PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
City Visions
by Emma Lazarus

I.

As the blind Milton’s memory of light,
The deaf Beethoven’s phantasy of tone,
Wrought joys for them surpassing all things known
In our restricted sphere of sound and sight,—
So while the glaring streets of brick and stone
Vex with heat, noise, and dust from morn till night,
I will give rein to Fancy, taking flight
From dismal now and here, and dwell alone
With new-enfranchised senses. All day long,
Think ye ’t is I, who sit ’twixt darkened walls,
While ye chase beauty over land and sea?
Uplift on wings of some rare poet’s song,
Where the wide billow laughs and leaps and falls,
I soar cloud-high, free as the winds are free.

                                           II.

Who grasps the substance? who ’mid shadows strays?
He who within some dark-bright wood reclines,
’Twixt sleep and waking, where the needled pines
Have cushioned all his couch with soft brown sprays?
He notes not how the living water shines,
Trembling along the cliff, a flickering haze,
Brimming a wine-bright pool, nor lifts his gaze
To read the ancient wonders and the signs.
Does he possess the actual, or do I,
Who paint on air more than his sense receives,
The glittering pine-tufts with closed eyes behold,
Breathe the strong resinous perfume, see the sky
Quiver like azure flame between the leaves,
And open unseen gates with key of gold?

Meter: iambic
Zpustlá krčma.
by Václav Antonín Crha

Pod vrchem Táborem u Cidliny,
na polo sesutou krčmu je zříti;
ač není daleko od dědiny,
předce se lidé jí straní a štítí,
a když jim jíti je kolem ní blíže,
žehnaj’ se znamením svatého kříže.
Jak se ti časové mění s námi!
Krčmy se štítí teď staří a mladí,
a přec jich dědové s dceruškami
chodili druhdy sem často a rádi:
Křepčili, zpívali, veselí byli,
a když jim umlkly dudy, tak pili.
Mladíci z oněch dob již jsou dědy;
a teď když vnoučatům povídat počnou,
jak se tu tančilo na posledy
strašáka, třinožku, válčík a skočnou:
každý si veselí takého přeje;
děd mluví dále – – a mnohý se chvěje.
Bylo to tenkrát prý podívání,
na šťastné dcerušky, otce i matky;
nu vždyť se splnilo jejich přání,
milenci, synové přišli jim zpátky:
Přišli jim z války ve plesu a zpěvu,
a nyní provádí každý svou děvu.
A nyní každý se v kole točí – –
jen hlásných Liduška opodál sedí,
šátečkem utírá slze z očí,
s bolestí na jiné do kola hledí;
nebo ten, jemuž svůj zadala osud,
v cizině prodlévá, nepřišel dosud!
A nyní každý se v kole točí; – – –
s Liduškou rád by si zatančil každý;
jeden teď se slovy blíže kročí:
„Liduško pojď v kolo, zapomeň navždy;
„na vojně láska i s věrností hynou,
„Josef Tvůj není Tvým, vzal si již jinou!“
Domluvil a již se v kole točí – – –
Lidušku projímá bol jakýs znova,
div se jí srdéčko nerozskočí,
pomní-li jaká jí Josef řek’ slova,
když se pryč ubíral ve zboru chasy:
„Liduško, Tvůj budu na věčné časy!“
„Na věčné časy! – a má teď jinou!!“
Tak zvolá Liduška v ukrutném hoři! – –
„Zpátky pojď nevěrný vlastní vinou,
zpátky! – byťs opustit měl i soud Boží!“
Řekla a vrhne se do prostřed kola,
a „zpátky, zpátky pojď!“ zoufale volá.
Boží soud vstává již nedůvěře! – – –
Před krčmou ohromný hlomoz se strhne,
s jekotem rozlétnou se tu dvéře
ach – hrůzo! Josef sám do vnitř se vrhne;
poskočí blíž, po své Lidušce sáhne,
ha, již ji objímá, v kolo ji táhne!
Tu mezi hudební táhlé zvuky
vichr své děsivé písničky hude: – –
„Nepůjdeš děvečko již z té mé ruky,
„až tvoje srdéčko strastí všech zbude;
„aj dítě, rozkoš tě v náručí vítá,
„aj dítě již s Tebou milý Tvůj lítá!“
Lítá již v směsici uděšené,
v těkavém klopotu dále a dále,
v pekelném křepčení chvat jej žene
skok na skok rychleji – rychleji stále!
Sinaví dívka, – on zběsile buší, – –
„Bože na nebesích, spas jeji duši!“
Hodina z půlnoci duníc zvučí – –
hroby již zavíraj’ své mrtvé hosti! – –
Sklesla tu Liduška ze náručí,
skles’ její tanečník v hromadu kostí!
Hrobové nastalo ticho, – vše trne,
od kostí – od mrtvé – s krčmy se hrne!
V krčmě je pusto teď jako v hrobě,
nikdo sem nevkročí z živých lidí;
jen když zní dvanáctá v noční době,
mnohý ozářená okna tu vidí,
výskot a rej divý s úžasem slyší –
až se vše hodinou z půlnoci ztiší.
Zpustla již krčma ta u Cidliny,
do oken měsíc jen udiven svítí; – –
Lidé však, ač blízko u dědiny,
přec se jí od těch dob straní a štítí,
a když jim jíti je kolem ní blíže,
žehnaj’ se znamením svatého kříže!

Meter: dactylic
Comin thro' the Rye
by Robert Burns

[First Setting]
Comin thro' the rye, poor body,
     Comin thro' the rye,
She draigl't a' her petticoatie
     Comin thro' the rye.

[CHORUS.]
          Oh Jenny 's a' weet poor body
               Jenny 's seldom dry,
          She draigl't a' her petticoatie
               Comin thro' the rye.

Gin a body meet a body
     Comin thro' the rye,
Gin a body kiss a body —
     Need a body cry.
          Oh Jenny 's a' weet, &c.

Gin a body meet a body
     Comin thro' the glen;
Gin a body kiss a body —
     Need the warld ken!
          Oh Jenny 's a' weet, &c.

[Second Setting]
Gin a body meet a body, comin thro' the rye,
Gin a body kiss a body, need a body cry;
Ilka body has a body, ne'er a ane hae I;
But a' the lads they loe me, and what the waur am I.

Gin a body meet a body, comin frae the well,
Gin a body kiss a body, need a body tell;
Ilka body has a body, ne'er a ane hae I,
But a the lads they loe me, and what the waur am I.

Gin a body meet a body, comin frae the town,
Gin a body kiss a body, need a body gloom;
Ilka Jenny has her Jockey, ne'er a ane hae I,
But a' the lads they loe me, and what the waur am I.

Meter: trochaic
VŽDYŤ JSEM TOMU CHTĚLA.
by Josef Václav Sládek

NEDÍVEJ se, děvče, tak
hluboko mi v oči,
oči mé jak černý vír,
běda, kdo tam vkročí.
V oku mém tak hluboko
divný bol se skrývá
a nebude nikdy zdráv,
kdo se tam kdy dívá.
A já přec tam hledět chci,
vždyť už nejsem zdráva,
vždyť už moje hlavička
dávno postonává.
A já přec tam hledět chci,
vždyť jsem tomu chtěla,
aby se mi po tobě
duše rozbolela.

Meter: trochaic
JEDNO ZDÁNÍ.
by Karel Sabina

Mne obklíčil sen: Dávno mrtev již
Na výši horní že jsem odpočíval;
Ni kámen památní mě nezakrýval,
Ni hrob můj žádný neozdobil kříž.
Tamť ani oplakán, ni pochován,
Pod jasným nebem větrům v kořist dán,
Bez pohnutí jsem ležel, bez mocnosti.
Nessál jsem květin kolem vzduch vanoucí,
Mne nezahřála slunce zář horoucí;
Mé tělo práchnivělo – květ vadnoucí –
A prach ten větři roznesli věčností.
Jen duch se vznášel můj na nebesa;
Však každý prášek mého tělesa,
Co v blahu mne i v želu vždy provázel,
Na stromy, květy, nivy kol se sázel
A stromům, květům, nivám povídal,
Co kdy v mém žití u mne uvídal,
Kdy jaká myšlenka mne rozehřála.
Tak mne vše kraje vůkol dobře znaly,
O mých si tajemnostech povídaly,
A duše má, v níž se ty city vzňaly,
Ten krajů šepot s výše poslouchala.
Sbor přátel byl již na mne zapomněl,
A ledva věděl kdo, že zde jsem býval;
Však v přirozenstvu můj se život skrýval;
Znalť vešken kraj mé blaho i můj žel.
Tu jal mne pocit, že jsem neumřel –
Ač mrtev již, přec života jsem měl;
A jako zvuky strun se rozléhají,
Jak v krůpějích se mračna rozsívají,
Až jinou dráhou opět se shledají:
Tak tělo moje kol se rozprášilo,
By v jiné podobě zas znova žilo.
A hle, zde prášek na květ pohozen
Stal nového se brzo těla oudem;
A tamo jiný řeky tekouc proudem
Se mísil ve vln chladný, tajný sen.
Jakž zemských ve tmách jsem se soužíval,
Po světle věčném marně toužíval!
Můj nyní prach se ztápí v slunka záře,
Dým obětní se skleslého oltáře! –
Sen bludný mysl moji spokojil,
Ač zvyklého jsem žití pozbýval,
Že v nové roucho duch se přestrojil.

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Jauregui

Dame el peñasco, Sísifo cansado,
y tú, infelice Tántalo, tu pena;
dame, Prometeo, el águila y cadena,
herido el pecho, y al Caúcaso atado.
Dame, Ixión, la rueda en que, amarrado,
a eterno giro el cielo te condena,
y llevad todos la miseria ajena
de un corazón en celos abrasado.
Aliviaréis el peso a mi tormento,
mientras al trueco y desigual porfía
fuere vuestra paciencia poderosa.
Y cuando a alguno falte el sufrimiento,
no juzgará después tan rigurosa
la pena suya, experto de la mía.

Meter: polymetric
Rok. (XII.)
by Viktor Dyk

V dnech prosincových mrzutost a bída.
Je třeba v díru vklouznout jako myška.
Kdo zhřešil, ať se honem vyzpovídá
a v bázni boží čeká na Ježíška.
K nám nepůjde-li, půjde aspoň jinam.
My můžem’ zatím vzpomínati jara.
čtenáři, k útěše tvé připomínám:
Rok přijde Nový, ostuda však stará!

Meter: iambic
HUDBA VEČERA.
by Otakar Auředníček

Na ňadra hor den lehá zkrvácený
co k skonu jeho zvonů srdce kvílí,
v tmy clonu, již noc na mdlé kraje chýlí,
jak mlhy země vzdechy jdou a steny.
Vzduch výdechy je květů přesycený,
v dne sklonu ptáci duše vypustili
v směs tónů, jež se květům v kalich vlily,
z nichž každý velkou slzou potřísněný.
Hvězd zlatí ptáci v obzor nezměřený
se rozlítli, slyš, zpěv jich nocí šílí;
teď duše básníků svou mají chvíli,
tmy koupel má jich zástup rozčilený.
Kol mlhy vinou se jak nahé ženy,
jež stíhá měsíce svit, motýl bílý,
má duše v noci půvab zasmušilý
se vrhá jako plavec opojený.
V dne sklonu ptáci duše vypustili,
co k skonu jeho zvonů srdce kvílí.
Hvězd zlatí ptáci v obzor nezměřený,
v tmy clonu, již noc na mdlé kraje chýlí,
se rozlítli, slyš, zpěv jich nocí šílí....
Kol mlhy vinou se jak nahé ženy...

Meter: iambic
1º de enero de 1863
by Clemente Althaus

Reina en París unánime alegría:
y toda plaza y toda calle suena,
de alborozada muchedumbre llena,
que celebra del año el primer día.
Mas, solitaria en tanto el alma mía,
con el contento, y la ventura ajena,
siente aumentarse su profunda pena,
y su tedio y mortal melancolía.
En vano la esperanza me halagaba:
para mí ¡ay triste! el año nuevo
                     empieza
tan desgraciado cual su hermano acaba:
¡aún el mal no remite su crudeza
que mi cuerpo consume, aún gime
                     esclava
el alma del hastío y la tristeza!

Meter: polymetric
Nápis na skále.
by Eliška Krásnohorská

Buď vítán, šerý skalný velikáne,
jenž stavíš vlny v bouřném záchvatu!
myšlénky své co příboj rozpoutané
jdu zkojit ve tvou vážnou samotu.
Tvůj věčný klid jak z jiných světů zírá
v dol, kde své reje změna provádí;
tvá příkrá výš, jenž nebes obzor svírá,
ta nelahodí – avšak nesvádí.
Nechť zuří mráz neb země skví se květem –
nepohne to tvou hrudí kamennou;
ty mlčíš, leč kdy bouř otřásá světem,
pak hřímáš s nebem hlasnou ozvěnou.
Co chmura pravěká se tmíš, na tváři
paměti děsné se ti obrazí;
leč na tobě-li zlatý úsměv září,
pak neklameš – pak slunce vychází!

Meter: iambic
64.  Die geistliche Säung.
by Angelus Silesius

Gott ist ein Ackersmann/ das Korn sein ewges Wort
Die Pflugschar ist sein Geist/ mein Hertz der säungsort.

Meter: iambic
TRN BODLÁK.
by Sigismund Bouška

Řekly stromy k sestře olivě:
„Pojď nám kralovat!“
A strom každý snět svou pozvednuv
před ní k zemi pad’.
Řekla: „Mohu-li já opustit
svého plodu tuk,
bohům vzácný, lidem hledaný,
pro království zvuk?“
Přišly tedy k fíku, prosily:
„Kraluj stromoví!“
Nechtěl: „Mohu-li já zanechat
plod svůj medový?“
Stromy k vinnému jdou kořenu:
„Naším králem buď!“
„Nelze, víno Bohu, lidem slast,
jaří duch i hruď.“
Přišlo smutně všecko stromoví
k trnu bodláku:
„Ujmi království se nad námi,
vzrůstej do mraku.“
Řekl bodlák trn: „Co souzeno,
splní Hospodin,
chcete-li mě v pravdě králem mít,
sedněte v můj stín.
Mám-li nad stromy být povýšen,
slovu mému věř:
sám Duch Boží za byt zvolil si
hořící můj keř!
Přijde Velký, světa králů Král,
stáj se otvírá,
narodí se chudý na dřevě,
na něm umírá.
Mezi dřívím doma tesaří,
a když dospívá:
ratolest i olej královský
dá mu oliva.
Adama kdo šatil, živí jej
sladkým plodem, fík,
než on zemře žízní zmíraje,
nahý smrtelník.
Kořen révy hrozen vypěstí,
šťávu ohnivou,
než on, Tvůrce, víno promění
v krev svou zářivou.
Korunovat krále toho však
smí jen bodlák trn,
jeho hlavu svatou ověnčím
zdobou rudých zrn.
Nechcete-li však mě králem mít,
k pomstě povstanu:
vzejde z trnu oheň, pohltí
cedry Libánu“.

Meter: trochaic
Del Paniaguado, académico de la Argamasilla, «in laudem Dulcinea del Toboso» Del Quijote, Primera parte, capítulo LII
by Cervantes

Esta que veis de rostro amondongado,
alta de pechos y ademán brioso,
es Dulcinea, reina del Toboso,
de quien fue el gran Quijote aficionado.
Pisó por ella el uno y otro lado
de la gran Sierra Negra, y el famoso
campo de Montiel, hasta el herboso
llano de Aranjuez, a pie y cansado.
Culpa de «Rocinante». ¡Oh dura estrella!
Que esta manchega dama, y este invito
andante caballero, en tiernos años,
ella dejó, muriendo, de ser bella:
y él, aunque queda en mármoles escrito,
no pudo huir de amor, iras y engaños.

Meter: polymetric
Hrad Lipnický.
by Josef Uhlíř

Na Lipnickém hříšném hradě
Pevná věž je zbudována,
K nížto nikdo klíče nemá
Mimo zámeckého pána.
A za kým se dvéře pomknou,
Byť i sám to hradu pán,
Klíčem uvnitř neotevře,
A tam zajde pochován. –
Z hradu často vilný rytíř
Harcovával na loupeže,
A kde jakou dívku zlapil,
Zamk’ ji tajně do té věže;
Tam ji ku své hříšné choutce
Na nějakou dobu kryl,
A pak vášní přesycený
Obět smutnou zavraždil.
A již mnohou dceru v kraji
Matka, otec oplakali,
A již mnohé panny v hradě
Jeho rukou za své vzaly.
Dnes tu zas po dlouhé době
Stojí prázdná ona věž:
Proto vyjel krutý vilník
Zase jednou na loupež.
Šťastný lov! hle, ukořistil
Osamělou dívku v sadu,
A na rychlém koni cválá
S drahou tíží k svému hradu.
„Bůh mi svědek! krásná panno,
U mne máš se dobře mít,
Na bohatém zámku budem
Do skonání spolu žít.“
Tak se bídník Bohu rouhal. –
A již krajinou se tmělo,
Tak že žádné oko lidské
V hrad je vjíždět nevidělo.
Kročí u věž. V zmatku vilném
Rytíř dvéře přirazil;
V tom však již i prsa vilná
Smrti třas mu omrazil.
Ve strachu a hrůze duše
Nedotknul se více děvy;
Tušilť, že mu ruku zmátly
Spravedlivé Božské hněvy.
A tak cnosti zde a hříchu
Život záhy dokonán:
Děva nesla duši v nebe,
V peklo – hradu vilný pán.

Meter: trochaic
Titáni (III)
by František Dohnal

Je Olymp dobyt... V bílé záplavě
den nový právě na východě vzplanul,
když titánů voj na temeni stanul,
k novému slunci bouře jásavě.
Mohutná těla v bílém slunci svítí,
kosmaté hrudě jako vlnobití
bouřlivě dmou se, během rozhoupány...
Je Olymp dobyt... V bliž i v dálavě
zrak zvolna klouže kolem na vše strany
hrdě a vzdorně, spolu zvědavě
po pláních Olympu, jež tajemstvím
dosavád byly oku smrtelníka...
To tedy sídlo bohů?! – Očím svým
věřiti nelze... Vždyť kam oko vniká,
nic nezřít zvláštního: jen skály holé,
balvany, strže, srázy sluncem rudé,
lesnaté stráně po úbočí dole –
nic zvláštního – vše jako jinde všude:
hora jak hora na té zemi kleté!...
To tedy sídlo bohů! – Kde však, rcete,
kde bozi jsou?... A v němém úžase
druh na druha teď titán dívá se
ve zmatku náhlém divným nad objevem...
Kam prchli bozi před titánů hněvem?
Kam ukryli se, skety?... Nikde ani
nejmenší stopy po nich... V rozechvění
v nejhlubších skrýších marně titán shání...
Kde bozi jsou? – – – Či vůbec bohů není?
Je fantomem jen bůh, jen fantasie
výtvorem pouhým, jímž se člověk mořil,
bláhový hlupec, věky v klamu žije,
svá křídla poutaje a v okov nohy! – – –
Och, ne bůh člověka – však člověk boha stvořil!...
Ne, není bohů!... Viděl kdo kdy bohy?
Viděl kdo ty, jimž ve prachu se kořil?...
Ne, není bohů! Klam to všechno jest,
pohádka pouhá, zašlých věků zvěst,
dětinských duší dětské mátohy! –
Teď nebude již chvět se před bohy,
pozemčan malý, člověk ubohý!
Nebude bázní poutat již svých křídel,
nebude vláčet pouta otroků!
V nadhvězdných výších, v slunném vysoku
plout bude svobodný a z čistých zřídel
pít bude chutě nektar vědění!
Trpaslík člověk titánem se stane
a titán sám se v boha promění!...
Ne, není bohů! – Konec zvěsti lhané...
Či přece snad jsou bozi? – V temnu noci
snad prchli kams a kouzlem čaromoci
neviditelní, skryti všemu oku,
kdes v novém sídle, v nových věků toku
smějí se marné vzpouře titánů?...
Bezradně znova shlukem balvanů
po lesních stráních, v slunné dálavě
zrak bloudí titánů a v zmatku zcela
druh na druha zří němě, tázavě...
A tiše, bez hnutí
jak němé sochy stojí bílá těla,
tajemná jakás jako by je síla
v neživý kámen rázem proměnila...
A dusné ticho kol až k zalknutí...
Až náhle ticho přerval Gigas rázem:
„Je nutno vrátiti se dolů na zem.“...

Meter: iambic
15. Odpor fysikům.
by František Ladislav Čelakovský

V oboru světa že do čista
Prázdného není nikde místa,
Učí fysiků skum a um:
Leč, Ráčku, přečtené tu kdysi
Mne přesvědčily tvoje spisy
O hrozném, šírém „vacuum“.

Meter: iambic
Del Quijote, Primera parte, capítulo XXXIV, Lotario a Anselmo
by Cervantes

Yo sé que muero, y no soy creído;
es más cierto el morir, como es más cierto
verme a tus pies, ¡oh bella ingrata!, muerto
antes que de adorarte arrepentido.
Podré yo verme en la región de olvido,
de vida y gloria y de favor desierto,
y allí verse podrá en mi pecho abierto
cómo tu hermoso rostro está esculpido.
Que esta reliquia guardo para el duro
trance que me amenaza mi porfía,
que en tu mismo rigor se fortalece.
¡Ay de aquel que navega, el cielo oscuro,
por mar no usado y peligrosa vía,
adonde norte o puerto no se ofrece.

Meter: polymetric
A ZE VŠECH MILENEK...
by Vojtěch Martínek

...A ze všech milenek, jež budeš v žití mít,
jen jedna tobě věrna povždy zůstane.
To Bída jest. Rys tvrdý v její líci vryt
a jako ze skla hledí oči ztrhané.
Tak tiše k tobě přijde, když sám toužíš být,
chlad jejích rukou skráně tobě ovane,
a píseň zazpívá, že divně těžký cit
jak drápy zaryje se v nitro uštvané...
V bok sedne, obejme tě... Víš už, jak to bývá...
Zní šerem jednotvárně hudba zádumčivá
a vlna mrazivá v ráz šlehne páteří...
Jsou dálky zamlženy, bílá mlha padá...
Ať padá, stejno vše... Ať uvadne, co zvadá...
Ať kraj se do široka tvrdě sešeří...

Meter: iambic
MÁ BÁBO...
by Antonín Klášterský

Má bábo, bábo, babičko,
mně zdá se to tak dlouhý čas,
a přece je to kratičko,
co viděl jsem tvých očí jas!
Zda dosud chodíš na ranní? –
ó, mohu si to myslit přec! –
ty černé knížky ve dlani
a šáteček a růženec.
A odpůldne jdeš na hřbitov
a vzpomínáš si na děda,
teď zdobí jistě jeho rov
už fijala a reseda.
A večer – jaké večery?
Jak šeří se, jdeš spáti již,
jen za děti se veškery
a vnuky ještě pomodlíš.
Má bábo, bábo, babičko,
ó, pověz mi to, řekni mi,
čím jsi to boží sluníčko
si zachovala do zimy?!
Máš vrásek tolik na líci
a na skráni máš šediny,
však oči tvé jsou zářící
a rty tvé úsměv jediný.
Já prožil bolesť nejednu
a cítím se tak mdlým, tak mdlým,
však v tvoji tvář-li pohlédnu,
vždy se přec nějak zastydím.

Meter: iambic
7. Pomněnky.
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Co krásného oko moje
V světě spatřuje,
To mě vždycky na mou milou
Upamatuje.
Když na poli květ modroučký
Spatřím na lenu,
Na Haničku modrookou
Hned si zpomenu.
Vidím-li v naší zahrádce
Z jara růžičky,
Myslím si: Takové měla
Hanna tvářičky.
Když na sadě zralé třešně
Se červenají,
Hned mi usta mé Haničky
Připomínají.
V zimě když bělavý lníček
Přede matička,
Zpomínám: Takové vlasy
Měla Hanička.
A když po rybníku panském
Labuť vesluje,
Krček její běloučký mi
Připamatuje.
Vidím-li, an vzhůru pne se
V lese jedlička,
Myslím si: Tak byla zrostlá
Moje Hanička.
Když v tom našem kostelíčku
Vidím anděla,
Myslím si: Dušička její
K nebi letěla.
Když na kvítí v létě zrána
Skví se rosička,
Vzdychnu: Toť je na její hrob
Krásná slzička.
A když nad hřbitovem naším
Vstává sluníčko,
Zvolám: Někdy z hrobu vstaneš
I ty Haničko!

Meter: trochaic
- CXXVIII -
by Gutierre de Cetina

Si tras de tanto mal me está guardado
algún bien, de que estoy tan fuera agora,
aún espero por vos cantar, señora,
con estilo más alto que he llorado.
Entonces será el bien más estimado
por no haber del jamás sabido un hora,
cual madre que por muerto el hijo llora
se alegra en verlo vivo así tornado.
Entonces contaré de la tormenta,
seguro de zozobras en el puerto,
y placeráme la pasada afrenta.
Desterraré el dolor que sin concierto
me suele fatigar, do nunca sienta
nueva, ni sepa del si es vivo o muerto.

Meter: iambic
De La república al revés
by Tirso de Molina

¿Contó jamás la mentirosa fama
igual suceso y caso de esta suerte
en cuantas partes de sus plumas vierte
las nubes portentosas que derrama?
¿Contó jamás de un hombre que en la llama
se abrasa de amor, dios, cobarde y fuerte,
que pretende gozar y dar la muerte
a un mismo tiempo a quien adora y ama?
Rigor es inaudito y sin segundo;
mas, por vivir, a hacerle me provoco,
pues en su ejecución mi vida fundo.
Cuente la fama, pues, mi intento loco,
que yo sé que dirá después el mundo
que en un reino al revés todo esto es poco.

Meter: iambic
Salmo 16 (XXVII)
by Quevedo

Bien te veo correr, tiempo ligero,
cual por ancho mar despalmada nave,
a más volar, como saeta o ave
que pasa sin dejar rastro o sendero.
Yo, dormido en mis daños, persevero,
tinto de manchas y de culpas grave;
aunque es forzoso que me limpie y lave
llanto y dolor, aguardo el día postrero.
Este no sé cuando vendrá; confío
que ha de tardar, y es ya quizá llegado,
y antes era pasado que creído.
Señor, tu soplo aliente mi albedrío
y limpie el alma, el corazón llagado,
cure, y a ablande el pecho endurecido.

Meter: polymetric
39.
by Emanuel Geibel

Erspart doch mir und euch die Qual
Und drängt mich nicht mit eurer Lehre!
Denken und Glauben liegt einmal
Nicht in des guten Willens Sphäre.

Meter: iambic
369. Že staří jsme? Nuž rádi odpočinem,
by Adolf Heyduk

Že staří jsme? Nuž rádi odpočinem,
jen ducha mošt-li těch, již tupí nás,
v zdar národa v čas příští bude vínem.

Meter: iambic
Bílý holub.
by Jaroslav Vrchlický

Nedělní slunné odpoledne
ve smavé podjeseni,
svit zlatý všade, kam zrak hledne,
a kolem ruchu není.
Sám doma jsem, v mé duši jasně,
v klid plný se to dýše,
pročítám zvolna jakés básně
list za listem tak tiše.
Tu náhle v okno silná rána
jak tepot křídel náhlý,
proč hladina mých citů zdrána,
proč rty se v křeči stáhly?
I vyskočím, jdu k oknu prudce
a zřím jen křídlo ptačí,
jak naposled se v divé muce
k mým oknům, v pokoj tlačí.
Však než jsem mohl otevříti,
ač chtěl jsem ze vší síly,
již zmizel pták, jen moh’ jsem zříti,
že byl to holub bílý.
Tak čistý, něžný, běloperý,
kam zapad’, kam se sřítil,
zda v ulici, v střech úkryt šerý?
Já bolest jen jsem cítil.
Cos letlo myslí... divná tucha...
Nevěřím na znamení,
však tepot křídel mého ucha
se dotýká jak v snění.
Co bylo to? Sny splítám hravě.
Cos nemilého stalo
se někomu v té chvíli právě?
Ach, víme málo, málo!
Klid prchnul z duše, slunce zlata
i ticha kol se lekám.
Zda bol to bude nebo ztráta?
Já nevím – čekám, čekám.

Meter: iambic
Mis deseos
by Rosa Kruger

Si Dios omnipotente me mandara
de sus dones tomar el que quisiera,
ni el oro ni la plata le pidiera,
ni imperios ni coronas deseara
Si un sublime talento me bastara
para vivir feliz, yo lo eligiera;
mas ¡cuántos sabios referir pudiera
a quien su misma ciencia costó cara!
Yo sólo pido al Todopoderoso
me conceda propicio estos tres dones,
con que vivir en paz y ser dichoso:
Un fiel amigo en todas ocasiones,
un corazón sencillo y generoso
y juicio que dirija mis acciones.

Meter: iambic
„Lucerna.“
by Rudolf Pokorný

Tluče, tluče bubeníček,
tluče na buben,
a svolává všechny kluky:
„Kamarádi ven.“

Meter: trochaic
Poutník.
by Xaver Dvořák

Víc nemám sil – můj krok se těžce plouží,
kol stíny mého večera se dlouží
a jesení juž kraj můj dávno svad’;
v list sežloutlý se noha s bázní hrouží,
dech vůně hořké mámí odevšad,
cos třese tělem mým jak brzký pád.
– „Ó vzmuž se, poutníku, své nechyl čelo
a o hůl sebezapření své tělo
jen opři pevně, ať se chvěje dlaň;
nes tvrdé břímě, jež tě k smrti zmdlelo,
je podlož nadějí, ať vlhne skráň,
ať krví hoří, jdi a neustaň!“ –
Kam kráčet mám?! Mě děsí zmlklé kraje,
kde paprsk poslední hrá, umíraje,
a zhasne též, až samoten já zbyl;
noc za mnou perutěmi chmúrně vlaje,
zrak slzami se teskný zatemnil,
jej vzpírám v dál a hledám: cíl! cíl! cíl!
– „Vždy plane před tebou, jen oko víry
v dál upři, v obzor ztemnělý a širý,
tam, kde se sklání nebe k zemi níž;
jak most se klene nad temnými víry,
jež kalnou pěnu marně chrlí výš,
vstříc tobě září: zda jej nyní zříš?!“ –
To Kristův kříž! Ach, bílé světlo jeho
jak mléko řine na rty žíznivého,
jak balsám v rány moje splývá teď,
jak vůně v srdce z rájů Tajemného;
krev kypí žhavě! Noho, spěš, ó leť!
Ty, kříži Kristův, na pouť svěť mi, svěť!

Meter: iambic
PROČ KVÍTKO PLÁČE (3)
by Jan Neruda

Zdaž tolik slz by kanulo,
kam soucit blahý by zavítal?
Zdaž tolik vzdechů vanulo,
kde lásky něžný květ by zkvítal?

Meter: iambic