PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
The Epitaph in Form of a Ballad which Villon Made for Himself and his Comrades, Expecting to be Hanged along with Them
by Algernon Charles Swinburne

Men, brother men, that after us yet live,
      Let not your hearts too hard against us be;
For if some pity of us poor men ye give,
      The sooner God shall take of you pity.
      Here are we five or six strung up, you see,
And here the flesh that all too well we fed
Bit by bit eaten and rotten, rent and shred,
      And we the bones grow dust and ash withal;
Let no man laugh at us discomforted,
      But pray to God that he forgive us all.

If we call on you, brothers, to forgive,
      Ye should not hold our prayer in scorn, though we
Were slain by law; ye know that all alive
      Have not wit alway to walk righteously;
      Make therefore intercession heartily
With him that of a virgin's womb was bred,
That his grace be not as a dry well-head
      For us, nor let hell's thunder on us fall;
We are dead, let no man harry or vex us dead,
      But pray to God that he forgive us all.

The rain has washed and laundered us all five,
      And the sun dried and blackened; yea, perdie,
Ravens and pies with beaks that rend and rive
      Have dug our eyes out, and plucked off for fee
      Our beards and eyebrows; never are we free,
Not once, to rest; but here and there still sped,
Drive at its wild will by the wind's change led,
      More pecked of birds than fruits on garden-wall;
Men, for God's love, let no gibe here be said,
      But pray to God that he forgive us all.

Prince Jesus, that of all art lord and head,
Keep us, that hell be not our bitter bed;
      We have nought to do in such a master's hall.
Be not ye therefore of our fellowhead,
      But pray to God that he forgive us all.

Meter: trochaic
371. Ven v život pluj; ten nežije, kdo váhá!...
by Adolf Heyduk

Ven v život pluj; ten nežije, kdo váhá!...
Však přeběda, když bouře drtí loď,
ať veslo třeba na dno moře sáhá.

Meter: iambic
A los altares de San Francisco y San Ignacio
by Pedro Calderón Riaño

La que ves en piedad, en llama,
                  en vuelo
ara al suelo, al sol pira, al viento ave,
argos de estrellas, imitada nave,
nubes vence, aire rompe, y toca el cielo
Esta pues que la cumbre del Carmelo
mira fiel, mansa ocupa, y surca grave,
con muda admiración muestra suave
casto amor, justa fe, piadoso celo
O militante Iglesia, más segura
pisa tierra, aire enciende, mar navega,
y a más pilotos tu gobierno fía
Triunfa eterna, está firme, vive pura,
que ya en el golfo, que te ves, se anega,
culpa infiel, torpe error, ciega herejía.

Meter: iambic
Nuestro siglo
by Manuel Reina

¿Oís ? Es el silbar de los cañones;
el bote de la lanza en la cimera;
el grito atronador de la guerrera
trompa y el relinchar de los bridones
Mirad en las murallas los pendones;
lagos de sangre son monte y pradera,
y extendidas están por la ancha esfera,
cual campo de batalla, las naciones.
La guerra es nuestro dios; sacrificamos
en el altar de la ambición la vida;
la victoria de lauros coronamos,
sin ver nuestra razón oscurecida
que el paladín, que hoy héroe contemplamos,
mañana ha de pasar por homicida!

Meter: polymetric
SMUTEČNÍ (IV.)
by Viktor Dyk

Celou noc snily: Zdaž to býti může?!
Celou noc bděly bázní smutné růže.
Celou noc děly: Čekání čas dlouhý.
Celou noc bděly anemické touhy.
Celou noc lhaly: Vždycky skryt a tichý.
Celou noc lhaly poraněné pýchy.
A noc se k tomu lítostivě ptala:
Proč Manon dnes tak těžce usínala?!

Meter: iambic
SOLIDARITA
by Jiří Mahen

Stín chrámu nebyl nikdy přísnější
než v onen den, kdy duše trpěla.
Zas muka stará v srdce ulehla,
ač dávno trápit mne už neměla.
Zas refrain starý chtěl svou píseň celou,
chorou a štěstím dávným neveselou:
V podivném tomto území
království boží vzejde mi?
Stín chrámu nebyl nikdy přísnější –
v něm staří bozi šli zas váhaví,
i paní šly, jež milovaly kdys
v čas mythickým jen sněním mlhavý –
jich očí zář můj refrain změnila...
(Ta píseň štěstím velkým nemilá!)
I v tomhle uzoučkém území
nějak má setba vzejde mi...
Však v zraky jak by odlesk moci slét’
a v paže jak by nová vzešla síla.
A pohan směje se, ač chrámu hrozí stín:
Jde čas, by doba bohy zaměnila!
Kdo trápíš se, jen k sopkám pohleď nebe
a pro svou slabost nezapomeň sebe!
I v tomhle prokletém území
radost jde s námi, se všemi.
A žebrák jde. A Galilejský s ním.
Vždy za dnem přijde smutná třeba noc.
A bídní jdou... Jde mimo celý svět.
Kdo nejvíc směje se, svou skrývá malomoc.
Hle, příteli! Lze sobě jenom žíti?
Krev bouří se a člověk chce se bíti.
Lze jíti v míru se všemi
v prokletém tomto území?
Stín chrámu nebyl nikdy přísnější
než chvíle té, kdy o vše staré šlo.
Každému chodci málem hledím v tvář:
Ztemnělo náhle jasné zrcadlo!
Jak dlaň by širá život zakryla,
svou hrůzou mámila, svou tíhou vábila.
I v tomhle maličkém území
leckdo svou úlohou oněmí...
Ten výkřik však! – Oh, snad se někdo smál,
že na psí štěknutí já v dlaně zatleskal!
– Muž v dlažbu opřel se, jde kára blíž a blíž,
nad koly praská naložená tíž –
však zvíře pomáhá a skoro vesele...
– Ven z chrámu teď, mé duše nesmělé!
O víře nové po skepsi
hovoří dneska tlama psí!

Meter: iambic
NÁVŠTĚVA PŘED OPERACÍ.
by Karel Červinka

V onen den příšerný před mojí operací
kdy pot mně v krůpějích se perlil na čele,
(ó, z duše poslední se naděje mně ztrácí) –
mne přišli navštívit dva dobří přátelé.
A sedli u lože a vážnými se zdáli,
a zrak jich pozvedal se časem nahoru,
když něco nesměle se smíchem povídali,
a já též usmíval se k jejich hovoru.
Vsak žlutosť ve tváři mé dojala je asi,
– já aspoň poznával jsem dobře úžas jich –
neb náhlá vzpomínka snad na minulé časy,
na noci probděné v kavárnách veselých! –
A jejich útěchy a maska hrůzy jejich
mé jenom dráždily, já myslil na ráno,
kdy přijde professor... v těch vlídných obličejích,
že zítra dokonám, snad bylo napsáno!...
A když se loučili, já pohléd’ na ně dlouze,
v tom dlouhém pohledu jsem nemoh’ bolest skrýt,
ten němý povídal, ne navštívit mě pouze,
vy jste se, přátelé, už přišli rozloučit...

Meter: polymetric
Die Preußen an der kaiserlichen Grenze
by Max von Schenkendorf

Wir grüßen dich mit Waffentänzen,
Wir neigen uns an deinen Grenzen,
Du klangreich Böhmenland!
O Heer im Schmuck der grünen Reiser,
Wir rufen Sieg und Heil dem Kaiser,
Der deinen Sinn erkannt.
Gleichwie im stolzen Brautvereine
Der Main vergeht am starken Rheine,
Und hüpft, und braust vor Lust:
So soll ins Volk ein Volk nun fließen,
Das Heer ans Brüderheer sich schließen;
Vor Wonne springt die Brust.
Der Geister Zorn versank in Aschen,
Des Rächers Hand hat abgewaschen,
Was wider's Recht geschehn.
Nicht mehr nun trennt uns Süd und Norden,
Ein Lied, Ein Herz, Ein Gott, Ein Orden,
Ein Deutschland hoch und schön.
Kommt freudig von den Bergen wieder
Ins freie Thal, ihr Flüsse, nieder;
Ihr Straßen öffnet euch!
Wir wollen eure Zölle brechen,
Wir werden alle Schmach nun rächen
Im ganzen heil'gen Reich.
Wo halten wir die Siegesfeier?
Wo wir die Lese halten heuer,
Dort bei des Rheines Kraft.
Wir müssen ja die Kelter treten:
Doch Blut wird unsre Rüstung röthen,
Für jungen Rebensaft.
Ha, wenn wir dann am Ufer knieen,
Und Brust und Stirn der Kämpfer glühen
Nach Kühlung in dem Fluß;
Wenn wir dann unter Lobgesängen
Des Wassers in die Lüfte sprengen
Zum ersten Freiheitsgruß;
Dann drängt ein Jeder sich zum Bade,
Daß Jeder sich der Schuld entlade:
Die Väter sind versöhnt;
Wie wird's euch sein, ihr deutschen Lande,
Wenn dann das Heer, in Karls Gewande,
Den Kaiser wieder krönt?
Panier, Panier, wir sehn dich wallen,
Du Wunderadler, schrecklich allen
In deinem heil'gen Glanz!
Wir sprengen Kette kühn auf Kette,
Und hängen an des Rhodans Bette
Den deutschen Eichenkranz.

Meter: iambic
38. An Anna, die spröde
by Paul Fleming

Als Echo ward zu einem Schalle,
zu einer unbeleibten Luft,
die durch das Tal mit halbem Halle,
die, so sie rufen, wieder ruft,
da ward der hole Wald voll Klage,
das feige Wild stund als betört,
die Nymfen ruften Nacht und Tage,
wo bist du, Lust, die man nur hört?
Narzissus, dir ist recht geschehen,
vor sahst du sie und woltst sie nicht.
Itzt wilt du, die du nicht kanst sehen,
und hörst nur, was sie dir nachspricht.
Der Brunnen, der dich dich ließ schauen,
der strafte deinen stolzen Muth,
daß nun nicht eine von den Frauen
dir bis auf diesen Tag ist gut.
Nicht, nicht so ist mein Sinn gesinnet,
bei mir ist alles umgewant.
Ich liebe, die mir Böses gönnet,
ich folge der, die nicht hält Stand.
Ich lauf', ich ruf', ich bitt', ich weine;
sie weicht und schweigt und stellt sich taub.
Sie läugnets und ists doch alleine,
die mir mein Herze nimmt in Raub.
Ach, Freundin, scheu der Götter Rache,
daß da dir nicht zu sehr gefällst,
daß Amor nicht einst deiner lache,
den du itzt höhnst und spöttlich hältst.
Daß, weil du nichts von mir wilst wissen,
ich nicht mit Echo lasse mich,
und du denn müssest mit Narzissen
selbst lieben und doch hassen dich.

Meter: iambic
Luzbel en la redención – III
by Rafael María Baralt

Ni de sangre siquiera
                     horrible llanto
en los ávidos ojos embargada
yace la lengua, y al feroz mirada
fija y sin luz, rebela su quebranto
Así en presencia del Madero Santo,
su primera sentencia renovada
oye Luzbel, y con la faz velada
lloran los justos infortunios tanto
Blasfemando de Dios alzan empero
«Derribaré la Cruz, dice, y
                        triunfante
en trozos mil la arrojaré al profundo »
Mas, ¿cómo ¡ay me!, sin arrancar primero
de sus eternos quicios de diamante
al alto cielo, el anchuroso mundo?

Meter: polymetric
2. Schottisch
by Emanuel Geibel

Weit, weit aus ferner Zeit
Aus grüner Jugendwildnis
Grüßt mich in Lust und Leid
Ein wundersames Bildnis.
Wohl kenn' ich gut
Der Lippe Glut,
Die mit mir pflag zu kosen,
Das Auge so hold,
Der Locke Gold,
Der Wange bleiche Rosen.
Denn ob in Kampf und Schmerz
Kein Hauch der Jugend bliebe:
Nie doch vergißt das Herz
Den Traum der ersten Liebe.
Spät nach des Tages Streit,
Wenn klar erglühn die Sterne,
Gibt's mir ein treu Geleit
In aller Näh' und Ferne.
Ich lag bei Nacht
Wohl auf der Wacht,
Da stand es mit am Feuer;
Ich fuhr daher
Übers blaue Meer
Und sah es ruhn am Steuer.
Denn ob in Kampf und Schmerz
Kein Hauch der Jugend bliebe:
Nie doch vergißt das Herz
Den Traum der ersten Liebe.
Still wie ein schüchtern Kind,
So blickt's mich an durch Tränen,
Will seine Locken lind
An meine Schulter lehnen.
Es winkt so lieb,
Es singt so trüb
Von Zeiten, die vergangen;
Da schmilzt mein Sinn
In Heimweh hin,
Bin für und für gefangen.
Denn ob in Kampf und Schmerz
Kein Hauch der Jugend bliebe:
Nie doch vergißt das Herz
Den Traum der ersten Liebe.

Meter: iambic
122.  Das gröste Wunderwerk.
by Angelus Silesius

Kein grösser Wunderwerk hat man noch nie gefunden;
Als daß sich GOtt mit Koth (dem Menschen) hat ver-
bunden.

Meter: iambic
Co jsem?
by Adolf Heyduk

Co jsem se tážeš s přísnou tváří?
Jsem nic a všecko rázem zas;
jsem hlína, již déšť v bláto maří,
jsem myslí orel, žitím plaz!
Jsem bez řečiště řeka divá,
jež mračnou dál se valí tmou
a přidušeným hněvem zpívá,
ač ňadra sotva se jí dmou.
Jsem bez prostoru vichr dujný,
jejž žene zloby ruch a chvat
a jehož křídel rozmach zbujný
hráz vzdorů spěchá rozmetat.
Jsem požár, jenž se z jiskry rodí,
jímž rudne blankyt, rudne mrak;
běs vichru v trosky drtí lodi,
já bleskem pohltím i vrak!
Vzdej, vzdej se, zlým než budu proudem
a vichorem a bleskem snad,
či obstáti chceš před mým soudem?
Já velím; Evu šálil had.
Had, satan! Člověk více může,
sám ďábel před ním v peklo prch’ –
žár lásky ohnivé jsou růže,
jež tvorstva Pán nám v ňadra vrh’.

Meter: iambic
V činu zdar.
by Adolf Heyduk

Dokonáno, dokonáno,
zněla trudných synů slova,
štěstí, lásce s bohem dáno
a vlasť naše sirá vdova.
Dokonáno, dokonáno,
volal národ drahé máti,
jako by mu v srdci psáno,
na věky jí oplakati.
Hle a vstává v silné záři,
jako slunce druhdy skryté;
naše věrnosť stavbu zdaří,
když se činem oružíte.

Meter: trochaic
- XIV -
by Bernardino de Rebolledo

Vive en la antigua edad tan venerada
la Academia que nombre a Platón debe,
que el tiempo a oscurecerla no se atreve
de tanta Metafísica ilustrada.
La que no concedió evidencia a nada,
afectando ignorar de ingenios nueve,
aun la dudosa voz en balde mueve
mal admitida cuando no acusada.
Del moderno Platón, Fénix renace
a gloria de las dos Filosofías
digna Academia de mayor memoria.
Que eterna ofensa a las pasadas hace,
y opuesta a las violencias de los días
cuanta vida le dio le ofrece gloria.

Meter: polymetric
BIČ.
by Rudolf Illový

VELKÝ bič sem,
zapotřebí
na líné jest
hřbety, leby,
velký bič sem, nechť ať bije,
nechť ať sviští,
by se mnohá zvedla šíje
v době příští.
Shnilé řády
společnosti,
příživníky
která hostí,
nechť ať práská, nechť ať drtí
by v čas krátký
zbičovány byly k smrti
u oprátky.
Koho rána
nejvíc bolí,
přidejme mu
ještě holí,
na každého, zpět kdo kráčí,
vezměm důtky,
pakli na něj nepostačí
bičík prudký.
Vesele jen
švihej, biči,
bolestí ať
šosák křičí,
ať naříká, ať si pláče,
ať nadává,
radostí nám srdce skáče:
biči sláva!

Meter: trochaic
„Komenskému“.
by Karel V. Rais

Tobě, starý hochu,
ostré krve trochu,
Kosinu a Bartoše –
abonentů na koše!

Meter: trochaic
- I -
by Argensola

Tiempo fue cuando yo, como en Egipto,
un cabrón adoraba, o un becerro,
un lobo, un cocodrilo, un medio perro,
o algún parto más fiero y exquisito.
Por huir el lugar, después maldito,
escogí voluntario mi destierro,
consumiendo con llamas o con hierro
cualquier memoria del infame rito.
Y de la luz divina, que contemplo
(de quien un vil temor privarme pudo,
haciéndome cobarde siervo oculto),
de tal manera ya visito el templo,
que ofreceré mi pecho al hierro agudo
por defender sus aras y su culto.

Meter: polymetric
[wan morgen röth: die nacht ertödt]
by Friedrich Spee

Wan morgen röth: die nacht ertödt,
Mit ihren gülden stralen,
Wach ich zu Gott: zu meinem Gott:
Ruff ihm zun offtermahlen.
Ich wach zu Gott: zu dir mein Gott,
Mein augen zu dir kehre;
Vnd ruff dan frey: mitt mattem schrey:
Mich dürst nach dir so sehre.
Ich wein zu dir: Seufftz mit begier
O liebster meines hertzen!
Mein trewer Gott: ist mir kein spott,
Die lieb mich setzt in schmertzen.
Bin matt vnd müd: fast ohn geblüt,
All kräfften seind erlegen:
Die gantze nacht: hab vil gewacht,
Mag kaum die zung bewegen.
Mein hertz von mir: weicht gar zu dir,
O Gott mein trost alleine!
Seufftz also viel: ohn maß vnd zil,
O weh der schwären peine!
Mit starckem brand: ist dir bekandt,
Bin ich so gar befangen.
O süsses band: laß ab zu handt,
Sonst tödt mich groß verlangen.
Drumb Gott nur eyl: dann deine pfeil
Mich bringen sonst vmbs leben.
Ich sterbe schier: das glaube mir,
Groß lieb hat mich vmbgeben.
Wan ich nit bald: bey dir erhalt,
Das ich mag dein geniessen,
Wird also stracks: wie weiches wachs
Mein hertz in mir zerfließen.
Mit warem mund: auß hertzen grund
Sprich ich mit trewen worten,
Ohn ruh vnd rast: bin ich in last
An allen end vnd orthen.
Ich wohne steth: in wüsten öd,
Da meint ich ruh zu finden:
Nun ist kein land: so vnbekandt,
Da nicht die lieb kom hinden.
Wann ich vermein: weit weg zu sein,
Gefreyt für ihren pfeilen,
Da rüst sie sich: verfolget mich,
Vnd wärens tausent meilen.
O Gott vnd Herr: nichts ist so fehr,
Da sie nit möge kommen.
Kein rast noch ruh: nun finden thu;
Lieb hat mich vbernommen.
Wann dein begirt: mein hertz regiert,
Für leyd kann ich nit sprechen.
Für süsser noth: für süssem todt
Mein hertz mögt mir zerbrechen.
Süß ist der Schmertz: gesund das hertz,
Für frewd ich muß ermatten.
Ja kranck das hertz: herb ist der schmertz;
Bey Sonnen-schein ist schatten.
Bald dise stund: bin ich verwund
Vnd sinck für todt darnieder:
Bald selbe stund: bin ich gesund,
Steh auff, vnd lebe wider.
O wunder tunst: O kühle brunst,
Wer wolt es ie vermeinen?
Das brenn vnd kühl: als ich nun fühl,
Die Lieb das marck in beinen?
Die lieb ist fewr: O abentheur!
Ist wasser auch imgleichen.
Bringt hertzen-leid: bringt hertzen-freid,
Muß eins dem andern weichen.
Offt manigfalt: bin ich mißstallt,
Werd vmb vnd vmb getrieben.
Hett nie gedacht: an solche macht,
Als ich fing an zu lieben.
All mein gemüth: all mein geblüt
Thut mir für frewden wallen:
So nur allein: O Gott, mir dein
Gedächtnuß ein kompt fallen.
Dein süsser Nam: dein edler Stamm
Verwund mir mein gemüte,
Dein angesicht: dein augenlicht
Entzünd mir mein geblüte.
Wan ich zu nacht: von dir betracht,
Mit lieb vnd last beladen,
Mein augen beyd: für frewd vnd leyd,
In lauter zähren baden.
O starcke lieb: O Hertzen Dieb,
Was wilt mit mir viel pochen?
Kann wider dich: doch nichtes ich,
Mein Seel hastu durchstochen.
Nimb vollends hin: all meine Sinn,
Nimb alles weg zur stunden.
Bin lauter dein: vnd gar nit mein,
Geb mich gantz vberwunden.
Ach, ach, wie geh: wird mir so weh,
Kein verß ich mehr kan dichten.
Die sprach besteht: vnd krafft vergeht;
Begird mich hin will richten.

Meter: iambic
A los Santos Reyes
by Felipe Pérez y González

Bienvenidos seáis, ¡oh Reyes Santos!
pronto la vuelta dais de ver al niño,
que hallaríais más limpio que un armiño,
entre pastores y sencillos cantos.
De regocijo romperíais en llantos
al mirar en Belén al pobre aliño;
de María y José su gran cariño
os tendría a los tres como en encantos
Supuesto que sabéis lo que allí pasa,
y que en la tierra y cielo está
                     mandando
Manolito Jesús , pedid sin tasa
que por España siga procurando;
pues que tenemos ya dentro de casa
al mayoral virtuosos ¡el gran Fernando!

Meter: polymetric
Ze zápisků zapomenutého. (VIII.)
by Ferdinand Tomek

Konec je mých muk – já našel jsem ji zase!
Sotva kancelářská práce skončila se,
za město jsem chvátal po svém obyčeji
zbožňovanou dívkou v myšlenkách se bavě,
když jsem náhle vzdušnou postavu zřel její;
z krámu jakéhosi vycházela právě
a jak zavřít chtěla dvéře, na jich klice
uvázla a z ruky upustila knihu.
Skokem byl jsem u ní, knížku v okamihu
zdvihl jsem a krev se vehnala mi v líce,
když jsem s úklonem ji vracel ručce malé.
I jí setkání to naše nenadálé
zbarvilo líc nachem, s jejích kyprých rtíků
splynula pak tiše krátká slova díků.
V chvíli tu mi bylo, s vrcholu jak slasti
střemhlav bych se řítil děsné do propasti,
ach, vždyť – německá jí slova se rtů zněla!
Ale hvězda, která svítila jí v oku,
rázem zaplašila všecky chmury s čela.
Nevím, jak se stalo: po jejím pak boku
šel jsem Prahou – kudy, hlava moje neví;
kráčel jsem jak ve snách vedle sladké děvy,
opájeje sluch svůj hudbou její řeči,
až jsme u cíle se octli svojí dráhy,
v tichém, poetickém koutku staré Prahy,
o minulosti jenž její slavné svědčí.
Dosud cítím slast, jež projela mi tělo,
srdce k rychlejšímu popohnala tluku,
když mi při rozchodu měkkou svoji ruku
podávala; v sluchu dlouho-li mi znělo
každé její slovo, rozkoš nepoznanou
jako z rajských luhů melodie sladká
budila v mém nitru slovíčka dvě krátká,
která zašeptala v posled: „Na shledanou!“

Meter: trochaic
OREL BALKÁNU.
by Svatopluk Čech

Sedl orel na mečetu,
sivý orel Balkánu,
pod ním muezzíni světu
hlásají zvěst koránu,
pod ním moslemín se béře
k harému, by touhy své
vlíbal bujné do kadeře
otrokyně tauridské.
Na mečetě na vysoké
zdá se orlu starému
o časech, kdy smavooké
prchnou děvy z harému,
o časech, kdy umlkne tu
tajemná zvěst koránu,
a k hrdému peruť letu
vznese orel Balkánu...

Meter: trochaic
by Otakar Červinka

Já procitnul... „My chceme pohádku!
tu Anninčinu chceme pohádku!“
tak na mne volalo zas dítek dvé,
svá očka nevinná v můj noříc zrak
a vinouce své ručky růžové
a drobné kol mé šíje, v lásky znak.
Já procitnul. Neb vše, co právě teď
jsem tobě dlouhou řečí vyprávěl,
jsem prosnil v oné chvíli kratinké:
svůj celý život – jako pohádku –
jež míň je nežli lidský v slunci stín,
jenž chvilinku zde běží po zemi...
Mně v oči slzy jasné vstoupily:
já vyprávěl jim tedy pohádku
o jejich sestře, malé Annince,
jež dávno již je skvělým andělem
na oné zlaté hvězdě, zářící
nám do oken a je z nás největší
a nejkrásnější – tam u Ježíška.
I zřel jsem v oči dítek nevinné,
tak velké, smavé, na mne upřené.
A dítky byly ke mně stuleny
a divily se setře Annince,
že je teď velkým, krásným andělem.
Však pohádku o muži zeleném –
tu Anninčinu hezkou pohádku –
jsem nechtěl nikdy více vyprávět,
neb vždy jsem v duchu viděl Anninku,
jak uleknuta ke mně tulí se
a jak ji stíní peruť anděla,
jenž na to si ji odnes ze světa.
A celý život byl mi pohádkou
jak svatojanské noci luzný sen...“

Meter: iambic
- L -
by Juan de Arguijo

Pudo con diestra lira y dulce canto
bajar Orfeo a la región oscura,
y del dolor que eternamente dura
la fuerza suspender y el triste llanto.
Del divino concento pudo tanto
la fuerza, y de su fe constante y pura,
que a recobrar su prenda mal segura
halló entrada en los reinos del espanto.
Venturoso amador, si no rompiera
el precepto fatal, y conservara
el bien que con tan largo afán conquista.
Mas ordena, ¡ay dolor!, la suerte fiera
que cuando con la dulce voz ganara,
vuelva a perder con la atrevida vista.

Meter: polymetric
- 943 - Acto I, DON FERNANDO
by Lope de Vega

Si palabras son viento, si declara
cuanto el humano proceder previene,
que de tan fácil fundamento viene
desde la abarca a la mayor Tiara.
Si cuanto del poder mortal se armara,
es viento que las voces entretiene,
si cuanto aquella máquina contiene,
es viento, en viento vive, en viento para.
El viento viene a ser de grande clima;
porque si el oro, y el mayor contento,
la fama, y gloria que la vida anima.
Tienen en sólo el viento el fundamento
y es todo viento cuanto el mundo estima,
lo más preciosos viene a ser el viento.

Meter: iambic
El propósito inútil
by Juan Meléndez Valdés

Tiempo, adorada, fue cuando abrasado
al fuego de tus lumbres celestiales,
osé mi honesta fe, mis dulces males
cantar sin miedo en verso regalado...
¡Qué de veces en lágrimas bañado
me halló el alba besando tus umbrales,
o la lóbrega noche, siempre iguales
mi ciego anhelo y tu desdén helado!
Pasó aquel tiempo, mas la viva llama
de mi fiel pecho inextinguible dura,
y hablar no puedo aunque morir me veo.
Huyo, y muy más mi corazón se inflama;
juro olvidarte y crece mi ternura,
y siempre a la razón vence el deseo.

Meter: iambic
- CI -
by Fernando de Herrera

¿Adónde me dejáis al fin perdido,
ingratas horas de mi bien pasado?
¿Por qué no lleváis todo mi cuidado,
y con favor tan corto mi sentido?
Nunca volváis del puesto conocido
a amancillar el corazón cuitado;
torced antes el curso apresurado
a la oscura región del hondo olvido.
Corred, huid con alas presurosas,
horas de mi dolor, y mi memoria
arrebatad, el vuelo acelerando.
Si sois crueles tanto, envidiosas
por usurpar la sombra de mi gloria,
que a vosotras vais mismas acabando.

Meter: iambic
- XLIX - Al padecer un gran desmayo
by Argensola

Si un afecto, Señor, puedo ofrecerte
al culto de sus ídolos atento,
con lágrimas de amor te lo presento;
tú en víctima perfecta lo convierte.
Que en este sueño tan intenso y fuerte,
de sus misericordias instrumento,
no imagen imitada es lo que siento,
sino un breve misterio de la muerte,
en quien con ojos superiores miro
mi fábrica interior oscurecida.
Báñela aquella luz, Señor, aquella
que inspira perfecciones a la vida;
pues permites que goce, sin perdella,
experiencias del último suspiro.

Meter: iambic
Kein Vergleich!
by Johann Wolfgang Goethe

Befrei uns Gott von
Wir können sie entbehren;
Doch wollen wir durch Musterung
Nicht uns noch andre scheren.
Es schreibt mir einer: »Den
Von Deutschen und Franzosen« –
Und jeder Patriot sogleich
Wird heftig sich erbosen.
Kein Christenmensche hört ihm zu;
Ist denn der Kerl bei Sinnen?
Da müssen wir gewinnen.

Meter: iambic
- IX -
by Gregorio de Matos

Una, dos, tres estrellas, veinte, ciento,
un millón, mil millares de millares;
¡válgame Dios, que tengan mis pesares
su retrato en el alto firmamento!
¡Que siendo las estrellas tan sin cuento,
como son las arenas de los mares,
las iguale en sus números impares
mi pesar, mi desdicha y mi tormento!
¡Mas yo de qué me espanto o qué me abismo!
Tenga ese alivio en fin mi desconsuelo,
que se va pareciendo al cielo mismo.
Pues pudiendo mis males por más duelo
semejarse a las penas del abismo,
tienen su semejanza allá en el cielo.

Meter: polymetric