PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
An Trescho
by Johann Gottfried Herder

Du willst Vereinigung jenseits des Grabes? Du?
Und für gehabte Müh Respect und Dank dazu?
Ja, Dank! Du warst der Stock, der starr das Bäumchen bog,
Der Rosenstrauch, der sie, die Rose, auferzog,
Das Marterkreuz, an dem der Engel aufwärts flog.

Meter: iambic
98.
by Friedrich Rückert

Ich bin in andrer Zeit, ich bin in anderm Raum,
Der Gegenwart Getös' erweckt nicht meinen Traum.
Doch was von dieser Zeit in meinen Traum mag dringen,
Ohn' ihn zu stören wird es sich darein verschlingen.

Meter: iambic
1L: Es ward im Schlaf, von unbekannter Macht,
by Betty Paoli

Es ward im Schlaf, von unbekannter Macht,
Ein Mensch nach einem Riff im Meer gebracht
Und mitleidslos sich selber überlassen.
Er kennt, wie angstvoll er auch danach spürt,
Die Wege nicht, die ihn hieher geführt,
Was er hier soll, er weiß es nicht zu fassen.
Abgründe rings, wohin sein Auge schaut,
Und keine Hand, die liebevoll und traut
Ihm einen Pfad der Rettung möchte zeigen!
Das Meer, den Aether, blauend drüber hin,
Die Sterne fragt er: »Sagt mir, wo ich bin?«
Umsonst! Die Höhen und die Tiefen schweigen.
Und stets muß er gewärtig sein der Nacht,
In der dieselbe tief verhüllte Macht,
Die ihn einst auf geheimnisvollen Bahnen
Hieher geführt, wo er nun bangend irrt,
Von hinnen wieder ihn entführen wird; –
Wohin? Sein Geist vermag nicht es zu ahnen. –
Du fragst: »Wer ward so bitterm Los geweiht?
Wen hat zu solchem schauervollen Leid
Aus Tausenden des Schicksals Haß erkoren?
Der Unglücksel'ge ohne Rast und Ruh,
Wer ist er? Sprich!« – Du selber bist es! Du
Und ich und alle, die vom Weib geboren!

Meter: iambic
VEČERNÍ DOJEM.
by Emanuel Lešehrad

Zapadlo slunce. Vítr ztich.
Sám šel jsem borem, sám a tich.
Sám plný zvláštních vzrušení,
sám šel jsem v hvozdu zeleni.
A ještě v dáli zočil jsem
oblaka rudá západem,
a hory stíny přikryty.
Tak zvláštní měl jsem pocity.
A cítil jsem, jak zality
tím šerem pláčí lesy ty.
Cos chorobného bylo v nich
jak v zakřiknutých prsou mých.
Kam pohled’ jsem, jen večer vlád’,
vzduch voněl sytou vůní mát,
sný, bezbarvý, v noc rozlitý,
by neprobudil lesy ty.

Meter: iambic
1L: Platz, Platz uns jungen Gesellen,
by Ludwig Achim von Arnim

Platz, Platz uns jungen Gesellen,
Wir wollen zum Tanze uns stellen,
Wer reicht mir den Kranz,
Ich führe den Tanz.
Ich bin ein Geschlechter,
Ein stattlicher Fechter,
Ich kann Euch beschützen
Mit Messern und Witzen,
Will einer Euch kränken,
Ich will's ihm nicht schenken.
Kann schweben und schwanken
Mit Herz und Gedanken,
Kann treten und springen,
Wie Pfeifen erklingen,
Kann drehen und wenden
Mit drückenden Händen,
Mit klopfendem Herzen,
Mit jauchzenden Scherzen;
Es folgen mir alle
Mit freudigem Schalle,
Schnell spielen die Geigen
Den freudigen Reigen,
Es schwanken die Dielen
Je höher sie spielen,
Es stäubet das Haus,
Da geht es zum Schmaus,
Da geht es zum Wein:
Nun Liebchen schenk ein!

Meter: amphibrachic
A la muerte de Gambeta
by Nicolás W. Pinzón

Por cipreses cambiad, republicanos,
el laurel que os ciñó la Patria un día;
vuestro dolor iguale a la ufanía
que ostentaran doquiera los tiranos:
Aquel que los esfuerzos soberanos
burló de despechada oligarquía;
Atlas que un nuevo mundo sostenía
-el Derecho- cayó, cayó, ¡oh hermanos!
Mas aun en paz no yace: su memoria
el homenaje espera - el que al
                     coloso
pueda llegar- el digno de su gloria:
No débil llanto o mármol ostentoso
ofrendadle ¡soldados! la victoria,
y él satisfecho se dará al reposo.

Meter: polymetric
A Crowded Trolley Car
by Elinor Wylie

The rain’s cold grains are silver-gray
Sharp as golden sands,
A bell is clanging, people sway
Hanging by their hands.

Supple hands, or gnarled and stiff,
Snatch and catch and grope;
That face is yellow-pale, as if
The fellow swung from rope.

Dull like pebbles, sharp like knives,
Glances strike and glare,
Fingers tangle, Bluebeard’s wives
Dangle by the hair.

Orchard of the strangest fruits
Hanging from the skies;
Brothers, yet insensate brutes
Who fear each others’ eyes.

One man stands as free men stand
As if his soul might be
Brave, unbroken; see his hand
Nailed to an oaken tree.

Meter: trochaic
María Stuart
by Manuel Reina

Pálida la color, en la alba frente,
un surco que revela el desconsuelo,
la azul pupila dirigida al cielo,
el paso firme, el ademán prudente,
baña su hermosa faz el llanto ardiente
Marcado en su semblante está el desvelo,
y un vestido de negro terciopelo
aprisiona sus formas ricamente
Así María Stuart camina lenta,
el pudoroso pecho destrozado,
a la picota lúgubre y sangrienta;
y al rodar su cabeza en el tablado,
rodó en el suelo, para eterna afrenta,
el nombre de su prima deshonrado.

Meter: iambic
- XLII -
by Franciscode Aldana

Mil veces callo que romper deseo
el cielo a gritos y otras tantas tiento
dar a mi lengua voz y movimiento
que en silencio mortal yacer la veo;
anda, cual velocísimo correo
por dentro el alma, el suelto pensamiento
con alto y, de dolor, lloroso acento,
casi en sombra de muerte un nuevo Orfeo.
No halla la memoria o la esperanza
rastro de imagen dulce o deleitable
con que la voluntad viva segura;
cuanto en mí hallo es maldición que alcanza,
muerte que tarda, llanto inconsolable,
desdén del cielo, error de la ventura.

Meter: polymetric
MEDITACE.
by Jaroslav Kvapil

My třeba dáme vše to, co jsme chtěli,
své mladé touhy, junný vzlet svůj celý
i peruť, jíž jsme toužili se vznésti
za jediný a krátký úsměv štěstí.
Po celý život nekonečné žaly
a boly nesem za svit lásky malý
a rádi slzu, jež nám s oka skane,
klademe v oběť duši milované.
A když nás potom sklame štěstí, láska,
když v divém bolu struna písní praská
a z hrobu snů se náhle vztyčí zmije:
kdo říci smí, že pláč náš vylhaný je?!

Meter: iambic
Die wahre Größe.
by Christian Felix Weiße

Der Krieger dürstet nach Ehre
In eisernem Feld,
Und glaubt, er bau ihr Altäre,
Wenn mancher edle Held
Von seinem Schwerdtstreich fällt.
Und wenn er Länder verwüstet
Und Städte verbrannt,
Und sich auf Leichen gebrüstet
Mit Blut bespritzter Hand;
Wird er oft
Doch wer sich selber bestreitet,
Die Tugend verehrt,
Um sich das Glücke verbreitet,
Und durch sein Beyspiel lehrt,
Ist nur des Ramens werth.

Meter: iambic
[nicht im Reichtum wohnt das Glück]
by Friederike Kempner

Nicht im Reichtum wohnt das Glück,
Ach, es weichet scheu zurück
Vor den vielen Eitelkeiten,
Die sich rasch durch's Geld bereiten.
Nicht im Reichtum wohnt das Glück,
Ach, es weichet scheu zurück
Vor dem vielen Ueberflusse
Und dem dummen Scheingenusse.

Meter: trochaic
Epitalamio ancestral
by Julio Herrera y Reissig

Con pompa de brahmánicas unciones,
abrióse el lecho de sus primaveras,
ante un lúbrico rito de panteras,
y una erección de símbolos varones.
Al trágico fulgor de los hachones,
ondeó la danza de las bayaderas,
por entre una apoteosis de banderas
y de un siniestro trueno de leones.
Ardió el epitalamio de tu paso,
un himno de trompetas fulgurantes
Sobre mi corazón, los hierofantes
ungieron tu sandalia, urna de raso,
a tiempo que a cien blancos elefantes
enroscaron su trompa hacia el ocaso.

Meter: iambic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

En rota nave, sin timón ni antena,
el ancho golfo del amor navego,
en cuyo mar las olas son de fuego,
y en pechos se quebrantan, no en arena.
Aquí lloro, amarrado en la cadena
de un pensamiento, para el bien tan ciego,
que pretende hallar algún sosiego:
donde fuego dan voces, fuego suena.
En este mar de mi derrota incierto,
tiendo los ojos, de llorar cansados,
y muy lejos el puerto se me ofrece.
Y apenas con placer saludo al puerto,
cuando grande tormenta de cuidados
atrás me vuelve, y él desaparece.

Meter: polymetric
Herr und Frau Wichtig lassen zu Tisch bitten!
by Kurt Tucholsky

Die Motte ist ein bescheidenes Tier, denn sie frißt nur Löcher.

Meter: iambic
The Chimney Sweeper: When my mother died I was very young
by William Blake

When my mother died I was very young,
And my father sold me while yet my tongue
Could scarcely cry " 'weep! 'weep! 'weep! 'weep!"
So your chimneys I sweep & in soot I sleep.

There's little Tom Dacre, who cried when his head
That curled like a lamb's back, was shaved, so I said,
"Hush, Tom! never mind it, for when your head's bare,
You know that the soot cannot spoil your white hair."

And so he was quiet, & that very night,
As Tom was a-sleeping he had such a sight!
That thousands of sweepers, Dick, Joe, Ned, & Jack,
Were all of them locked up in coffins of black;

And by came an Angel who had a bright key,
And he opened the coffins & set them all free;
Then down a green plain, leaping, laughing they run,
And wash in a river and shine in the Sun.

Then naked & white, all their bags left behind,
They rise upon clouds, and sport in the wind.
And the Angel told Tom, if he'd be a good boy,
He'd have God for his father & never want joy.

And so Tom awoke; and we rose in the dark
And got with our bags & our brushes to work.
Though the morning was cold, Tom was happy & warm;
So if all do their duty, they need not fear harm.

Meter: polymetric
Die Orden
by Franz Grillparzer

Bei all den Orden, die mir geworden,
Weiß ich nicht, was die Leute meinen;
Ich habe nun drei Orden,
Und Schiller hatte keinen.

Meter: iambic
- VI - Al engaño del mundo
by Antonio Enriquez Gomez

¡Oh, qué galán, qué cuerdo, qué entendido
qué docto, qué cortés y qué profundo
es y será y ha sido el señor Mundo!
No se ha de hallar ninguno más lucido.
Con qué gracia se mueve y se ha movido:
en gala y talle no admitió segundo,
grandes aciertos en su ingenio fundo,
es de todos los mundos escogido.
¿Si será por de dentro tan hermoso?
Le quiero descubrir pero ¿qué veo?
Un esqueleto es artificioso.
Mundo afeitado, de tu amor no creo,
que quien en interior es alevoso,
cerca está de traidor, sobre ser feo.

Meter: polymetric
- 47 - A la muerte de una dama
by Lope de Vega

Yacen en este mármol la blandura,
la tierna voz, la enamorada ira,
que vistió de verdades la mentira
en toda acción de personal figura;
la grave del coturno compostura,
que ya de celos, ya de amor suspira,
y con donaire, que imitado admira,
del tosco traje la inocencia pura.
Fingió toda figura de tal suerte,
que muriéndose apenas fue creída
en los singultos de su trance fuerte.
Porque como también fingió en la vida,
lo mismo imaginaron en la muerte,
porque aun la muerte pareció fingida.

Meter: iambic
RISPETTI.
by Vladimír Frída

Mně život přece mnoho dal
a snad též bude mnoho chtít.
Já v mládí jenom radost znal,
já mohl štěstí ve tvář zřít.
Snad bude žádat plody květ...
Ó možno se před žitím chvět?
„Ne, ne, já volám, dále žít!
Kdo lásku poznal, nechce mřít!“

Meter: iambic
Jak trudný pochod...
by Bohdan Kaminský

Jak trudný pochod nocí, dnem,
je život náš. Tma stále větší,
kol propasti a nebezpečí
a nepřítel, kam pohlédnem.
My unaveni, plni bláta
a prachu jdeme, svitá den
a z nás je každý nekliden,
že neznámému v ústret chvátá.
A jak trub teskný povel zní,
dál mlčky jdeme smutnou dálí,
když nad hlavou nám slunce pálí,
jak v hladu jdem a o žízni.
My jedno víme: kdesi čeká
nás nepřítel a z úbočí
snad jedním rázem zaskočí...
a díváme se do daleka...
Jen polnic hlasy znějí dál,
tak teskně znějí v pustá lada.
Žár jedovatý žhavě padá
a první v řadě opodál.
A padne druhý, zase vstane, –
tam toho drtí kola děl
a víc jej nikdo neviděl...
Oh, tělo v prachu zadupané...
A ten, kdo dál jde, v jeden ráz
se zastaví na povel vyšší.
Teď první rachot pušky slyší
a polnic vážný, ostrý hlas.
A po druhé se v dáli bleskne,
a rána děla houká teď
a z kraje lesa v odpověď
zní zavolání čísi teskné...
A kolem dým a mha a prach –
a tmavý dým jen časem rudne,
a nade vším v té chvíli trudné
je žhavé slunce v mrákotách.
A nežli boj ten skončen za dne,
tu člověk, oči zardělé,
s hlubokou ranou na čele
a ránu v prsou mlčky padne.

Meter: iambic
Když den se nachýlí...
by Jan Červenka

Když den se nachýlí a ke rtům noci kvapí
a v zlaté záři hvězd se tichý večer ztápí,
tím květem růžovým, jejž líbáš, byl bych rád...
Však štěstí tvé mne více trápí,
než kouzlo všech tvých vnad.
Neb aspoň, v červáncích když zplane jitro chladné,
tvé růže kvetoucí být listem, který vadne,
jejž zničí ruka tvá, by stonek zůstal čist...
Mám strach, že všecko štěstí padne
tvé kráse za kořist!

Meter: iambic
NA BLEDU.
by Antonín Klášterský

Spí jezero v příkrých hor stínu,
jimž na skráně sněhu třpyt leh’,
jak zelený drahokam v klínu
by starců sbor kouzelný střeh’.
A kraj kol pln světla a vůně,
leč z hlubiny šepce to, stůně,
jak z vlnek té zelené tůně
by dral se to stlumený vzdech.
Ó, zdá se mi, vlnek těch šumy
že chápe můj rozchvělý cit!
tak potichu vzdychati umí
jen slávský, ztrýzněný lid;
ne šumy to vlnivé změti,
to lidu vzdech hlubý tu letí,
vzdech matce urvaných dětí,
vzdech syna, jenž pro matku zryt.
A vzdech ten – hlas jediný vzdoru –
tak bázlivý, plachý, tak tich,
jak nechtěl by z prsou jít svoru,
jak umřel by nejraděj’ v nich,
by žádný jej nezaslech’, prudce
se nevysmál bolu a muce,
té prázdné, vztažené ruce,
již o dárek žebrák byl zdvih’.
Ó, kletbo jařma a smutku,
jak do hor a jezera krás
se mísíte, svádíte půtku
s jich půvabem okolo nás!
Leč slyš teď – sluch do ticha vbodni!
Zvon zavzněl... Jde z pláně to vodní?
Je zvon to kdes ukrytý pod ní?
Jsou hrana to, poplašný ráz?
Jak košíček zeleni svěží
by plynul a ku břehu táh’,
hle, ostrůvek v jezeru leží,
a kostel ční v korun zde tmách;
před Madonny svatými rysy
tam zvonek ten tajemný visí,
neb uzří, kdo zvuk jeho křísí,
co přeje si v touze a snách.
Ó, sním teď, a oko se rosí,
co zvon zní přes jezera pláň,
že, jak jej teď rozhoupal kdosi,
ret chví se mu: „Lide můj, vstaň,
ty šlapaný, dusený, zdraný,
tvé slyšet si nepřeju hrany,
že živ jsi, zvuč na všecky strany,
v pěst zatni tu žebráka dlaň!“
„Svou o skálu opři si nohu,
o skálu, již tolik máš rád,
ty císaři dáváš i Bohu,
co tvého, též nedej si brát;
ne v mdlobách a pod těžkým želem,
chci s hrdým tě spatřiti čelem,
žár plamenů v oku tvém smělém
i v boji i ve slávě stát!“
Zvon dozněl... Leč od vlny k vlně
hlas nese dál vzduchový vír;
zda modlitbu zachytí plně
sbor andělů do zlatých lyr?
Vše stichlo, a po vodní plání
jak tajemství neslyšných přání
se svatvečer soumrakem sklání
a pokoj a oddech a mír...

Meter: amphibrachic
- 1196 - Acto II, VALDIVIA
by Lope de Vega

En duda de mis celos honra grave,
mejor es inclinarme a mi sosiego;
si los celos son lince, amor es ciego,
y no quiere buscar lo que no sabe.
Si voy seguro al puerto con mi nave,
¿quién me vuelve a la mar cuando ya llego?
pero ¡ay de mí!, que si en el alma hay fuego,
¡qué importa que los ojos tengan llave?
No son de hombre discreto estos oficios,
aunque con el temor el honor lucha;
que averiguar los celos por indicios,
o sea con razón, pequeña o mucha,
es como quien escucha por resquicios,
que le pesa después de lo que escucha.

Meter: polymetric
31.
by Friedrich Rückert

Der Farbenbogen der Empfindungen erscheint,
Wenn hier die Sonne lacht, und dort die Wolke weint.
Wie Götter wandeln auf besonnter Wolkenbrücke,
So wandeln drunterhin wir zwischen Leid und Glücke.
Du sagst: die Sonne lacht; du sagst: die Wolke weint;
Weil die zu lachen dir und die zu weinen scheint.
Du tauchest die Natur in deines Innern Farben,
Die leben, wenn es lebt, und wenn es starb, erstarben.
Dir gebe Gott in dir das ewige Lebendige,
Im Unbestand der Welt das einzige Beständige.
Dir gebe Gott in dir das heitere Verständige,
Daß mit dem Geist der Welt sich klar dein Geist verständige.
Dein Weinen möge dir zum Lächeln, nie zum Lachen,
Nie dir dein Lachen Gott zum Quell der Thränen machen.
Des Menschen Aug' allein kann lachen und kann weinen,
Und nur die Schönheit kann die beiden schön vereinen.
Mit einem Auge lacht die Lieb', ihr andres weint;
Was meinest du, daß sie mit Lachen-Weinen meint?
Sie lächelt, wenn die Welt sie um die Welt sieht weinen,
Und weint, wenn sie sich sieht verlachen und verneinen.

Meter: iambic
1L: Du schlankes Reh, das du die Menschen fliehst,
by Christian Morgenstern

Du schlankes Reh, das du die Menschen fliehst,
bewegte dich dein Herz, wenn du mich siehst,
mich nicht zu fliehen, meinem Blick zu traun,
wie deinesgleichen mir ins Aug zu schaun!
Ich weiß mich frei von jeder Mordbegier,
ich jage mich, mein Bruder, nicht in dir.
Du glaubst mir nicht? Ich bin dir nur ein Mann,
ein Mensch ... Ach, Reh, was geht der Mensch mich an!

Meter: iambic
PERPETUUM SILENTIUM.
by Jan Vrba

Daleká lada, města, vísky,
pruh modrých lesů v obzoru,
zkad v nové jitro denně stoupá
zářící slunce nahoru.
A vidí jenom lidskou bídu,
zármutek těžký, hořký žel –
a je mu jako ztracenému synu,
jenž před návratem osiřel...
A člověk maně vzpomíná si:
„Je tomu dvě stě, tři sta let...“
co bylo u nás stejně ticho,
co mlčel kraj tak naposled.
Ba věru známe, dávno známe
proklaté toto znamení –
již jednou děkan v městě kázal
o hrubé věčné mlčení...
A potom? – Tenkrát bylo jinak;
byl jiný čas a jiný lid...
Žel třikrát! Není Lomikara –
a v trhanovském zámku klid.
I slunce, které ráno vyšlo,
potichu večer dolů jde...
Můj rodný kraji, ty víš dobře,
co bývalo, že nebude...
Ale já toužím bez ustání,
abych byl chorým srdcím blíž;
má drahá země, rodná hroudo –
já trpím, ty to necítíš?

Meter: iambic
- XV -
by Gongora

¡Oh claro honor del líquido elemento,
dulce arroyuelo de corriente plata,
cuya agua entre la hierba se dilata
con regalado son, con paso lento!;
pues la por quien helar y arder me siento
(mientras en ti se mira), Amor retrata
de su rostro la nieve y la escarlata
en su tranquilo y blando movimiento,
vete como te vas; no dejes floja
la undosa rienda al cristalino freno
con que gobiernas tu veloz corriente;
que no es bien que confusamente acoja
tanta belleza en su profundo seno
el gran Señor del húmido tridente.

Meter: iambic
24. Na S. příliš tloustnoucýho.
by Matěj Josef Sychra

Masa, tuku tobě denně přibývá;
Jak jest s rozumem? ach toho ubývá.

Meter: trochaic
1L: Es senkt wie ein Schwarm von Vögeln sich
by Paul-Marie Verlaine

Es senkt wie ein Schwarm von Vögeln sich
All mein Erinnern hernieder auf mich,
Hernieder durchs gelbe Laub von den Zweigen,
Und gebeugt ist mein Herz, wie Erlen sich neigen,
Die sich spiegeln, wo das Wasser der Reue
Schwermütig gleitet in tiefer Bläue.
Sie senken sich, bis im wachsenden Wehen
Des Winds ihre bösen Stimmen vergehen,
Im Baume verklingen mit sterbendem Laut,
Dass Stille rings von den Zweigen taut.
Nur die Stimme, die sie, die fern ist, in Tränen
Verherrlicht, tönt, nur die Stimme voll Sehnen
Des Vögleins, das erste Liebe mir war,
Das heute noch singt, wie vor manchem Jahr.
Und in dem trauernden Mondenscheine,
Der bleich und feierlich strahlt, wiegt eine
Schwermütige Nacht der Sommerszeit
Voll tiefer Sehnsucht und Dunkelheit
Im Himmel in flüsternden Windesschauern
Das Zittern des Baums und des Vogels Trauern.

Meter: iambic
Na soudruhy.**
by Josef Košín z Radostova

Pravou upřímností oplýváte
ó vy nerozluční kamarádi,
neb se mnoho – tuze mnoho máte –
ale každý sebe sama – rádi.

Meter: trochaic
Na manželku.*
by Josef Košín z Radostova

Před očima veřejnosti
tváříš se co trpitelka,
sama však jsi v domácnosti
svého muže trapitelka.

Meter: trochaic
Mancherley Vergnügen an Blumen.
by Barthold Heinrich Brockes

Die gütige Natur, damit der Kreis der Erden
Dem Menschen möcht ein lieblich Wohnhaus werden,
Beschloß, um ihn recht herrlich auszuzieren,
Zu seiner Augen Lust, die Blumen zu formiren.
Ein’ ungezählte Zahl Figuren ward erdacht,
Und all’ in anderer gefärbten Zierlichkeit,
In unterschiedlicher Vollkommenheit,
Gebildet und hervorgebracht.
Sie war noch nicht vergnügt; sie wollte mehr noch schenken;
Und, um noch einen Sinn der Menschen zu vergnügen,
Noch eine Wundergab in ihre Blumen senken,
Und den balsamischen Geruch, zur Schönheit, fügen.
Noch mehr, auch zum Gefühl, ward von ihr auserlesen
Ein Stoff, der uns vergnügt. Ein holdes kühles Wefen
Ward diesem lieblichen Geschöpf noch einverleibt,
Das sich an unsre Haut, nicht sonder Anmuth, reibt,
Und eine kühle Kraft in Hirn und Lunge treibt.
Es sey im Sommer noch so schwühl;
So sind der Blumen Blätter kühl.
Und so vergnügt sie uns
Ja, wenn man weiter geht; so wird man noch entdecken,
Daß wir in vielen gar was wirklich süsses schmecken,
Ohn was in ihr annoch für Honig-Schätze stecken.
So ist denn offenbar, daß durch der Blumen Heer
Die Seelen, nicht durch einen Sinn allein,
Annoch durch mehr,
Und gar durch ihrer vier vergnüget seyn.
Ist jedes Sinnes Lust denn wenigstens nicht werth,
Daß man durch ein Gott-Lob davor den Schöpfer ehrt?

Meter: iambic
Embrujo de amor
by J. Goy de Silva

Cuando nuestro noviazgo cantaba su alborada,
el jardín solitario, edén de nuestro amor,
nos brindaba la sombra de aquel manzano en flor,
al final de una senda, de rosas perfumada.
Allí el banco, entre mirtos,
                  oculto en la enramada
era de nuestro idilio el nido encantador,
y entre las florecidas plantas de suave olor
destacaban los nardos su nota inmaculada
Tú siempre sonriente, yo siempre embelesado;
mis ojos en tus ojos, tus manos en las mías,
gozaban nuestras almas sin sombra de pecado.
Sabíamos del mundo las bélicas porfías
¡Todas las plagas bíblicas sobre la Humanidad!
¡Pero era tan inmensa nuestra felicidad!

Meter: anapestic
(Jan.)
by Jan Květoslav Klumpar

Jednu jen chceš míť ode mne krátkou řádku,
Aby psala má Ti ruka, drahý! na památku; –
„Nechať Boha miluješ a Vlasť – svou matku!“

Meter: trochaic
A las exequias de la reina doña Isabel
by Fray Luis de León

Mucho a la Majestad sagrada agrada
que entienda a quien le está el cuidado dado
que es el Reino de acá prestado estado
y todo al fin de la jornada nada.
La silla Real por afamada amada
el más sublime y más pintado hado
está en sepulcro encarcelado helado
su gloria al fin por desechada echada.
Si el que ver lo que acá se adquiere quiere
y cuanto la mayor ventura dura
mire que a Reina tal sotierra tierra.
Y si el que hoy ojos tuviere viere
pondrá o mundo en su locura cura
que el que fía de bien de tierra yerra.

Meter: iambic
Prolog
by Moritz von Strachwitz

Ha Nordlandsluft und Nordlandswind!
O Lust verwehter Tage!
Wie hab' ich dich einst so heiß geminnt,
Vollbusige Nordlandsage.
Du rittest mit mir auf Odins Tier,
Acht Hufe hatte der Renner,
Du saßest in Walhall' neben mir
Und schenktest den Meth der Männer.
Ich hört' als Fey mit dem Wasserfall
Dich tote Helden bejammern,
Und sah dich als Alf in des Berges Hall'
Am glühenden Golde hammern.
Du fuhrest mit mir über'n Mâālstrom,
Es dampften des Strudels Mäuler,
Du webtest in Trondhiems schwarzem Dom
Als Dämmerung um die Pfeiler.
Ich sah dich über die schlafende See
Als Schwanenjungfrau schwimmen,
Und sah dich über den Gletscherschnee
Als Nordlicht zackig glimmen.
Ich sah dich über die Heide der Schlacht
Als Adler schweigend schweben,
Und sah dich in dem Auge der Nacht
Als Witwenträne beben.
Du botest mir deine Wange rot,
Du Schlanke, Hohe, Frische,
Und brachest mir dann das Haferbrot
An des Normanns rauhem Tische.
Ich sah dich den Busen der Nordlandsdirn'
Als Freias Schmuck umkreisen,
Du klangest um jede Normannsstirn
Als Helm aus Wielands Eisen.
Ich sende dir diesen Kuß nach Nord,
Er brennt wie Islands Feuer,
Aufjauchzend springt dies Lied an Bord
Und wendet zu dir sein Steuer.
Mag sich's mit dir auf Nordlands Riff
Als klagende Tanne wiegen,
Und mag's mit dir als Geisterschiff
Durch Nordlands Meere fliegen!

Meter: iambic
Hymnus.
by Jaroslav Vrchlický

Kdo jednou k slunci duši zved,
syt otroctví je každý hned,
ten v tom, jak pouta chřestí,
víc nemůž’ najít štěstí.
Syt otroctví svá pouta rve,
kdo aspoň člověkem se zve,
leč ten, kdo v prach jej šlape,
zda, koho deptá, chápe?
Kdo člověk jest – jest boží syn,
skráň na přírody klade klín,
sluch sklání k zemi dolů
pod balvany svých bolů;
leč oko jeho – pne se výš,
hmat – hledá srdce někde blíž,
čich – přírody se spíjí
nesmírnou harmonií!
Ó nediv se, kdo kolem jdeš
a vlídně moji píseň čteš,
že tak jsem zpitý božstvím,
sil v lidstvu skrytým množstvím,
že jedno vím: Otroctví syt,
že pozvedám se nad blankyt,
ďas celý svět byť skoupil,
o krok bych neustoupil!

Meter: iambic