PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
11.
by Friedrich Rückert

Wenn dich ein Uebel trifft, so denk: es ist ein kleines,
Das Opfer das du bringst für Großes Allgemeines.
Denn so gewoben ist der Welt Zusammenhang,
Geordnet so des Tongewirrs Zusammenklang.
Die Webe wächst nur, wo der Faden wird geschlagen;
Der volle Wollaut schwillt, wo einzle Flöten klagen.
Heil, wenn ein Faden nur, ein Flötenton du bist
Im großen Harmoniegeweb das ewig ist.

Meter: iambic
Peligros de hablar y de callar, y lenguaje en el silencio
by Quevedo

¿Cómo es tan largo en mí dolor tan fuerte,
Lisis? Si hablo y digo el mal que siento,
¿qué disculpa tendrá mi atrevimiento?
Si callo, ¿quién podrá excusar mi muerte?
Pues ¿cómo, sin hablarte podrá verte
mi vista y mi semblante macilento?
Voz tiene en el silencio el sentimiento:
mucho dicen las lágrimas que vierte.
Bien entiende la llama quien la enciende;
y quien los causa, entiende los enojos;
y quien manda silencios, los entiende.
Suspiros, del dolor mudos despojos,
también la boca a razonar aprende,
como con llanto y sin hablar los ojos.

Meter: polymetric
La envidia
by José Selgas y Carrasco

Helado el corazón y el alma loca,
implacable en el odio que la inspira,
ennegrecen sus ojos cuando mira,
y mancha con sus manos cuanto toca.
El bien ajeno su furor provoca,
y en las sordas tristezas de su ira
envenena el ambiente que respira,
y es su legua un puñal y es hiel su boca.
Así nace, así vive, así perece;
el tormento que más la desespera
está en el menosprecio que merece;
y si alguna virtud tener pudiera,
con el rencor que todo lo aborrece
a sí misma también se aborreciera

Meter: polymetric
- - Dios, centro del alma
by Lope de Vega

Si fuera de mi amor verdad el fuego,
él caminara a tu divina espera;
pero es cometa que corrió ligera
con resplandor que se deshizo luego.
¡Qué deseoso de tus brazos llego
Cuándo el temor mis culpas considera!
Mas si mi amor en ti no persevera,
¿en qué centro mortal tendrá sosiego?
Voy a buscarte, y cuanto más te encuentro,
menos reparo en ti, Cordero manso,
aunque me buscas tú del alma adentro.
Pero dime, Señor: si hallar descanso
no puede el alma fuera de su centro,
y estoy fuera de ti, ¿cómo descanso?

Meter: iambic
- XCI -
by Argensola

Lo primero, me visto; lo segundo,
devoro medio pan, y en su migaja
un torrezno, que al ámbar se aventaja
el olor que despide vagabundo;
pues ¿qué si es día en que la barba tundo
y corre licenciosa la navaja?
Carísimo individuo, hiende y raja;
que rompes la mejor vida del mundo;
y mas si al aire limpio te desvías,
y recostado en la menuda grama,
la rústica salud curte el pellejo.
Vive, vive ignorado de la fama;
que más vale morir plebeyo viejo
que príncipe en el medio de tus días.

Meter: iambic
Magyaren
by Franz Grillparzer

Euer Ungrisch ist nichts als Rache,
Aus politischem Zwist hervorgekrochen,
's ist nicht einmal eure Muttersprache,
Da eure Mütter sie nicht gesprochen.

Meter: iambic
Abschied
by Anastasius Grün

Max wollt' aus Augsburg reiten. Doch ist's bestellt nicht gut,
Wenn auf die Fahrt dem Reiter Spornstiefel fehlt und Hut,
Die stahlen ihm Augsburgs Frauen, daß er noch bleiben sollt';
Er löst mit einem Tänzlein sie aus dem Gefängniß hold.
Max ritt aus Augsburgs Thoren. Doch ist's bestellt unlieb,
Wenn aus der Stadt du rittest, dein Herz doch drinnen blieb!
So zog er traurig die Straße durchs weite Lechfeld fort
Bis zu der grauen Säule, Rennsäule heißt sie dort.
Da hielt er an die Zügel und wandte rasch sein Pferd,
Zur Stadt noch einmal blickend, die ihm vor Allen werth:
»mein treues, schönes Augsburg, da liegst du im Morgenlicht!
Die Trauer meiner Seele ahnst du, die Heitre, nicht.
Du ahnst nicht, daß ich segnend zu dir noch niederblicke,
Und kannst ihn nicht erwidern, den Gruß, den ich dir schicke,
Gleichwie das Kind im Schlummer wohl nimmermehr es ahnt,
Daß erst an seinem Bette der Vater segnend stand.«
Und feierlich dann schlug er dreimal das Kreuz vor sich:
»lebwohl und Gottes Segen, mein Augsburg über dich!
Er lohne deine Liebe und deinen treuen Sinn!
Er schütze deine Mauern und all' die Frommen drin!
Wir sehn uns nimmer wieder, so leb' denn ewig wohl!
Viel Treue harren meiner im schönen Land Tyrol!
Drum traure nicht, mein Auge, erhell' dich, Angesicht:
Von Freunden gehn zu Freunden ist, traun, so übel nicht!
So möcht' ich einst auch wandeln ins stille Geisterreich
Und, heitern Muthes scheidend, ihr Vielgeliebten, von euch,
Zum Kreis der Lieben wallen, der dort, mein harrend, spricht
Von Freunden gehn zu Freunden ist ja so übel nicht!«

Meter: iambic
Nachruf an meinen Bruder.
by Joseph von Eichendorff

Gebunden hier träumen
Auf Feldern und Bäumen,
Und ziehen mich nieder
So müde vor Weh
Zu tiefstillem See —
O weckt nicht die Lieder!

Meter: amphibrachic
Přirozený následek.
by Ladislav Quis

Cokoli kdo v Čechách napíše,
vše On pohltí co nejspíše,
ať to hořké, kyselé neb sladké.
Jak by neměl potom hlavy vratké,
div-li, že se žaludek mu kroutí
od takého nesmírného pití
a že spěchá kamsi do zákoutí
sobě odlehčiti.

Meter: trochaic
JESUS BARABBAS. (I.)
by Sigismund Bouška

V tmě, v hrůzném sklepení Barabáš spoután dlel.
Co v duši vzpomínek, to vraždy byly děsné
a posléz zbouření, jež ve své vášni běsné
byl v městě zosnoval... Teď smrti ve tvář zřel.
Ve hlody svědomí mu z venku pokřik zněl.
„Ukřižuj! ukřižuj!“ se v stěny tlačí těsné – –
To duší proniká, že chvílí k zemi klesne,
mní, každé „Ukřižuj!“ že z ní mu za ortel.
Již v duchu hřeby zří, jak pronikají dlaně –
tu dvéře žaláře se otvírají v spěchu –
„Jsi svoboden!“ – „Jak? Já?“ – Má dáti víry slechu?
„Kříž právě na se vzal teď Kristus místo tebe!“
– „Kdo? – Kristus? světec, Bůh, ten divotvorce Páně?
já lotr svoboden? ó znič mě, zdrť mě nebe!“

Meter: polymetric
A las cenizas del doctor don Juan Pérez de Montalbán
by Ángela de Mendoza

Culta pavesa ya, si antes alada,
envidia de las flores, y del Mayo,
que anhelando a lucir ardiente rayo,
a Epitome reduces este nada.
Caúcaso fuiste ya, adonde atada
la idea padeció mortal desmayo,
hoy de cenizas pálidas Moncayo,
urna te ceñirás bien fabricada.
Quieta reposa pues, mientras unida
asciendes a lograr el alto empeño
que desató los lazos de tu vida
Descansa entre las sombras de este ceño,
que después la quietud interrumpida,
verás que en la virtud la muerte es sueño.

Meter: polymetric
Otra variante
by Rafael María Baralt

Fiero en la lid y en la victoria humano
fuiste, ¡oh Bolívar!, salvador de un mundo,
nuevo Colón, cuando del mar profundo
de servidumbre le sacó la mano
Clavado al asta el pabellón, en
                     vano
tormenta y rayos contra ti iracundo
lanzó un tirano en la maldad fecundo:
lo quiso el cielo y sucumbió el tirano
Y las naciones que fundó tu espada
sacra aureola de perpetua lumbre
a la frente radiosa te ciñeron
Y al ver la antigua afrenta ya vengada,
de los soberbios Andes en la cumbre
las sombras de los incas sonrieron.

Meter: iambic
Auch ein Mädchen aus der Fremde.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Ein Mädchen aus der Fremde kam
Und wollte sich vermählen,
Doch wollte sie den Bräutigam
Sich selber nur erwählen.
Willkommen, junge fremde Fee
Voll Anmuth, Mild' und Güte,
So rein wie frisch gefallner Schnee,
So schön wie Maienblüthe!
Wohin sie kam, da schien sogleich
Sich Alles froh zu regen,
Und wo sie weilte, stand das Reich
In Kraft und Macht und Segen.
Willkommen! schollen hell und laut
Des Volkes frohe Lieder:
O ließe sich die holde Braut
Bei uns doch heimisch nieder!
Sie aber bot ihr Händelein
Nur einem Königssohne:
Ich will mit ihm vermählet sein,
Mit ihm und seinem Throne!
Er nähme sie auch gern zur Eh',
Wenn's ginge morganatisch,
Das aber war der lieben Fee
Doch gar zu problematisch.
Sogleich war ohne alle Spur
Die Fee wie weggetrieben,
Uns aber ist ihr Name nur:

Meter: iambic
UTONULÉ SLUNCE.
by Louis Křikava

Je stará bolest ta a svěží. Obdržel
jsem ránu včera, dnes? Chvat roků spěl
přes zoufalý ten sen, jenž v smutné dáli leží...
Tu ruku bílou zřím, jak v boji s vlnami je,
jak příboj sráží ji... Opět se za ní vrhám,
opět mne zuřivé údery ubíjí...
A s pláčem vidím ji, sám zachráněn byv stěží,
jak mrtva přede mnou na mokrém písku leží
a v konec dramatu jak obzor krví hoří...
To slunce zapadlo, jež zval jsem kdysi svým,
to slunce utonulo v moři...

Meter: polymetric
VEČERNICE.
by Miloš Červinka

Až uvidíte slunce na východě,
zahalte tváře, skloňte hlavy dolů:
přicházíť neúprosný světovládce,
přichází slávy král – a kníže bolů.
Pohledem žárným velí krve proudům,
by sílu bujnou dala volným oudům:
zaplanou boje – letí oheň zemí – –
a kdy se všechno v krvi rudé topí,
že sám i vítěz trudně hlavu klopí –
král zajde v slávě, klidně, hrdý, němý...
Jak mnohý boj však pod hladinou moře
ve lidských ňadrech jizvy těžké oře!
Jak mnohdy tu pod slunce jasnou tváří
se hladký úskok s přímou pravdou sváří
a srdce ušlechtilé sklání v hoře!
Dáť mnohdy světa lesk za pravdu lháři.
Věř v odplatu, u věčný soud i v nebe!
Kdo ale zmírní bol, jenž nyní střebe
ve srdci raněném, že s výtkou v oku
za sluncem hledí, kterak v jasném toku
se ztápí níž a níž – a v růžích mizí,
a nechá tě tu na té zemi cizí
jak v žaláři! Kdo z něho vysvobodí? –
Noc! – Ta se tiše prostře po všem kraji,
na nebi hvězdy drobné svitem hrají,
a mezi nimi – pozvedněte líce!
i těšitelka bolů, večernice. –
Co nevyřknul jsi nikdy vůči lidem,
co plní tobě srdce k rozpuknutí
a při úsměvu z oka slzy nutí –
to pověz nyní; s posvátným tě klidem
vyslechne v šeru jasný nebes květ,
nevrátí posměch důvěře tvé zpět,
jenž rovnává se zákeřníka dýce –
za slzu slzou platí večernice.
Své dávné tužby, svoje tajná přání,
svou marnou práci, svoje odříkání –
vše vypověz; a nenajdeš-li zvuku,
jen k truchlivému srdci polož ruku,
a s plnou vírou pohleď k večernici.
Ta vrátí tobě v tichém nočním stínu
ten klid, jejž v matčinu jsi znával klínu,
úsměv, jejž líbal’s na matčině líci!
Vždyť vídala tě hvězda plná záře
tajemnou slzu ustarané tváře,
jenž nad kolébkou tvojí nocí dlouhou
bez klidu bděla, umírajíc touhou,
by z líčka tvého, a z těch světel nebe
vyčetla osud, jaký potká tebe,
až na to čílko, hladké jako květ,
ohnivým dechem dechne jednou svět,
a – bědná chvíle! zrádné světa víry
až strhnou poupě s sebou ve kraj šírý –
zda ještě jednou se jí vrátí zpět?!
A viděla ta hvězda pohled plný bolu,
že nemůže jít matka s tebou vždycky spolu,
a slyšela tu prosbu, plnou hořké strasti,
by anděl chránil tě, až budeš nad propastí. –
I zařekla se hvězda matce v této chvíli,
že po časech-li budeš bloudit nocí
se srdcem pustým, neznán, bez pomoci –
osvěží její záře hynoucí tvé síly! –

Meter: iambic
II. DANTE.
by František Táborský

Pod strání – tam ráj rozkládá krásu svou,
kterou zemské oči tušit nemohou
ni snít –
usedl si Dante osamělý,
chmurou schýlený a zesmutnělý,
jakby alpský nachýlil se štít.
Dole pod ním jeho Italie,
dále pod ním sestra Hispanie,
mladší sestra, na niž starší teď,
pýchou ochladlá jak led,
místo aby házela jí květ,
hází bomby na lidi a domy,
mění města v sutiny a lomy,
boří vísky, vraždí, vraždí v nich –
zdola pláč zní, svrchu ďáblí smích.
„,Zde u místa jsme, snad tvá mysl tuší,
zde zatracených uzříš smutné davy,
jimž dobro poznání zmizelo v duši,‘
božský vůdce děl mi, když jsem kles’
od hrůzy, an kolem běs a děs,“
Dante vzpomíná. „A co tu vidím?
Jenom to, jen to, co nenávidím.
Kde jsi, mistře? Sestup sem a viz,
je-li nad člověka horší tvor a hmyz!“
Odvrátil se. Nechtě vidět vidí,
ba i slyší zoufalost těch lidí,
nevědoucích, proč tak žít a mřít.
Mrak tak zahaluje alpský štít.
Z háje pinií pruh světla šlehl
najednou a na pěšinu lehl.
Po ní kráčejí tři postavy,
každá jako sloup je blýskavý.
Jejich krok je prudký, prudká gesta,
až té prudkosti je úzká cesta.
Hledí k zemi a zas do nebes.
„Tisícihlavý to Herodes!“ –
„Hřích! Hřích!“ – „Zločin!“ – „Zločin horší pekel!“
„Hanba!“ – „Však je psáno: Mene-tekel!“
rozčilený křižuje se hlas
jako blesky v dálce do těch rajských krás.
Vidí Dante: „To jde Cervantes,
jejich vtipu alfa i oméga,
a s ním Calderon a Lope Vega.
To si postěžujeme tu dnes.
Co je bolí, cítím plnou tíží.“
A už ti tři, už se k němu blíží.
Třeba nejsou v srdci smířeni,
jdou i v smutku světlí, zjiskřeni,
před Dantem se sklánějí až k zemi.
Ale všichni nezvykle jsou němi
a jdou dále s němým pohledem,
tlumíce tu bouři v srdci svém.
„Cítím, bratři, cítím vaši bouři,“
šeptá Dante, bolem oči mhouří.
„Oni, i když v srdci zmateni,
jdou i v smutku jasní, vznešení.
Nejdou s přetvářkou a nechtí chytřit,
nechtí, nechtí moji ránu jitřit.
Přede mnou se sklánějí až v zem,
a jdou dále s němým pohledem.
To je výčitka, a já ji cítím,
já tou výčitkou se v propast řítím.
Je tak krutá a tím krutější,
čím je důstojnější, jemnější.
Italie má! Ó, v tmu se řítím!
Já tu hanbu, já tu hanbu cítím!“
Schýlen sedí. Nezří ráj se krásou skvít.
Mrak tak zahaluje alpský štít.

Meter: trochaic
- CXVI - Dafne
by Pedro Soto de Rojas

Los blandos pies, por entre tierra dura,
solicitan sus dedos, ya apartados,
los claros miembros de corteza armados,
apenas tiemblan, de la muerte oscura.
Huye el alma de tanta desventura,
y cabellos y brazos levantados,
unos se ven renuevos delicados,
y otros muestran en ramas su figura.
Quisiera Dafne ver el tronco honroso,
pero nacieron de sus ojos ramas,
porque a tan grande mal falten testigos.
Oh Apolo más que amante riguroso,
si de esta suerte sigues a quien amas
¿cómo di, seguirás tus enemigos?

Meter: polymetric
An einen neuen ehmann.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wen hast du denn gefreyt? die beste von den schlimmsten.
Wie ist sie am verstand? die klügste von den tümmsten.
Ist sie auch schön genung? Ja wie ein a. b. c.
Was kriegst du denn mit ihr? Ein

Meter: iambic
Hovory.
by Irma Geisslová

Milé moje spolužačky
mají každá jiné hračky,
při tom v smíchu nebo plačky
jedna s druhou štěbetá
jak kolečka rozjetá.
Já si také hraji ráda,
z hraní dětský svět se skládá,
lepší, nežli křik a váda,
ale s kým si povídám – – ?
Mám-li vyzraditi Vám?
Ať si kdo chce, co chce říká,
že zní krásně, neb jen kviká,
trojnohého společníka,
klavír ráda slýchávám,
hraji-li, on mluví sám.

Meter: trochaic
Lady Montrevor
by Christina Rossetti

I do not look for love that is a dream—
    I only seek for courage to be still;
    To bear my grief with an unbending will,
And when I am a-weary not to seem.
Let the round world roll on; let the sun beam;
    Let the wind blow, and let the rivers fill
    The everlasting sea, and on the hill
The palms almost touch heaven, as children deem.
And, though young spring and summer pass away,
    And autumn and cold winter come again,
    And though my soul, being tired of its pain,
Pass from the ancient earth, and though my clay
    Return to dust, my tongue shall not complain;—
No man shall mock me after this my day.

Meter: iambic
MYŠLENKY PŘED HROBKAMI POSLEDNÍCH KRÁLŮ.
by Antonín Sova

Tu ze slibů a zrad již zříš jen králů kosti.
Jen málo lásky z chladné k lidem vzdálenosti.
Ze lživé nádhery a ze smrtelné nudy
a ze smutků a pletich drobných žen
i z intrik šlechtických a msty, již spřádal chudý,
čas v přerod svůj je pohřížen.
Znal každý z těchto odcizených králů,
jenž nerost‘ radostí a nezrál z něčích žalů
jen lásku nenávistnou, která obklíčila
a za pohrdání a za nudu
za lživou nádheru, jež nakradena byla,
mu upřádala útky osudu.
Kde korunou smýkáno povrženou,
když dvory trávou zarůstají, jara v květy ženou,
být králem posledním se nikdo neodváží
v krvavém hermelínu komedii hrát.
Král mocí z boží milosti tě neoblaží.
Teď víš už, za koho žít a proč umírat.

Meter: iambic
48.
by Friedrich Rückert

Schwer zu vertragen ist für eines Mannes Magen
Ein Weib, das niemal weiß, wieviel die Uhr geschlagen.
Er hat zu rechter Zeit nicht Früh- noch Abendschmaus,
Und Ordnung fehlt der Welt, weil sie ihm fehlt im Haus.

Meter: iambic
VZESTUP
by Emanuel Lešehrad

Na mé cestě strmí hory,
jež mi brání v pouti.
Do vesmírné noci noří
ledová svá čela,
tonou v oblacích a hvězdách.
Po skalnatém svahu
v lesku měsíčném
neschůdnou jdu stezkou
k jejich vrcholům.

Meter: trochaic
I shall forget you presently, my dear (Sonnet IV)
by Edna St. Vincent Millay

I shall forget you presently, my dear,
So make the most of this, your little day,
Your little month, your little half a year
Ere I forget, or die, or move away,
And we are done forever; by and by
I shall forget you, as I said, but now,
If you entreat me with your loveliest lie
I will protest you with my favorite vow.
I would indeed that love were longer-lived,
And vows were not so brittle as they are,
But so it is, and nature has contrived
To struggle on without a break thus far,—
Whether or not we find what we are seeking
Is idle, biologically speaking.

Meter: iambic
- 1264 - Acto III, BENCOMO De Los Guzmanes de Toral
by Lope de Vega

Nació el valor para sufrir desdichas,
que no le tiene quien se rinde a ellas;
así tienen imperio las estrellas,
así se truecan en dolor las dichas.
Hacerse luego bien las cosas dichas,
es causa de decir que hay dicha en ellas;
que cuando el hado se desdice de ellas,
se deben ellas de llamar desdichas.
Sentarme quiero, de sufrir cansado,
en estas peñas, sol, mientras me enseñas
que fin tendrá principio tan errado.
Mas mátame, y diré que me despeñas,
porque el peso de un hombre desdichado,
apenas le podrán sufrir las peñas.

Meter: iambic
33
by Johann Wolfgang Goethe

Tadelt man, daß wir uns lieben,
Dürfen wir uns nicht betrüben,
Tadel ist von keiner Kraft.
Andern Dingen mag das gelten;
Kein Mißbilligen, kein Schelten
Macht die Liebe tadelhaft.

Meter: trochaic
CHALOUPKA.
by Antonín Klášterský

Taková malá chaloupka
až na samém města kraji,
a žije tam dědeček s babičkou
a ještě rádi se mají.
Dědeček málo slyší už
a nemluvný též je trochu,
však babičce dříví naštípe
a mléko přinese z „lochu“.
A babička malá pobíhá,
a všude její je ruka,
tu na záspi mete, pro kozu žne,
tu v malé kolničce šuká.
Hned pospíchá k studni pro vodu,
hned slípkám nasypat chvátá
a mluví k nim: „Kam lezeš, nemoudrá?“
a „Necháš ji, chocholatá!“
Jak mohla však jenom „zapomít“,
že vnoučci přijdou jak diví!
Jen dědeček žebřík přistaví,
už trhá jim sladké slívy.
A jak jen se „šírá“, již jdou spat
a časně vstávají k ránu –
nu, ano – syn v městě musí žít,
jak sluší se velkému pánu.
Však oni nic nechtí – mají dost
a žijí stále, jak zvyklí,
a nevědí nic, kde klesl kurs
a kde se lodníci spikli.
Ach, babičko milá s dědečkem,
co vám jsou takové zprávy?
Vy skromní a prostí – šťastni jste –
ó, buďte tam dlouho zdrávi!
Být duší, jak vy jste, na světě
jen polovic – myslím si v tíze –
vzpour, stávek by nebylo, rozvodů, vražd,
a žádná by nebyla krise.

Meter: trochaic
ŠUMÍ MARICA...
by Adolf Černý

Šumí Marica okrvavená,
Balkánem války ozvěna stená –
vůz její letí v údolí s hor,
vichrem jej žene Bulharů sbor.
Spřežení divné před vozem letí:
zástupy starců, dívek a dětí,
junáků, mužů, stařen i žen,
zsinalý každý a okrvaven.
Mrtví to vstali z nesčetných hrobů,
volali k pomstě za divou zlobu
neslyšným hlasem, však ostrým jak meč,
jdoucím až k srdci a zvoucím je v seč.
Byl to hlas pěti minulých věků,
byl to hlas krve, plnící řeku,
byl to hlas smutku, jenž oblakem skryl
černavým Balkán i Rodop i Ryl.
Dítěti zníval z mateřské písně,
do snění lásky zapadal přísně,
do práce Bulharu ponuře zněl
a ještě do hrobu za ním se chvěl.
Před vozem zní teď, v boj jenž se řítí,
na němž se lesklé bodáky svítí –
za ním jdou, ve zracích posvátný hněv,
junáci, na retech válečný zpěv.
Jdou, kam jim zjevy před vozem kynou;
na sta jich padá, tisíce hynou –
v čele však stínů, zjevů těch král,
Christo jim Botjov kyne: Jen dál!...
Šumí Marica okrvavená,
Balkánem války ozvěna stená –
heslo z hor vrací se na tisíckrát
živých i mrtvých: Na Cařihrad!

Meter: polymetric
Svět šel spat!
by Jan Václav Tůma

Tak ticho vůkol, vážné, svatosvaté
ten boží večer světem rozestřel,
a svět šel spat, tak lhostejně a chladně,
a na svůj oheň uvnitř zapomněl.
Však nespím já! vždyť žhavěji než slunce
mi srdce plá, a nespím, nespím já,
a svět šel spat – však oheň středožhavý
k té svaté lásce vložil v prsa má!

Meter: iambic
ŠKÁDLENÍ. (III.)
by Jaroslav Vrchlický

Samé kvítí!
kam se pohled mračný stočí;
z tulipánu malý černoch skočí
a se řítí
vavřín vzíti;
z leknínu pak bílá
vyskočila víla
a chce kapky rosy s lístků píti.
Samé kvítí!
Na půl cestě černoch potkal vílu,
ona od severu přišla, on však z Nilu,
co však cítí
oba, to lze snadno pochopiti;
uměli se najít,
aby chuť si zajít
nechali v tom vášní dlouhém hromobití.
Samé kvítí!
Co jen možno, více nechtěj, synu,
místo lauru dostane jen blínu,
kdo se chytí,
tomu lze jen hořkou pravdu zříti.
Bylo, není,
políbení
zbylo z všeho – kéž ti provždy do všech temnot svítí!

Meter: trochaic
- CL -
by Argensola

Hoy que amontona fiestas y alegrías
la madre más fecunda y la más santa,
dando a sus buenos hijos toda cuanta
honra les dio partida en muchos días,
subid, deseos y esperanzas mías,
donde se goza lo que aquí se canta,
sin temer la grandeza que os espanta
de aquellas celestiales jerarquías.
Penetrad los palacios soberanos
hasta el trono do asiste el Rey que juzga
y gobierna y sustenta a los mortales;
y ved si entre sus nobles cortesanos
habrá por gran favor quien me introduzca
siquiera en el zaguán o en sus umbrales.

Meter: iambic
48. V čarokrásném českém kraji,
by Jan Květoslav Klumpar

V čarokrásném českém kraji,
Mezi Čechy švarnými,
Kde se církev statně hájí
Katolíky zdárnými,
Kde rozseté slovo Boží
Padá v půdu úrodnou,
Kde se víra v Kristu množí
Každou dobu příhodnou:
V takovémto kraji stánek,
Přeji, aby Vám byl dán,
V něm pak stálých radovánek
Popříť ráčil světů Pán!

Meter: trochaic
1L: O daß dich Gott behüte!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

O daß dich Gott behüte!
Im Paradiese kaum
Ein Baum wohl schöner blühte
Als du, mein Apfelbaum.
Ich muß den Meister loben,
Der dich so schön gemacht.
Zum Sträußchen dich gewoben
Aus Duft und Farbenpracht.
Du wunderbares Sträußchen!
Könnt' ich ein Bienchen sein,
Dann wählt' ich dich zum Häuschen
Und kehrte bei dir ein.
Wie lustig wollt' ich schweben
Um dich im Sonnenschein,
Wie schön und herrlich leben
Von deinem Blüthenwein.
O daß dich Gott behüte!
Im Paradiese kaum
Ein Baum wohl schöner blühte
Als du, mein Apfelbaum.

Meter: iambic
Soneto a la muerte de Isabel de Borbón
by Beatriz Jiménez Cerdán

De Francia marchitó la flor más bella,
del rigor más común el golpe fiero;
desdicha grande, si funesto agüero,
que a España le dejó tanta querella.
Si alfombras de cristal triunfante huella,
túmulo de dolor grave y austero
renueva sus memorias, tan severo
que anocheció la más lucida estrella
que atenta celebra las memorias
del sol, a quien debió luces tan claras,
llorando que le falten sus reflejos
Perdió su luz mi sol, perdí mis glorias;
aquí, vida veloz, tu curso paras;
quiebren a un mismo tiempo dos espejos.

Meter: iambic
Před kathedrálou duchů.
by Emanuel Čenkov

„Na voze vítězném tě vezli v Paříž zpět,
ty suchý skeptiku, jenž bojoval jsi s Římem,
svým přeťav sarkasmem kruh pout, jenž spínal svět,
na postrach modlářů, již kadidel svých dýmem
Istně zahalují pravou Boha tvář...
A plesu horečkou se počla Paříž chvět,
po noční chmuře vzplála slunce zář.
A dvanáct komoňů tak bílých jako sníh
tě vezlo od těch míst, kde Bastilla kdys stála,
dav valný tisíců se černal v ulicích
a děla salvami ti hranu táhlou hrála,
když k Panthéonu triumf tvůj spěl blíž...
Ó, král se jistě třás, když jsi se z hrobu zdvih
a vítěz mrtvý táhl na Paříž.
Jak Caesar velký vracel jsi se v otčinu:
před hrdým průvodem tvou nesli sochu zlatou
a hymny zpívali a věnci vavřínů
tvůj obraz krášlili a s duší zbožně vzňatou
si četli tituly tvých velkých děl...
Byl národ sjednocen a sbratřen v onom dnu,
v své čapce frygické ty’s na něj zřel!
A přece přišel den, byl hrob tvůj vypleněn,
zas kněžská reakce si sedla na trůn zlatý,
zas v temných bastillách umíral jasný sen,
stupidní censurou zas božský duch byl spjatý
a marný vzdor a marný vzdech a ston...“
Na třídě Saint-Michel tak snil jsem v letní den
a zíral dumavě na Panthéon.
Na bouřném boulevardu kol vířil města prach,
před okny kaváren si apéritif pili
šviháci, študenti, klep četli v novinách,
o Zolovi a Dreyfusu se hašteřili,
neb laškovali s bledou kokotou...
V tom žití, jehož mumraj divoký kol táh,
chrám duchů čněl nad světa prázdnotou.

Meter: iambic