PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Hogares humildes
by José García Vela

En la blancura de la humilde mesa
hay un encanto místico y divino:
una blanda dulzura de abadesa
o una calma de ambiente campesino.
El sol dorado y amoroso besa
las copas donde nos espera el vino
poniendo luces de color de fresa
en el mantel purísimo del lino
¡Danos, oh pan, tu corazón cristiano;
danos, oh vino, tu perfume místico;
danos, oh vino, tu blancor de toca!
Que nos encuentre el día no lejano
de nuestra muerte con el eucarístico
sabor de pan y vino en nuestra boca

Meter: iambic
Je život...
by Augustin Eugen Mužík

Je život chůze po břehu,
v břeh divá bouře bije,
a hvězda lásky do běhu
nám bílé světlo lije.
To bílé světlo láme se
o černé, dravé moře.
Co vlna na břeh vynese,
ne naděj, to je hoře.
Jen přitul blíž se ke mně již,
ty stíne, den kdy zniká.
Hle, vlna věčna pádí blíž,
a teď nám v líce stříká!

Meter: iambic
Celý rok Ti kvésti
by Emanuel Züngel

Celý rok Ti kvésti
má jen blaha kvítí,
jasné slunce štěstí
na Tebe nechť svítí;
co mé srdce cítí,
přání mé Ti věstí.

Meter: trochaic
- XLV - Amor conocido por enemigo
by Pedro Soto de Rojas

Cuando es acaso la dorada flecha
que un tierno niño, al pecho de un gigante
puede tanto el amor con el amante
que al niño ensancha y al gigante estrecha.
Y así pues cera Fénix no está hecha;
o yo no estoy en forma de diamante
no nos hiere la flecha penetrante;
o está su fuerza natural deshecha.
¡Mas ay mísero yo! ¿cómo no hiere
si el corazón penetra por los ojos?
¿Cómo sin fuerza cuando el alma hiere?
Aquellos son de amor vanos antojos,
que es mi enemigo, y deshacerse quiere
para hacer mayores mis enojos.

Meter: iambic
- 13 - La rosa
by Lope de Vega

Viendo la hermosa y cándida Azucena,
que al verde margen la corona inclina,
marchita ya la rosa Alejandrina,
así le dijo de arrogancia llena:
Engañada en la voz de Filomena
te anticipaste, o Rosa peregrina,
pues presumiendo de deidad divina,
ahora envidias la hermosura ajena.
La Rosa respondió: ¿De mí te ríes,
Azucena, en tus hojas arrogantes?
¡o loca presunción! pues no te fíes.
Que no importa salir después ni antes,
si lo que miras hoy en mis rubíes,
amenaza mañana tus diamantes.

Meter: iambic
La verdadera nobleza
by Fray Damián de Vegas

Si el alma es la cabeza y la corona
del ser humano, bien se verifica
que el alma noble y de virtudes
                     rica
ennoblece e ilustra a la persona
Luego de noble en vano se blasona
de hidalgo en balde o caballero
                     pica
el que a los vicios y maldad se aplica
y las santas virtudes abandona
Así si el mundo solamente honra
al linajudo y rico, aunque vicioso,
y el virtuoso pobre estima en poco,
No curéis de su honra y su deshonra,
pues ya sabéis que el mundo es mentiroso
y fanfarrón y lisonjero y loco.

Meter: iambic
1L: Nur müßt ihr mich nicht halten wollen,
by Christian Morgenstern

Nur müßt ihr mich nicht halten wollen,
wenn die Rosse der Phantasie
vor meiner Geißel dahinrasen!
Wehe dem Schurken,
der mir in die Zügel fällt, –
siebenmal schleif ich ihn
um den Bezirk
meiner Welt.
Wehe vor allem dem Rezensenten,
der mir
mit höchst ungriechischem Feuer
den Weg bedräut.
Meine Peitsche ist länger noch
als seine Ohren,
von stärkerem Leder
als seine Hirnhaut,
die Schnur noch gespaltner
als seine Zunge.
Bahn frei!
Kurz ist zur Fahrt die Zeit.
Springt mit herauf,
wenns euch lüstet!
Tausend gewähr ich Platz,
hier an den Mähnen,
hier an den Schweifen,
hier auf den Rücken der Rosse,
und hier oben bei mir
auf dem Wagen
weiteren tausend.
Herauf, Freunde!
Sturm um die Stirn,
Sonnen im Aug,
so laßt uns jauchzend
die tausendundein Weltwege
durchbrausen.

Meter: iambic
DVĚ SLOKY
by Josef Svatopluk Machar

Mám rád ten soubor vděků tvých,
tvůj zjev i chůzi, řeč i smích,
tvých vlasů parfum i tvůj šat,
má duše slyší v snění ráda
z tvé hrudi i ten sykot hada,
ač tuším, že mě uštkne snad...
Ať uštkne! Žití mého sen
byl tuze draze zaplacen,
již než jsem znal tě, duše má –
co s ním? Več ještě doufat smíme?
Čím dráž ten život zaplatíme,
tím méně pro nás ceny má...

Meter: iambic
- LXV -
by Hernandode Acunya

En medio del placer que el pensamiento
me causa con mostrárseme presente,
Amor, que por ser bien no lo consiente,
le vuelve por usanza al mal que siento.
Yo al gusto del primer contentamiento
le esfuerzo para el bien do me contente,
mas no me vale, que absolutamente
Amor en sólo el mal le tiene atento.
Y aunque Amor todo su poder me diese,
no vale contra el vuestro, en siendo mío,
ni quiero yo que valga, aunque pudiese.
Mi bien y mal podéis, de vos lo fío:
bástame el mal, si yo lo mereciese,
que pensar en el bien es desvarío.

Meter: iambic
(Starostovi obce.)
by Emanuel Züngel

K dnešní vítané nám slavnosti
přijměte hold naší vděčnosti,
Vy, jenž dlouho tak a zdárně zdeť
staráte se obce o rozkvět.
Kéž by Bůh Vás dlouho zachoval,
zdraví Vám i síly mnoho přál,
abyste dál šlechetnou svou snahu
mohl jevit obci naší k blahu.

Meter: trochaic
VLASTENCI VII.
by Josef Svatopluk Machar

Bourbonský podagrista už je v prachu!
A císař v Tuileriích – sláva bohu!
Teď teprve zřejmo, že ta Revoluce
vyryla příkop mezi staletími –
Toť trefné slovo! Bourboni nám byli
ukázkou živou zašlých dob a zvyků –
Co plísně na nich! Jaká povýšenost!
A na co? Z milosti těch cizích pánů
se vrátili k nám. Zamihli se krátce,
a přece dost, by poznali jsme v stesku,
čím nám byl císař. Měl snad chyby svoje,
však skvrny má i nebeské to slunce,
a člověk musí vlastencem být předem
a jako vlastenec – Mu žehnat musí.
Šlechtické parasity, na nichž není
nic francouzského, leda řeč a jmeno,
nám nasadit zas chtěli do všech špiček
státního zdroje – do úřadů, vojska – –
a reci ze sta bitev, vlasti pýcha,
žít měli kdesi v zastrčené prázdni.
Neyova žena princeznou je přece
a chotí hrdiny, jenž rovných nemá –
a uražena byla v Tuileriích
jakýmsi floutkem – a Dvůr, zvěděv o tom,
se ke všemu jí jenom pustě vysmál.
I našinec – jsme sice menší lidé,
však přece lidé – žena moje říká,
car Alexander že byl zdvořilejší,
než leutnant toho bourbonského vojska.
Ah – konec tomu. Císař je zas doma.
Vy víte, jak řek v oné proklamaci
o orlu svém, jenž ponese se letem
od věže k věži, až se hrdě snese
na věže Notre Dame? Což – to je slovo,
stil císařský... kdo umí takto ještě
promluvit k srdcím Francouzů, kdo dodá
jim větou křídla? Svobodnou On volbou
byl vznesen námi, On je náš, my Jeho,
a nedáme si nikým rozkazovat!
Stát budem k němu. Vždyť on jistojistě
vítězství připne zase k orlům svojim.
Rakousko půjde, musí jíti s námi,
i Anglie... ve Vídni na kongrese
se protivy prý hodně přiostřily...
Čas nejvyší, ty zpupné Němce zkrotit,
především Němce... Jak ti hrubci vedli
si po Francii!... Jak ten Blücher řádil –
eh, darmo mluvit... Zkrotit je, jak kdysi...
Auerstädt, Jena... Cara Alexandra
mít bude, doufám, císař za přítele,
vždyť k výpravě té do Rus konec konců
nebylo příčin, ba, je možno říci,
že nedorozuměním byla pouhým –
Adresu odanosti jste již poslal?
Od převčerejška leží v Tuileriích.
Já svou dal včera. Lijáky jich prší
z Francie celé. Každý dává výraz
nadšeným citům vlastenecké duše.
Vše v jednom příteli: Ať žije císař!

Meter: iambic
- XL - A la ausencia que consoló su esperanza
by Luis Carrilloy Sotomayor

Quiso mi hermoso Sol y dueño hermoso,
honrar el alba con su Sol divino,
mostrose oscuro el sol en su camino,
y el mío, en sus tinieblas, receloso.
Vistió el cielo de ceño querelloso
el campo de sus ejes cristalino,
que no el temor de su beldad previno
como discreto, en fin, como envidioso.
Lloró su ausente el cielo, y yo, eclipsado
de un mar también, por mi divino ausente,
¡dichosa compañía a un desgraciado!
Dio a sus olas furor mi pena ardiente;
librose apenas mi esperanza a nado.
Esta verdad sabrá quien de amor siente.

Meter: iambic
SONET.
by Věra Vášová

Mé vzpomínky v čas zašlý letí.
Zřím tichou alej na břehu,
kde v sledním vroucím zážehu
paprsek zlatý líbá sněti.
Mně dosud koutek ten tak milý;
vždy vzpomínám a vždy se chvím,
jej míjíc, krajem mlhavým
když kráčím v časnou ranní chvíli.
Zřím v mlze obličej tvůj snivý,
a skrz ni cítím zrak tvůj plát,
tvé řeči vnímám přízvuk tklivý.
Však alej dávno sněhem kryta,
a kolem jak v mé duši chlad
a jakás tesknost neurčitá...

Meter: iambic
2170.
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Weil das Täublein darinne sitzt – weinet nach Christi seel.
Gib ihnen zur – wirthschafts-gabe.
Gott verleih dir – Mütter-seele.
Breit aus die flügel – unverletzet seyn.
Den leib, die seel – kein gutes sparen.
Im friede JESU Christ, – siegle deine wahl.

Meter: iambic
PORTRAIT.
by Zdeněk Gintl

Obrázek krásný na pohled.
Proč jen srdíčko bolí?
(Děvčátko špatně dohraje,
děvčátko nezná roli –.)
Obrázek, radost se podívat –.
Modré ty oči žijí?
(Ach, modré oči, jděte spat,
nehrajte komedii –.)
Ach, v modré oči hleděl jsem,
jak hledím v ně v tu chvíli.
Jen jedno divno: nezhasly
po tom, co zrcadlily –.
Obrázek, jen jen promluvit,
(jak se tak často stává).
Na bílém krčku se (proklatě!)
pět prstů promodrává – –
Ach, bílý krček byl kdys mým –
(Ne láska – úpal žhavý –.)
Hezounký obrázek, malíři.
Kolik vám dám z té hlavy?
A jak jsou barvy voleny:
blankytně modrá a bílá – –
Holčička je vlastně koketní.
(Myslím, že vždy trochu byla.)
Děvčátko, lidské poupátko,
ukazuje se světu – –
Ňadra, že nejvíc zhřešila,
ňadra dnes nemají květu –.
Ach, bílá ňadra líbal jsem
a zželelo se toho – –.
(Malíři, věřte, lze mít víc,
i chcete-li mít mnoho –.)
Ach, malíři, ach, malíři,
co jen ten obraz skrývá –!
Pozor – je živá vzpomínka,
ač rána není živá –!
Obrázek, jen jen promluvit,
(jak se tak často stává).
Na bílém krčku se (proklatě!)
pět prstů promodrává –
Pět prstů pevně spleteno
v podivný uzel malý – – –
Poslední trhnutí ramínky –
a modré oči spaly –.

Meter: iambic
U TOBOGANU.
by Josef Lukavský

Tobogane, tobogane,
vynáleze ještěří,
tisíc srdcí pro tě plane,
jak se trochu sešeří,
cudné panny, čilí páni
stékají tě bez ustání –
kdo má nohy, musí lézt
a střemhlav se dolů nést.
Tobogane, dive věku,
plný vzácné ochoty,
strhat roucho s ženských vděků
a zapálit kalhoty,
na tobě se jezdí denně
po hlavě i obráceně,
ty jsi cílem pražských hvězd,
jež tvou prudkost mohou snést.
Tobogane, ume lidský,
rozpaluješ srdce všech,
kdo milují poetický
slyšet výkřik, ston a vzdech,
vidět spodní prádlo bílé
je vrcholem kratochvíle,
po níž nutno v tramway lézt,
a svou touhu jinam nést.
Jedou mladí, jedou staří
z venkova i Pražáci,
a když se jim jízda zdaří,
ještě šesták doplácí,
hlavu ztratit možno pouze,
o bezhlavé není nouze,
což kdekoli vidět jest,
třeba sem nechtěli vlézt.
Tobogane, pod svou patu
naši dobrou vládu vem’,
za ní pány z magistrátu
a leť s nimi kalupem,
nedbej, že si hlavy srazí
páni moudří, milí, drazí,
a věř, národ na mou čest
snadno bude ztrátu nést.

Meter: trochaic
LXVI. Občanstvo.
by František Matouš Klácel

Co bys počal lístku zelený,
Kdybys nebyl na větvičce?
Lítostí bys žlutl v tváři,
Dušička by vyschla žalem,
Větr by si z tebe posměch tropil,
Až by tebe v prach proměnil,
Ve prach k potlapání na cestě. –
Co bys činila větvičko křehká,
Kdybys nevisela na halůzce?
Na haluzi starší sestře,
Jenž tě chová a napájí věrně;
A halůzko víš, že beze kmenu
Nelze tobě dočkati se
Svatebních rozkoší jara;
Kmen však pískem kolikerým
Z matky země pije život,
Z matky prsů, které láska
Novým vždy nalívá mlékem. –
Aj tak miluj lístku zelený,
Miluj ty větvičko křehká,
Miluj haluz, a ty kmene hrubý
Miluj živnou matku zemi,
A občane velký, malý,
Vlasť miluj svou matku právokojnou.

Meter: trochaic
1L: Buhlt länger nicht mit eitlem Wortgeklinge!
by Friedrich Schlegel

Buhlt länger nicht mit eitlem Wortgeklinge!
Unedle laßt in Hochmut sich aufblähen,
Sich um den eignen Geist bewundernd drehen,
Beseligt, daß so Einzigs ihm gelinge.
Laßt nicht der Eitelkeit verborgne Schlinge
Aushöhlend mich eu'r Herz umwinden sehen!
Treu dienend nur erklimmt der Dichtkunst Höhen,
Wer fühlt, wie heilig das sei, was er singe.
Den Heldenruhm, den sie zu spät jetzt achten,
Des deutschen Namens in den lichten Zeiten,
Als Rittermut der Andacht sich verbunden;
Die alte Schönheit, eh sie ganz verschwunden,
Zu retten, fern von allen Eitelkeiten,
Das sei des Dichters hohes Ziel und Trachten!

Meter: iambic
Soneto
by Sebastián Ordóñez Abril

A ser Madre del Sol la Aurora aspira,
y al ver su ilustre sucesión fallece;
siendo el mismo esplendor que la
                     engrandece
Cuna del Hijo, y de la Madre pira
Del fausto achaque de lucir espira;
porque no bien su albor desaparece,
cuando otra vez espléndida amanece,
y en nuevo aliento de otro Sol respira.
¡O Reina Augusta, Aurora soberana!
De un Sol tan grande, que en su Oriente dora,
los dos opuestos Orbes Españoles;
no receles tu Ocaso en su mañana,
que desmayos lucidos de la Aurora
convalecen anuncios de otros Soles

Meter: iambic
1L: Nennt man Homers und Ossians Genossen,
by Johann Gottfried Seume

Nennt man Homers und Ossians Genossen,
Von deren Lippen Honigseim
Und Nectar oft in weisen Lehren flossen,
Nennt man auch einst den alten Gleim.
Froh war als Greis, wie es der Mann gewesen,
Der Harfner mit dem Silberhaar;
Und sein Gesicht ließ seine Seele lesen,
Die hier schon in Verklärung war.
Der Nestor sah in vielen vielen Jahren
Geschlechter Könige zum Ziel,
In Pomp und Schlacht, vor sich vorüber fahren;
Und zählte, wer hier stand, hier fiel.
Hoch stieg der Ruhm von seines Königs Heere,
Das in dem Sturm die Feinde schlug:
In Gleims Gedicht lebt ihre Heldenehre,
Das sie entglüht zur Nachwelt trug.
Er sammelte mit Weisheit jede Blüthe
Und flocht sie sinnreich in den Kranz,
Und reicht' ihn dann mit Freundlichkeit und Güte
Den Freunden zu dem Reihentanz.
Anakreon sang nicht mit höherm Feuer
Vom Seelenrausch in Lieb' und Wein;
Und Keines Geist war der Betäubung freyer,
So schön ätherisch und so rein.
Hört erst den Spruch, vermeßne Sittenrichter;
Der Mäonide Klopstock nennt
Den Sänger den
Die er am ganzen Pindus kennt.
Und jedem Wort, das nicht vor keuschen Ohren
Ein ächtes Bürgerrecht bekam,
Hatt' er mit Zorn den Untergang geschworen;
Und schalt, wer dann in Schutz es nahm.
Brecht, denn ihr thuts, ob dem was er gesungen,
Mit eurem Krittlertadel los!
Dem Größten ist nicht jedes Lied gelungen;
Sein reiner Menschenwerth war groß.
Man wird noch oft im Kreise schöner Seelen,
Die still und ernst ihn handeln sahn,
Tief tief herauf der Reihe nach erzählen,
Was einst der alte Mann gethan.
Ich schreibe stolz der Liste der Verehrer
Des Mannes meinen Nahmen ein:
Er war mein Freund, mein Vater und mein Lehrer;
Und soll als Mensch mein Muster seyn.
Fragt nicht, wie oft der Untersucher fehlte;
Des Menschen Handlung ist die Saat.
Der Wage deß, der unsre Stunden zählte,
Wiegt leicht das Wort, und schwer die That.
Ich dacht' an ihn, als über Wolkensitzen
Ich an des Ätna Hölle stand;
An ihn, als ich mich durch die Felsenspitzen
Am Schneehaupt des Adula wand.
Der Lenz beginnt; bald hofft' ich ihn zu sehen,
Den blinden Sänger, der mir rief;
Da hört' ich ernst die Trauerbothschaft wehen,
Daß er den Schlaf hinüber schlief.
Als rauschte mir sein Fittich aus der Ferne,
Sah in die Welten ich empor:
Einst such' ich dich auf deinem Heimathssterne,
Und finde mehr, als ich verlor.
Ein Andrer mag als Dichter höher fliegen,
Als seine heitre Muse stieg.
Wird einer ihn an Tugend überwiegen?
Und dieses ist der schönre Sieg.
Wenn ich als Greis am Knotenstocke wanke,
Zurück und vorwärts blicke, gibt
Mir Jugendfreude der Gedanke,
Daß Gleim und Weiße mich geliebt.

Meter: iambic
JARNÍ. (I.)
by Josef Václav Sládek

HORY, doly samý květ,
ale mně je pustý svět. –
Zlaté jaro, řekni mi,
kde těch květů k nabrání,
máš-li který zbytečný,
hoď mi jeden do dlani.
Jeden také na srdce,
a pak jeden na čelo,
aby se mi jako dnes
steskem umřít nechtělo.

Meter: trochaic
Der Scheintod
by Ludwig Achim von Arnim

Des Jerman Weizers Fraue ward
Mit großer Angst beschweret,
Von wunderbarer Krankheit Art,
Auch sollt sie bald gebähren,
Sie betet: Wär das Kind zur Welt,
Darnach, wenn's Gott dem Herrn gefällt,
Wollt sie auch gerne sterben.
Sie starb zu ihrer Kinder Leid,
Ward in ein Grab getragen,
Die Kinder gingen lange Zeit
Vielmal an allen Tagen,
Wohl auf den Kirchhof zu dem Grab,
Sie weinten sich die Aeuglig ab,
Im Hause still zu bleiben.
Als nun die Frau neun Tage lang,
Im Grabe hat gelegen,
Die Kinder nahmen ihren Gang,
Zum Kirchhof thäten gehen,
Da hörten sie ein lieblich Stimm
Auf ihrer Mutter Grab, vernimm,
Ein Kinder-Liedlein singen.
Nun schlaf mein liebes Kindelein,
Sangs mit der Mutter Tone,
Die Kinder liefen freudig heim,
Mit einer Blumenkrone:
»o Vater, lieber Vater mein!
Geh mit uns auf den Kirchhof ein,
Die Mutter singet schöne.
Sie wiegt im Grab ein Kindelein,
Darum wir Blumen tragen.«
»ihr lieben Kinder bleibt daheim,
Eur Mutter schläft ohn Klagen.«
Die Kinder ließen keine Ruh,
Der Vater ging dem Grabe zu,
Thät auch die Stimme hören.
Ein überlieblich reine Stimm,
Er hört an diesem Orte,
Mit Wunderkraft, mit frohen Grimm
Er reisset auf die Pforte,
Er hebet auf den schweren Stein,
Den eichnen Sarg er schlaget ein,
Dann stürzt er betend nieder.
Es lag die schöne Fraue da,
Das Kind an ihrer Seite,
Die andern Kinder treten nah,
Sie thät die Arme breiten:
»herzlieber Mann, dein Kind nimm an,«
Er sah es voller Freuden an,
»und laß dich nicht entsetzen.«
Das Kindlein lacht den Vater an,
Sie gingen all nach Hause,
Ein Bad man thät anrichten dann,
Man ladet viel zum Schmause.
Gelehrte kamen auch heran,
Zu schauen das Mirakel an,
Zu hören ohne Grausen.
Da nahm sie einen Becher Wein,
Dann grüßte sie die Freunde,
Und sprach: »O Tod, du böser Schein!
Ich schien wohl todt, ihr weintet,
Ich wachte auf, und war allein,
Ich lag im engen Kämmerlein,
Ein Kind hatt ich geboren.«
Sie sprach und dankt Gott so rein:
»dreymal in einem Tage,
Bracht mir ein kleines Knäbelein,
Die Speis zum Glockenschlage,
Daß ich mein Söhnlein nähren konnt,«
Und sprach: »Neun Tage wart zur Stund,
Du gehest aus dem Grabe:
Doch länger nicht als noch drey Jahr,
Wirst du noch bleiben leben,
Du sollst es zeigen an fürwahr,
Den Bösen allen die leben;
Sie sollen sich bekehren all,
Von Fluchen, Lästern allzumal,
Der jüngste Tag ist nahe.«

Meter: iambic
- CXVI - A la desgraciada muerte de don Francisco Sarmiento y Luna, marqués de Camarasa, en alusión a los dos apellidos
by Joseph de Litala y Castelvi

Esta Luna, que vimos tan crecida,
este Sarmiento que admiré frondoso,
él, en esta montaña tan pomposo,
y ella, en este Hemisferio tan lucida.
Estos que fueron de la humana vida
ejemplo con suceso lastimoso,
descansan ya en el último reposo,
muertos con un dolor, con una herida.
Aquella su esplendor manchó luciente,
con alevoso horror de infame bala,
trocando en humo, y sombra su Oriente.
Este (marchita su florida gala)
fue destrozado de Segur ardiente,
o Muerte tu poder, todo lo iguala.

Meter: polymetric
153.
by Friedrich von Logau

Unser Land hat dieses Glücke: der, wann er zu uns ist kummen,
Hatte lauter Staub im Beutel, hat voll Geld ihn weg genummen.

Meter: trochaic
NÁLADA POLABÍ
by Viktor Dyk

Vypráhlá cesta, tak horký je vzduch,
omamný, dusivý, úlisný vzduch...
vypráhlá cesta a změklý vše prach,
bílý, tak našedle bílý.
V daleko táhne se zrající klas,
po polích rozprostřen zrající klas,
všechno je moře, v němž tone tvůj zrak,
a zříš jen pole.
Bzučení mušek v uši ti zní,
jak dech to lehounko osením hne...
Skřivan... Cos vylétlo: koroptví dav.
Dál slyšet cvrčky.
Vypráhlý vzduch, ah, zrající klas,
jdeš, obzor zatopil houpavý klas,
nemyslíš, necítíš, a je ti mdle...
Mdle a tak mrtvo. –

Meter: dactylic
- LIII -
by Hernandode Acunya

En leyendo, señor, vuestro soneto,
acabé de saber lo que creía
y afirmé la opinión en que os tenía
de honrado, virtuosos y de discreto;
mas he hallado en él sólo un defecto,
que no es por falta vuestra sino mía,
y es que a un alto decir se requería
igual con las palabras el sujeto;
mas tanto más ingenio en vos se muestra,
cuanto cosa más baja habéis alzado
con estilo delgado y elocuente;
y yo a la voluntad y virtud vuestra
quedo de corazón tan obligado
cuanto debo quedarlo justamente.

Meter: polymetric
130. Na ostrovtipného.
by Matěj Josef Sychra

Důkazem jest rejpavý tvůj žert,
Že jsy ostrovtipný, bílý – čert.

Meter: trochaic
Ranunkeln
by Friedrich Schiller

Keine lockt mich von euch, ich möchte zu keiner mich wenden,
Aber im Beete vermischt, sieht euch das Auge mit Lust.

Meter: polymetric
Dar na úkoj.
by Adolf Heyduk

Bouř utichla; dál zvolna loď se plaví,
vln tlum se tříští o kovový broj,
jich bílá pěna v krůpěje se taví,
a kolem delfín prohání se hravý,
a vzlétá bílých racků plachý roj.
Vše klidno zas! Ó divů plné moře,
teď chtěl bych znáti tajemný tvůj sen!
Či nesníš snad a blíž se dereš k hoře,
jež hrdou kněžkou vstává na obzoře
a sdílně poslouchá tvůj pláč a sten?
Chceš klidu mít snad u nohou té hory,
jež hrdě hlavu týčí do nebes,
či chceš ji vyzraditi, Ponte chorý,
svých ňader jarní záchvaty a spory
a touhu, jak bys vzhůru k ní se vznes’?
Té nestihneš, nechť stokráte se vzpruží
lvů úslužných ti odvážlivý skok,
s ní blankyt dávno milostně se druží,
buď rád, že s nebes červánkových růží
dar pověčný ti vrhá ve vln tok. –

Meter: iambic
V. Ve kvítka hlavě zlatovlasé
by Vítězslav Hálek

Ve kvítka hlavě zlatovlasé
jsem našel moudrost všelikou,
jak kapku rosy do průhledna,
za svaté knihy velikou.
Tak sladkou, že z ní včelka jarní
pel do všech úhlů rozváží,
tak vznešenou, že polní skřivan
až nebesa s ní proráží.
Tak dětinnou, že srdce staré
vždy dojde u ní omlady,
a pravdivou, že promění se
jen s všehomíra základy.
Tak výmluvnou, že mluva její
nad kejkle všecky, zázraky –
tak mluví bůh, ne zahalený
v keř ohnivý a v oblaky.

Meter: iambic
En la playa
by José Navarro Montes de Oca

Se riza en el sonoro acantilado
el temblor de las olas palpitantes,
y al romperse la espuma en el collado,
se convierte en diluvio de diamantes
Va muriendo el crepúsculo Encorvado
viejo lobo de mar, de ojos brillantes,
nos narra un cuento, con su hablar pausado,
de un naufragio que tuvo tiempos antes
El viejo marinero se anticipa
a las preguntas con un gesto fino,
y enciende, al fin, con parquedad, su pipa
Y en sus ojos, azules y salvajes,
se pinta la visión de otros paisajes
que vio en sus juventudes de marino

Meter: polymetric
Einsamkeit
by Charlotte von Ahlefeld

Was ist wahre Einsamkeit?
Sind wir einsam, wenn das Leben
Rings von Stille ist umgeben?
Wenn die rege Fantasie
Uns in schaffender Magie
Neu beseelt mit süssem Streben
Bilder der Vergangenheit? –
Ist das wahre Einsamkeit?
Oder wenn in stillen Gründen,
In des Waldes heil'ger Nacht,
Sonnenglanz in reiner Pracht
Durch die leis' bewegten Wipfel,
Durch die glanzumsäumten Gipfel
Nur verstohlen blickend, lacht,
Und in den verworrnen Zweigen
Selbst die kleinen Sänger schweigen?
Oder wenn in dunklen Mauern,
In des Kerkers engen Raum,
Der Gefangene sich kaum
Darf in seinen Ketten regen,
Wenn sein Herz mit raschen Schlägen
Nährt der Hoffnung Göttertraum,
Und getheilt in Freud' und Trauern,
Ahndungen ihn tief durchschauern? –
Nein, nur das ist Einsamkeit,
Wenn sich Wesen um uns drangen,
Denen nicht in zarten Klängen
Sich vernehmbar macht das Herz,
Oft voll Wonne, oft voll Schmerz –
Die uns das Gemüth verengen
Durch der
Das ist wahre Einsamkeit!

Meter: trochaic
- LXXXV -
by Fcode Borja

Quien paga a su tributo por cuidado
amargo fruto en lágrimas cansadas.
Quien vive con memorias engañadas,
y con ajenas dichas desdichado.
Quien siente de su engaño desterrado,
y cuenta amargas horas mal logradas.
Quien llora breves glorias acabadas,
y muere de sus bienes olvidado.
Quien paga, vive, llora, espera, siente,
sus esperanzas juzgue por los daños,
si entre ellos se atreviese a conocellas.
No tema, y desespere osadamente.
Verá como le sobran desengaños,
para desesperar de todas ellas.

Meter: iambic
Sonetos – - V -
by Fray Luis de León

Después que no descubren su
                        lucero
mis ojos lagrimosos noche y día,
llevado del error, sin vela y guía,
navego por un mar amargo y fiero
El deseo, la ausencia, el carnicero
recelo, y de la ciega fantasía
las olas más furiosas a porfía
me llevan al peligro postrimero
Aquí una voz me dice: «Cobre aliento,
señora, con la fe que me habéis dado,
y en mil y mil maneras repetido.»
«Mas ¿cuánto de esto allá llevado ha el viento?»
respondo; y a las olas entregado,
el puerto desespero, el hondo pido.

Meter: iambic