Kapitola desátá. Usnešení.
by Karel Alois Vinařický

Blaze sněmu, jenž má vůdce
také povážlivé lenochůdce,
kteří, tuší-li porážku svou,
debatu přetnouti dovedou;
prudké nátury by všecko strhly,
faetonský vůz by svrhly.
Ježek získal již všech veselých,
Potkan hněvivých, Vepř kyselých;
odporníci všemu cviku,
oddaní starému zvyku,
čili se poraženými, když
na štěstí
Lenochod ochablým již
hlásil příjemné všem návěští –
návrh onen k odkladu –
lhůtu k přemlouvání tajnému.
V noci měly kluby poradu.
Ráno ve sněmu
obnovil debatu Rys.
Složiv tištěný před sebe spis
praví: „Vidím mnohé výhody,
při novém předsevzetí,
a však také nehody,
kterých s oka nelze pouštěti.
Z časopisu toho,
jejž mi půjčil pan
Pařížan,
nového jsem poznal mnoho.
Tištěné té básně
slova kvetou krásně,
sladnou jako med,
ale páchne z nich i jed.
Zde šeredná nepravost,
stejnou, jako ctnost,
ulíčena barvou;
zde cikánská pověra,
jinde drzá nevěra
osvěty se chlubí larvou.
Vášní svých otrokové
svatyním se rouhají;
vyšeptalí hejskové
v kalužích se vybrodivše,
srdce, smyslů potrativše
na konci vždy zoufají,
a ti, kteří světlem světu svítí,
sypají na hroby jejich kvítí;
mrzkosti okrašlují,
zločiny oslavují.
Jiní hrnou se do tribunálu,
aby novým obrazem škandálů
oživili snů svých pustotu. –
V panských domech mnohoctěná
k soudu pohání se žena –
travička – pro krádež klenotů.
Soudní síň jest otevřena,
lidmi natlačena;
boháč místo zlatem zakupuje,
mládež mříže osazuje,
ve předsíni chatry dav.
Chytrým advokátů výtáčkám
věje chválu vějíř dám.
Páni se usmívají
a si chutnat dávají. –
Co že? – Ve svatyni práva
se prodává –
paštika!
Hle to Pařížská romantika!
toť evropský mrav! –
Co dobrého
z hereckého
spolku pojde nám?
Vyhne-li se zvěř těm úhonám? –
Nechť se tedy mnohým vidí
spolčení herecké vděčné:
mně se pro nemravy lidí
zdá vždy nebezpečné.“
Kozoroh pak nelení,
vyběhne na lešení
a dokládá.
„Není z cela nedůvodná
kolegy ctěného bázeň;
nákaza jest ovšem svodná;
proti ní však dobrá rada –
zvířat lepší kázeň. –
Mimo to věz ale sněm,
že jak mladí praktikanti,
tak i herci a komedianti
pod rovným, jak lidé sprostí,
nestávají zákonem.
Těm dobrého světa srdce vlídné
s nepřebernou laskavostí
hříchy všeliké prohlídne.
Přejme tedy, by náš mladý květ
také zkusil svět.“
Po něm Lišák mluví: „Souhlasím
s hovorným předchůdcem svým.
Paříž bezpochyby jest
nejvtipnější ze všech měst.
Odtud ondy květ Evropy
kupoval si paruky a copy,
dámy pak rukávy měchaté,
a teď krinolíny baňaté.
Umdlený vtip krejčů sám
od nás tam již béře krojů rám.
Na krk ozdobu à la Giraf’,
a vousíska opičáků
oblíbil si dav
světových šviháků.
Na mody a na parádu
my si jisté přisvojíme
právo výhradné a vládu,
jak mile v divadle vystoupíme.
Učiňme to bez debat!
Známe přísloví,
člověka že dělá šat.
Turek, Hotentot a Indián
oblekni jen frak:
a kdož odepře mu pak,
že jest hotový
civilisovaný Evropan.
Nebuďme na věky starověrci;
staňme se, jak lidé, herci!“
Nosoroh na horu kráčí,
oko se nevolně mračí,
vážně si počíná;
připomíná:
„Znám-li dobře povahu
pana Lisa, svého přítele,
umělectva ctitele,
ironií on rád užívá:
zde však věc jest důtklivá,
a přísnější žádá úvahu.
Víme, jaký posavád
v lidských školách vládne řád.
Slabých žáků namahavý trud
ve tmách tápá;
z těžka chápá
cizá slova kulturní,
a folšrifty monturní;
krutá napomáhá cviku
nemotorných kulturníků
metla, rákoska a prut.
Zdaří-li se nové cvičení
bez bití a mučení? –
A budou-li státi za muky
herecké ty nauky?“
Nejmoudřejší ze vší zvěře
Slon se na tribunu béře,
a to pronáší:
„Sněm se v zdáních nesnáší;
spolek herců jednotným líbí se,
jiným protiví se,
a snad pravda v středu stojí.
Nelichoťme sobě mnoho –
pýcha sama pokoru si strojí –
ani nebojme se spolku toho.
Celé schablé není člověčenstvo;
nikoliv z hanoby jeho,
ale ze vlastního snažení,
ze zápasu vzájemného
vykvete nám důstojenstvo.
Prostě zjevím náhled svůj:
Vzdáleno buď každé nucení,
přístup každému na vůli stůj.
Každý v této době
ještě rozvaž sobě:
čije-li k vyměřenému cíli
dosti v sobě síly.
Nikdo nepřehlížej na váze
výhody a nesnáze,
aby pozdní žel
z mysli lehké nepošel.“
Posléz doložil co president:
„Nyní ale dozrál čas,
aby prohlásil se parlament.
Každý tedy vydej hlas:
Má-li zříditi se spolek pravidelný
gymnastický, divadelný?
kdož to podniknutí chválí, vstaň –
komu nelibo, ležet zůstaň!“
Po Slonově
vážném slově,
vstavše hlasovaly
středy sněmu pro spolek:
ale skoro oba boky
jako žoky
ležet ostaly.
Podivný byl výsledek;
sněm se dělil v stejné díly.
Slon pak ohlašuje:
„Sněm se rozděluje;
hlasy stran se rozpoltily
v stejné polovice,
tu i tam, ne míň ne více.
Není spolek potvrzen,
není zavržen.
V této případnosti,
královské moudrosti
patří rozhodnutí.“
V sněmu ticho, ani hnutí.
S trůnu čtveronožců král
slyšet pak se dal:
„Sněm se dělí na dvě rovné půle.
Uváživ té věci povahu
nechci, by má vůle
jedné straně dala převahu.
Kdyby vůle
jedné půle
v říši stávala se zákonem,
vláda většiny
byla by pak tyranem
málo slabší menšiny.
Uživ tedy svého práva
pravím: Zamýšlený hostův plán
nebudiž považován
za věc státní,
ale za privátní.
Komu libo, bez odporu
dej se k hereckému zboru.“
A to Lvovo
moudré slovo
líbilo se všem;
jednohlasně zvolal sněm:
„„Sláva králi! Sláva!““
Povolán
pan Oraň-Utan
vstoupil do sněmu,
Lev pak promluvil k němu:
„Předložení Vaše, pane
Pařižane,
sněmem není zavrženo
ani potvrzeno.
Věc ta nemohoucí býti státní
bude jen privátní.
Bez nucení, bez odporu,
komu libo, dá se k tomu zboru.
Spolku hereckého zřízení
řádně já povoluji;
k jeho pak upevnění,
sám z vlastního rodu
lvího plodu
náčelníka ustanovím.
Přísně však přikazuji
jednotníkům novým,
by svou kázní zachovali čest.
Kázeň, zvířat ctnost popřední jest.
Zisk jen člověku buď podnětem,
mamon nevládni však zvířetem.
Sbor k lepšímu směřuj cíli.
Přední ukládám mu píli:
kdež u lidí úpí našinec,
toho výdělkem svým vymění
spolčený zvířetinec.
Zbytek na vykoupení
Negrů se vynaloží,
jichž bezdušní lidé –
křesťané i židé
pokládají za zboží.
Až pak spolek sám se zmůže,
Americkým ať pomůže
rudým Indiánům,
Negrům a osmáhlým Kabilanům
v zemích, kde se zavádějí harce
na ženy, děti a starce.
O mstu volá cezená tam krev!“
Tak důrazně prohlásil se Lev.
Sněm volá u velkém pohnutí:
„„Sláva králi velduchému! Sláva!
Mdlých a nebohých zastává práva!““
A sám Tigr všem k užásnutí,
hněvivou rozdrážděn žlučí,
strašlivě zakňučí:
„Proti dětí, žen a starců vrahům
přiblížím se k lidským prahům.
Dovol, králi, ať se dostavím;
v této výpravě se proslavím.“
Podobně se hlásil Pard,
Vlk, Hyéna, Leopard.
Lev k té pomstonosné oběti
kruté pochválil předzevzetí.
A zas k hostu Pařískému
se obrátiv, mluvil k němu:
„Vy pak jsouce věci zkušenec
a na slovo vzatý umělec,
s Janem řiďte dramatický sbor;
druzí dostavte se na výbor.“
Oraň-Utan poklonil se trůnu,
a vystoupiv na tribunu
vlídné Lvovo
přejal slovo:
„Díky vzdávám Vaší mohutnosti
za propůjčené milosti.
Díky také slavnému
věnují sněmu
za tu ke mně důvěru.
S Janem čekat budu v Tangeru,
tam se spolku sejdou údové,
a započnou cvičení nové.
Odtud krátkou nastoupíme cestu
ku Kadixu, spaňhelskému městu;
odtamtud se naše umění
rozhlásí a dále proslaví.“
Sotva řeč tu vypraví,
obrátí své vzezření
k sídlu Orla krále,
a pokorně mluví dále;
„Mohuli se u Vaší Vysosti
podobné nadíti účastnosti
a těšit se rovnou důvěrou?
Slavný byl by nový počinek,
a naší jednoty účinek,
kdybychom komédii,
balet a tragédii
mohli spojit s operou.“
Orel ptactva samovládce
odpověděl krátce:
„Já též vybídnu své plémě,
by se přidalo ku spolku tomu.
Komu bude libo, komu
vděk, a koho namane chuť,
prohlížeti kraje země,
a v opeře zpívatí a hráti,
ptáku každému to volno buď!
Svolení neváhám dáti.
Na výšině Pyrenejských hor
dobrovolný naleznete zbor.“
Oraň-Utan slušné díky vzdal.
Králové se zdvihli, s nimi dvůr,
a sněm jako jednohlasný kůr:
„„Sláva moudrým králům!““ zaplesal.

Meter: trochaic