PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Polské hroby na hřbitově Montmartre.
by Jaroslav Vrchlický

Když sjíždí v kraj noc na hvězdnatém voze
a šedé město halí pára šedá,
jak příšera v tmu Montmartre se zvedá
tich, zamyšlený, města ve hlomoze.
I ptáš se, giganti snad ku obloze
nad město, jež si mez určiti nedá,
zas město vznesli? – Duch tam ticho hledá
a trochu snění v pařížské té prose.
Tam v spoustě domů spousta hrobů leží.
Co srdcí tlí tam pod ciziny prstí
a všecka, všecka křičí po mstiteli!
Ó lásko k vlasti neúmorná, svěží,
i kosti prochvíš a z popele hrsti
zas vnukům tvoříš velký život celý!

Meter: iambic
28.  Ein reicher Sünder ein vergoldter Koth.
by Angelus Silesius

Mensch kein vergoldter Koth ist reich geehrt und schön:
Die Sünder auch/ die gleich in lautrem Golde stehn.

Meter: iambic
- XXIX - Al suceso de Acab, en la batalla en que murió
by Trillo y Figueroa

Muchos, huyendo el golpe recelado,
se acercaron al riesgo no advertido,
como el leño en el puerto sumergido,
ya de las ondas fieras perdonado.
Huyendo Acab del vigilante hado,
pretende en vano ser desconocido;
mas la ruina afila en el olvido
quien piensa que en la culpa está olvidado.
Vistiendo engaños, ya de honor desnudo,
la púrpura depone por librarse,
como si lejos de sí mismo fuera.
Mas también embozado el hierro agudo
dos veces vio en su pecho ensangrentarse,
porque dos veces de una vez muriera.

Meter: polymetric
2. Gegenseitige Bewirthung
by August Wilhelm Schlegel

Erst brachte seinem Schiller Goethe
Das derb materiell Concrete:
Das sollt' ihm stärken Leib und Seele;
Doch würgt' es hart ihn in der Kehle,
Was Niemand leichtlich wohl vermeidet,
Wenn er die Krebs' in Viertel schneidet.
Dann brachte Schiller das Abstracte,
Auch das Verzwickte, das Vertrakte.
Da schnitt nun Goethe viel Grimassen:
Doch wußt' er sich ein Herz zu faßen.
Konnt' es dem Gaumen nicht behagen,
Verdaut' er's doch mit tapferm Magen.
So lebten sie, in solchem Handel,
Friedlich beisammen ohne Wandel:
Nie sah man zu der Welt Gedeihen
Sich edle Geister so casteien.
Laß, Publicum, dich's nicht verdrießen!
Du mußt die Qual nun mitgenießen.

Meter: iambic
VE DVOJÍM SOUMRAKU.
by Jan Vrba

Mystická chvíle... Lampa dohořívá,
oknem se na mne bledý měsíc dívá,
a pero vrhá dvojí stín.
Je právě půlnoc... Včerejší den zmírá,
neznámý zítřek se již v jizbu vtírá
a vniká mocí do skulin.
Hodiny bijí... Dneska ještě není,
a včerejšek je jenom truchlé znění
zvonově puklých úderů.
Den nový blízko... Chvátá za horami...
Oponu drží Čas... Jsme spolu sami...
A nezdvihne jí nahoru.
Zrak vbodnut ve zrak měříme druh druha,
pospolu v křížku zápolíme ztuha...
Zrak každý pohyb zachytí...
Jak v křeči prsty do hrdla mu vrývám,
do kalných očí zarytě se dívám
a chce se mi jej zabíti...

Meter: iambic
Poetischer brief-wechsel.
 Leander an Floretten.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich halte zwar mein wort, annehmliche Florette!
Es stellet sich mein brief in tieffer demuth ein:
Allein die poesie liegt gleichsam an der kette,
Die verse wollen mir nicht recht gehorsam seyn.
Das macht, ich leb’ itzund an einem rauhen orte,
Wo nichts als herbe flut aus tieffen brunnen steigt,
Und kenne keine pracht, kein blumwerck netter worte,
Das sich auf deinem mund als wie ein frühling zeigt.
Indessen schreib ich doch, weil du es selbst befohlen.
Vielleichte wird mein geist durch deinen aufgeweckt.
Wer deine verse liest, der kan sich leicht erhohlen,
Weil lauter kern und safft in solchen schalen steckt.
Und darum freu ich mich schon auf dein antwort-schreiben;
Wo diese freude nicht allzu verwegen ist.
Jedoch Florette läst den hoffnungs-baum bekleiben,
Damit Leander einst was auserlesnes liest.
Denn ist man gleich bißher fast überfüllt gewesen,
Nachdem ein ieder Mops, den dichter-krantz begehrt,
So ist der beste vers, den ich bißher gelesen,
Doch nicht einmal so viel, als dein geringster, werth:
Wofern dein hoher kiel auch iemals was geringes
Auf das papier gesetzt. Zum minsten ist dein geist
Ein abgesagter feind des abgeschmackten dinges,
Womit der gänse schwarm den albern pövel speist.
Was aber will ich viel an das geschnatter dencken,
Da ich ein süßes lied von schwanen hoffen kan?
Denn wen die Musen selbst aus ihren brunnen träncken,
Der bringet allerdings nichts schlechtes auf die bahn.
Florett’! ich zweiffle nicht, daß dich die Musen lieben:
Ich weiß, was ich nächsthin von deiner hand gesehn.
Wenn Bav’ und Mevius dergleichen verse schrieben,
So würde dem Parnaß ein großer dienst geschehn.
Und darum schäm’ ich mich, daß ich nicht besser schreibe,
Indem mein schlechter brief nicht einen blick verdient,
Daß ich durchgehends nur ein leer geschwätze treibe,
Und als ein Phaeton mich allzu viel erkühnt.
Diß eben dringt mich auch, so gut ich kan, zu schlüssen,
Denn der, so übel schreibt, schreibt allezeit zu viel.
Läst aber doch Florett ein antwort-schreiben fliessen,
So glaube, daß ich es mit freuden küssen will.

Meter: iambic
- LIII -
by Fcode Borja

Montes del Tajo, que en sus aguas puras
con menos ceños veis las crespas frentes,
y el espejo inmortal de sus corrientes
soberbio rompe en vuestras plantas duras.
Si están a los asaltos tan seguras
de qué sirven sus pasos diligentes?
Ni llamar de los montes las crecientes,
partos de nubes pálidas, y oscuras?
Lo mismo digo, montes, al engaño
de nuestras confusiones, y porfías,
más ciegas a la injuria de su daño.
Romperse, y no pasar son valentías,
tener por ilusión el desengaño,
volver atrás, y mal lograr los días.

Meter: iambic
PŘÍZRAK.
by František Soldan

S rozpjatou náručí, se rtoma spráhlýma,
v předtuše rozkoší, unaven touhou,
vysílen čekáním, klesal jsem mdlobou
unaven, umořen.
A ty’s se zjevila tak jako myšlénka
tiše a neslyšně, bez hluku, bez šumu,
bez těla, bez vášní, výron jen duše mé
plachý zjev trpkých chvil.
Kde moje vášně? Ach, všecky již uprchly.
Kde moje mdloba? Tvá ruka ji shladila.
Panenská, nadzemská, vonná a zázračná
ruka tvá bělostná.

Meter: dactylic
Las piedras preciosas – La sanguinaria
by José Navarro Montes de Oca

Finge un botón de acero empavonado,
lleno de gris y oscura luz ambigua,
que despide un reflejo abrillantado,
prendido en tu ideal sortija antigua.
Aún de su matiz ensombreado
no cuaja en su interior la luz exigua,
sino que irradia y brilla, iluminado,
y su belleza lírica atestigua
Como rosa de acero, peregrina,
en tu extraña sortija bizantina,
a extraño insecto disecado iguala.
Y es en tu mano, de oro y nácar pura,
como un botón de acero, en la blancura
impecable y lunática de un ala.

Meter: iambic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

Si el sol se pone, yo a la muerte llego.
¿Quién detenerlo, por vivir, pudiera?
Detén, dorado Apolo, el carro, espera;
mas el sol no se para a nuestro ruego.
¡Oh tú, Señora, por quien vivo ciego!
Alza los claros ojos a la esfera,
y dile al sol que pare su carrera,
o no le prestarás la luz y el fuego.
Que por sólo mirar tu hermosura,
parará los caballos, admirado,
y no vendrá la noche de mi muerte.
Mas ¡ay, triste de mí! ¿quién me asegura
que de ver lo que excedes, afrentado,
no les de rienda, y huya por no verte?

Meter: polymetric
POKUŠENÍ BRATRA ANGELA. (II.)
by Karel Dostál-Lutinov

V zadu knihovny jsou dvéře.
Nápis nad nimi plá v šeře,
jaký nad peklem zřel Dante:
„Já jsem brána k městu strastí,
k zatracenců smutné vlasti.
Všaké naději se braňte,
kdo mnou vcházíte!“ –  On vešel!
Ďábelský stín se tu věšel
na ty svazky v černé koži,
na ty stvůry haeretiků,
spuštěncův a odpadlíků
od pověčné pravdy Boží.
Nejčernější vybral z knih
a zas dveřmi ven se mih’.
Často nyní v skrytu cely
Angel sedal před zrcadlem,
vilnosť ve svém oku vpadlém,
čítal život Floribelly,
rouhání měl na rtu zvadlém.
Marně zvonek volá k choru.
Angel sedí v tajném vzdoru,
hýří při poháru vína,
hýří a vše zapomíná,
co ho stálo muk a trýzní,
odříkání, bičování,
nežli v sobě zmořil vášně,
a než Bůh dal jeho žízni
pokoj, mír a smilování!
Teď je pustil se řetězů
jako feny, řvoucí strašně
jako vlny, hřmící s jezů.
Satana, jejž dávno zhubil,
znova ve tmách srdce budil
a jak mu teď lící kmital
odlesk plamu pekelného,
na plátno jej štětcem chytal,
zvolna kresle ďábla svého...

Meter: trochaic
217
by Josef Vlastimil Kamarýt

Kdo vždy jen dobře činí,
co Bůh chce, ne co jiní;
kdo Krista následuje:
ten nebe zasluhuje.

Meter: iambic
- VIII - Respuesta del Rev. Pp. Fray Cristóbal Bas a don Joseph
by Joseph de Litala y Castelvi

Tan docta, tan suave, tu Armonía,
o Cisne de Cerdeña se consiente,
que entre sí se equivocan dulcemente
el nombre de Litala y de Talía;
ceda a tu lira la zampoña mía,
el número, y las voces reverente,
pues rústica no puede, aunque lo intente
imitar acordada melodía.
Sólo a tu heroica frente se dedique
la Augusta Rama, que el desdén esquivo
de tu ingenio a la luz depone sólo.
De la fama el Clarín veloz publique,
que es por la gloria de tu nombre altivo
Parnaso Caller, y Litala Apolo.

Meter: polymetric
PROMĚNA.
by Adolf Černý

Tys byla ještě bezstarostným dítětem,
a dívčí sny Tvé uzavřeny v poupatech
kdes teprv zrály na záhonech za světem –
když bludný poutník poprv stanul v města zdech,
kde s Tebou hodiny šly dětských Tvojich dní
a matčin pocel ještě planul na Tvých rtech.
Šel nocí bez naděje, že se rozední,
a mnil, že osud jeho navždycky je klet
a že s ním půjde do hodiny poslední...
Jak všecko pozměnily vlny krátkých let!
V dnech minulých co dřímalo jen v poupěti,
to v bílé nádhery se rozvinulo květ –
noc za les odešla, kams v dálku zásvětí,
den místo ní se bílým jasem rozzářil
a v požehnání změnilo se prokletí...
A bludný poutník našel ve Tvých očích cíl...

Meter: iambic
La fiesta de Venus – III
by Vicente Wenceslao Querolt

Bajo del ancho pórtico, en
                     las gradas
que hasta el atrio conducen,
                     sobre el fresco
césped que brota entre las blancas piedras,
de las columnas jónicas sustento,
Platón descansa entre el
                     amado grupo
de sus fieles discípulos, que atentos
ora a la voz de su elocuente labio,
ora el rumor del mar, que en sordo estruendo
bate del cabo las deformes rocas,
ora a las quejas lánguidas del céfiro
yacen inmobles semejando
                     aquellas
escenas de los dioses que el
                     eterno
cincel de Fidias, en los anchos frisos,
supo trazar del Partenón soberbio.

Meter: polymetric
Oslepený slavík.
by Šebestián Hněvkovský

Podjímá mě hořký žel,
Srdce se mně rozpuknout chce bolem,
Nechť se obracuji, kam chci, kolem,
Zřím tmu; svit se mi pryč děl.
Vřelý cite! bytnost svleč,
Pryč jest tvorům udělená volnost,
Nelze pustiti se za okolnost;
Světem určili mi klec.
Odjali mi skvělý zrak
Barbarové, dravci, ukrutníci!
Nemám spatřit více světla svíci,
Nepronikne očí mrak.
Vinnen, že jsem citně pěl,
Že jsem se k vám chýlil ve soucitu,
Proto vraždili jste skvělost svitu;
Vás jsem se vždy hrozit měl.
Arci pěji, však ne vám,
Nutí mě tu k tomu hoře tíseň,
Ku kvílení, není vnadná píseň,
Po družce své jenom lkám.
Radost působí vám zpěv
Zmrzačného? Kterak pak vás vnadí?
Křivdu trpím, máte citnost hadí,
Že vám neustydne krev!
Bol mě v zpěvu usmrtí!
Slyšte, co vám můj zpěv v želu věští:
Ty, co radují se ze neštěstí –
Ty též osud podrtí.

Meter: trochaic
DRYADY
by Josef Svatopluk Machar

Musí to být chvíle, kdy plá slunce
nad tvou hlavou kolmo. Kdy spí stáda,
ptactvo, hmyzy, květiny i trávy.
Já je také v této chvíli viděl.
Ondy tamhle na pahorku v stínu
stříbrolistých oliv ulehl jsem,
oči přivřel, spíše k odpočinku
nežli k spánku. Bylo mrtvé ticho.
Náhle závojem řas pozoruji,
jak se s korun několika oliv
sechvěly, jak list když padá k zemi,
štíhlé dívky. Bílá těla jejich
prosvítala zelenavou clonou,
chvíli rovnaly si světlé vlasy,
potom po špičkách šly přímo ke mně.
Tiše smály se, prst měly na rtech,
jak to činí dovádiví smíšci,
sklonily se takřka až k mým skráním,
že jsem voný odech jejich cítil,
pupence jich ňader rděly se mi
před očima jako plody malin –
a v tom vzdych jsem, či jsem rukou pohnul –
na útěk se daly k sídlům svojim,
vznesly se, než otevřel jsem oči,
do korun těch šedivých svých oliv,
a ty koruny jen zachvěly se.
Ticho zase. Líný spánek jímal
zvířata i květy. Ba, i skála,
jež se tamo nad údolím zvedá,
modrým snem se tiše dřímat zdála.
Vstal jsem. Díval jsem se v klenbu oliv,
zda se neopozdil prstík nožky
nebo některá ta drobná pata –
ale marně – jen smích utlumený
zaševelil korunami stromů –
jejich výsměch... Deně od té doby
ulehal jsem v polední té chvíli
v stínu oliv, přivíral zrak deně,
ale marně. Tyto zjevy dívčí
poznaly as nastrojený podvod.
Nepřišly víc. Tehdy však jsem viděl
závojem řas přivřených svých očí
zřetelně je, jako vidím tebe,
jako toho tam, jenž na flétnu hrá,
jako skálu onu, jak ta stáda,
jež se v záři slunce líně pasou.

Meter: trochaic
3. Zu Lessings Nathan
by Gustav Schwab

Wo ist die Werkstatt, drin die sichre Waffe,
Das
Geschaffen wird? Nicht wenig liegt daran,
Zu Schutz und Trutz es tüchtig zu besitzen,
Zum Angriff scharf, doch ehrlich, giftig nicht,
Zum Schirme fest und sicher, doch nicht plump.
Es recht zu schmieden, ist die große Kunst,
Ist unsrer Zeit fast einziges Bestreben,
Denn nicht mehr auf des Degens Spitze nur,
Auch auf der Lippen Schneide ruht die Welt.
Der Heros, der in kühnem Redestreit
Mit neu erfundnen Künsten angeführt
Das kämpfende Jahrhundert, dem das unsre,
Ein unruhvolles Kind, entsprossen ist,
Der große
Des
Manch blankes Wurfgeschoß fliegt glänzend jetzt
Herüber und hinüber durch die Luft,
Das
Doch wie Apoll, der Fernhintreffende,
Nicht stets den Bogen spannt und manchesmal
Der Muse Schlummer mit den Saiten weckt:
So hat auch
Nicht stets gebraucht, es ward auch ihm zum Liede,
Es ward zum weltgestaltenden Gedicht.
Zwar hielt er selbst sich, der Bescheidene,
Für keinen Schöpfer, keine Dichterkraft:
»nicht fühl' ich in mir die lebend'ge Quelle,«
Sprach er, »die aufwärts dringt mit eignem Trieb,
Und in so reichen, frischen, reinen Stralen
Aufschießt an's Licht; durch Druckwerk nur und Rohr
Preßt sich's bei mir herauf.« So sprach der Mann,
Und sandt' aus seinem Geist der Dichtung Quell,
Der sprudelnd heut, nach sechzig Jahren, quillt.
Wir fragen nicht: Ist es ein Wasserfall,
Der in die tiefe Heimat niedereilt,
Ist es ein Springquell, den die Absicht schuf?
Uns ist's Natur. Und wär es Gartenkunst:
Zur schönen Wildniß ward für uns die Kunst;
Ein heil'ger Hain ist seine Poesie,
Aus dem des deutschen Geistes Welle rauscht.
Auch dieser
Ist Leben, wie's die rechte Dichtung ist.
Sein Gleichniß von den Ringen funkelt noch
Rubinenhell, erfreut, erbittert noch,
Zum Sinnen und zum Zweifel weckt es noch.
Doch warum davon sprechen, wenn sein Wort,
Sein eigenes, nur harrt, von unsern Lippen,
Ein theueres Vermächtniß, auszugehn?
Gewährt ihm Stille, diesem ernsten Wort;
Bewegt's in eurem Geist, und ängstet's euch,
So ruft empor, was ihr in eigner Brust
Von Ueberzeugung und von Glauben hegt.
Kein Wort ist furchtbar, wenn den Hörer es
Mit innrem Gegenwort gerüstet findet.
Drum, Freund und Widersacher, horchet auf!
Nur Segen bringen kann ein Dichterwort!

Meter: iambic
Der späte Frost im Jahre 1740
 den 10 April.
by Barthold Heinrich Brockes

Ach, will denn noch von unsern Grenzen
Der gar zu feste Frost nicht fliehn!
Will das so lang’ erseufzte Grün,
Jm längst schon eingetret’nen Lenzen,
Die Wiesen nicht mehr überziehn,
Kein Gras noch Kraut das Feld bekränzen,
Kein Bluhmen-Heer in Gärten blühn,
Und in gefärbter Anmuht glänzen?
Wo ist des Frühlings Pracht und Schein?
Der Boden ist noch Felsen-hart,
Das Feld so fest als Stahl und Stein.
Auch in der Sonnen Gegenwart
Scheint dennoch die Natur erstarrt.
An statt des Zephyrs lauen Blasen
Hört man noch scharfe Winde rasen.
Des reinen Himmels heitres Blau
Verhüllt ein kalt- und trübes Grau.
Es friert nunmehr ein halbes Jahr
Seit dem October und November;
Der Martius gleicht dem December,
Der Majus selbst dem Januar.
Es können aus den festen Flächen
Und denen nicht verhandnen Ritzen
Der kleinen grünen Pfriemen Spitzen
Von Bluhmen, Kraut und Gras nicht brechen;
Es ist noch gar kein Grün zu sehn.
Auf dem verschloßnen Erden-Schooß
Sieht man nur ein erfrornes Mooß,
Und zwar nur hin und wieder, stehen.

Meter: iambic
Na Julianu.
by Josef Košín z Radostova

Až opustíš ten svět,
snad mnohý krásný květ
se na tvém hrobě rozvije,
však jistě žádná lilije.

Meter: iambic
BOCETO
by Evangelina E. Guerrero Zacarías

Rosas sangrantes sobre el mar desflora
el sol que dice adioses en la tarde,
riman las aguas su canción sonora,
bajo nubes de fuego el poniente arde.
Vibran las cañas al chocar del viento,
formando extraña y triste sinfonía,
y la palmera altiva en vaivén lento
es una glauca nota de armonía.
Una barca se aleja lentamente,
una estela de luz, un vago canto,
sombras que pasan sobre el quieto mar;
Y las horas se van pausadamente,
mientras vierte la luz su último encanto
en un intenso, pálido llamear.

Meter: polymetric
SOUSTRASŤ.
by Emanuel Čenkov

Kdos útrpně mou tiskl ruku,
a jiný prohodil pár vlídných slov,
když bolu mého uzřel muku
při spuštění mé matky v šerý rov.
A přátelé mi vyjevili
chvatnými listy soustrasť kratičkou,
ba, známé ženy slzy lily
nad mojí drahou, dobrou matičkou...
Leč pranikdo v té těžké době
mi nepravil: „Buď cele, navždy mým,
tvé lásky poklad, spící v hrobě,
já z plna srdce tobě nahradím!“

Meter: iambic
III. Poduškou byl mně zármutek
by Vítězslav Hálek

Poduškou byl mně zármutek
a slzy místo spaní;
mé srdce, ne tak hlasitě,
já dám se na pokání!
Měsíček oknem vchází k nám,
má rubášovy šaty,
a v srdci mém to doznělo,
jak ptáček kropenatý.
Měsíčku, zapal hvězdy tam;
rosou se kvítek šatí,
slavíka probuď ze spaní,
jen lidi – ty nech spáti.
A neste lásku nádhernou –
však mrtvolu tu znáte;
jsem teď jen člověk nebohý –
ach, škoda nastokráte!

Meter: iambic
¡Primavera!
by Miguel Lebrón

Como Diosa gentil, la Primavera
llega, extendido el luminoso manto,
dando a las almas celestial encanto
y flores a granel a la pradera
Tiembla de gozo la creación entera,
la alondra ensaya su armonioso canto,
y despiertan de amor al grito santo
sol y bosque, cubil y madriguera
Todo es luz y color, todo poesía;
recobra nueva vida el pensamiento
al sol primaveral cuyos fulgores
vibran cual notas llenas de armonía,
y flotan invisibles en el viento
trovas de amor, perfumes y colores.

Meter: polymetric
STARÉ ZAHRADĚ V S., kterou vykáceli.
by František Kvapil

Již svěží haluze tvých nezašumí
zelených stromů, co tu sladce snily
sta let své tiché, zamyšlené dumy,
již neověsí skráně jich květ bílý,
když Máj jde světem, ani zlatý plod
s nich v podzim nepřivábí hloučky dětí –
nepřítel Krásy, zlobný lidský rod,
jenž ničí vše, kde musí záviděti,
ten starý sad, když ve květech se ztrácel,
vymýtil, krutě ranou seker zkácel.
Kam uprchli jste, drobní pěvci malí,
když hnízda vaše ve prach rozmetali?
Kam křídla umdlená jste schýlili?
Co bylo v ořeší tu švitoření!
Teď sotva cvrček v trávě zakvílí,
po zpěvu, po radosti stopy není.
Jen kmeny holé, větví zbavené
tu leží mrtvy – zhouba kol a spousta!
Kdo vašich plesů ještě vzpomene?
Kde žluté krčky jsou, v něž drobná sousta
jste snášeli, kde očka, vesele
jež dívala se z hnizd? Kde všecko štěstí,
jež plálo v houšti listů přitmělé?
Kol změť jen usekaných ratolestí!...
Pod klenbou jabloní a starých hruší
jak snilo se! Tam básník přicházel,
by krásou sytil zachmuřenou duši,
a v perlách písní svých ji rozházel
do lidských srdcí zas – tam z večera,
když světů hvězdných vzplála nádhera,
šli milenci, dvě roztoužená děcka,
jež nepoznala ještě žití běd,
a naděje jich k ráji spěla všecka –
kde bloudí teď jich rozesněný hled?
A ze školy když havěť veselá
sem pod stromy se v smíchu rozsypala –
kam se ta všecka radost poděla,
kde zůstala ta drobotina malá?
Kde jásot jich, kde křik a laškování,
hry bujné chlapců, dívek zpěvy zas?
Vše to již nevrátí se, marné ptaní!
Zde smrt jen slaví nelítostný kvas,
se stráně k němuž kostel zasmušilý
zří teskně, starou hlavu smutně chýlí...
Neblahá ruko, která jsi se zdvihla,
bys zničila tu všecku líbeznost!
Tvých seker zlost proč Poesii stihla
v tom pustém kraji, strom kde vzácný host,
jen rovná pole, plochá nížina
kde v šíř i dál své lány rozpíná?
Kol poutník půjde, v žáru poledne
chce unaven tu v stínu spočinouti –
jak zklamán jest, když kol se rozhlédne!
Dál musí v úpalu zas trudnou poutí – –
Jen na chvíli mdlá noha uvázla:
– Ta zhubivší to uschni ruka zlá!

Meter: iambic
Weihnachtlied .
by Clemens Brentano

O du mein Mopper, wo willt du hinaus,
Ich kann dir nicht erzählen
Meine güldene Klaus:
Laß klinken, laß klanken,
Laß all herunter schwanken;
Ich weiß nicht, soll ich hüten
Ochs oder Schaf,
Oder soll ich essen
Einen Käs und ein Brod.
Bei Ochsen und bei Schafen
Kann man nicht schlafen,
Da thut es sich eröffnen
Das himmlische Thor,
Da kugeln die Engel
Ganz haufenweis hervor.

Meter: iambic
17.
by Emanuel Geibel

So du als Wirt zu Tisch dich setzest,
Schenke du nur vom besten Wein;
Denn wie du deine Gäste schätzest,
So wird dir selbst das Gastmahl sein.

Meter: iambic
Motivos del mar – VI
by José Navarro Montes de Oca

Sobre el plafón lejano de la costa sonora
la madrugada empieza a dibujar su flama,
y el primer resplandor, rosado, de la aurora,
en el ónix del cielo proyecta blanca llama.
El horizonte opaco, bajo la madrugada,
toma un color de ópalo con vetas escarlata;
y el arrecife abrupto de la costa extenuada,
lleno de claridades, parece que es de plata.
Del ábside que forman dos
                     nubes, como una
caracola marina se retuerce la luna,
arrojando en las olas su fúlgido cendal
Sopla el viento pausado en su flauta marina,
y, suavemente, toda la costa se ilumina
bajo la deslumbrante luz del alba coral.

Meter: anapestic
Das .xx.
by N.A.

Er dancket got vnd dem heillant
sant thoma vnd Maria her
das er was kummen heim zu lant
so gar nach seines hertzen ger
vnd da er an die mülle gieng
da ward er gar ein traurig man
das yn da niemand da enpfieng.

Meter: iambic
En Usacurí
by Julio Flores Roa

Un inmenso arenal; dunas desiertas
álzanse allí, sinuosas, a millares;
los árboles sin nidos, sin cantares
con las hojas raquíticas y yertas
Sólo las golondrinas sus alertas
dan al marcharse a sus antiguos lares,
lejos del sitio aquél, donde los
                     mares
dejaron al azar sus conchas muertas
Las brisas al pasar, su soplo débil
dan a una flor pequeña y delicada
que al suelo inclina su corola débil
y que suelo llamar «La flor del muerto»
que se parece a ti, niña adorada,
flor de mi triste corazón desierto.

Meter: polymetric
La fuga inútil
by Juan Meléndez Valdés

Tímido corzo, de cruel acero
el regalado pecho traspasado,
ya el seno de la yerba emponzoñado,
por demás huye del veloz montero;
en vano busca el agua y el ligero
cuerpo revuelve hacia el doliente lado;
cayó y se agita, y lanza congojado
la vida en un bramido lastimero.
Así la flecha al corazón clavada,
huyó en vano la muerte, revolviendo
el ánima a mil partes dolorida;
crece el veneno, y de la sangre helada
se va el herido corazón cubriendo,
y el fin se llega de mi triste vida.

Meter: iambic
Přání.
by Božena Studničková

Že nejsem travičkou,
travou vlající,
slunko by mne hřálo,
na broučky se smálo
se mnou hrající.
Ó že nejsem kvítím,
kvítím voňavým,
krášlila bych luka
z jara u potoka
šatem měňavým.
Proč že nejsem ptáčkem
ptáčkem zpěvavým?!
celý den bych pěla,
mnoho pověděla,
co teď nepovím.

Meter: trochaic
Einigen Kritikern
by Christian Morgenstern

Laßt bei diesem Kot und Stroh
es nunmehr bewenden,
müßt nicht euer Bestes so
leichten Sinns verschwenden!

Meter: trochaic
1L: Nimm ihn freundlich auf den Gruß,
by Betty Paoli

Nimm ihn freundlich auf den Gruß,
Den die Scheidende dir sendet,
Ehe sich ihr flücht'ger Fuß
Hin zu neuen Zielen wendet.
Eine liebevolle Hand
Schlichte dir des Lebens Wirren
Während ich in fremdem Land,
Freundlos, heimathlos muß irren.
Von der reinsten Seelenlust
Sei das Dasein dir verschönet,
Während meine wunde Brust
Ihrer Freuden sich entwöhnet.
Und dir werde zugesagt
Alles, was an Glück und Frieden
Ich zu hoffen einst gewagt,
Und was mir nicht ward beschieden.

Meter: trochaic
Jí.
by Václav Jaromír Picek

Vidělas kdy, děvo, růži,
Jak za jitra pláče,
Když jí z květů po dni parném
List za lístkem skáče?
Růže ta tvůj obraz, děvo,
Tvá též krása svadne,
A pak pro ni z očka tvého
Mnohá slzy spadne.
Pak-bych mohl v ruce tleskat,
Krásy smrt ti přáti,
Proto že se’s nezdráhala
Hrob mé lásce dáti.
Ale, drahá, nestrachuj se,
Nebudu se mstíti,
Duši, již jsem jednou ctíval,
Musím věčně ctíti.
Když jen po letech mi řekneš:
„Odpusť mi své strasti,“
Hned se změní moře želu
V moře rajské slasti.

Meter: trochaic