PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- I -
by Franciscode Aldana

«¿Cuál es la causa, mi Damón, que, estando
en la lucha de amor juntos, trabados
con lenguas, brazos, pies, y encadenados
cual vid que entre el jazmín se va enredando,
y que el vital aliento ambos tomando
en nuestros labios, de chupar cansados,
en medio a tanto bien, somos forzados
llorar y suspirar de cuando en cuando?»
«Amor, mi Filis bella, que allá dentro
nuestras almas juntó, quiere en su fragua
los cuerpos ajuntar también tan fuerte
que, no pudiendo, como esponja el agua,
pasar del alma al dulce amado centro,
llora el velo mortal su avara suerte.»

Meter: iambic
- CXVII -
by Fcode Borja

Levánteme la rueda de fortuna,
sin pasos, ni medida a la alta cumbre;
olvide un breve espacio su costumbre,
hasta subirme al cerco de la Luna.
Baje después sin límites la cuna
de mi primero daño, y servidumbre,
el bien presente mude en pesadumbre,
mostrándose en mis males importuna.
Efectos suyos son, que es inconstante,
mas si tu fe la mueve o la detiene;
¿qué disculpa darás de mi caída?
Mas no quiero pasar tan adelante;
que quien para la muerte se previene
con el temor, no goza de la vida.

Meter: iambic
Přec trochu!
by Jaroslav Vrchlický

Starý strýc přišel k nám z venkova
o svatém Janě do staré Prahy;
vše báseň bylo mu hotova,
až zrak měl plný nebeské vlahy.
Tich kolem vesel se rozhlížel,
pak jako ze sna usmál se trochu,
jed' málo, ob čas jen šeptem děl:
„Věř, rostem ještě, rosteme, hochu!“
Já v nitru musil mu přisvědčit,
ač skepse slova v hloubi mi tkvěla,
já plně dovedl ocenit,
čím jeho duše chvěla se celá.
S mou skepsí divně tak důvěra
při políbení míchá se v sny mé,
ač zbude námitka leckterá,
jež v taji na dně hluboko dříme.
V sled sobě řeknu si jak ten strýc:
Jen těš se, miluj, líbej dál, hochu,
kdo v boje víru dlí, neví nic,
však rostem každým polibkem trochu!

Meter: polymetric
1L: Schön ist, Mutter Natur, deiner Erfindung Pracht
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Schön ist, Mutter Natur, deiner Erfindung Pracht
Auf die Fluren verstreut, schöner ein froh Gesicht,
Das den grossen Gedanken
Deiner Schöpfung noch Einmal denkt.
Von des schimmernden Sees Traubengestaden her,
Oder, flohest du schon wieder zum Himmel auf,
Kom in röthendem Strale
Auf dem Flügel der Abendluft,
Kom, und lehre mein Lied jugendlich heiter seyn,
Süsse Freude, wie du! gleich dem beseelteren
Schnellen Jauchzen des Jünglings,
Sanft, der fühlenden Fanny gleich.
Schon lag hinter uns weit Uto, an dessen Fuss
Zürch in ruhigem Thal freye Bewohner nährt;
Schon war manches Gebirge
Voll von Reben vorbeygeflohn.
Jetzt entwölkte sich fern silberner Alpen Höh,
Und der Jünglinge Herz schlug schon empfindender,
Schon verrieth es beredter
Sich der schönen Begleiterin.
»hallers Doris,« die sang, selber des Liedes werth,
Hirzels Daphne, den Kleist innig wie Gleimen liebt;
Und wir Jünglinge sangen,
Und empfanden, wie Hagedorn,
Jetzo nahm uns die Au in die beschattenden
Kühlen Arme des Walds, welcher die Insel krönt;
Da, da kamest du, Freude!
Volles Masses auf uns herab!
Göttin Freude, du selbst! dich, wir empfanden dich!
Ja, du warest es selbst, Schwester der Menschlichkeit,
Deiner Unschuld Gespielin,
Die sich über uns ganz ergoss!
Süss ist, fröhlicher Lenz, deiner Begeistrung Hauch,
Wenn die Flur dich gebiert, wenn sich dein Odem sanft
In der Jünglinge Herzen,
Und die Herzen der Mädchen giesst.
Ach du machst das Gefühl siegend, es steigt durch dich
Jede blühende Brust schöner, und bebender,
Lauter redet der Liebe
Nun entzauberter Mund durch dich!
Lieblich winket der Wein, wenn er Empfindungen,
Bessre sanftere Lust, wenn er Gedauken weckt
Im sokratischen Becher
Von der thauenden Ros' umkränzt;
Wenn er dringt bis ins Herz, und zu Entschliessungen,
Die der Säufer verkennt, jeden Gedanken weckt,
Wenn er lehret verachten,
Was nicht würdig des Weisen ist.
Reizvoll klinget des Ruhms lockender Silberton
In das schlagende Herz, und die Unsterblichkeit
Ist ein grosser Gedanke,
Ist des Schweisses der Edlen werth!
Durch der Lieder Gewalt, bey der Urenkelin
Sohn und Tochter noch seyn; mit der Entzückung Ton
Oft beym Namen, genennet,
Oft gerufen vom Grabe her,
Dann ihr sanfteres Herz bilden, und, Liebe, dich,
Fromme Tugend, dich auch giessen ins sanfte Herz,
Ist, beym Himmel! nicht wenig!
Ist des Schweisses der Edlen werth!
Aber süsser ist noch, schöner und reizender,
In dem Arme des Freunds wissen ein Freund zu seyn!
So das Leben geniessen,
Nicht unwürdig der Ewigkeit!
Treuer Zärtlichkeit voll, in den Umschattungen,
In den Lüften des Walds, und mit gesenktem Blick
Auf die silberne Welle,
That ich schweigend den frommen Wunsch:
Wäret ihr auch bey uns, die ihr mich ferne liebt,
In des Vaterlands Schooss einsam von mir verstreut,
Die in seligen Stunden
Meine suchende Seele fand;
O so bauten wir hier Hütten der Freundschaft uns!
Ewig wohnten wir hier, ewig! Der Schattenwald
Wandelt' uns sich in Tempe,
Jenes Thal in Elysium!

Meter: polymetric
Am Brunnen
by Gottfried Keller

Wie strahlet ihr im Morgenschein,
Du rosig Kind, der Blütenbaum
Und dieser Brunnen frisch und rein –
Ein schönres Kleeblatt gibt es kaum.
Wie dreifach lieblich hat Natur
In euch sich lächelnd offenbart!
Aus deinem Aug grüßt ihre Spur
Des Wandrers stille Morgenfahrt.
Es ist, als käm aus deinem Mund
Das Lied, das dort die Quelle singt,
Es ist, als tät der Brunnen kund,
Was tief in deiner Seele klingt!
Und wie der weiße Apfelbaum
Mit seinen Zweigen euch umweht,
Dies Bild, zart wie ein Morgentraum,
Ist ein geschautes Frühgebet!
Reich einen Trunk, du klare Maid,
Vom Quell, der deine Kindheit sah!
Sein Rauschen sei dir allezeit,
Die Klarheit deinem Herzen nah!
Ich wünsche Segen deiner Hand
Zur Arbeit wie zum Liebesbund,
Dem brävsten Burschen hie zu Land
Das keusche Ja von deinem Mund!

Meter: iambic
Des Menschen Herz
by Johann Gottfried Herder

In
Die Götter Freud' und Schmerz;
Sie webten und erfanden
Daraus ein Menschenherz.
Du armes Herz, gewebet
Aus Lust und Traurigkeit,
Weißt Du, was Dich belebet?
Ist's Freude? ist es Leid?
Die Göttin selbst der Liebe
Sah es bedaurend an:
»o zweifelhafte Triebe,
Die dieses Herz gewann!
Im Wünschen nur und Sehnen
Wohnt seine Seligkeit,
Und selbst der Freude Thränen
Verkündigen ihm Leid.«
Mitleidig trat ihr Knabe
Hinzu mit seinem Pfeil:
»auf! meine beste Gabe,
Sie werde Dir zu Theil!
Dein unbezwinglich Streben
Sei Liebe Dir, o Herz,
Sei Deiner Freude Leben,
Und Süßigkeit dem Schmerz!«

Meter: iambic
211. Verleugnen macht vergnügt
by Gerhard Tersteegen

Wer
In allem trachtet zu erfüllen,
Der lebet immer unvergnügt.
Wer sich nur aufs Verleugnen leget,
In Lieb' und Leid bleibt unbeweget,
Der hat die Welt und sich besiegt.

Meter: iambic
Semire
by Johann Joachim Ewald

Semire trägt den runden Arm mit Kanten leicht bedeckt,
Und hinter einem dünnen Flohr
Hebt sich ihr Busen sanfft empor,
Doch ihr Gesicht liegt unter Roth versteckt!

Meter: iambic
146. Die Welt ist von Ewigkeit.
by Angelus Silesius

Weil Gott der ewige die Welt schuf ausser zeit:
So ists ja Sonnen-klar daß sie von ewigkeit.

Meter: iambic
Entremés olímpico
by Gastón Fernández Deligne

La raza de Saturno, derribada
por el ligero soplo de una idea,
baja a morar sobre la triste Gea,
en una lamentable desbandada
Con su atributo y distintivo, cada
dios osa abrir nueva pelea;
y mueve la dolosa contra idea,
penetrante y sutil como una espada
A devolver sonrojo por sonrojo
al nuevo cielo, voluntad y brío
previene airado su rencor tremendo;
y se apresta a la acción; pero creyendo
que el Olimpo a la postre es un enojo,
y al inmortalidad, un grave hastío.

Meter: iambic
- 1249 - Jornada II, VEINTICUATRO
by Lope de Vega

Beatriz, entre este dedo y el pequeño,
y grande, luego al corazón aplico
este diamante, aqueste anillo rico,
más que por sí, por el valor del dueño.
En él todo mi crédito os empeño,
y en él todo mi amor os certifico;
para su estimación el mundo es chico;
la plata es precio vil, el oro es sueño.
Yo os doy aquí mi ser, mi honor, mi hacienda:
Esta es mi fe: con mi leal decoro,
aquí mi hidalga sangre está esculpida.
Guardadle bien, que os doy en esta prenda
valor, crédito, anillo, plata y oro,
lealtad, fe, honor, hacienda, sangre y vida.

Meter: iambic
Proud života se prudce dme
by Jiljí Vratislav Jahn

Proud života se prudce dme
a když se lodě chopí,
nedbá již, kam s ní ulétá,
a pokojně ji stopí.
Duch zhouby věčné nad ním dlí
a pěny zakalené
do očí metá urputně
vší snaze posvěcené.
Však krásných spásy ostrovův
dosáhne málo který
a zřídka duha zapudí
z obzoru mlhy šery.
O blahý ten, kdo bádaje
smí proudu vzdálen býti,
neb jemu místo pochodní
hvězd věčných žáry svítí.

Meter: iambic
Elegie.
by Emanuel Miřiovský

Již padá listí. Ještě chtěl jsem včera
utrhnouť růži, jež se rděla květem –
dnes opadala smutně do večera
a rozloučila s podzimním se světem.
Tak mine mladosť. Za ní noha kráčí
tím pevným krokem, který mužnosť vede,
a byť i v lesklém oko plálo pláči
a byť i smutek v tváři plakal bledé,
ta noha kráčí směle, neodvratně
v života tůně nevlídné a matné,
a kudy stoupá, půda kamenem,
a kde se octne, pnou se mosty zlaté,
jež bezpečně ji vedou v míru zem,
kde štěstí upíná se k její patě,
a kam se spustí, tam by člověk rád
chtěl blahem sobě tiše zaplakat.
Tak praví mnozí. Ale když ta noha
se motá trním nahá, přeubohá,
když místo mostů močály a skály
se v proudův toky nastaví a stojí,
jak hradové by k odvětě a boji
tu neustupně proti ní zde stáli,
když z tajných skrýší sto se plíží hadů
a každý uštknuv kolem ní se točí,
a jed svůj stříká z bohatého skladu,
když bol a žal se tokem proudí z očí –
kam půjde noha, kterou mužnosť vede,
kam zrak obrátí oči pláčem bledé?
Hle, svadla růže. Kdo ji skropí zase,
by zaleskla se opět v jarním jase?
Zas výská jaro. Zvuky jeho steré
se nesou vzduchem, puká pouto ledů,
a jarních růží poupě tisíceré
se dere slunci blaze do pohledu.
Zda mé mladosti jaro zase zkvete?
Hle, mužští dnové prchli do hrobu.
Či mám snad věku vzdor a zásobu
v té pouti žití svého rychloleté?
Aj, ty to víš, ty duše moje mladá
i s prškem šedin bujné na skráni,
jak život můj si ještě tebe žádá;
čas mou sic hlavu v hrob již uklání,
již hrobař brousí svou si lopatu:
však než se hrdá tato hlava skloní,
zapěti musí v bujném záchvatu,
že byla tu ač zedraná, však celá,
a byť i v holou lebku ztrouchnivěla –
že byla tu a teď že už je po ní!

Meter: iambic
Die Bauern in der Schenke.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Die Bauern in der Schenke,
Sie stritten sich, sie zankten sich,
Sie schrie'n und lärmten fürchterlich,
Und endlich ward die Zänkerei
Zur mörderlichsten Prügelei.
Die Bauern in der Schenke,
Sie hörten plötzlich einen Krach,
Es schlug der Blitz ins Kirchendach,
Und Zänkerei und Prügelei
War da mit Einem Mal vorbei.
Die Bauern in der Schenke,
Sie wurden schnell Ein Herz, Ein Sinn
Und liefen zu dem Feuer hin.
Doch als das Feuer war vorbei,
Ging's wiederum zur Prügelei.
Die Bauern in der Schenke —
So ging und geht es allezeit
Mit unsrer deutschen Einigkeit:
Kaum ist der Feind zum Land hinaus,
Beginnt im Lande Streit und Strauß.

Meter: iambic
Versuchung Jesu
by Johann Gottfried Herder

Der Gottessohn vom Jordan kam,
Noch schallte Vaterswort:
»mein Eingeliebter, der bist Du!«
Ihm in der Seele fort.
Noch schwebt' mit zartem Flug auf ihm
Die Taub' in Blick und Sinn,
Wo Vatershuld und Reinigkeit
Und Gottheit wohnte drin.
Wohin? wo wendest Du den Gang,
Gepriesner Gottessohn?
Gehst einsam, Menschen fern, und tief
In Wüsteneien schon.
Er geht und klimmt zu Gott empor,
Vergisset Speis' und Trank
Und ringt und betet, vierzig Tag'
Und vierzig Nächte lang.
Und kommt zurück, und wüthig fällt
Nun auf ihn Hungersnoth;
Um ihn die weite Wüstenei
Und Thiergeheul und Tod.
»bist Du nun, bist Du Gottes Sohn
In Deiner Hungersnoth?
Sieh diesen Stein (der Satan sprach's)
Und sprich den Stein Dir – Brod!«
Und neu mit Löwenklauen fällt
Der Hunger an sein Herz;
Um ihn die weite Wüstenei
Und in ihm Todesschmerz.
»versucher,« spricht er, »das ist
Und was ist
Nicht Brod allein, auch Gottes Hauch
Webt unser Leben fort.
Das Wort aus Gottes Mund, es ist
Dem Armen Himmelsthau.«
Er sprach's; die Wüste hört' das Wort
Und ward zur frischen Au'.
Und schnell die frische Au' ist hin,
Er steht auf Tempelshöhn.
»schau nieder! wer kann schwindellos
Ab in die Tiefen sehn?
Und Du, Du kannst, ein Gottessohn,
Hinab Dich senken. Fort
Trägt Dich aus Gottes Mund ein Hauch
(auch ich weiß Gottes Wort);
Der Engel Schaar um Dich, sie wird
Dir ihren Fittig leihn,
Ihr Arm Dich tragen, und Dein Fuß
Berühret keinen Stein.«
»gott, Deinen Herrn, versuch ihn nicht!«
Spricht Gottes Sohn, und nah
Dem Sturze blickt sein Angesicht,
Als wär' ihm Eden da.
Hin war der Sturz; ein Zauberfeld
Mit aller Erde Glück
Lag um sie; Herrlichkeit und Pracht
Ging, wie im Augenblick,
Vorüber. Blähend, eingehüllt
In Glanz und Pracht und Schein
Stand Satan. »Sink und bete an
Mich – schnell ist Alles Dein.«
»hinweg, Du Satan!« sprach der Held.
»gott, ihn, den Herren Dein,
Sollst Du anbeten, dienen ihm
Und dienen ihm allein!«
Hin wich der Satan, zitterte
Hinweg des Sohnes Blick,
Dem Engelschaar und Seligkeit
Und Himmel kam zurück.
Und fort ging Jesus seinen Gang,
So fern von Menschenruhm,
Von Reichthum, Hoheit, Lust und Pracht,
Und ging ins Heiligthum.

Meter: iambic
1L: Du Tochter Zeusens von Dionen,
by Johann Georg Scheffner

Du Tochter Zeusens von Dionen,
Was hältst du da die schlaugebogne Hand,
Und hier das neidische Gewand
Vor die allmächtge Schönheitszonen?
Was ziehst du deinen Marmorleib
So furchtsam ein, und blickst beschämt zur Erde?
Was fehlt dir? Sprich. Es schickt sich für kein Weib,
So schön wie du, die ängstliche Gebehrde:
Nun, Meergebohrne, wirst du wieder aufwärts sehn,
Und niemals mehr so furchtsdam stehn?

Meter: iambic
Rubén Darío
by Paulino G. Báez

Rubén Darío: dicen que fuiste de los astros
centurión, en palacios irídeos del vacío;
que por ti comulgaron todos los Zaroastros,
todos los Jesucristos ¡Verdad, Rubén Darío!
Un pedestal glorioso la suerte te depara
y tu fama, al pináculo, Padre Darío llega,
pues fuiste quien un día su amor le declarara
-claro de sol y luna- a la bacante griega.
Deja a los detractores seguir su obra malvada;
tu gloria, Padre nuestro, tu gloria está salvada
Deja, pues, que la Envidia irreverente ladre.
El mastín de la inquina ladrará hasta cansarse
y el cuervo, el negro cuervo de Poe, irá a posarse
sobre tus viñas muertas ¡Dios te bendiga, Padre!

Meter: anapestic
III. Meditace.
by Alois Škampa

Jak se to krásně ve snech jara žije,
kdy naše mladost v prvním rozpuku:
den plyne za dnem tiše, bez hluku,
duše je čista, plna poesie
a srdce plno sladkých ozvuků...
Uprostřed oněch, které máme rádi,
poklidně snujem zlaté vidiny,
je nám tak blaze v klínu rodiny –
a zatím léta přes hlavu nám pádí,
a my jen mníme, že to hodiny...
Pod vlídným křídlem matiččiny stráže
z dětských se poupat rozvíjíme v květ,
vždy jako ptáci vracíme se zpět
k rodnému hnízdu, jež nás poutem váže,
šťastni jsme doma, netoužíme v svět!
Ta doba míru, ze všech nejkrásnější,
přítomnost Vaši právě oblétá – –
chraňte ji Sobě, prv než do světa
osud Vás urve z rodné lípy zdejší
v budoucnost, která temnem zakleta!
Lidskému srdci nic tak není draho
jak luzný obraz mládí, domova;
vzpomínky ono vždy si zachová
na lásku matky, na rodinné blaho,
na jitra dětství, krásou nachová!
Važte si vroucně vzácných těchto chvílí,
dokud jste doma, dokud blaží Vás
nevinné snění, přelud plný krás:
pijte z nich radost, jako motýl bílý
med ssaje z růže, než ji spálí mráz...
Věk bez starosti žijem tu jen jednou!
Hle, snad juž zítra kouzelný ten čas
uprchne v dál, a k jiným cílům zas
se oči Vaše divem lásky zvednou –
tož tam, kam srdce upoutá je hlas...
Pak dětské báje, které nyní sníte,
jak něžné hračky bouře pokácí,
pak zavolá Vás život ku práci –
a Vy si pevně sama vystavíte
útulné, vlastní hnízdo domácí!
A tehdy se sny, jež Vám táhly skrání
v domově starém jako dítěti –
i v tento nový jistě přiletí
vlaštovky družné: mír a požehnání,
a štěstí bude s Vámi bydleti!

Meter: iambic
XVI. Jest doba poupátek a růží
by Vítězslav Hálek

Jest doba poupátek a růží
a rosy, doba slavíků,
tu každé kvítko má svou vůni
a ptáček na sta jazyků.
Jest doba povzletu a plesu
a hraní, doba zásnubí,
květ každý nejkrásnějším šatem,
a pták se písní pochlubí.
Jest doba pohádky a báje
a divů, doba zázraků,
zem dýchá květem jen a písní
a úsměv prší s oblaků.
A doba pravdy přec a skutku:
květ v slovu stojí odvěkém,
pták bez klamu své srdce zjeví,
a člověk zas je člověkem.

Meter: iambic
V. Ty ubohý, kdo v oku knížat
by Vítězslav Hálek

Ty ubohý, kdo v oku knížat
na přízně číháš výlevy!
Mně jeden jarní den má lesku
za všechněch králův úsměvy.
Král? kníže? Zdali může dát mi,
co sám bych neměl s dostatek:
do duše tepla víc a jasna
a myšlenkových poupátek?
Zda může dát mi, co v den jarní
na každém keři natrhám:
slast oddechu a tolik písní,
že víc než král jich promrhám?
Pod každou větví, pod travičkou
rej číhavých těch radostí,
že celé jaro nestačí mi,
než každá zvlášť mě pohostí?
A což pak teprv, až se večer
k slavíkům skryju do lesa:
kde jest ten král, jenž dá ti více?
Já dám ti zem i nebesa!

Meter: iambic
BÍLÁ HORA.
by Adolf Černý

Věčně chmuřila se silhouetta Hvězdy,
co ji hrůzou zděsil osmý listopad.
Ať si jara, léta slavila v kraj vjezdy,
zde jak vždy by podzim byl a vanul chlad –
zdi jak útěk vojů viděly by vezdy,
jak tu hlouček malý do jednoho pad.
Věčný smutek bloudil bělohorskou plání,
i když pode Hvězdou znělo veselí.
Výskot zněl tu v dáli jako zavzlykání
při vzpomínce na tu dávnou neděli,
kdy zde při svou čeští prohrávali páni
a kdy nad vlastí se mraky setměly.
Smutek usedal tu, v dlaně chýlil čelo,
snil, jak rozlétli se odtud rejthaři,
k nim jak cizích dravců hejno přiletělo,
zlata hlad a žízeň krve ve tváři,
jak té země lidu rozsápali tělo,
že, co císařovo, patří císaři.
Snil, jak pouta kladli na ruce i nohy,
měnili té země syny v otroky,
snil, jak k upálení knihy kladli v stohy,
krví nevinnou jak rudly potoky,
boží lid jak byl teď žebrák přeubohý,
v cizinu jejž honil žoldák divoký.
Snil tak po léta a snil tak po staletí,
čím dál mrtvější tu rozkládal se klid,
jak by měl ten kraj být věčném ve prokletí...
Potom zas sem počal přicházeti lid,
nová pokolení, nové doby děti,
volali, že chtějí za vlast zápolit.
Smutek hlavu zdvih a cos mu stáhlo líci
jako po hořkém a trpkém ovoci:
ach, to nejsou dávní boží bojovníci,
nejsou to ni volní, smělí uskoci;
horlí, avšak slyš v jich slova chřestot znící –
v řetězích a poutech jsou to otroci...
Zadumal se zas, a léta nad ním táhla,
až jej ze sna vzbudil nenadálý ruch:
pušky rachotí a z děl hřmí kdesi znáhla,
v dálce zuří boj kol české země v kruh.
Dávný smutek vlní touha neobsáhlá,
tuchou cos jej plní, že jest blízko Bůh.
Pouta sic kol chřestí, ale co zní z dáli
víc vždy ze hluboka a vždy bouřněji,
božích bojovníků zpěv jest nenadálý,
jehož zvuky celou zemi rozchvějí,
kterou staré rány neustále pálí –
smutek poslouchá a jihne v naději.
Naděj povstává a bystří všecky čivy:
tuchou stává se a cítí, kolem kol
velcí stínové že vznášejí se živí,
pronikají v zemi, v každé trávy stvol,
naplňují hory, údolí a nivy
vírou, z nížto vstal té země apoštol.
A teď ráz – a rabi náhle pouta lámou,
v radosti se valí Bílou na horu...
Zazpívejte na ní předků píseň známou,
která zaznívala ve zdech Táboru,
ať se také pouta duší vašich zlámou,
jimiž vnuk byl se svým předkem v odporu!
Naplňte se duchem Husovým a Bratří,
jímž k vám z minulosti mluví Jednota,
obroďte se jím – a pak ať směle patří
oko do budoucna, kam svět kolotá;
volni zapomeňte chmurné věky na tři,
s vírou do nového vzhůru života!

Meter: trochaic
1L: Der Kaiser, den wir alle kennen,
by Karl Henckell

Der Kaiser, den wir alle kennen,
Sprach jüngst mit einem schlichten Mann.
Ich sah sie stehn im Sonnenbrennen,
Und ihre Worte hört' ich an.
Man wird es ein Gesicht wohl nennen,
Weil man es sonst nicht glauben kann.
Der Kaiser stieg vom stolzen Rosse
Und trat zum Manne, der gebückt
An einem Riesenschiffsgeschosse
Die letzten Schrauben festgedrückt.
Grad in den Schlund dem Mordskolosse
Sah Majestät: »Es ist geglückt«,
Sprach er: »Mein Segen solchem Werke,
Das du für Mich vollendet hast!
Mein kaiserliches Lob! Und merke
Wohl auf mein Wort, das trefflich paßt:
›mit Gott und Krupp!‹ heißt unsre Stärke,
Dies Wort sei drum ins Rohr gefaßt!«
Da hob der Mann sein Haupt zum Lichte
Und wischt vom Angesicht den Schweiß
Und schwieg in zagendem Verzichte.
Plötzlich durchschießt's ihn kalt und heiß,
Doch militärisch in der Richte
Steht gleich er stramm und spricht: »Gott weiß,
Was wahr ist. Majestät verzeihen!
Ich schaffe für mein täglich Brot.
Ich wünsche Deutschland gut Gedeihen
Und starken Schutz für Krieg und Not.
Doch ... darf der Mensch um Rache schreien,
Wenn ›Liebe‹ lautet sein Gebot?
Pardon drum, Majestät! Ich halte
Fest an dem Neuen Testament.
Gott schaut in jede Herzensfalte,
Ich will nicht, daß er falsch mich nennt.
So wahr am Rohr nicht Riß noch Spalte,
Kann Christ sein, wer – Pardon nicht kennt?«
Und schweigt. Das Sonnenlicht spielt heiter
Auf Adlerhelm und Wappenschild.
Der Kaiser grüßt den Werftarbeiter
Wortlos und reitet rasch, ein Bild
Blitzzuckender Tatbegierde, weiter
Durchs glutenschwangere Gefild.

Meter: iambic
Julio Bruto
by Leandro Fernández de Moratín

Suena confuso y mísero lamento
por la ciudad; corre la plebe al foro,
y entre las faces que le dan decoro
ve al gran Senado en el sublime asiento
Los cónsules allí Ya el instrumento
de Marte llama la atención sonoro;
arde el incienso en los alteres de oro,
y leve el humo se difunde al viento
Valerio alza la diestra; en ese instante
al uno y otro joven infelice
hiere el lictor, y sus cabezas toma.
Mudo terror al vulgo circunstante
ocupa Bruto se levanta, y dice:
«Gracias, Jove inmortal; ya es libre Roma »

Meter: polymetric
Gonzalo en la batalla de Cerinola
by José Martínez Monroy

Cierra Nemur, de su escuadrón seguido,
contra el audaz ibero, que le atiende;
truena el bronce, chocando el hierro esplende,
retumba en torno el bélico alarido.
Estrago a mil estragos añadido,
en la pólvora hispana el fuego prende:
ella furiosa por el aire asciende
en llama y humo y hórrido estampido.
Mas tú, Gran Capitán, la espada al viento,
en fogoso corcel raudo atraviesas
tus huestes, deslumbrando con tu gloria
Y a tus leones, con alegre acento,
ánimo, gritas, mis amigos, esas
las luminarias son de la victoria

Meter: polymetric
Rok. (X.)
by Viktor Dyk

Když za kulisou chystalo se cosi,
pohroma Gautsche stihla nenadálá.
Kdo by byl řek’, že smrt ho časně zkosí?
Co zabilo ho? Kramářova chvála.
Lid v rozpoznání řekl sobě bystrém:
„Jednoty heslo všechno změnilo to.
Hle, ministr teď padá za ministrem.
Snad padne kdysi také systém!“ To to!

Meter: iambic
Skalní drama.
by Eliška Krásnohorská

Zpod záslon lesních svatyň zříti jej,
ten kouzlem zkamenělý hrůzy děj;
tam v srdci lesní poušti skrýši znám,
kde v obraz divý ztrnul žití rej.
Tam rozburácel zápas tlupu skal,
tam základ hor se vášní rozpukal,
tam jejich lůno krutá rvala zášť,
až na kamenu kámen neostal.
Dvé skal tu v boji čelem na čele,
sto leží padlých tělem na těle,
tu obr zvedá smrtonosný kyj,
a ztylý brach se choulí zbaběle.
Tam skály dvě se toužně k sobě pnou,
a mezi nimi propasť zeje tmou;
tu skalisko si tulí skála v klín
a mateřsky je chrání paží svou.
Tu témě pomšené se kloní v zem,
však pod ním brloh, zmije číhá v něm,
tam tenký hrot jak pozdvižený prst
šle s hůry hrozbu lstivým výrazem.
Tu skalná koruna, tu lesklý meč,
tu srazily se štíty, zdetě seč;
kol zdá se, jak by duněl války hrom, –
tak výmluvna je skal těch němá řeč.
Však hle! kol pučí všude vonný květ,
jenž v prsou skalních skrývá jizev sled,
a dobrý, vlahý, věčně živý zdroj
z těch tajin zašlých dějů proudí v svět.

Meter: iambic
- CXVI -
by Fernando de Herrera

Si de nuestra amistad el nudo estrecho
por desdén o liviano movimiento
(que culpa no conozco en mí ni siento)
queréis que sea sin razón deshecho;
aunque no me saldrá del firme pecho
del justo amor el gran merecimiento,
y he de llevar contino, descontento,
la injusta pena de este injusto hecho,
romped los lazos ya de esta cadena
que suelto a mi pesar, si al cabo os place
poner fin triste a nuestro dulce trato.
Yo vuestra culpa sufriré y mi pena,
pues tarde sé que en esto satisface
a tanta voluntad un pecho ingrato.

Meter: iambic