PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Muestra lo que se indigna Dios de las peticiones execrables de los hombres, y que sus obligaciones para alcanzarlas son graves ofensas
by Quevedo

Con mudo incienso y grande ofrenda, ¡Oh, Licas!,
cogiendo a Dios a solas, entre dientes,
los ruegos que recatas de las gentes,
sin voz, a sus orejas comunicas.
Las horas pides prósperas y ricas,
y que para heredar a tu parientes,
fiebres reparta el cielo pestilentes,
y de ruinas fraternas te fabricas.
(¡Oh grande error! Pues cuando de ejemplares
rayos a Dios armó la culpa, el vicio,
víctimas le temblaron los pesares.
Y hoy le ofenden así, no ya propicio,
que, vueltos sacrílegos los altares,
arma su diestra el mismo sacrificio.)

Meter: iambic
Los celos
by José María Silva Jiménez de Enciso

Cuando el amor, sonrisa de los cielos,
del hermano pensar se enseñorea,
lleva consigo, cual mortal presea,
de una vaga inquietud los desconsuelos.
La duda esparce sus sombríos velos,
de delirio tenaz presa es la idea
y de amor en que el cielo se recrea
sucede la tragedia de los celos
Por ellos el de Rávena cegado
del vengador puñal hunde la hoja
de Francesca en el pecho enamorado
Orlando, a cielo y tierra desafía,
y haciendo al mar gemir, Safo
                  se arroja
de la roca de Léucade sombría

Meter: polymetric
Motivos del mar – I
by José Navarro Montes de Oca

El mar, sobre el brumoso arrecife costero,
en florones de espuma rompe sus blancas olas;
y en la jarcia embreada de un bergantín velero
hace sonar al viento sus fuertes caracolas.
Cruza el aire la copla de un cantar marinero;
y mientras tañe el mar sus plañideras violas,
se va quedando en sombra el poblado pesquero
y las olas se duermen sobre las playas solas.
En la arena movible, que el mar suave refresca,
después de la marina faena de la pesca,
descansan viejos lobos de rostros atezados.
Un grumete remienda su red En el poniente
es otra red de oro la
                     urdimbre transparente
de la tarde, colgando de mástiles dorados

Meter: anapestic
The Song of the Wreck
by Charles Dickens

The wind blew high, the waters raved,
   A ship drove on the land,
A hundred human creatures saved
   Kneel’d down upon the sand.
Three-score were drown’d, three-score were thrown
   Upon the black rocks wild,
And thus among them, left alone,
   They found one helpless child.

A seaman rough, to shipwreck bred,
   Stood out from all the rest,
And gently laid the lonely head
   Upon his honest breast.
And travelling o’er the desert wide
   It was a solemn joy,
To see them, ever side by side,
   The sailor and the boy.

In famine, sickness, hunger, thirst,
   The two were still but one,
Until the strong man droop’d the first
   And felt his labours done.
Then to a trusty friend he spake,
   “Across the desert wide,
O take this poor boy for my sake!”
   And kiss’d the child and died.

Toiling along in weary plight
   Through heavy jungle, mire,
These two came later every night
   To warm them at the fire.
Until the captain said one day,
   “O seaman good and kind,
To save thyself now come away,
   And leave the boy behind!”

The child was slumbering near the blaze:
   “O captain, let him rest
Until it sinks, when God’s own ways
   Shall teach us what is best!”
They watch’d the whiten’d ashy heap,
   They touch’d the child in vain;
They did not leave him there asleep,
   He never woke again.

Meter: iambic
XXXIX. „Nuž, tak jsme se shledali, druhové zas,
by Gustav Pfleger Moravský

„Nuž, tak jsme se shledali, druhové zas,
Své vespolek pozdravy sobě jsme dali!
Ach! jak změnil nás všechny prchavý čas,
A co všecko minulé doby nám vzaly!
Té mladosti ohnivý pomizel květ,
A v žilách kdys bouřivých vyhasl vznět;
Ba ve zraku smutku lpí slzavé zjevy,
A rtové umlkli, z nichž plynuly zpěvy.
Ať při písni tedy ten obnoví lesk
Se mladosti žárné a lásky juž zniklé!
Tak zapudí vzpomínka stonavý stesk
A rozhárá srdce kdys blahu jen zvyklé!
I děvušky směvné ať zavíří hlas,
By v duši se rozkouzlil lásky ten čas,
Kde platilo víc smělé pocelování,
Než pocta a závratné slávy volání.“
A zahučí vířivý zpěv druhův všech
O minulém štěstí a o blahém smání:
Však brzo jej zatajil hluboký vzdech...
Ty vzkouzlené zjevy hned prchaly v hrání!
A vzpomínka zmírala jak svadlý květ,
Když převčasně sežehne léta jej vznět;
Tak sladce se roztála jako zář denní,
Když slunko se západem v noc temnou mění.

Meter: amphibrachic
Soneto
by Felipe Pérez y González

Pretendí de la patria ser «papá»
y mi constancia, al fin, lo consiguió:
cuanto he gastado y he sufrido yo
lo olvido al verme diputado ya.
Con el acta querida llegué acá
y un susto cruel la comisión me dio;
la declararon grave y dije: ¡Oh!
mas la aprobaron luego y dije: ¡Ah!
Cierto es que mi fortuna malgasté,
que disgustos y pérdidas sufrí,
que desaires y befas soporté;
pero, al cabo, mi anhelo conseguí
y cien veces impreso encontraré:
Don Inocencio Badulaque: SÍ.

Meter: polymetric
Ferdinand Březina.
by Ladislav Quis

Ferdinande Březino,
vzpomínek mých hrdino,
s kašketem tím placatým,
s kaputem tím šosatým,
když’s u hořké sedávával,
chutě sobě dodávával,
k sklence ještě poslední,
takto mluvě s sebou:
„Ferdinande, neboj se,
Březina je s Tebou.“
K uchu stlačiv čepici,
pochop vzal jsi ulicí.
Což Ti byla přeúzkou,
což Ti byla okluzkou!
K tomu tma je jako v pytli,
teplo, až i stružky chytly,
větry berou pánům báň,
kam Tě zakolebou? –
„Ferdinande, neboj se,
Březina je s Tebou!“
Lehký škraloup na louži,
našince to nesouží,
tudy cesta nejhladší,
ku chalupě nejkratší.
A již na led cupy, cupy,
pod nohou však chrupy, chrupy,
cupy, chrupy, prask a žbluňk!
Brr, což kosti zebou!
„Ferdinande, neboj se,
Březina je s Tebou!“
Leze z vody hastrman.
„Hoši, hoši, tatrman!“
Oko mžourá po kosu,
voda kape ze šosu.
Březinová z okna kouká,
pěstí hrozí, zlostně brouká.
Zle, ach zle je, tatíku,
koště hnulo sebou:
„Ferdinande, neboj se,
Březina je s Tebou!“

Meter: trochaic
Auf den Tod
 des seligen Herrn Fabricii.
by Barthold Heinrich Brockes

Bey Teutschlands allgemeinem Gram, worin es sich kaum
weis zu fassen,
Weil sein Fabricius erbleichet, werd ich durch diesen Trost
Daß Gott, in ihm, die wahre Tugend der Welt,
wo Laster sonst regiert,
Zu ihrer Besserung gezeigt, und acht und sechzig
Jahr gelassen.

Meter: iambic
- XI -
by Lopez de Mendoza

Despertad con afflato doloroso,
tristes sospiros, la pesada lengua;
mío es el daño e vuestra la mengua
que yo assí viva jamás congojoso.
¿Por ventura será que habré reposo
cuando recontaren mis vejaciones
aquella a quien sus crueles prisiones
ligan mis fuerzas con perno amoroso?
¿Quieres que muera o viva languiendo,
e sea oculta mi grave dolencia,
la cual me gasta e va dirruyendo,
e sus langores non han resistencia?
¿De qué temedes?, ca yo non entiendo
morir callando sea grand sçiençia.

Meter: dactylic
Das heilige Feuer.
by Conrad Ferdinand Meyer

Auf das Feuer mit dem goldnen Strahle
Heftet sich in tiefer Mitternacht
Schlummerlos das Auge der Vestale,
Die der Göttin ewig Licht bewacht.
Wenn sie schlummerte, wenn sie entschliefe,
Wenn erstürbe die versäumte Glut,
Eingesargt in Gruft und Grabestiefe
Würde sie, wo Staub und Moder ruht!
Eine Flamme zittert mir im Busen,
Lodert warm zu jeder Zeit und Frist,
Die entzündet durch den Hauch der Musen
Ihnen ein beständig Opfer ist
Und ich hüte sie mit heil'ger Scheue,
Daß sie brenne rein und ungekränkt;
Denn ich weiß, es wird der ungetreue
Wächter lebend in die Gruft versenkt.

Meter: trochaic
1L: Zu den Waffen! zu den Waffen!
by Ludwig Tieck

Zu den Waffen! zu den Waffen!
Wer sich je der Kämpfe freute!
Schirmt mit Erz euch um den Busen,
Reißt den Stahl von eurer Seite!
Ringt empor mit allen Kräften,
So wird euer bald die Beute;
Hemmen Felsen eure Schritte?
Endlich kommt ihr in die Weite.
Hier sind Ströme überstürzend,
Und hier brennt ein grimmig Feuer;
Laßt das Wilde mit dem Wilden
Kämpfen, wird sich Ruh erzeugen.
Nach dem Lichte geht mein Kämpfen,
Nach der Freye will mein Streiten:
Wie das Dunkel sich herab wirft,
Will mein Herz sich mir entzweien.
Unten hör' ich Wasser toben,
Wie die Schlünde nach mir geizen,
Oden will der Sturm mich schelten,
Und der Blitz will nach mir greifen.
Soll ich Schutz in Höhlen suchen?
Nein, das Dunkel macht mich feiger.
Auf! mein Trotz, sei ungebändigt,
Schau die Felsen an, die steilen.
Wie sich ihre Steine thürmen
Und sich keinem Willen beugen,
Also aufrecht streb' mein Herze,
Daß du Sturm, Blitz, Strom, nicht scheuest.
Reißt euch nur, ihr wilden Strudel,
Steh entgegen, wild Gesteine,
Werft euch auf mich, Eichenstämme,
Fallt hernieder, Donnerkeile!
Um so eh bin ich gesunder
Und mein Wille springt in's Freye,
Wenn ihr mich Bergunter wälzet,
In die tiefen Klüfte schleudert.
Tiefer liegt der Wald schon unten
Und die Finsterniß entfleuget,
Auf die Felsen tret' ich herrschend,
Mancher Ast entgegen beuget.
In der Höhle Arm gefangen,
Bin ich dennoch ohne Scheue,
Mein Bemühn war nicht vergeblich
Und ich fühle keine Reue.
Tief und tiefer will ich klimmen,
Und der Oede widerstreiten,
Will kein Klang mir weiter folgen,
Muthigt mich doch mein Geschreye.
Zu den Waffen! zu den Waffen!
In mir tobt ein wilder Leue,
Und dem Stahl des Schwerdtes zucken
Funken aus dem Stein, die leuchten.
Und es springen mir die Wände,
Und ich sehe schon die Bläue.
Meinem Ringen flieht das Dunkel,
Oben glänzt die Sternen-Reihe.
Nieder knie' ich nun und danke,
Goldne Strahlen ziehn erfreuend
Liebesnetze um den Kämpfer,
Der die Waffen weit weg streute.
Endlich, ruft er triumphirend,
Ist mein Herz und Leben euer,
Alle Klüfte liegen unten:
Nun verzehr' mich Liebesfeuer!

Meter: trochaic
Die Heimkehr
by Maria Luise Weissmann

Vielleicht, daß mich der schlanke Schaft der Birke trug?!
Nun wurzelt Fuß ins Wurzelwerk der Brombeerranken.
Auf blauem Teiche meines Blicks: Libellenflug,
Gräser im Südwind meines Atems wanken
Und das in sanften Wogen wehend fließt:
Kornfeld des blonden Haares, erdgeneigt.
Ein Käfertraum an Fingerstengeln sprießt,
Grille, die aus umlaubter Achselhöhle geigt –
Oh, ich ward Tiefe, Weite und der Wald,
Der müdverhängter Wimper grün entdämmert,
Und lausche: wie der kleine Specht, mein Herz,
Aus fernem Hügel sacht herüberhämmert.

Meter: iambic
I.
 Die Freundschaft.
by Friedrich von Hagedorn

Du Mutter holder Triebe,
O Freunschaft! dir zur Ehre,
Dir, Freundschaft, nicht der Liebe,
Erschallen unsre Chöre,
Und Phyllis stimmt mit ein:
Doch sollte das Entzücken
Von Phyllis Ton und Blicken
Nichts mehr als Freundschaft seyn?

Meter: iambic
NENÍ SLAVÍK JAKO SLAVÍK
by Jan Karník

Jeden v čas, kdy vše se snoubí,
láskou tluče v stinném loubí.
Druhý v boji málo čackém
Pekaře chce utlouct klackem.

Meter: trochaic
POSTCOMMUNIO.
by Xaver Dvořák

Ó cítím, jak se svatá rosa line tiše
v mé duše rozjitřené hlubiny,
kde rostly modlitby mé do Tvé výše,
tak vášnivostí zprahlé, v noc i dny.
Tvůj tuším mír, jak do duše mi vchází,
Tvůj provanul mne prudce sladký dech,
jak z ráje had stín z nitra ven se plazí,
vše rozjiskřilo v jitra plamenech.
A cítím v těle blahé pookřání,
jež, dítě, cítíval jsem v matky objetí,
jak život byl by býval těžké zdání,
a kdosi nyní zved’ by s něho prokletí.
Jak dávno ve vyschlé když vedrem strouhy
s hor sběhne náhle živý vody proud,
tak milost naplnila moje touhy,
a skutečností dal’s jim oživnout.
To pro Ježíše, rozkoš srdce Tvého
a Jeho drahocennou pro obět,
když do vzpomínek srdce otcovského
stín krvavý se Kalvarie zved’.

Meter: iambic
SYLVA. (X.)
by Antonín Klášterský

Smrť váhala na prahu den již třetí,
jak bála by se vzít ji do objetí
a polibkem, jenž chladný byl by, dlouhý,
jí stlumit všecky bolesti i touhy.
On čekal na ni, nervosní a bledý.
Když nešla, nešla, odjel naposledy
tam k severu zas, v dál od ženy svojí,
již nemiloval, rozchvěn, v nepokoji.
Ten zlatý kroužek, který přijal od ní,
než odjel, hodil v bílé pěny vodní.
Co s ním, vždyť hra to přeci jenom byla!
A mořská vlna v hloub jej potopila.
A doma čekal – teď již bez soucitu.
Dni, týdny šly, šly v smutném zimy svitu...
Ať z divadla šel, plesu, nebo herny,
vždy čekal list, jenž – na okraji černý.

Meter: iambic
El trabucaire
by Juan del Pueblo

Trata a la libertad con dura saña
y por echarse al campo tiene prisa,
pues jura que le carga decir misa
en no siendo la misa de campaña
Al pensar que otra vez afrente a
                     España
guerra vil, no civil, que halla precisa,
a sus labios asoma una sonrisa
como sale de un antro una alimaña
Diera lo que idolatra su dinero,
por convertir el cíngulo en canana
y el cáliz en trabuco naranjero,
el altar en reducto o en trinchera,
y a su impúdica torpe barragana,
en graciosa y lasciva cantinera.

Meter: polymetric
XX. SEN A PROBUZENÍ DNE 24. ČERVNA.
by Jan Vlk

Bylo mně, jak bych byl umřel,
před nebem již stál,
uviděl jsem nad svým hrobem
její tichý žal.
Zpět mne pusťte, zpět já musím,
ona žaluje,
na zemi jest moje nebe,
když mne miluje.
Rozpukly se smrti brány,
z nebe hnal jsem ven.
Ach! já jsem jen sladce dřímal,
pouhý byl to sen!

Meter: trochaic
POSELSTVÍ.
by Alois Škampa

Ty’s dala mi květ, ó, spanilý květ,
a já jej radostně přijal...
Kdybys i prosila, nedám ho zpět,
nevrátím, neprodám za celý svět
něžnou tu kytičku fial!
Ty Jsi k srdci přitiskla,
než-li’s je poslala ke mně;
Tvá celá duše vytryskla
do té jich vůně tak jemně;
svěceny jsou Tvým polibkem,
tak jako slunka zlatým rtem
v jaru je svěcena země...
Ty’s dala mi květ, ó, spanilý květ
vlastního jara a mládí:
zda-li ho navrátit mohu Ti zpět,
když jsi můj život a celý můj svět,
když se již máme tak rádi?...
Však u Tebe co vykvetlo –
což, jest-li u mne tu svadne?
Ten kvítek toužil na světlo –
a moje rty jsou tak chladné...
Ó, přivinu jej na hruď svou,
ať ze plamenů, jež v ní žhou,
naň aspoň červánek padne!
Ty’s dala mi květ, ó, spanilý květ,
obraz to bytosti vlastní...
Na mém on srdci teď bude se chvět,
ale, než zetlí tam – po mnoho let
my zatím budeme šťastni!
Byly to jen tři fialky,
svázané hebkými vlásky,
milenci pozdrav do dálky,
poselství od jeho krásky:
ale, když jsem je ke rtu zdvih’ –
zadychlo ke mně jaro z nich
zpěvánkou upřímné lásky!
Ó, beru jich květ, ten spanilý květ,
něžnou tu kytičku fial:
Ty’s mi je poslala, Ty Jsi můj svět,
a Tobě tisíckrát navrátím zpět
vše, co z jich daru jsem přijal!

Meter: dactylic
ČECHY.
by Josef Václav Sládek

JSOU ty naše Čechy
země maličká,
jak v hluboké moře
spadlá perlička.
Proto však je stokrát
ještě radši mám,
že jsou jak ta perla,
jako drahokam;
vzácný, utonulý
v mořské hlubiny,
ale pro nás ze všech
v světě jediný!

Meter: trochaic
184. Na zdar, strejčku milený!
by Eduard Just

Na zdar, strejčku milený!
Dnes, kdy slavíš svátek jmena svého,
ze srdce Ti přejem upřímného,
bys byl hodně blažený.
Starostem dnes vále dej!
Každá chmura nechať mine Tebe,
s myslí veselou jak jasné nebe
kolem sebe pohlížej!
A jak dnes se budeš mít,
tak Ti plyňte v klidné domácnosti,
dnové Tvého žití do starosti,
nic Tě nechtěj zarmoutit!

Meter: trochaic
Sankt Florentius' Mantel
by Ernst Moritz Arndt

Sankt Florentius, der fromme Bischof,
Ritt gen Straßburg zu dem hohen Schlosse,
König Dagobert sich zu verneigen.
In das Vorgemach hinaufgestiegen,
Dessen Doppeltüre führt zum Saale,
Wo der König thront vor seinen Mannen,
Späht er für den regenschweren Mantel
Rings nach einem Stuhl, nach einem Nagel,
Ja, nach einem Häkchen nur am Fenster,
Seine nasse Bürde dran zu hängen.
Ach! Vergebens: glatt sind alle Wände,
Bänke, Stühle gar nicht im Gemache.
Sieh! Da schießet durch die Fensteröffnung
Hell ein Sonnenstrahl gleich einer Lanze,
Etwas drauf zu hängen – und Florentius:
»will es Gott, so trägt er«, und den Mantel
Wirft er auf den Strahl. Da geht die Tür auf,
Und der Bischof kniet vor dem König.
Und o Wunder! Als er bald zurückkommt,
Stehet noch die Sonnenstrahlenlanze
Und der Mantel drauf in Lüften hangend.
Und anbetend steigt der fromme Bischof
Schweigend nieder aus des Schlosses Hallen.
Dies das Märchen von Florentius' Mantel,
Von dem Strahle, der als Stange diente.
Doch was soll uns dieses Kindermärchen?
Ist's ein Nagel, Wahrheit dran zu hängen?
Ja, ein Nagel ist's, ein helles Gleichnis
Von dem Sonnenstrahl der Gnade Gottes.
Ach! Die hat auf Erden keinen Nagel,
Unbequemes daran wegzuhängen;
Ach! Die hat auf Erden keine Balken,
Lasten, welche drücken, draufzulegen.
Aber wo ein Fünkchen von ihr schimmert,
Wo ein dünnstes Streifchen ihres Lichtes
Von dem Himmel zu der Erde schießet,
Fasse, halte dran, als wären's Lanzen,
Lanzen Gottes, dich und deine Lasten,
Dich und deiner Sünden schweren, schwarzen
Mantel froh vertrauend dranzuhängen –
Und dein Gott wird mächtig sein wie weiland,
Und dein Glaube fröhlich oben schweben.

Meter: trochaic
Lilie.
by Jaroslav Vrchlický

V malířské dílně, nábytek všech slohů
kde v bibelotů pestrém tměl se shluku,
v skizz spoustě, pagod šklebu, klidu bohů,
kde modernost antice dala ruku,
gobelin starý visel v jednom rohu,
kdys na něm Amor střely pouštěl z luku,
teď zmizel – časem nerozeznáš více,
kde tílko buclaté i smavé líce.
Jen lilií tlum hustý nedotknut
zbyl z celé kresby, těchto květů tísně
se netknul času let ni špíny rmut,
jak sníh tak plály v cudnosti své přísně,
snad nevinnost, než překvapil ji stud,
tkát pomáhala úběl jejich třísně,
tak svítily – jen vedle v tůni vodní
se díry tměly nad ní i též pod ní.
Kdys v dílnu vešel jsem – však jaké divy!
kde díry kdys, tam nové lilje plály,
jak tkaných přezářit běl chtěly snivý,
tak perletí a milým svitem hrály;
já přistoup’ blíž a cit mne schvátil divý,
ty lilie se líbaly a smály:
i chápal jsem: za gobelin dost záhy
před vetřelcem se ukryl – model nahý.

Meter: iambic
- XIX - A lo mismo
by Juan de Tassis y Peralta

El roto arnés y la invencible espada
que coronó la presumida frente
del muerto rey que a la francesa gente
obediente mantuvo y enfrenada,
pudiera ya en el templo estar colgada
y en descansado honor resplandeciente,
sin volver a tentar osadamente
la varia rueda de la diosa airada.
Mas el discurso y el saber humano
no alcanza aquella esencia sin medida
que el poder de los ánimos limita,
dando fuerza y valor a flaca mano
contra el heroico rey, en cuya vida
altos designios y esperanzas quita.

Meter: iambic
POLÁRNÍ GRAAL.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Země dobrá, rodná matka naše drahá,
v nedostupnu efemerní lidské touze
křišťálových světů v sobě chová kout,
tam se Krása zraku objevuje nahá,
očím oněch lidí vyvolených pouze,
kteří za ni vyšli prosti zlatých pout.
A s cílem každé sobectví se tu mine,
v bílých lánech smrti sketů mizí sledy.
Vítěz jen, kdo rád dal život celý!
Bohatýrům brána polární jen kyne
s duší jasnou jako čisté, věčné ledy,
s duší silnou umřít za svůj Svatý Graal.

Meter: trochaic
A una máscara
by Salvador Bermúdez de Castro

¿Por qué ese rostro, juvenil belleza,
negro antifaz oscurecer procura,
si tus ojos, tu cuello, tu cintura
desmienten de tu labio la aspereza?
¡Oh! ¿y eres tú? Perdona su torpeza
a quien tu vista, Angélica, asegura;
ven conmigo, mi bien: ya no me
                     apura
tu falso honor, tu pérfida tristeza
Así cuando la noche aterradora
la extensa esfera cubre cristalina,
todo calla en la tierra, todo llora:
Mas luego el horizonte se ilumina,
y el vago carro de la blanca aurora
fresca revela el aura matutina

Meter: iambic
Entwurff einiger Betrachtungen,
 über den
  Zustand der Seeligen.
 Beym Anfang des 1727sten Jahres.
by Barthold Heinrich Brockes

Wenn sie sodann gemeinschafftlich ersehn:
Wie der Zusammenhang der grossen Kette nimmer
Getrennet worden sey: wie alles immer
So ordentlich, so wunderschön,
Nicht nur allein auf unsrer Erden,
In andern auch geschehn, die man nicht zählen kann;
Wie sehnlich wird sodann
Der Schöpffer nicht gelobt und angebetet werden?

Meter: iambic
VIDÍM JI, VIDÍM CELIČKOU...
by Jan z Wojkowicz

Vidím ji v mysli celičkou,
postavu její maličkou,
nosíku křivku komickou,
i její ruku chlapeckou –
vidím ty dobré oči dvě,
tak dětsky vážné, ztrnulé,
stažení čela zvážnělé,
i obočí to zarostlé;
ten její zralý slyším alt,
s nímž, sestra půl, půl milenka
se nade mnou vždy skláněla –
a vše mě na ní dojímá.
I řku si: Nuže ať byla,
už taková či onaká,
a ať mě snad i klamala:
Přec ke mně něco cítila,
co k druhým necítila snad.
A všední bytost nebyla...
Tak často taktní, citlivá –
vždyť poznal jsem, jak dovedla
být dojatá a dojímat...
Jak vážně mluvit uměla,
a vroucně – jak se dívala,
jak tiskla ruku, mlčela...
Jak na polibky čekajíc
vždy hlavu zbožně držela,
jak svoje ústa při tom vždy
jemně a něžně sevřela –
jak dítě... a pak polibek,
tak svatým vždy, tak vážným vždy
polibkem vlastním zavřela.
Vidím ji, vidím celičkou,
postavu její maličkou,
ty oči vážné, ztrnulé;
slyším ten její drahý alt,
ty řeči dětsky rozšafné –
a je mi tak, a je mi tak,
že mít ji nyní tady tak,
já musil bych ji, v zraku zrak,
kol krku chytit, upřímně,
a jako přítel, kamarád
ji v plná ústa zulíbat...
Tak zulíbat, tak zulíbat,
tak stisknout a tak zulíbat –
a na tom černém, hustém vlase,
lesklém a hladkém, dlouhém vlase
se vděčně, němě vyplakat...

Meter: iambic
A la aurora
by Francisco «Delio» Iturrondo

¡Salud, hija del sol! ¡cándida Aurora!
Cuya flotante túnica de rosas
empapada en esencias amorosas,
perfuma el seno de la verde Flora:
Fresca guirnalda de jazmín decora
tus nacaradas sienes primorosas;
y tus nítidas pomas voluptuosas
encendido carmín tiñe y colora
Apacible cual tú: cual tú divina,
cuando al dudoso albor del claro día
la ebúrnea concha riges purpurina;
tan bella, entre mis brazos sonreía,
no bien despierta tímida Corina,
en el tiempo feliz que Dios quería.

Meter: polymetric
MROUCÍ BOJOVNÍK.
by Václav Bolemír Nebeský

Na posteli leží umíraje.
„Podejte mi ten můj prapor starý!
Jeť mi přec, když nad hlavou mi vlaje,
Jak bych slyšel orlů šumot jarý.
A ten meč můj dobrý – rezem žraný!
Tisíc životů jsem v ňádrách cítil,
Když jak smrti anděl rozsápaný,
Jím co bleskem mužů hvozd jsem mýtil.
Přílbu na leb můj mi vsaďte šedý,
Štít mi dejte jako reku k boji;
Se smrtí se potkám naposledy –
Rek jsem, protož chci to v celé zbroji.
Žeť jsem nemohl, co ženich opojený,
Vzteklým jejím políbením zmříti!
Volím aspoň hrdě ozbrojený
K poslednímu zápasu s ní jíti.
Až pak umru, vezte mě k té hoře,
Kdežto svata Václava spí muži;
Až rek boží osedlá si oře,
Přijede k nim plné ve oruži.
Tam mě zakopejte, tam chci spáti,
Neb můj den byl mozolný a parný,
Věž a boj – a přec se mi chce zdáti,
Že je ztracen, že byl vešken marný.
Ach, když já své nesl palné rány,
Byla tma a světa seraf jasný
Nebyl ještě vyšel z jitra brány;
Umírám – a teď se začne život krásný!“
Klesne nazpět – v koutě smrt již sedí,
Vyzáblá a vymořená žena,
Ne ta, jenžto z tisíc mečů hledí,
Tisícerým žitím opojena.
Tať je panna, krásná, hrdá, divá.
Vlasy vlají, pnou se ňádra dmoucí,
A když kráčí mladých srdcí chtivá,
Rozkoš jest jí klesnout v lokte žhoucí.
Žena tasí nůž – a z koutu vstane,
K posteli se polehounku šoupá,
On sní: „V hrobě ležím, východ plane
A ten seraf výš a výše stoupá.
Posle boží, štít a meč tvůj blýští,
Bílá říza s oudů mocných vane,
Z očí jasné z mrtvých vstání prýští,
Vínek, blesky prše, s skrání plane.
Mocným mečem o štít zvučný tluče,
Zahřmí, jak když na vzkříšení zvoní;
Prasknou hroby – svatý Václav ruče
Jede v zbroji bílé na komoni.
Z mrtvých vstání! – Hučí řeky, bory,
Prapor hrá, hřmí branné písně zvuky,
Hromem otevře se brána hory,
Z ní se řítí bouřkou boží pluky.
Přes můj tichý, tmavý hrob, slyš! táhnou –
I já mám zde štít a meč svůj starý
I mé oudy v boje boží prahnou –
Praskni, hrobe! – i já jsem rek jarý!“
Vyskočí a zase nazpět padne!
Ne ta žena, ale anděl Páně
Přijde, políbí jej v čelo chladné,
Palmou kryje ňádra mu a skráně.

Meter: trochaic
La pensativa
by Rafael María de Mendive

¿Qué piensas melancólica hermosura
cuando fijas absorta tu mirada
en esa margarita deshojada,
imagen de un amor que fue locura?
¿Qué piensas cuando besas con ternura,
sus hojas, y febril y apasionada
encierras en su cáliz congelada
de tu vida la lágrima más pura?
¡Qué esperas! ¿Pero a qué te lo demando,
si tu frente se dobla pensativa
al peso de recuerdos opresores;
si encadenada está, si estás llorando,
y en brazos del dolor te ves cautiva
sin porvenir, sin patria y sin amores?

Meter: iambic