ich müd nach Gnade,
Meine Seele, die das Licht verlor,
Meine Seele schreit zu Gott empor.
Ohne dich, wie dürr sind meine Glieder!
Weltengeist, ach ströme, ströme nieder!

Meter: trochaic
Der Hengert.
by Conrad Ferdinand Meyer

Vater Lucas sprach beim Frühstück:
„heute, Herr, ist hier ein Hengert!“
Und ich fragte: „Was ist Hengert?“
Mich belehrte Vater Lucas:
„hengert, Herr, bedeutet Reigen,
Ball und Sprung und Fußgezappel
In der Sprache der Grisonen
Und Ihr möchtet böse schlummern,
Sucht Ihr heut nicht still're Ruhstatt!“
„vater Lucas, keine Sorge!
Hab' ich erst mich müd' gewandert,
Schlief' ich auch in einem Meersturm!“
Freudig nahm ich meinen Bergstock,
Stieg hinan die saft'gen Weiden,
Wo sich tummeln braune Fohlen,
Durch bewegliches Gerölle
Klomm ich auf zum sel'gen Gipfel,
Den mit leichtem Kuß berühren
Heimatlose Wanderwolken.
Müde kehrt' ich heim ins Berghaus
Um die Zeit der ersten Lichter.
Vor der Pforte stand ein Häuflein,
In der Mitte Musikanten,
Rechts die Bursche, links die Mädchen,
Doch kein Scherzwort flog herüber
Und hinüber flog kein Trutzwort.
Lässig mit gekreuzten Armen
Standen sie geschieden, feindlich
Sich mit dunkeln Blicken messend.
Und ich stieg in meine Kammer,
Legte mich getrost zur Ruhe.
Bald erklang Musik piano,
Allgemach begann der Hengert,
Sachte schritt er, schläfrig schleift' er,
Wie Geschlurfe von Pantoffeln.
Heimlich spottet' ich der trägen
Füße, der bequemen Herzen
Im Gebirge der Grisonen
Und versank in süßen Schlummer ....
Horch! Ein Ton, ein feurig greller,
Schlägt empor wie eine Flamme!
Jach erhitzen sich die Bleche
Und die Geige streicht ein Dämon!
Mir zur Rechten, mir zur Linken,
Mir zu Häupten, mir zu Füßen,
Ungezügelt, ungebändigt,
Erderschütternd stampft der Reigen,
Immer lauter, wilder, toller
Tobt und rast und dröhnt und tritt er,
Daß erbeben alle Balken,
Tosend sausten durch die Lüfte
Berghaus, Hengert, Folterkammer,
Wie voreinst die hochgelobte
Casa santa durch die Lüfte
Fuhr von Istrien nach Loretto,
Doch von Engeln sie getragen,
Ich von höllischen Gewalten
An den Sabbat auf dem Blocksberg ..
Also ging es bis zum Morgen,
Da die heil'ge Frühe löschte
Stern an Stern am ew'gen Leuchter
Ueber schwarzen Tannenbergen.
Lechzend öffnet' ich das Fenster,
Einzuschlürfen Morgenlüfte,
Abzukühlen die zertanzte
Fieberschwüle Stirn im Winde ....
Wagen rollten in die Ferne,
Trugen fort die letzten Gäste.
Unterm Vordach ein Geflüster —
Ein aus tiefster Brust geseufztes,
Ein aus tiefster Brust erwiedert
Leidenschaftliches Addio ....

Meter: trochaic
- LXVIII -
by Bocangel y Unzueta

Detén, Jáuregui docto, el curso altivo
de tu pincel que eternidad reparte,
cuando naturaleza, cuando el arte
cede al lino espirante, al metal vivo.
Tus milagros simétricos no escribo,
porque sabrá el menor eternizarte,
ni te describo en más heroica parte
donde usurpas al sol su lauro esquivo.
Los números suspende, o los colores,
pues describe el pincel, pinta la pluma,
y cualquiera imposible nos derrama.
No estorben tus aplausos tus primores,
que acumular de asombros tanta suma
es imposible cargo de una fama.

Meter: polymetric
60.
by Friedrich von Logau

Hüte dich für weissen Teuffeln! schwartze schaden nicht so leichte;
Diese lassen bald sich mercken, jene gehen nicht so seichte.

Meter: trochaic
- XVII - A las lágrimas de una ausencia
by Luis de Ulloa y Pereira

Este dolor oculto trasladado
del interior del alma a los sentidos,
por conceptos del pecho despedidos,
en cristales sangrientos explicado.
Esta postrera esencia del cuidado,
destilada de afectos oprimidos
si un tiempo fue la voz a tus oídos
hoy es de mis finezas el sagrado.
En las aras que erige mi tristeza,
halle la culpa de vivir sin verte
de tus desconfianzas acogida.
Y mientras llega la postrer fineza,
recibe, Celia, en prenda de mi muerte
estas señales de mi triste vida.

Meter: polymetric
En Cartagena
by Julio Flores Roa

De noche cuando llego a la muralla
que la lima del tiempo desmorona,
y el mar, ebrio de yodo, se corona
de hirviente espuma que a mis pies estalla,
al pensar en tu ausencia, en
                  esa valla
que nos divide, mi pasión se encona
y mi recuerdo, entonces, te aprisiona
en su invisible y resistente malla
Y entre mí te poseo Entre mí mismo
te hablo, te aspiro, te contemplo y toco,
como entre las nieblas de un abismo.
Mis párpados se cierran, poco a poco
y en un largo y supremo paroxismo,
beso tu sombra hasta volverme loco.

Meter: polymetric
4. Welký Osek
by Petr Křička

Gičín slyne panoramau Trosek,
Sadská přeludem swým wřídelním...
S Welkau Prahau, městem sídelním,
čím wšak saupeřit má Welký Osek?
Tím, že zrodil se tu rada Kosek?
Či že pikle woze w gídelním
kul tu s pobočníkem křídelním
Wůdce náš tak dlauho, až to prosek?...
Lekci druhau napaříš mu tuhau?
Zazáří zas w slunci mydliny
sedmibarewného widma duhau?...
Powěz, Pohádko, giž Slawník silný
wzdělal na auwalech Cidliny!...
Slawník silný, pilný, wilný...

Meter: trochaic
Amante agradecido a las lisonjas mentirosas de un sueño
by Quevedo

¡Ay, Floralba! Soñé que te... ¿Direlo?
Sí, pues que sueño fue: que te gozaba.
¿Y quién, sino un amante que soñaba,
juntara tanto infierno a tanto cielo?
Mis llamas con tu nieve y con tu yelo,
cual suele opuestas flechas de su aljaba,
mezclaba Amor, y honesto las mezclaba,
como mi adoración en su desvelo.
Y dije: «Quiera Amor, quiera mi suerte,
que nunca duerma yo, si estoy despierto,
y que si duermo que jamás despierte.»
Mas desperté del dulce desconcierto;
y vi que estuve vivo con la muerte,
y vi que con la vida estaba muerto.

Meter: iambic
1L: »welcher Schatten wandelt dort her? Wie fürchter lich leise
by Friedrich Gottlieb Klopstock

»welcher Schatten wandelt dort her? Wie fürchter lich leise
Tritt er! hat noch die Dolch' in der Brust!
Ah Tribuna, kennest du ihn? Es befällt mich, je mehr er
Mir sich naht, je bängeres Graun!«
Und dich schreckt ein Gespenst, dich Herscherin unter den Städten,
Dich, die Roma des gallischen Reichs?
»antwort! wer ist der Schatten? Er komt stets näher, noch näher!
Zähl die Dolche! mir dunkelt der Blick.«
Ha, was geht der Schemen mich an? was, ob Dolch' ihn entleibten?
Wenn man todt ist, wandert man weg,
Schattet. Nun weisst du alles. Mich kümmern andere Dinge,
Herschen, und herschen das ist mein Genuss!
Davon wach' ich, und träum' ich! Die Stellvertreter des Volkes
Kommen, gehorsamen, knieen vor mir.
Wer der krümste mir kniet, ich belohn' ihn, erhöh' zu der Würd' ihn
Stellvertreter des Pöbels zu seyn.
»aber wer ist der Schatten? Schon lang' entfloh ich, wofern er
Sich nicht wandt', und ins dunklere trat.«
Frag' es Klubiofuria, weil du einmal nicht rastest,
Bis du des Spukes Namen vernimst.
»warte! Ich untersuche. Verdienet die Göttin Herschaft,
Oder die Göttin Rache verdient
Sie den schönsten Altar?« »Du hundertköpfiges, hundert
Armiges Ungeheuer, und doch
Nur einäugiges, mir, der Roma des gallischen Reiches,
Mir gebeutst du zu warten? Wer ist,
Rede, wer ist der Schatten, der wieder nahet, und jetzo
Gar mit der Hand auf die Wunden, mir zeigt?«
»warte! Noch untersuch' ich. Ich hab' es ergründet! Die Göttin
Rache verdient den schönsten Altar!
Dieser Schatten, der uns von neuem nahet, und jetzo
Gar mit der Hand auf die Wunden uns zeigt,
Ist das todte Gesetz. Wir waren's, die's mordeten! Ich war's,
Welche die meisten Wunden ihm grub;
Theilt ihr unter euch, du, und Tribuna, die übrigen, Ich bin's,
Die's nicht bereut! Ich nähme den Dolch
Wieder; kehrte der Todte zurück. Bey Marat! ich bahnte
Mir noch Einmal den blutigen Weg
Zu dem Altare der Herschaft, und ach zu der Rach' Altare!«
Und die Hundertköpfige schwieg.
Aber vom Rhodan her erhub ein Sausen sich, wurde
Sturm, von der Rückkehr sprach's in dem Sturm!
Und die Dolch' entfielen dem Schatten; Galliens Roma
Stutzte, das Ungeheuer entfloh.

Meter: polymetric
Nothwendigkeit Gottes Werke
 zu betrachten.
by Barthold Heinrich Brockes

Die schön gefärbten Blumen blühn,
Kraut, Wälder, Gras, und Felder grünen.
Wenn sie nun, Menschen zu vergnügen, und, in der Lust,
zu Gott zu ziehn
Durch fröliche Bewunderung und durch Erkenntlichkeit,
nicht dienen;
So saget mir, ihr Menschen, doch: für wen sie blühn?
für wen sie grünen?

Meter: iambic
ÚDOLÍ RADOSTI.
by Augustin Eugen Mužík

Od jitra žití,
kdy tělo cítí
své srdce bíti
v dětinném snu,
od prvních kroků
na prahu roků,
v širokém toku
pozemských dnů:
Až k břehu smrti,
kde temno škrtí
srdce a zdrtí
každou tvou zvěst,
celou tou pílí,
hrůzou, jež kvílí,
že není síly
břemeno nést:
Ty mníš, že kmitne
svitne a slítne
jak moře třpytné
nebes ti zář,
potrhá kůry
oblačné chmury
a sletí s hůry
ve tvoji tvář.
Krvavou patou
šlapeš tu svatou,
roubanou, klatou
pozemskou prsť.
Reptáš jen na ni
v hněvu i lání,
ona přec schrání
setby tvé hrsť.
Sotva že hne se
ruka tvá, v plese
zem již ti nese
květy i plod.
Stále je darem
v užitku starém
béře vždy s jarem
po rodu rod.
Po krátké práci
do ní se ztrácí
a v ní se zvrací
tělesný stroj.
Přece tvé oči
od ní se točí,
žízeň tvá sočí
na štědrý zdroj.
Bez umu, rady,
bez lesku, vnady
usýchá tady
života květ.
Prázdnotou zmámen
toužíš, kam plamen,
tys ale kámen,
padneš vždy zpět.
Hleď, luh jak svěží
v náruč ti běží,
co květů sněží
v každý krok tvůj.
Nahoře žádná
naděj, jen zrádná
obloha, chladná,
mrtvá to sluj!
Dole zem tichá
po tobě vzdychá
nahoře pýcha,
pád jen a strasť.
Vím, že hlas lhavý
stále ti praví,
údol jen lkavý
zemská je vlasť.
Mrak, jenž se valí,
zraky tvé halí,
um tvůj se kalí,
červánky spit.
Toužíš, bys rázem
vznesl se srázem,
jak orel na zem
s výše moh’ zřít.
Tvůj ale kořen
z prachu je stvořen,
stvořen a sbořen
padne zas v prach.
Nad hrobní strží
sotva se drží,
za svůj vznět trží
klam jen a strach.
Nad tvojí vůní
výš, ve výsluní
závratný trůní,
veliký bůh.
Ty zůstaň dole
v určeném kole,
vesele v role
pouštěj svůj pluh!
V prázdnotě ráje
ať si tam tkaje
zas nové báje
stárne bůh sám,
jehož se bojí
aion, ať v roji
duchů tam stojí,
mračen k jich hrám.
Viz, jak co chvíli
líce své chýlí
v důl, kde se bílý
stkví země bod.
Tys do své chýše
uchytal tiše
miláčkům číše
na lásky hod.
Slyš boha žalný
šepot jak dálný
hrom v prostor valný:
„Sám jsem, ach sám!“
Šeptají za ním
andělé lkáním,
jak větrů váním:
„Sám jsi, ach sám!“
A z dola v plese
hlahol se nese,
echem se třese
polibek, smích.
Vše v nebi spolu
dolů zří, dolů,
V závisti, bolu
zpěv andělů ztich’!

Meter: iambic
- CV - A Cristo orando en el huerto
by Argensola

¿Qué estratagema hacéis, guerrero mío?
Mas antes, ¿qué inefable sacramento?
¡Qué os bañe en sangre sólo el pensamiento
de que se llega el plazo al desafío!
Derramad de vuestra alma otro rocío,
que aduerma o arme al flaco sentimiento;
mas vos queréis que vuestro sufrimiento
no cobre esfuerzo por cobrar más brío;
que no es temor el que os abrió las venas,
y las destila por los poros rojos,
que antes él los espíritus retira;
sino, como se os viene ante los ojos
mi culpa, andéis de generosa ira,
y en esta lucha aumento vuestras penas.

Meter: iambic
Vyhrožování.
by Martin Alexander Přibil

Nechoď více mne na oči,
Ty Venušin kluku!
Ať je konec hluku!
Sic já vztáhnu ruku,
Ta věř s tebou zle zatočí.
Jestli ještě moji Lyru
Budeš k zpěvu ladit:
Nechci se víc vadit;
Ale krk chci sadit:
Že na tě pošlu Satyru.
Mělbys ale sám se vloudit
Do mé chudé chýže –
Tam k topolu blíže,
Ruka má tě svíže,
A pak bude metla soudit.

Meter: trochaic
13. Auf Marolphus und seine Mspta
by Christian Wernicke

Mit alter Schrifft verschwendt Marolphus seine Zeit,
Und denkt kein
Ob gleich darinnen nur sich die
Durch manchen
Indem der Staub zwar halb die Zeilen ausgethan,
Die Zeit die Blätter hat zerrieben,
Doch wo an derer stat die
Marolphus liesst es durch, und findt
Den
Er widmet ihm die beste Stunden,
Und denkt er sey ein
Dass er die
Als hätt' er erst zu Meyntz die

Meter: iambic
Von dem Namen Jesu
by Johann Röling

Nicht gnug, o Jesu, war es dir,
Daß du ins Elend kamst zu mir
Und nahmest an mein Fleisch und Blut;
Dein Nam' auch kömmet mir zu gut,
Dein lieber Name, der allein
All was ich wünsche schließet ein.
O unvergleichlich' Huld und Gnad
Die mich so hoch beseligt hat,
Ach ja, beseligt, denn was deut
Dein Name sonst, als Seligkeit?
Gedenk, wie du mich denn erfreust,
Wenn man dich einen Jesum heist.
Mein Name heist ein Kind der Sünd'
Und deiner heist ein Gnaden-Kind,
Ich heiß ein Knecht der Nichtigheit
Und du ein Herr der Herrlichkeit,
Ich heiß des Todes Eigenthum
Und du des Lebens Fürst und Ruhm.
Dein Nam geht über alle weit,
Der hat uns, eh die Welt bereit,
Zu seinem Antheil außerwehlt,
Der ist in unserm Geist beseelt,
Der zieht uns aus der Mutter Grab
Und wäscht die erste Schuld uns ab.
Der ist, der unsre Stirn bemerkt
Und unser Hertz mit dir bestärkt,
Er ist, für den der Trauer-Geist
Erschrecket und sich von uns reist,
Ja, welcher unsern Tod belebt
Und zu dir auß der Erden hebt.
O Wunder-Nam, o seltne Krafft,
Die in nur zweyen Sylben hafft,
Auff welchen bloß all unser Gut
Wie auff den stärksten Seulen ruht,
Nicht anders als wie sich die Welt
An ihren beyden Polen hält.
Der Ewigkeiten höchster Ruhm,
Der Zeiten einigs Heiligthum,
Der Himmlischen ihr Paradies,
Der Irrdischen ihr Lebens-Fließ,
Der Engel stetes Lob-Gedicht,
Der Menschen Wonne, Schmuck und Licht.
Der Armen ihr erwünschtes Gut,
Der Traurigen ihr Trost und Muth,
Der Glaubens-Kämpffer Ehren-Kron,
Der Abgematten süßer Lohn,
Der Kranken ihr Erlösungs-Boot,
Der Sterbenden ihr Todes-Tod.
Dies Alles, Jesu, ist dein Nam,
Der vor dir her von oben kam
Und dir der Jungfraun Schooß bereitt,
Eh deine Gottheit ihn bekleidt,
Gleich wie die schöne Morgenröth
Vor ihrer schönern Sonnen geht.
Ach selger Name, meine Freud,
Sey mir auch meine Seligkeit!
Ich bin ein Sünder, sprich mir du,
Mein Jesu, daß du Jesu, zu,
Hab' ich dies einge Wort nur ein,
So ist der gantze Himmel mein.
Bename mich mit dir, mein Heyl,
Und gib auch meinem Namen Theil
In deinem Buch an jenem Licht,
Sonst such' ich keinen Namen nicht;
Weg alle Titel von der Welt,
Wenn dort mein Name Platz behält.
Wie aber kömmt es, Himmels-Fürst,
Daß, gleich wie du benamet wirst,
Du schon dein Blut vergießen must?
Dies zeigt mir meinen Sünden-Wust,
Und daß ich sonder Kreutz-Beschwerd
Mit dir hie nicht benamet werd.
Wol, Liebster, wol, es sey also,
Ich duld' es gern und leide froh,
Du köntest sonder Todes-Pein,
O Jesu, nicht mein Jesus sein;
Ach, wenn ich, dein erlöster Knecht,
Auch deinetwegen sterben möcht!

Meter: iambic
II.
by Viktor Dyk

Panímáma mdlá je, neživá,
u postele Zubatá se krčí.
Tikot hodin těžce zaznívá.
Ořech proto neklidný je, vrčí.
Panímámo, scvrklé jablíčko,
vzpomínáte ještě dávných časů?
Radost byla hledět na líčko,
na vás, na tu svěží sedmikrásu.
Vzpomínka když nazpět zalétá,
často, ráda o minulém žvatlá.
Dejte si to říci od kmeta,
jak jste tenkrát hlavu jemu zmátla.
Hlavu mnoho, ale srdce víc.
Srdce tolik nepokojně bilo.
Od starce si nechte ještě říc’,
co mu draho bývalo a milo.
Úsměv, pozdrav, hovor za humny,
tanec, cesta v noci domů z pouti.
Jiří Macků nebyl rozumný.
Ale dobře, na vše vzpomenouti:
je už k ránu, hvězdy pobledly,
trávu čerstvá rosa osvěžila.
Kam že nás to touhy zavedly?
Jak že nás to láska pobláznila?
Panímámo, scvrklé jablíčko,
což už žít se vám teď ani nechce?
Jaká můra sedla na víčko,
že se chce vám usnouti tak lehce?
Panímáma však se usmívá
úsměvem, jenž tiše s bohem dává.
Jak ta láska byla bláznivá,
jaká byla ve dnech máje sláva!
Jakou sílu měla ramena!
a jak šťastné bylo naše lože.
Spala na něm láskou znavena.
Teď spí roky unavena, bože!

Meter: trochaic
Volnosti!
by František Cajthaml-Liberté

Tisíc paží připraveno,
tisíc čeká smělých hlav,
kdy se zjevíš, krásná ženo,
zahalena v rudý háv,
tisíc srdcí v bouřném tluku
pozdraví tě v radosti,
až všem rabům stiskneš ruku,
Volnosti!
Vlny bídy kol nás bijí, –
chřestí pouta, řetězy,
vlci, lišky strachem vyjí,
zhouba všude vítězí,
v troskách chrámu boha Baala
psi se perou o kosti –
a ty z vězení jsi vstala,
Volnosti!
Marná katů zášť a zloba,
marny pevné žaláře:
sama otvírá se koba,
katům ssinají tváře,
pozdě z nich se mnohý kaje,
spásu hledá v milosti –
prapor tvůj nad trůny vlaje,
Volnosti!

Meter: trochaic
Dobré stránky vleček.
by František Ladislav Menhard

Pravda, dámy vlečkami že šíří bacily –
pouze ke škodě však vlečky nikdy nebyly;
lidé z toho arci stůňou, umírají –
jiní z toho ale obživu zas mají:
lékaři a lékárníci, potom truhláři,
naposled pak kostelníci, kněži, hrobaři...

Meter: trochaic