PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1
by Otto Erich Hartleben

In Nordberlin, im Hinterhaus, vier Treppen,
wohnt ein Student. Er war nicht reich; doch arm,
blutarm war seine Wirthin, eine Wittwe.
Die sass in ihrem düsteren Hinterstübchen,
und vor ihr stand bekümmert ihre Tochter,
das bleiche, hübsche, vierzehnjährge Gretchen.
Sie stand vor ihr, als wär sie schuldbewusst,
und liess das Köpfchen hängen; ihre Mutter
schalt auf sie ein mit ihrer harten Stimme:
Ein neues Kleid? Zur Confirmation!
Fürn lieben Gott! Was? Frag doch mal den Pastor,
wieso denn die, die nicht mal so viel Geld
bekamen, um in einem ganzen Kleide
des Sonntags in die Kirche gehn zu können,
wieso denn die an Gott noch glauben müssten!
Geh, frag ihn, aber bitt mich nicht um Geld
und Kleider .. freu dich, wenn du nicht verhungerst ...
Und weinend wendet Gretchen sich zur Thür.
Da kommt ihr ein Gedanke. Mutter! ruft sie,
ich will den Herren Doctor bitten – Mutter!
Was lachst du? – Das ist recht! Nur zu! Nur zu!
Es muss ja doch mal kommen. Geh nur hin! –
Ich glaube, Mutter, dass ers thut. – Gewiss!
Er wäre ja ein Narr, wenn er sich zierte!
Und wieder lacht sie bitter höhnisch auf.
Ein Bangen vor der Mutter fasst das Kind.
Es geht hinaus und leise, schüchtern klopft es
an des Studenten Thür. Herein! Und zagend,
erröthend überschreitet sie die Schwelle.
Sie hat noch nicht gebettelt. –
Gretchen! Du? –
So komm doch näher, Kind .. was giebt es denn?
Was hast du denn? O sieh, du hast geweint!
Gieb mir die Hand: wer hat dir was gethan? –
Und freundlich fasst er ihre Hand und schaut
in ihre grossen braunen Augen. Flehend,
doch ohne Scheu sind sie auf ihn gerichtet.
Und langsam sagt sie: Nächsten Sonntag schon,
am Ostersonntag .. werd ich eingesegnet ..
und alle kommen sie in schwarzen Kleidern ..
in neuen schwarzen Kleidern .. aber ich ..
ich bat die Mutter ... Ach, wir sind so arm!
Von jähem Mitleid mit sich selbst bewältigt,
bricht sie aufs neu in heisse Thränen aus,
und, wie nach Tröstung suchend, fasst sie fester
die Hand des jungen Mannes.
Gretchen! Komm:
sei still! Und ihre linke Hand, mit der
sie ihre Thränen trocknet, zieht er sanft
herab. – Ich schenk es dir, das schwarze Kleid!
Dann aber stösst er sie fast rauh von sich:
Ich habe noch zu thun. Komm! Sei gescheit!
Lass meine Hand! Ich habe noch zu thun.

Meter: iambic
- CCXXIV -
by Gutierre de Cetina

«¿Qué pérdida, qué mal, qué sentimiento,
qué voces, qué gemido es el que suena?
¿Qué gente, de color, de angustia llena,
llora sobre este triste monumento?»
«Aquellas, que con tanto desatiento
muestran señales tristes de su pena,
las musas son, y aquél que el llanto ordena
Febo.» «Y este, ¿quién es?» «Conocimiento.»
«Y la que llora más, ¿quién es?» «España.»
«¿Y aquel que muestra haber perdido tanto?»
«Carlo, cuya inmortal tela tejía.»
«¿Quién la tejía, pues?» «¡Ay, pena extraña!
Lee el verso, que a mí me ahoga el llanto.»
Aquí reposa el gran Pero Mexía.

Meter: polymetric
Bradlec.
by Václav Antonín Crha

Osaměle, tiše hledí
ty Bradlecké sesutiny
na východ přes Krkonoše
a na západ do planiny.
Mnoho ví to zbořeniště,
mnoho okolní ty lesy,
v kterých místo dávných půtek
vede ptactvo nyní plesy.
Ptactva zpěv a chládek lesní
hezké dívky přivolává,
potok všecky občerstvuje
a podskalí kvítí dává.
Dívky trhaj’ lesní kvítky,
víjí z něho pestré věnce,
a se skály házejí je
dolů na hrob – na mládence.
A pak sobě vypravují
o mládenci pověst tklivou,
jak svou věrnost i se srdcem
pohřbil zde pod skálou snivou.
Milovalou dívku krásnou,
ona též ho milovala,
a než čas se sešel s časem
za jiného se mu vdala.
Bradlecký pán dívku pojal,
na Bradlci měli plesy:
mládenec vzal pušku svoji
a nes’ žal svůj v temné lesy.
Chodil lesem vzhůru, dolů,
přišel večer ku Bradlci,
počkal si tu na svou milou,
aby okřál ve svém srdci.
Vyšla milá na podhradí,
dlouho se s ním milovala,
a slzíc mu věrnou lásku,
věčnou lásku přísahala.
Ó jak okřál dobrý jinoch
v náručí své drahé děvy:
kdo od milé vzdálen nebyl,
o objetí takém neví.
„Drahá dívko, ó jen zavři
úžejí mne do náručí,
ať se na tvém moje srdce,
věčné lásce přinaučí.
Ty’s mne lásce naučila,
velkou lásku srdce cítí,
já zas vštípím tvému srdci,
jak lze věčně věrným býti.
Bdi nad láskou mojí věrnou
v tomto temném lůně lesů,
já tam věčně chci tě čekat,
tam ti věrnost svoji nesu!“
Na to vroucně políbil ji,
až mu slzy v očích stály,
políbil ji ještě jednou
a pak vrh’ se s kolmé skály.
Les ho objal chladnou páží,
závojem ho přikryl černým,
by na blízku lásky svojí
věčně mohl zůstat věrným.
A ta dívka věrně chrání
lásku svou jen pro milence,
denně se skály té hází
na velký hrob jeho věnce.
Dlouho ale neházela,
umřelať – jak ohlas v háji,
a teď z okolí zas dívky
věnce na hrob házívají.
Tichý hrob ten a zpěv ptáčků
dívky sem teď přivolává,
a na věnec pro jinocha,
les jim věrně kvítí dává.

Meter: trochaic
Čemerka.
by František Sušil

Potuchnula krása země,
Příroda se celá němě
Zahloubala spoře
Ve hluboké hoře.
Máti milá, což ti jesti,
Že hruď tvá tu žalost pěstí?
Svlec se z toho deště,
Vyjasni se ještě.
„Sníh se na mne valně mece;
Vyjasněla bych však předce,
Leč mi síla hyne,
A smrť na mne kyne.“
Viz to slunce! na svém běhu
Činí perly z toho sněhu,
Demant ve své kráse
Takto neblýská se.
„Ach to moje staré oko
Zakrylo se přehluboko,
Slzy stuhlé mrazem
Oblily je mazem.“
Učiň, mátě, učiň zprosta,
Zhosť se zlého toho hosta!
Nač se hruď tvá trápí
A zrak v slzách stápí?
„Učinila bych to ráda,
Zašla mně však všechna vláda,
Padši v mrazu pruhla
Na věky jsem stuhla.“
Nebude to na pověky,
Vzejdou tobě nové vděky,
Přijde libá vesna
Probudit tě ze sna.
Slzami pak, jež teď roníš,
Celá v kráse poosloníš,
Z každé slzy seté
Kvítko tobě zkvete.
Odemladneš jako panna
Všechnou zdobou uchystaná,
Svět ti vzpěje slávu,
A se v tvou dá správu.
Stará máť se pousmála,
Rozstkvěla ji příští chvála,
A té slasti dítko
Bylo pěkné kvítko.
Pode sněhem kvete ono,
Na hrudi jí leží vonno,
Šepot jest to sladký
O náději matky.

Meter: trochaic
4 V očích mně cos světélkuje,
by Jan Neruda

V očích mně cos světélkuje,
lebkou mně to lehce cinká –
mojí duší náhle vane
mladá, bujná upomínka:
Jasný měsíc, rovná pole,
všude plno sněhu na nich,
a my z chrámu od půlnoční
na zvonivých jedem saních.
V huňaté své kožešině
vedle mne si dívka hoví –
teploučká jak letní vánek,
hezoučká jak dukát nový.
V chrámě jsem se na ni díval,
nosíkem jak v knize leží –
při modlitbě ve dřímotách,
při hubičkách teď tak svěží!
„Dej mi ještě třetí – čtvrtou –
a pak pátou – šestou, dítko –“
tolik medu, tolik vůně
a tak droboulinké kvítko!
„„A teď ty mi navrať všecky,““
v smíchu dívčina zas praví –
pěkně se to v saních sedí,
že se nesrážejí hlavy!
Tepny létly, srdce bilo,
jak by rozskočit se chtělo –
rád bych ještě jednou prožil
v myšlénkách vše, co se dělo!
Ale jasný měsíc bledne,
slaběj to vždy hlavou cinká –
za sněhová lada letí
mladá, smavá upomínka.

Meter: trochaic
Se murió el avaro
by Federico Bermúdez y Ortega

Se murió el avaro, y en la
                  estancia oscura
donde yace el cuerpo sobre el
                  tosco alambre
de una cama pobre, alguien asegura
que el avaro triste ¡se murió de hambre!
Una pobre vieja misericordiosa,
presa de congojas y crueles martirios,
a todos advierte, triste y pesarosa,
que hace falta incienso y hacen falta cirios.
Todos los curiosos se van alejando
de la pobre vieja, mientras va
                     quedando
el avaro a oscuras y sin oración
Cuando al otro día fueron a enterrarlo
cuatro pordioseros, todos al
                     mirarlo
pasar, ¡sonreían de satisfacción!

Meter: polymetric
Z mdlé ruky...
by Jaroslav Vrchlický

V sonetu zlatý prsten zasazovat
svých myšlenek a citů drahokamy,
jak dělník mdlý, kterému není známý
cíl práce, přestávám své dumy snovat,
chci lhostejně den ke dni pozorovat,
jak hravě boří cizí ruka chrámy,
jež pracně vztyčil jsem, nad ruinami
chci sedět klidný. Nač se přetvařovat?
Z mdlé ruky pero, štětec, dláto padá
a histrion, jenž dlouhý večer celý
rval kulisy, jde, ličidlo si smývá.
Tam, poslední kde lavic tmí se řada,
kýs potlesk ještě zní – již sál je ztmělý,
co venku hvězdy žhnou a cvrček zpívá.

Meter: iambic
4.
by Friedrich von Bodenstedt

Was ist der Wuchs der Pinie,
Das Auge der Gazelle,
Wohl gegen
und deines Auges Helle?
Was ist der Duft, den Schiras' Flur uns
herhaucht mit den Winden,
Verglichen mit der Düfte Hauch, die
Was sind die süßen Lieder all, die uns
Hafis gesungen,
Wohl gegen eines Wortes Ton, aus
Was ist der Rosen Blütenkelch, dran
Nachtigallen nippen,
Wohl gegen
Was ist die Sonne, was der Mond, was
alle Himmelssterne?
Sie glühen, zittern nur für
liebäugeln aus der Ferne!
Was bin ich selbst, was ist mein Herz,
was meines Liedes Töne?
Als Sklaven
Lobsinger

Meter: iambic
Dekorace.
by Jaroslav Vrchlický

Ne, nechci více s přírodou se hádat,
zda ví, či neví, co tká a co hatí,
jen klidný svědek chci již nad ní státi,
nic víc než dekoraci od ní žádat.
Jak tomu, kdo zvyk’ za kulisou bádat,
se z kouzel divadelních všecko tratí,
a přec jej časem dekorace schvátí,
že illuse můž v duši se zas vkrádat,
mně děj se pouze; v pestré panorama
skal, hvozdů, pouští, vzbouřeného moře
chci jako divák s plnou chutí hledět.
Však, proč a kdo to hrozné spřádá drama
slz, vzdechů, pláče, resignace, hoře,
a čím v něm člověk, – netoužím víc vědět.

Meter: iambic
Soneto
by Manuel Gutiérrez Nájera

Si en la tela expectante de la vida
se deslucen los óleos animosos,
y agoniza de opaco ese brilloso
escenario de luces escondidas;
si en todo el pensamiento halla medida,
y en un plazo fatal para lo hermoso
ya caduca el placer y muere el gozo;
si no hay gracia, alegría ni salida
en el túnel estrecho de los
                  días
que nos abra de risa a la sorpresa;
si un letargo de tiempo nos espía
con el ojo de hastío y de pereza;
ya no hay dudas, con toda su porfía,
nos horada la vida la tristeza.

Meter: anapestic
To me, fair friend, you never can be old (Sonnet 104)
by William Shakespeare

To me, fair friend, you never can be old,
For as you were when first your eye I ey’d,
Such seems your beauty still. Three winters cold,
Have from the forests shook three summers’ pride,
Three beauteous springs to yellow autumn turn’d,
In process of the seasons have I seen,
Three April perfumes in three hot Junes burn’d,
Since first I saw you fresh, which yet are green.
Ah! yet doth beauty like a dial-hand,
Steal from his figure, and no pace perceiv’d;
So your sweet hue, which methinks still doth stand,
Hath motion, and mine eye may be deceiv’d:
    For fear of which, hear this thou age unbred:
    Ere you were born was beauty’s summer dead.

Meter: iambic
Nezorané pole.
by Bohdan Kaminský

Ty divíš se, mé všechny sny a dumy
že jsou jak pustý, podjesenní val,
kde teskně tráva šumí,
kde déšť a vichr vše už rozerval.
A smutno, prázdno, kudy maně jdete...
Ó, já to vím, to snění mé je holé
a pusté pole
bez lidských stop a dávno neoseté.
Ó, já to vím, však to je bída, bída...
Tak smutno, prázdno... Láska, srdcí zář,
to lidské snění hlídá,
jak rodná pole dobrý hospodář.
A ten-li umře... ach, už z toho rána
vše pustne zvolna, všude jako kletba
a nikdo nedbá
a širá pole pustnou nezorána.

Meter: iambic
6. Kol když hučí, kol když bouří
by Václav Bolemír Nebeský

Kol když hučí, kol když bouří
Hbitý, mnohohlasný den:
Tu má duše v tajném spaní
Dřímá čaroplný sen.
Ale když noc hvězdorouchá
Černý stan rozprostře svůj,
Den když leží v tichém spaní:
Potom duch procitne můj.
Hvězdy vítám, staré známé,
S nimi vroucně mluvívám,
Jim své touhy, lásky slova,
Jim své tajné hoře lkám.
Ony mně, já jim rozumím;
Ale svět a jeho hluk
Nezná srdce mého mluvu,
Nezná tajnou mluvu – muk.

Meter: trochaic
Ante el sepulcro del mismo
by José Peris y Pascual

De ti, oh Gaspar, la muerte no ha triunfado:
polvo en tu tumba y corrupción no advierto:
miro tan sólo tu cadáver yerto
por fragantes aromas perfumado
El luto en resplandores se ha trocado,
y a la esperanza el corazón se ha abierto,
porque ante ti la fe le ha descubierto
su porvenir de gloria asegurado
Como sopló en la Cruz aura de vida,
que arrebató a la muerte su victoria;
tal veo en tu sepulcro convertida
la sombra funeral en luz de gloria,
y viene aquí la humanidad rendida
a bendecir tu nombre y tu memoria.

Meter: iambic
Am Morgen des Himmelfahrtstages
by Gustav Schwab

Laß dich nicht den Frühling täuschen,
Herz, der dich mit Lust umringt,
Wo mit wonnigen Geräuschen
Wald und Flur von Leben klingt;
Wo sich auf den Aesten wiegen
Kehlen, voll von ew'gem Klang,
Wo, als gäb' es kein Versiegen,
Flüsse brausen ihren Gang.
Von den Bäumen, aus den Bächen,
Aus dem hellen Morgenrot
Scheint ein tröstlich Wort zu sprechen –
Lauschest du, so ist's der Tod.
Diese Welt, sie muß vergehen;
Früher noch der Lüfte Raub
Wirst als Asche du verwehen,
Herz, wie flücht'ger Blumenstaub.
Willst du bis zum Wesen dringen,
Wende vom Erschaffnen dich,
Willst du dich in's Leben schwingen –
Einer zeigt als Führer sich:
Der an solchem Frühlingsmorgen
Hinter sich ließ die Natur,
Und, dem ird'schen Blick verborgen,
In der Himmel Himmel fuhr.
Was die Jünger dort empfanden,
Als ihr Auge flog empor,
Fühl' es, Herz, und aus den Banden
Flüchte durch des Glaubens Thor.
Mit den Ewigkeits-Gedanken
Bist du doch von Erde nur,
Führt nicht Er dich aus den Schranken
Ueber alle Kreatur.
Was auf Erden ihn umgeben,
War ihm Bild und Ahnung blos,
Und er athmete sein Leben
Stets nur in des Vaters Schoos.
Sieh auch du im Glanz der Erde
Nur vom Himmel einen Traum;
Gleichniß dir des Höchsten werde
Heerde, Haus und Blum' und Baum.
Wenn auf's Leben du verzichtet,
Dann beginnt dein Lebenslauf;
Wenn du dich als Staub vernichtet,
Stehst du erst als Wesen auf.
Deines innern Lebens Schwingen
Wachsen aus dem Erdentod;
Eh' er konnt' ins Leben dringen,
Hat auch Ihm das Grab gedroht.
Blick' hinauf zum Himmelsbogen,
Siehest du den Wiederschein
Von der Bahn, die er geflogen?
Lädt dich nicht ein Schimmer ein?
Will das Himmelslicht ermatten?
Ringen Zweifel um den Sieg?
Es ist nur der Wolke Schatten,
Hinter der er aufwärts stieg.

Meter: trochaic
LxIV.
  Eichhorn.
by Georg Herwegh

Viel Nüsse knackt es schwerlich,
Sein Maul ist alt und steif,
Sein Kopf gar ungefährlich,
Doch riesenhaft — sein Schweif.

Meter: iambic
Sonett
by Friedrich Schlegel

Was will das bunte Tageslicht mir geben?
Den trüben Blick verwunden seine Farben;
Nur denen blühend, so im Herzen starben,
Den muntern Augen, die dem Leben leben.
Bis mich die Zeit zum Tode wird erheben,
Lieb' ich im Leben nichts, als seine Narben,
Weil sie die Lust zum Leben mir verdarben
Und ewig wehren nach dem Nichts zu streben.
Im Dunkel nur, das alles zart verkleidet,
Ergetzt mein Auge sich, und mein Verlangen
Entzünden schöner Liebe goldne Fernen.
Des Todes Bild, das helle Laute meidet,
Kömmt freundlich in der stillen Nacht gegangen,
Umfunkelt von des Himmels ew'gen Sternen.

Meter: iambic
Naturforscher und Transzendentalphilosophen
by Friedrich Schiller

Feindschaft sei zwischen euch! noch kommt das Bündnis zu frühe,
Wenn ihr im Suchen euch trennt, wird erst die Wahrheit erkannt.

Meter: polymetric
Der nächtliche Thier-Kreyß der Liebe.
by Johann Georg Gressel

Wenn meine Lesbia mein Thier-Kreyß denckt zu seyn/
So setz’ ich mich zur Sonn mit dem Bedinge ein;
Die Sonne braucht ein Jahr den Thier-Kreyß durchzugehen/
Ich will sie aber Nacht für Nacht zum Thier-Kreyß sehen.

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Olaegui

Sobre si se levanta a mayor vuelo
Javier, y de su espíritu elevado,
es a la alta región arrebatado,
que es peregrino en él lo que no es cielo.
Vuela en las alas de su santo celo,
del puro ser de Dios, enamorado,
amante Serafín, Ángel alado,
de acción perpetua, y de inmortal desvelo.
En sí el noble atributo sabio encierra,
de pacificador, sus propiedades
en paz unen el cielo con la tierra
Y de iris celestial con claridades,
tempestades idólatras destierra,
y causa de la Fe seguridades.

Meter: polymetric
[die Rose blüht]
by Clemens Brentano

Die Rose blüht; schloß gleich ein rauher Wind,
Als sie der goldnen Imme sich erschlossen,
Der Liebe arglos offnen Kelch geschwind,
Hat doch der Haß nicht Gift hineingegossen!
Sie schloß gleich einem bangen, zarten Kind
Die Augen, bis die Zornflut abgeflossen;
Vielleicht schloß sie in brünstigem Verlangen
Sich nur so schnell, die Biene einzufangen?
Die Rose blüht, die Biene ist entflohn,
Aufs neue muß sie mit den Frühlingsglocken
Des Zornes Stachel führnden, goldnen Sohn
In ihres Duftes keuschen Busen locken;
Ihr süß'ster Tau, kehrt er, wird ihm zum Lohn;
O kehr, mein Bienlein, sei nicht so erschrocken!
Zum Garten sieht mein Fenster, dorten wohn' ich.
Komm, liebe Imme, sammle Wachs und Honig!
Die Rose blüht; wenn alle Vöglein schlafen,
Wenn nieder hintern Wald die Sonne flieht,
Wenn treu der Mond mit seinen Wolkenschafen
An deiner Rose Stand vorüberzieht,
Zur Stunde, als Imeldens Töne trafen
Ein liebes Herz durch ein unschuldig Lied,
Da will am Fenster nieder zu dem Garten
Die Rose auf die fromme Biene warten.
Die Rose blüht; o fliehe, Licht der Sonnen,
O führe, Mond, die Sternenherde bald
Zum stillen, vollen, goldnen Mondesbronnen,
Streu aus den sichren Schatten, dunkler Wald,
Und bleiche, Mond, was Liebe hat gesponnen!
Doch mit Musik, die anderswo erschallt,
Mag Amor all die Schmetterlinge irren,
Die lauschend gern die Rose dir umschwirren.
Die Rose blüht, der Zorn ist voll Verderben!
Wer, Zorn, gerät in deine finstre Haft,
Der mordet, martert, tötet ohne Sterben
Und hat der bittren Hölle Eigenschaft!
O Liebe, wer die Einsicht dürft' erwerben
Von deiner Gottestiefe Wunderkraft!
O Liebe, wer, ein Tröpflein, sich verlöre
In deines Segens weltumspielndem Meere!

Meter: iambic
Una tarde me dijo...
by Ubaldo R. Villar

Padecía de un mal que no se cura
¡Y siempre estaba triste! ¡Era
                  tan hondo
el dolor que mostraba, allá en
                  el fondo
de los ojos velados de amargura!
Una tarde me dijo: -Siento el frío
de la muerte en los huesos, y quisiera
no apartarme de ti ¡Ay! ¡Si pudiera
tu corazón de fuego unir al mío!
Y suspiró después En sus pupilas
las lágrimas pugnaron intranquilas
cual si quisieran escapar de acuerdo.
Y cuando al fin rodaron, fue tan
                     largo
el copioso raudal y tan amargo,
¡qué aun se nublan mis ojos al recuerdo!

Meter: anapestic
- 1347 - Acto II, LAURA
by Lope de Vega

Amor que no es amor, forzado el gusto,
tener de desamor nombre merece,
donde la posesión forzado ofrece
deshonor, confusión, pena y disgusto.
Donde hay amor, cualquier engaño es justo,
si con igual correspondencia crece;
pero si no provoca y enloquece,
será traición y atrevimiento injusto.
No siempre han de obligar las cosas bellas;
de inclinaciones puede e igualdades
nacer amor, si el trato está con ellas.
Amor es igualdad de voluntades,
que en el cielo conciertan las estrellas
antes que la ocasión, las amistades.

Meter: iambic
Hielos
by Carlos Valverde López

Han llegado los hielos a mi vida
y al hondo de mi ser la campanada
de la implacable y ronca carcajada
con la que dios rubrica mi partida
¿Qué voz entonará la bienvenida
a ese lugar ignoto en la alborada
de mi postrer andar? ¿qué cruel
                     celada
esconderá el turbión de mi caída?
Aunque el alma resiste, prisionera
del vórtice fatal que ya describe
el último eslabón de mi cadena
anhelo rebasar esa frontera
y escribir con mi pluma donde escribe
un convicto de muerte su condena

Meter: iambic
Jarní déšť.
by Josef Kuchař

Nad krajem s vískou obláček se snes
a vzrostl v mrak. Stín v luhy padl zticha;
list nehýbá se, šeřík těžce dýchá
a plny vůně sady jsou i ves.
Slyš kvakot žab a trilek ptáka kdes, –
vše čeká déšť: strom, luh i polní lícha...
Teď padla krůpěj... mží... déšť šumí, šplíchá,
vše umlklo až na šum od nebes.
Plnými ústy země vláhu pije – –
Teď ustal déšť, – dech štěstí na všem leží,
a země oddychá tak blažená a svěží.
A slunce clonu mraků poodkryje,
a z pod nich modrá obloha se snivá
tak otcovsky na zmladlou zemi dívá.

Meter: iambic
- XXI -
by Pedro de Padilla

Cuando no es el amor tan confirmado
que tenga ya en el alma firme asiento,
para no dar lugar al pensamiento,
que pueda caminar desenfrenado.
Cualquiera no sé qué, cualquiera enfado,
deshace aquella torre que es de viento,
y suélese olvidar en un momento,
lo que fue al parecer muy delicado.
Y así yo nunca pude asegurarme,
que en vuestro amor hubiese la fineza,
que un poco tiempo distes en mostrarme.
Para conmigo no hacéis bajeza,
ni novedad ninguna en olvidarme,
que en mujer, y en fortuna no hay firmeza.

Meter: iambic
1L: Die Wuth, sich Andern vorzulesen,
by Abraham Gotthelf Kästner

Die Wuth, sich Andern vorzulesen,
Ist sonst der Dichter Wuth gewesen;
Doch ist euch
So les't ihn vor, daß er euch hört.

Meter: iambic
V TRANSLAJTANII
by Josef Svatopluk Machar

Provalil se krásný vřed,
hnisu celá potopa –
oh, jak trne Evropa!
Pestrý chaos se tam splet,
židé, šmoci, hrabata,
Excellence ta a ta,
maitressy a policie –
ó, ta šťastná Maďarie!
V dáli jeden Lazar žije
vlasteneckém na hnojišti,
hnis mu ze sta vředů prýští,
doktoři kol něho stojí,
potřásají hlavou svojí:
Nic mu není, chlapík zdravý,
do zítřka se zcela spraví,
jenom duše bídná, podlá
o nemoci mluvit hodlá,
jenom nedouci tací
provést chtějí operaci,
zdráv je, vidíte, že žije –
ó, ta šťastná Maďarie!

Meter: trochaic
- IX -
by Juan de Timoneda

Mejor, vacas, iréis sin mi gobierno,
paced, seguid, corred vuestro antojos
que yo no os llevaré por los abrojos
por aguas turbias de perpetuo invierno.
En villa rechapado, manso y tierno
estando libre fuera de cardojos,
hiriéronme malgrado los mis ojos,
pues yo los heriré de llanto eterno.
¡O toros muy amados, o novillos,
huid de mí que estoy amodorrido,
herido del amor, suspenso, ciego!
Vosotros os guardáis como agudillos,
que mal os guardará un pastor perdido
sin seso, sin amparo, sin sosiego.

Meter: iambic
Die Zugvögel
by Friederike Kempner

Lieben Vöglein, singet ihr,
Was und welches Lied?
Ob vom kalten Norden hier,
Ob vom heißen Süd?
Ob von Schneelawinen nur,
Wo die Raben schrei'n,
Oder wo auf Kaktus Flur
Kolibri's gedeih'n?
Ob wo Eichenblätter weh'n,
Herbstlich rosenrot,
Oder wo auf Baumes Höh'n
Wächst das Wunderbrot?
Heißer Süden, kalter Nord,
Sag't, wo's besser ist,
Sag', mein Vöglein, sag' auf's Wort:
Wo Du lieber bist!

Meter: trochaic
IDILIO
by Jesús Balmori

He dejado tus largos cabellos destrenzados
Sobre el ámbar fragante de tus áureas espaldas,
Y he llenado los dedos de tus pies perfumados
¡De sortijas de perlas y ópalos y esmeraldas!
Después be abierto mi alma, mis brazos y mi risa,
Y te he llamado a gritos y a besos por las salas,
Y has llegado basta mí caminando indecisa,
¡Como un niño pequeño, como un ave sin alas!
Luego yo te he cogido lo mismo que un capullo,
Y te has ido doblando al soplo de mi arrullo,
Sin más rumor despierto sobre el idilio hecho,
Que el tín tín de los hilos de tus pulseras de oro
Y tu collar de oro al palpitar sonoro
¡Sobre el divino ámbar de tu desnudo pecho!

Meter: anapestic
- 1261 - Acto II, ROSELA
by Lope de Vega

Españoles gallardos, norabuena
volváis a Flandes, que esta vida sola,
es oro que en las vuestras se acrisola,
cuyo escudo español Flandes cercena.
El nombre de español, ¡qué dulce suena!
¡qué briosa nación es la española!
¡qué bien armado, desde el pie a la gola,
parece el dueño de mi dulce pena!
Matome un español. ¡Ay! Si dijese
quién me mató, sin duda el alma, en calma,
de gloria los sentidos suspendiese.
Alta esperanza fue sobre una palma;
mas cuando el cuerpo nunca el fruto viese,
basta, señor don Juan, gozarte el alma.

Meter: iambic
by Hans Assmann von Abschatz

Ich bringe wieder her und über mein Verhoffen
In diß betrübte Land der siechen Glieder Last/
Den Tod/ den ich gesucht/ hab ich nicht angetroffen/
Ich habe mir umsonst zum Sterben Mutt gefast;
Weil ich/ mein süsser Tod/ von dir entfernt gewesen/
So hab ich nicht gekönnt noch sterben noch genesen.
Das macht dein edles Bild/ in meine Brust gepräget/
Das ich in deine Hand zu lieffern schuldig bin.
Schau deinen Knecht/ der sich zu deinen Füssen leget:
Nimm diesen edlen Schatz samt meinem Hertzen hin.
Ich sterbe wohl vergnügt/ ich sterbe gnung beklaget/
Wenn nur dein Mund/ Ade du treue Seele/ saget.

Meter: iambic