PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Bist Du denn überall der Erste? Warst
by Maria Luise Weissmann

Bist Du denn überall der Erste? Warst
An jedem Ort, den je ein Mensch betritt,
Vorher? Denn sieh, daß Du Dich offenbarst,
Geh ich in Hoffnung. Jahre. Schritt um Schritt.
Wer bist denn Du? Der Tag und Nächte schweigt,
Wenn man ihn ruft? Der Mächtige, dem Wind,
Wasser und Land sich in Gehorsam neigt
Und dem zwei Worte zuviel Mühsal sind,
Den Armen zu erretten, der Dich sucht?
Gib Antwort, Gott! Du schweigst. Oder ich ward
Zu hören Dich in Schweigen neu verflucht?
Bist Du, o Gott, so grenzenloser Art?!

Meter: iambic
Naděje.
by Alois Škampa

Vy zasněžené lodě
na ztuhlé, mrtvé vodě –
ó, jak vás dobře znám!
Hle, všichni vaši milí
juž přístav opustili,
a jediný teď s vámi
zde nad vory a prámy
já snílek zůstal sám!
Když jarní hučel příval,
já vždy se na vás díval
a v duchu s vámi plul,
a šťastnou přál vám cestu
tam k dalekému městu,
kde bytosť je mi drahá
a kde svit první blaha
v síť mojich dum se snul...
Tak mnohé tehdy psaní
od srdce mého paní
váš donášel mi zjev!
Jak čekal jsem vždy s touhou,
až plachty světlou prouhou
mou pozdravíte hlavu,
až plavců vašich vřavu
zas uslyším, i zpěv!
Však u samého břehu
teď v ledu zde a sněhu
vy sníte v zakletí!
Na dlouhá vaše vesla
juž mha své perly snesla –
tam v smutné šeři rána
jen zbloudí někdy vrána,
a pak zas – odletí!
Leč já, váš starý známý,
já zůstal tady s vámi
v tom koutku zatmělém!
A jak nad vámi vrány –
tak samy, nevolány
mi zde juž dobu drahnou
sny zlaté o ní táhnou
a krouží pod čelem...
Ó, staré moje lodě,
jak toužím, bdě i chodě,
by jaro bylo zas,
kdy větrem opět něžně
se ohnou vaše stěžně,
kdy život vzplá zas ve mně
i v kajut vašich temně
se písní ozve hlas!
Nuž spěte si jen, spěte!
Až máj kol v lesích zkvěte
a led zas padne z vod –
my v slunce zlatém lesku
zas najdem si svou stezku,
a v radost ze svých bolů
tou řekou žití dolů
se opět dáme v chod! –

Meter: iambic
Weicht von mir …
by N. N.

Weicht von mir, ihr Bilder-lockender Lüste,
Ihr schwellender Leiber weißwogende Brüste,
Ihr dunkler Augen feuchtschimmernde Gluthen,
Ihr Lippen so süß im Kuß zu verbluten!
Nicht will ich umschlungen von weichen Armen,
Umkost von des Weibes Dufthauch, dem warmen,
Die Sinne letzen im Taumel der Wonne —
Zu dir die Seele hinaufstrebt, Ursonne!
O laß mich baden in seliger Klarheit!
O sprich zu mir: ewige göttliche Wahrheit!

Meter: iambic
LETNÍ RÁNO.
by Lila Bubelová

Již slunce vstává nad lesy,
jich témě žárně líbá,
květ diamanty ověsí
a k Vltavě se shýbá.
Sám život vše dnes probudil,
své dary rozesívá
a k rozkoším by povzbudil,
nám květy ve klín svívá.
My nesem k tiché oběti
své dary těl i duší
a Zvěsť, jež všechny posvětí,
nic nikdy nepřehluší.

Meter: iambic
- XXVI - Despidiéndose de una dama porque amanecía
by Lope de Vega

En el sereno campo de los cielos
entraba el sol, pisando las estrellas
sus caballos flamígeros, y de ellas
limpiando el manto de color de celos.
Ya cuando vive en últimos desvelos
pasaba de sus sueños a sus querellas,
sale la abeja entre las flores bellas,
las aves por el aire esparcen vuelos.
Vase en el mundo dilatando el día
en cercos de oro y arreboles rojos,
y en las hojas las perlas del rocío.
Mas cuando tan hermoso el sol salía,
anocheció para mis tristes ojos,
porque como él salió, se puso el mío.

Meter: iambic
1L: Die Stirnen der Länder, rot und edel wie Kronen
by Georg Heym

Die Stirnen der Länder, rot und edel wie Kronen
Sahen wir schwinden dahin im versinkenden Tag
Und die rauschenden Kränze der Wälder thronen
Unter des Feuers dröhnendem Flügelschlag.
Die zerflackenden Bäume mit Trauer zu schwärzen,
Brauste ein Sturm. Sie verbrannten, wie Blut,
Untergehend, schon fern. Wie über sterbenden Herzen
Einmal noch hebt sich der Liebe verlodernde Glut.
Aber wir trieben dahin, hinaus in den Abend der Meere,
Unsere Hände brannten wie Kerzen an.
Und wir sahen die Adern darin, und das schwere
Blut vor der Sonne, das dumpf in den Fingern zerrann.
Nacht begann. Einer weinte im Dunkel. Wir schwammen
Trostlos mit schrägem Segel ins Weite hinaus.
Aber wir standen am Borde im Schweigen beisammen
In das Finstre zu starren. Und das Licht ging uns aus.
Eine Wolke nur stand in den Weiten noch lange,
Ehe die Nacht begann, in dem ewigen Raum
Purpurn schwebend im All, wie mit schönem Gesange
Über den klingenden Gründen der Seele ein Traum.

Meter: polymetric
Přírodě.
by Antonín Klášterský

Co tvoje čistota, co člověku tvá krása?
Služ! vzkřikl. Roď a ploď a pracuj v dílnách mých!
Již kácí lesy tvé, již pluhem skráně drásá
ti, boha milenko a matko živoucích!
Vše málo! Stále víc chce žízeň jeho divá,
jak kuplíř kramaří s tvým tělem, kouzlem krás,
jak Nero vlastní své kdys matce rve ti pás
a nízkým ziskem svým tvé lůno zneuctívá.
Ty všecko jemu dáš. Rybáři svoje vlny,
oráči zlatý klas, jenž rostl ze tvých sil,
své žíly kovkopu, jež ryzím zlatem plny,
ty, vlídná, otvíráš, by krví tvou se spil.
I květy zářící, jež rostou na tvé hrudi
za krásných večerů a nocí hvězdnatých,
i ty rve lidská dlaň z těch teplých ňader tvých,
a ty je ráda dáš, když přijdou pro ně chudí.
Však snílkům jako já, básníkům, samotáři,
již tebe milují a tobě dražší všech,
již nechtí od tebe než zřít smět do tvých tváří
a sladkým s dechem tvým svůj dětský pojit dech,
co těm dáš, přírodo? Co po klasů jim ceně,
co jim je stromů plod, tvých proudů bohatství,
tvých skalin poklady, jež v prsou se jim stkví,
vše, čím se kramářský zrak lačný spíjí denně ?
Těm dáváš nejvíce. Ty necháš klidně sníti
na velkém srdci svém, až slyší jeho tluk,
vše, taje otvíráš jim tvoření a žití,
chlad v rány dýcháš jim a v žáry jejich muk;
jim ptáky necháš pět a květy vonět sladko,
červánky, duhu plát, les tmít se, luh se stkvět,
a květem zasypeš jim hroby naposled,
viď, vlídná, vznešená, má velká, svatá matko?!

Meter: polymetric
BLESK.
by Josef Lukavský

Já po tobě jsem sah',
jak po vonícím květu,
jejž v zářných náladách
bohové dali světu,
a hlas tvůj vstříc mi zněl
a tiché: „vezmi“ – děl,
„vždyť pro tebe květ je tu“.
Noc jarní voněla
a sladce opíjela,
když mdlá a zardělá
jsi v loktech mých se chvěla
a já tě dechem hřál
a slzám tvým se smál
a hladil zázrak těla.
V žíznivý polibek
se naše ústa spiala,
by život jako lék
vzala a ochutnala,
však rudý blesk se mih'
v srdcích i ve zracích,
jehož jsi nečekala.
Když na východě vzplál
požárem přísvit denní,
život se na nás smál
tisícem políbení
a hlas můj vstříc ti zněl
a tiché: „vezmi“ – děl,
v přísaze zaslíbení.

Meter: iambic
Galán goloso y valeroso
by Quevedo

Bajábale su mes cada semana
a doña Pelinuda, la ramera,
y esto era en tal exceso y tal manera
la sangre que le sale y de ella mana,
que no hay a quien le ponga mala gana
considerar su sucia delantera;
(y, bien considerada por de fuera,
tiene la cara hermosa y muy lozana).
Mas uno, aficionado de su cara,
la quiso descubrir su pesadumbre
cual suele hacer cualquier enamorado,
y ella que tal no puede le declara.
Replicó él: «Si es, señora, la costumbre,
corriendo en sangre quiero yo el pescado.»

Meter: iambic
- XIX -
by Gutierre de Cetina

¿En cuál región, en cuál parte del suelo,
en cuál bosque, en cuál monte, en cuál poblado,
en cuál lugar remoto y apartado
puede ya mi dolor hallar consuelo?
Cuanto se puede ver debajo el cielo
todo lo tengo visto y rodeado,
y un medio que a mi mal había hallado
hace en parte mayor mi desconsuelo.
Para curar el daño de la ausencia
píntoos cual siempre os vi, dura y proterva,
mas Amor os me muestra de otra suerte.
No queráis a mi mal más experiencia,
sino que ya, como herida cierva,
doquier que voy, conmigo va mi muerte.

Meter: iambic
KAPITOLY Z KONKRETNÍ LOGIKY (IV.)
by Viktor Dyk

Myšlenka je volna. Škoda o tom slov.
Mimo církve bude státi filosof.
S politikou jinak. Na rozcestí stůj:
Protestanté, žurnál abonujte svůj!

Meter: trochaic
- XXXIV -
by Juan de Arguijo

A ti, de alegres vides coronado,
Baco, gran padre domador de Oriente,
he de cantar; a ti, que blandamente
templas la fuerza del mayor cuidado;
ora castigues a Licurgo airado,
o a Penteo en tus aras insolente;
ora te mire la festiva gente
en sus convites dulce y regalado.
O ya de tu Ariadna al alto asiento
subas ufano la inmortal corona;
ven fácil, ven humano al canto mío:
Que si no desmerece el sacro aliento,
mi voz penetrará la opuesta zona,
y al Tibre envidiará, el Hispalio río.

Meter: polymetric
Abonentka.
by Bohdan Kaminský

Když věčně luzná usedáte v loži
tak vznešeně na předplacené křeslo
a krásná jako andělíček boží
se díváte, co očí se k vám vzneslo –:
já kouzlem jatý nevím v chvíli příští,
zda pláče se či jásá na jevišti,
zda po všem už či hrát se teprv začne.
Nadšení plný zřím jen vás a je mi,
kdes v samotě že udivením němý
zřím v nebe krásné, hvězdné, bezoblačné...
Vy kráse svojí těšíte se, mladá
a zářící, vám hvězdy z očí planou, –
leč mně, ó běda, v příští chvíli padá
stín zasmušilý v duši rozkochanou.
Já vím, že v žití vše jen chvíli těší...
Tam vedle vás hle s nevídanou pleší
se do fauteilu váš pan otec kácí
a v očích zřít mu: já mám své tři domy
a čtvrtý stavět právě napadlo mi
a pátý s šestým koupím na Pankráci.
Ó hrůza, slečno... A pak paní máti,
jež, chudák, dávno je už z krásy květu...
A věřte, vždycky myšlénka mne chvátí,
mít vás by bylo dobře pro poetu.
Snad patnáct svazků pak bych napsal v roce:
satiry psal bych na pleš pana otce
a epigramy na břich jeho velký
a na to, jak tak v bázni boží tyje.
Na milostpaní psal bych elegie, –
a na svůj idol hymny, ódy, znělky...

Meter: iambic
147. Po úkazu tomto nelaskavém
by Jan Kollár

Po úkazu tomto nelaskavém
Duch můj pookřáti zatoužil,
Teď sem tedy cestu zakroužil
Tam, kde Boso kněžským skvěl se stavem;
A kde jako biskup v jednom pravém
Činu památku svou prodloužil,
Tak že proto aspoň zasloužil,
Jestli nebyl, muž ten býti Slavem:
Neb on pervý zde psal slavská slova
Když náš národ učil „Kyrie
Eleison“ a Boha ctíti znova;
Na tom skutku tu má vděčně visíc
Duše myslí sobě: lepší je
Jeden moudrý, nežli bláznů tisíc.

Meter: trochaic
219. Daß wandelnde gezelt Gottes.
by Angelus Silesius

Die Seel in der Gott wohnt/ die ist (O Seeligkeit!)
Ein wandelndes Gezett der ewgen Herrligkeit.

Meter: iambic
Gegen die Arbeiter? Allemal –!
by Kurt Tucholsky

Richtet nicht, auf daß ihr nicht gerichtet werdet!

Meter: trochaic
121. Ach mládí čas; jen chvilku život zlatí!
by Adolf Heyduk

Ach mládí čas; jen chvilku život zlatí!
Kéž lásky květ, jejž s ňader natrhal,
mne aspoň plodem drobných písní vrátí. –

Meter: iambic
SALAŠ
by Marie Calma

Malá salaš, jako utonulá
v širé pastvině,
ke skále se přitisknula,
hledí nevinně
jedním okem na sever
a druhým k západu,
jak by sama těšila se
z toho nápadu,
že k té výši vyhoupla se.
Na ovečky hledí v dáli,
jak se v moře zatoulaly
zelených těch vln –
malá salaš, úkryt v hoře,
vzduch kol vůně pln –
schýlená jak ve pokoře.

Meter: trochaic
Z ehndes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Hier fieng man an im Saal sich mit Geräusch zu regen;
Ein Gegen-Eifer schien die Sinnen zu bewegen,
Als ob die Frömmigkeit nun vorgezogen wär;
Warum sie dann den Plaz für sich allein begehr.
515Es wollten einige der Bitte wiedersprechen;
Allein
„nicht nur der Frömmigkeit„, so fuhr sie weiter fort,
„bestimm’ ich, was sie sucht: euch allen sey der Ort
„den sie verlangt, gemein. Jhr werdet ihn besizen.
520”Ich nenn' euch insgesamt derselben Hütte Stüzen.
Auf diese Worte blieb der Saal besänftiget,
Der Wahn der Eifersucht mit Ruh geendiget.

Meter: iambic
Žluva.
by Adolf Heyduk

Zlatý pták se vznáší na zem,
vidíte ho v lesa stínu?
jasně zvučným jara vzkazem
pustila ho Vesna z klínu.
Vítej!
Ejhle žluva všecka zlatá,
živá flétna našich lesů, –
slyšíte, jak sluncem jatá
zpívá, volá: „Jaro nesu!“
Vítej!
Žluva, hvozdu klenot ryzí,
jež se živým ohněm nítí
a v zelených vlasech břízy
jako zlatý topas svítí.
Vítej!
Žluva, jejíž rudé oko
jako granát v slunci hoří,
jímž vzkaz nebe přehluboko
v stromu zmladlou hruď se noří...
Vítej!
Žluva, jež své zlaté tělo
na peruti pyšně váží,
když, co steskem v mlhách tkvělo,
zora v rosné perly sráží.
Vítej!
Žluva, jež jak žhounek letí
a jak žlutá růže kvete,
v rozsochu když útlých snětí
umělé si hnízdo plete.
Vítej!
Žluva, jež si budku snová
z lýčí, z vlny, v lásky vzruchu
a jak šipka Apollova
vzlétá v modré vlny vzduchu.
Vítej!
Žluva, jež se čarně spila
leskem slunečného zřídla,
nechať při tom popálila
sametové hroty křídla.
Vítej!
Žluva, posel Svantovítův,
před jehožto ořem letí,
aby v temnu lesních skrytův
zasmálo se mladé snětí.
Vítej!
Žluva, Vesny pělka snivá,
jejíž výkřik taví ledy,
jež když první píseň zpívá,
vzdechne zima naposledy.
Vítej!
Žluva, obraz slunce skvělý ,
i s tajemnou ňader skvrnou,
jemuž vesmír oddán celý,
v jehož zář se světy hrnou.
Vítej!
Žluvo, ptáku tepla, jasu,
s černým křídlem tmy a chladu,
v tvého zjevu slunnou krásu
obraz všeho žití kladu.
Vítej!
S teplem zář jsou znakem žití,
tma a chlad jsou znakem hrobu,
a já toužím jasno míti,
a já slunnou chci mít dobu.
Vítej!
A já rád mám, jas když smavý
do lidských se ňader vnočí,
rád mám vůkol jasné hlavy,
jasné tváře, jasné oči.
Vítej!
Zima s tmou vzlet žití ruší,
běda, kde to dvé se střetlo! –
a já rád mám teplo v duši,
a já v hlavě rád mám světlo.
Vítej!
Zima s tmou jsou družky klidu,
v tmě a chladu není vnady,
a já rád mám teplo v lidu,
světlo, zář a volnost všady.
Vítej!
Vítej, vítej, posle jara,
duším všem, jež země hostí,
ať jim slunné štěstí hárá
od věčnosti do věčnosti.
Vítej!

Meter: trochaic
1L: Freilich sah vorbei ich fluthen
by Ada Christen

Freilich sah vorbei ich fluthen
All' die jammervollen Stunden,
Freilich sind die alten Schmerzen
Durchgekämpft und überwunden!
Freilich hab' vor Euren Herzen
Ich Vergebung nun gefunden –
Aber ich muß doch verbluten,
Schmerzlos an den alten Wunden!

Meter: trochaic
HVĚZDNATÉ NEBE.
by Jindřich Štemberka

Když nudná lidská společnosť mne znaví,
a na město se snáší vlahý šer,
rád z temných ulic těch, z té všední vřavy,
se dívám na oblohu v podvečer,
na hvězdy, jež se jako slzy chvějí,
na něž jsme zřeli doma nastokrát...
Tu bývá mi vždy, drahá, nejsmutněji,
tu slyším tebe tiše vzdýchat, lkát,
tu vidím tě, jak také k nebes báni
hled zdviháš z vřavy lidí netečné,
jak na ty hvězdy hledíš v tichém štkaní...
To nebe pouze je nám společné,
ty hvězdy, které vidí naše slze,
ten vánek, který vzdechy roznese,
jenž šepotá k nám ve večerní mlze,
ta luna, stříbrně jež chvěje se.
Ten měsíc vídával nás na procházce,
ten vánek ovíval nám kadeře,
a ve hvězdách bůh žehnal naší lásce,
a my zas k hvězdám zřeli v důvěře!
Vše ostatní nám bylo, drahá, vzato,
a obklopil nás život neznámý,
a proto v dáli zde mi nejvíc svato
to světlé nebe s lunou, hvězdami.

Meter: iambic
Anakreontisch
by Georg Rodolf Weckherlin

Wan ich mit guter geselschaft
frisch zechend an dem tisch gesessen,
macht mich der süße rebensaft
des leids und unmuts bald vergessen!
ich will stets springen an den danz,
gekrönet mit dem ebheukranz.
Mein hirn, erhitzet durch ein glas,
vermeinet mehr reichtum zu haben,
dan Midas und Crösus besaß;
ja großer fürsten gunst und gaben,
dienst ämpter, glück und herrlichkeit
trit ich zu grund, als eitelkeit.
Wolan, bring her ein volle flasch,
die sorg aus meinem kopf zu jagen,
und daß ich lung und leber wasch;
was hilft es, sich selbs vil zu plagen?
ist es nicht daß, zu bet voll wein,
dan auf der erden tod zu sein.

Meter: iambic
10. Erkennet doch daß der Herr seine Heiligen wunderlich führt
by Catharina Regina von Greiffenberg

Durch die Meer und Jordans-Fluten ungenetzt hindurch geleit /
und auf Feuer-Roß- und Wagen bringen in die Ewigkeit /
ist zwar wunderlich geführt; doch das gröste Wunder-weißen
ist / im Creütz ein Lied gemacht / wie man Gott in Freud wöll preißen /
Dieses kan der Geist der Freuden: wann uns seine Hülff einfliest /
macht sie / daß man Sonn' im Regen / Hönig in der Gall / geniest.

Meter: trochaic
1L: »wie können Verse mit Acten sich vertragen?«
by Christoph Martin Wieland

»wie können Verse mit Acten sich vertragen?«
So hörten am Fuße des grinsenden Marsyas schon
die Musen ihren Lieblingssohn,
den Lehrer der schönen Kunst, die Mädchen zu fangen, klagen;
so klagte am Arno der Sänger der schönen Angelica schon,
so klagten Marino und Tasso – und, nichts von andern zu sagen,
ich selbst, in meinen bessern Tagen,
wie oft, wenn ich, wie sanft! in Musenarmen schlief,
und plötzlich aus den lieblichsten Gesichten
das heisre Glöckchen mich zur Ratsversammlung rief,
um zwischen Trax und Stax zu schlichten und zu richten,
wie oft, wenn ich bis an die Ohren tief
in muffigten Papieren steckte
und was ich suchte, mich oft halbe Tage neckte
und wenn es mir schon in die Hände lief,
wie Maros Galathee, flugs wieder sich versteckte:
wie oft betäubt ich da mit diesem Klageton
der holden Musen zarte Ohren?
Und dennoch wurden mir, dem Bartelus zum Hohn,
in jenen Tagen Agathon,
Musarion, Endymion,
der neue Amadis und Idris selbst geboren;
verstohlner Weis erzeugt, und falls mich etwa nicht
ein zärtlich Vorurteil zu ihrer Gunst besticht,
nur desto glücklicher geboren!
und eben weil Mama Natur
zu ihrer süßen Zeugung nur
die Augenblicke bald Auroren,
bald später Nacht, und o! wie manchesmal
den lieben goldenen
um so viel glücklicher geboren!
O Du, den gleich, wie Du den Tag erblickt,
der Musen lieblichste an ihre Brust gedrückt,
laß, edler Freund und Zögling der Camönen,
mein Beispiel mit den Acten Dich versöhnen!
laß ungehascht der Stunden Keine fliehn,
wenn Themis – wie bei uns sich Frau Schicane nennet –
Dir freie Atemzüge gönnet,
und wenn ein Genius, Faun oder Amorin,
Dich in die heilgen Schatten ladet,
wo sich die Grazie im Aganippe badet.

Meter: iambic
44.
by Friedrich von Logau

Man bleibe hier, daß dort man bleibe, bey der Biebel;
Was Gott sagt, glaubt sich gut; was Menschen, glaubt sich übel.

Meter: iambic
El lujurioso
by Juan del Pueblo

Para que no sospechen que es un
                     cura
con bisoñé se tapa la corona,
y anda siempre vestido de persona
buscando alguna erótica aventura
Con pérfido tesón y astucia impura
persigue a la mujer que le aficiona,
y su honrada intención, cual noble abona
con palabra sacrílega y perjura
¡Pobre de la inocente que se fía
y no ve en su mirada lujuriosa
el intento dañado que le guía!
Su perdición al cabo no es dudosa,
pues con él, aun la misma Letanía,
está expuesta a perder cualquiera cosa.

Meter: polymetric
1L: Die Sturmnacht hat uns vermählt
by Hugo von Hofmannsthal

Die Sturmnacht hat uns vermählt
In Brausen und Toben und Bangen:
Was unsre Seelen sich lange verhehlt,
Da ists uns aufgegangen.
Ich las so tief in deinem Blick
Beim Strahl vom Wetterleuchten:
Ich las darin mein flammend Glück,
In seinem Glanz, dem feuchten.
Es warf der Wind dein duftges Haar
Mir spielend um Stirn und Wangen,
Es flüsterte lockend die Wellenschar
Von heißem tiefem Verlangen.
Die Lippen waren sich so nah,
Ich hielt dich fest umschlungen;
Mein Werben und dein stammelnd Ja,
Die hat der Wind verschlungen ...

Meter: iambic
Kdo odpoví?...
by František Zelenka

Vzpomenu-li – často je to,
myšlenka mě drtí,
vzpomenu-li, já se bojím,
já se bojím smrti.
Vzpomenu-li – často je to,
duše v těše chudé,
až v té hlíně budu dřímat,
co to ze mne bude...
Tělo, které jsem vždy pěstil,
červi roznesou si,
hnědou hrudu brzo zmrví
černý vlas a vousy.
Žlutá lebka, která znala
pláč i štěstí chvíle,
bude někde pohozená
šklebit zuby bílé.
Žlutá lebka s mozkem scvrklým,
v důlcích plná sněti,
bude někde u zdi šedé
lekat malé děti.
Kosti tlící, když už jiné
rov můj bude chovat,
vyhozeny, bůh ví, kde se
budou povalovat.
Pak i ty se s prachem smísí
v bujném čase letu – –
Tedy nic, o svaté nebe,
ze mě nezbude tu?
Což je jenom cesta krátká,
smrt – nic víc, to dosti?
Ne-li, kdo a kde, jak déle
bude žít, než maso, kosti?

Meter: trochaic
1L: Warum verstehn sie's denn nicht, warum?
by Otto Roquette

Warum verstehn sie's denn nicht, warum?
Es ist ja doch klar zu sehen!
Ei was, sie schnüffeln nur dran herum,
Und wollen's gar nicht verstehen!
Vergnüglicher ist der Mißverstand,
Dem Troß und seinem Geschwister;
Im Blödsinn reichen sich lächelnd die Hand
Herr Leichtfuß und Herr Philister.

Meter: iambic
De La gitanilla
by Cervantes

Cuando Preciosa el panderete toca,
y hiere el dulce son los aires vanos,
perlas son que derrama con las manos;
flores son que despide de la boca.
Suspensa el alma, y la cordura loca,
queda a los dulces actos sobrehumanos,
que, de limpios, de honestos y de sanos,
su fama al cielo levantado toca.
Colgadas del menor de sus cabellos
mil almas lleva, y a sus plantas tiene,
Amor, rendidas una y otra flecha.
Ciega y alumbra con sus soles bellos,
su imperio amor por ellos le mantiene,
y aún más grandezas de su ser sospecha.

Meter: iambic
- XXXIII - A un loco favorecido por una dama
by Lope de Vega

De la ignorancia en que dormí recuerdo
el tiempo que a la envidia tuve en poco,
pues a tenerla ahora me provoco
de los que viven fuera de su acuerdo.
Tú ganas sin sentir, sintiendo pierdo,
gozas tocando, imaginando toco;
dichoso loco, pues mereces loco
lo que jamás he merecido cuerdo.
Si es loco amor, ¿por qué soy yo tenido
por cuerdo?, y si soy cuerdo, ¿qué procura
amor con tanta fuerza en mi sentido?
Loco, pues me ganaste la ventura,
troquemos el discurso, o el vestido;
toma mi seso, y dame tu locura.

Meter: iambic
[spanien und Österreich]
by Franz Grillparzer

Spanien und Österreich
Sind sich im Glauben gleich,
Aber, trotz Gottes Hulden
Auch gleich an Schulden,
Nur dort in Realen und hier in Gulden.

Meter: iambic
Sonnet to William Wilberforce, Esq.
by William Cowper

Thy country, Wilberforce, with just disdain,
Hears thee, by cruel men and impious, call'd
Fanatic, for thy zeal to loose th' enthrall'd
From exile, public sale, and slav'ry's chain.
Friend of the poor, the wrong'd, the fetter-gall'd,
Fear not lest labour such as thine be vain!
Thou hast achiev'd a part; hast gain'd the ear
Of Britain's senate to thy glorious cause;
Hope smiles, joy springs, and tho' cold caution pause
And weave delay, the better hour is near,
That shall remunerate thy toils severe
By peace for Afric, fenc'd with British laws.
   Enjoy what thou hast won, esteem and love
   From all the just on earth, and all the blest above!

Meter: iambic
Verjüngung
by Justinus Kerner

Könnt' ich wieder mich verjüngen!
Könnt' ich wachsen wie ein Kind!
Jugend! wie bist du verflogen!
Alter, wie kamst du geschwind!
Hab' Geduld, wirst dich verjüngen!
In der allerletzten Stund'
Sich verjüngen oft die Züge
Sterbender noch um den Mund.
Hab' Geduld, du wirst noch wachsen!
Wenn der Geist verläßt sein Haus,
Strecken sich der Leiche Glieder
Oft noch wie zum Wachstum aus.

Meter: trochaic
Eldorado
by Joseph von Eichendorff

Es ist von Klang und Düften
Ein wunderbarer Ort,
Umrankt von stillen Klüften,
Wir alle spielten dort.
Wir alle sind verirret,
Seitdem so weit hinaus
Unkraut die Welt verwirret,
Findt keiner mehr nach Haus.
Doch manchmal taucht's aus Träumen,
Als läg es weit im Meer,
Und früh noch in den Bäumen
Rauscht's wie ein Grüßen her.
Ich hört den Gruß verfliegen,
Ich folgt ihm über Land,
Und hatte mich verstiegen
Auf hoher Felsenwand.
Mein Herz ward mir so munter,
Weit hinten alle Not,
Als ginge jenseits unter
Die Welt in Morgenrot.
Der Wind spielt' in den Locken,
Da blitzt' es drunten weit,
Und ich erkannt erschrocken
Die alte Einsamkeit.
Nun jeden Morgenschimmer
Steig ich ins Blütenmeer,
Bis ich Glücksel'ger nimmer
Von dorten wiederkehr.

Meter: iambic