PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 24 - A la molestia de los pleitos
by Lope de Vega

Pleitos, a vuestros dioses procesales
confieso humilde la ignorancia mía;
¿cuándo será de vuestro fin el día?
Que sois como las almas, inmortales.
Hasta lo judicial perjudiciales,
hacéis de la esperanza notomía,
que no vale razón contra porfía
donde sufre la ley trampas legales.
¡Oh monte de papel y de invenciones!
Si pluma te hace y pluma te atropella,
¿qué importa Dinos, Baldos y Jasones?
¡Oh justicia, oh verdad, oh virgen bella!
¿cómo entre tantas manos y opiniones
puedes llegar al tálamo doncella?

Meter: polymetric
DESPOSADA
by Jesús Balmori

Reina gentil de las rizadas flores
Como la virgen del oriente hermosa,
Rica de aromas y auras y colores
En el jardín se yergue blanca rosa.
A la luz de la tarde pudorosa
Que la baña en poéticos fulgores,
Le cantan los arpados ruiseñores
De sus penas la endecha misteriosa.
Mas de pronto la tarde su luz vela
Y los pájaros huyen en bandada
Por el follage en caprichosa estela.
Y sola... con el aura se desposa
Ante la noche mística y callada
Sonrojada de amor la blanca rosa.

Meter: polymetric
Tipos clericales
by J. Guerrero

Soberbia y ambición, gula y pereza,
lujuria, orgullo, ira, hipocresía,
avaricia, amor propio, idolatría
hacia todo lo ajeno, ruin bajeza;
adulación al rico, a la pobreza
desprecio sin igual, una falsía
que Judas para sí desearía,
mucho viento metido en la cabeza;
nada de dignidad, mucho de vicio,
muchas palabras retumbantes, vanas,
sin sentido común y sin juicio
¡Oh, lector!, en muchísimas sotanas
que, la verdad no tiene desperdicio,
hallarás cualidades tan barbianas

Meter: polymetric
- 792 - Acto III, LUZMÁN De El caballero del sacramento
by Lope de Vega

Leonardo ilustre, valeroso armífero,
contra el fiero cismático y herético
y contra el falso alárabe profético,
alférez fuerte, capitán belífero.
Tú que el pendón católico y cristífero
has puesto sobre el muro mahomético,
honrando al suelo vandalino y bético
de ingenios y armas fuerte y salutífero.
Si a Carlos Quinto, príncipe invictísimo,
la fama llega de tu esfuerzo bélico,
verás de premios un inmenso cúmulo.
Serás en vida espléndido y riquísimo
y en muerte como a mílite evangélico,
dos mil banderas honrarán el túmulo.

Meter: iambic
Crepuscular
by Juana Borrero

Todo es quietud y paz... En la penumbra
se respira el olor de los jazmines,
y, más allá, sobre el cristal del río,
se escucha el aleteo de los cisnes
que, como un grupo de nevadas flores,
resbalan por la tersa superficie
Los oscuros murciélagos
                  resurgen
de sus mil ignorados escondites,
y vueltas mil y caprichosos
                  giros
por la tranquila atmósfera describen;
o vuelan luego rastreando el suelo,
rozando apenas con sus alas grises
del agrio cardo el amarillo pétalo,
de humilde malva la corola virgen

Meter: iambic
UPOMÍNKA Z MLÁDÍ.
by Jindřich Štemberka

Keř růží pod okny kvet’ v podletí,
v něm hnízdo měla mladá pěnkava,
jež ozvala se vždycky pozdravem,
když ráno vzplála rudá záplava.
Zpěv ten mne budil vždycky ze snění
a vítal mne tak mile k životu,
že hruď má byla plna paprskův
a mladé srdce plno jásotu.
Vstříc nebi nesl jsem svou modlitbu
a nadšen dal se potom do práce,
a v duši mou jak rosa padaly
ty tóny zpěvů v naší zahrádce.
Má duše byla plna světla, snův...
Zpěv ptačí ve hrudi mi stále zněl
a růží keř mi kvetl ve srdci.
Já volal: „Nevím, bože, co je žel!“
Však přišla jeseň. Růže v zahrádce
již dávno odkvetla, dech ledový
mi zahnal ptáče k jihu daleko...
Tak smutno bylo v tom mém podkroví.
Tak smutno bylo, z rána pozdravem
když nevzněl mi ten sladký ptačí hlas,
když jednou okénkem jsem vyhlédl
a spatřil bílý kraj a cítil mráz!
Hruď má se divným steskem sevřela,
a ret můj šeptal v bolném záchvěvu:
„Můj bože, jak tu budu moci žít’
tak sám a sám, bez růží, bez zpěvu!“

Meter: iambic
Separación
by Gabriel Jiménez Lamar

Tarde de amor, henchida de rumores serenos,
de matices suaves y de brisas y aromas
De pétalos y trinos están los bosques llenos
En la fuente se arrullan dos cándidas palomas.
Fugaz la luz se aleja De los
                  altos collados
con las sombras descienden las ovejas tranquilas;
y hasta el fondo del valle, por el viento espaciados,
llegan los graves sones de las viejas esquilas
El uno junto al otro la dicha
                     entretejemos
sentados sobre un banco de resecas lianas
Callamos Nos asaltan los
                  instantes supremos
de mi pronta partida para tierras lejanas
Las esquilas sentimos, y
                  ambos palidecemos
cual si a muerto doblasen las fúnebres campanas

Meter: anapestic
Od země do nebes!
by Jan Červenka

Kdo posud neviděl mé holubičky krásné,
kdo neviděl ji z vás? Je bílá jako sníh,
jak olše hebký list, den v západu když hasne,
se leskne v slunce paprscích.
Proud vlasů, v kadeřích jenž k bokům až jí splývá,
a každým pohybem se k letu rozvlní,
jak slunce, nezvyklý když zrak se na ně dívá,
až k slzám vždy mne oslní.
Ó kterak zmítá se a svítí zlatou směsí,
když o něj spletený se opře větru chvat.
Sám měsíc udiven se na obláčky věsí
a chví se, uzří-li jej vlát.
Pod brvou jemných řas v snech její duše dřímá,
jak ve hlubině vod spí klid i bouří vztek:
Když zlobí se, tu zřím v nich moře, jež se vzdýmá,
i blesků rudý paprslek;
Však je-li pokojná a s úsměvem dí klidně:
„Pojď!“ Ani měsíc sám, když stoupá nad obzor,
tak jasně nevzplane a neshlíží tak vlídně
se štítů zasněžených hor.
Což útlý malíček, jímž potají mně kyne,
tak bílý, hebounký, jak sníh a malý tak,
že často nevidím, když v stromořadí stinné
mne zve, ač dost napínám zrak.
Pak zlobí se a dí, že nedbám lásky její
a pláče, hněvá se a vzlyká potichu,
až ze vší úzkosti, když vidí, jak se směji,
pak sama dá se do smíchu.
Jsem šťasten! Zda kdo z vás tak hrdě může říci,
že štěstí veškeré, jež rádo sklame nás,
na rtech svých přinesla vám žena bledolící
i s přepychem svých vnad a krás?
A věřte, přátelé, že v strachu vždy se divím,
já drsný, ohyzdný, jak starý satyr sám,
že ať plá noc či den, k těm plamenným a snivým,
k těm velkým očím přístup mám.
A často myslím si, když s nocí v snadné sázce
o zlato červánků a krásu prohrál den,
mně bloudu, snílkovi, o její sladké lásce
a vůni rtů že zdá se jen.
A přec, já blažený! Když spěchám v svitu rána,
bych dlouhým polibkem pel snů ji s hrdla střás’,
tu jako laňka vstříc mi letí udýchána
a dí: „Zda šťastnější kdo nás?!“

Meter: iambic
32.
by Friedrich von Bodenstedt

Sammle dich zu jeglichem Geschäfte,
Nie zersplittre deine Kräfte!
Teilnahmsvoll erschließe Herz und Sinn,
Daß du freundlich andern dich verbindest –
Doch nur da gib ganz dich hin,
Wo du ganz dich wiederfindest!

Meter: trochaic
JÁ VĚŘÍM...
by Josef František Karas

Já věřím, mořské vlny, o skaliska bijící,
že rozvrátí je posléz, hvozdy šeré vichřicí
že lehnou časem, osení pod kosou sekáče,
že vichor darmo neúpí a darmo nepláče,
jist vítězstvím nad výspou, příboj nežaluje
na tvrdá skaliska, jež vstříc mu hledí ponuře,
však odražen, zas bezuzdný a hrdý vstříc jim duje
pln síly zběsilé, strašného hněvu ve chmuře,
až zdrtí je a shltne, věčně nenasycený
by letěl dál,
hřbet rozrytý, ret znojem, slinou zpěněný
se k novým vítězstvím zas hnal!
Tak mnohou strašnou bouř jsem v žití slyšel duněti,
ten onen strom před zrakem mým byl blesku obětí,
tak mnohý kolos chvěl se v základech, když litice
šly kolem válečné a roty v roty bijíce
mou zemi pustošily, ohněm hubily ji,
pod katů meči kdy mých bratří hlavy padaly
jak zralé obilí – kdo moh’, nás uštknul zmijí,
od kouře černá oblaka a stromy zvadaly,
kam oko hledlo, poušť jen, obraz truchlý, příšerný,
a národ přec
to všecko přežil, znovu zved se, nezměrný
a novým ranám nastavil svou plec.
Jak v přírodě, kde s důsledností věru železnou
po jaře léto, podzim, zima, nové jaro jdou,
a po noci den svitne, slunce žhavě zasvítí,
déšť bledým květům, svadlým travám dá se napíti
a slunce opět mokré cesty vysušuje,
by milenci, co do lesů jdou vzývat Venuši,
si nohou nesmáčeli, pták svou dumku snuje
a strumeň zpívá tajemství, jichž hloubku netuší,
pod tlakem vyšších sil, jež člověk nechápe –
i slezský lid
ze strašné noci, z kruhu bědy vytápe
a do přilb vrahů svojich začne bít.
Ať mračno ostrých střel nám slunce zacloní!
Já věřím, vítězství že k nám se přikloní,
vždyť kolo dokola se přece otáčí
a dlouho dost my byli dole. Dost už bodláčí
jsme cítili i trn, jak v naší skráni bolí!
Nás nářek nespasí však, slabost vše až vymizí,
až v svorné práci pluh svůj zaboříme v roli,
až tvrdí budem jako ostří kosy, vyklízí
jež siré lány, prudcí jako nočních blesků kmit,
co mstít se jdou
za všecko bezpráví, pak v zlatorudý svit
si aureolu vpletem vítěznou!

Meter: iambic
23.
by Martin Opitz

Den Spiegel send' ich dir, du Spiegel aller Frauen,
Daß du die Göttlichkeit an dir recht mögest schauen,
Ob gleich kein Spiegel ist zu treffen irgend an,
Der dich, du schönes Bild, schnurrecht entwerfen kan.
Doch soltest gleichwol du erkennen meine Sinnen,
Du würdest dich gewiß leibhaftig sehen können;
Dann wiß', ich bilde dich mir da so heftig ein,
Daß du dir auch selbselbst nicht kanst so ähnlich sein.

Meter: iambic
by Arno Holz

Dann losch das Licht,
und durch die Stille
nur noch dein Herzschlag . . .
Seligkeit!
Im Garten, frühauf, pfiff ein Vogel,
von tausend Gräsern troff der Thau,
der ganze Himmel stand in Rosen.
Lieber! Liebe!
Und wieder: Kuss auf Kuss . . .
Was kann die Welt uns jetzt noch bieten!

Meter: iambic
Zjevení Boží. (Zde Kristus, tam Belial.)
by Beneš Metod Kulda

Z mudráků každý má vlastní svou cestu,
která prý vede též k rajskému městu;
s pravdou ta hlučná řeč nesouhlasí,
touhu v nás po blahu neuhasí.
„Dvě jen jsou cesty,“ Syn Boží nám praví,
jednu On zbudoval, druhou sok dravý;
na oné chystá se blaživá slast,
na této přijde všem hlodavá strast.
Pravá ta cesta je příkrá a úzká,
levá je na pohled hladká, však kluzká;
svobodně voliti dáno je všem,
dokud je živí ta vezdejší zem.
Kdo má zrak rozumu jasný a zdravý,
vybere sobě vždy jenom směr pravý;
levou-li zvolí si povaha mdlá,
pozná, že volba ta věru je zlá.
Mnohým však rozmysl otázka mate:
„Není-li cestičky prostřední zlaté?“
Těm, jenž se prostředkem pohybují,
nejisté konce se přislibují.
Po týdny, po léta ten a ta neví,
má-li směr voliti pravý či levý;
blažen, kdo ku pravdě nakloní sluch,
toho jen zachrání smilovný Bůh.
Těmto všem upřímnou radou být mohu:
vroucně se modlete k věčnému Bohu;
vězte, že právě Vás přenejvětší
den co den oblétá nebezpečí.
Vida Vás satan, už nadějně jásá,
soudruhům radost svou v říši své hlásá;
zkoumejte souchodců chorobný ruch,
uvěřte slovům, jež pronesl Bůh:
„Nejsi ty teplý a nejsi ty chladný,
odporně vlažný jsi, chybný a vadný;
zbaběle nevolíš ve ctnostech růst,
proto já vyvrhnout musím tě z úst!“
Co pak má Belial s Ježíšem Kristem?
Nechceš-li žíti v tom přístavu jistém?
Spasitel do Církve k Sobě tě zve,
smilovně přijme tě v náručí Své!

Meter: dactylic
Eliáši, jenž jsi na přemnoze,
by František Sušil

Eliáši, jenž jsi na přemnoze,
An lid všechen na modlárství cháral,
Pro pomstivost zlého krále táral
O bloudivé světem tím se noze;
Sejdi na svém se blankytu voze,
Abys u nás nešlechetnost káral,
A ten, jímžto's druhdy v světě háral,
Sejmi oheň všechen na obloze.
O jest ohně, jest ho třeba mnoho;
Zpírajic se proti Bohu stroho
Povstávají lžiproroci kupou.
Však ne s ohněm, jímž jsi ty kdys planul,
Přijdi s ohněm, jenžto s Christa vanul,
Osviť mysl proroků těch tupou.

Meter: trochaic
PÍSEŇ
by Stanislav Kostka Neumann

Ač jsme se bavili mile
až do rána,
postýlka nebyla pro nás
přec ustlána.
Já i ty bavili jsme ji,
ach, ze všech sil,
nakonec jediný halíř
nám v kapse zbyl.
Myslím, žes v onen den sotva
as večeřel,
zato však její div ručky
žes nepozřel.
Však jsme je líbali oba
i s prsteny,
škoda, že přec to byl pro nás
den ztracený.
Postýlka nebyla pro nás,
ach, ustlána –
Zítra juž nebudem sedět
až do rána.

Meter: polymetric
- XXIV -
by Argensola

Cuidada navecilla, ¿quién creyera
que osaran estas olas ofenderte,
viéndolas otro tiempo obedecerte,
como si tuyo el mar soberbio fuera?
Tus bienes les he dado, y persevera
su saña; no sé ya como valerte;
el arte dejo en manos de la suerte,
para que ella te arroje adonde quiera.
Bien sé que se aplacaran al momento
sí, como le he dado la esperanza,
entregara también el pensamiento;
pero avéngase ya con su bonanza;
que más quiero morir en mi tormento
que vivir con infamia en su mudanza.

Meter: polymetric
IN MEMORIAM.
by Jaroslav Vrchlický

Odešel jsi, drahý hochu...
Byl to ostrý šíp,
jenž vjel k hrudi matce, otci...
Dlouho půjdou nyní nocí.
Odešel jsi, drahý hochu.
Co je život?
Trudů hojně, štěstí trochu,
nevím, co je líp.
Krátký život, plný jasu,
bleskem sedrán již,
líp to, než by Parky rukou
svazován byl těžkou mukou!
Krátký život plný jasu,
ptáš se k čemu?
Lepší nežli v konec kvasu
žluče plná číš.
Odešel jsi, drahý hochu...
Pozděj’ tam či dřív
za tebou se dostavíme,
kdož tu pracujem a sníme.
Odešel jsi, drahý hochu...
Co nám zbylo?
Trudů hojně, štěstí trochu,
v obém stejně’s živ!

Meter: trochaic
- LXV -
by Bocangel y Unzueta

Hasta que mueres tú, joven valiente,
el morir y el rendirse fue una cosa;
ya dos serán, pues muere y no reposa
ese primer cadáver y viviente.
Tan sólo tú, después de tu occidente,
dejas la Parca atenta y oficiosa
tan suspensa que ignora, temerosa,
si ella o tú padecéis el accidente.
¿A quién (pregunto yo) más que la vida
duró el valor? ¿Quién mereció difunto?
¿O fue envidiado cuando polvo incierto?
¡Oh prevención del hado nunca oída,
pues te reserva con tan nuevo asunto
ser inmortal para después de muerto!

Meter: polymetric
1L: Auf den Hügel geht alleine
by Ludwig Achim von Arnim

Auf den Hügel geht alleine
Vollmond unser Schäferknabe,
Geht an einem Tannenstabe,
Seine Schäflein fern alleine,
Ihn treibt der Sternenblick
Hin und zurück.
Lichte Augen reiner Frauen,
Wollet euch doch nicht verschleiern,
Lasset euch mit Inbrunst feiern,
Leuchtet ihm den Weg zu schauen,
Des Reinen Liebesblick
Deutet zum Glück.
Schüchtern sind die jungen Kinder
Lieber hinterm Wolkenschleier
Schämen sie sich vor dem Freier
Ihre Augen aus wie Sünder,
Er sucht nach Liebesblick
Hin und zurück.
Von dem leeren Himmels-Hügel
Sieht er zu dem Thale nieder,
Sieht sich selbst im Strome wieder,
In der Nixen Augen-Spiegel,
Es ging ein Liebesblick
Hin und zurück.
Hell hernieder zu den Schönen
Rief er: Süße Kühle, Lieben,
Wie ist mir die Zeit vertrieben,
Haar und Ohr durchzieht ein Tönen,
Im Auge Liebesblick,
Hin und zurück.
Spieglend werfen ihn die Schönen
Sich einander zu wie Bälle,
Flüsternd, winkend wie die Welle,
Well' auf Welle in dem Sehnen,
Sie werfen Liebesblick
Hin und zurück.
Zarter Knabe, zarte Glieder,
Zarte Mädchen, wild im Tanze,
Alle Sterne vor dem Glanze
Schlagen ihre Blicke nieder.
Es schlägt ein wilder Blick.
Liebe zurück.
Hoch und tief die Nixen schwingen.
Ewig tanzen, nichts erfassend,
Ewig suchen, um sich lassend,
Himmel kann nicht Erde zwingen.
Es geht nur Liebesblick
Hin und zurück.
Ach der arme Knabe klaget:
»meine Schäflein sind verlaufen,
Und wie weit hab ich zu laufen,
Ach wie spät bin ich vertaget.
Es weist kein Sternenblick
Mich nun zurück.«
Weine nur, du alter Knabe,
Auch die Nixen sind verschwunden,
Bist ja sichelkrumm gewunden,
Wollen dich nicht länger haben,
Ein bessrer Lebensblick,
Sonnenglück.
Ach das will sein Herz ihm brechen,
Daß er sich so wild verschwendet,
Daß sich alles von ihm wendet;
Er will durch die Wolken brechen,
Da hält der Sonne Blick
Ihn scheu zurück.
Sehet ihrer Strahlen Fülle,
Faßt und fühlet alles Leben,
Alle Stäubchen lusterbeben,
Sie nur steht ein fester Wille,
Sie strahlet Liebesblick
Allen zurück.
Darum steht er noch am Himmel
Wie ein Geist, sein eigner Schatten,
Dünn und weiß und im Ermatten
Wie der Wolken hell Getümmel.
Es strahlt sein letzter Blick
Hin und zurück.
Mutter Sonne ruft zum Armen,
Seht die Schuld, sie ist doch meine,
Daß ich dich so ganz alleine
Austrieb ohne viel Erbarmen.
Ein treuer Mutterblick
Schützte dein Glück.
So mit seinem letzten Blicke
Sieht er ihre stillen Grüße,
Fühlet ihre frommen Küsse,
Fühlt ein schmerzliches Entzücken.
So kehrt ein Liebesblick
Doch noch zurück.

Meter: polymetric
- 776 - Acto III, EL DUQUE DE PARMA De El ausente en el lugar
by Lope de Vega

Guerra, quién te inventó? si soy injusta,
mi origen fue de un Ángel la malicia:
si soy justa, inventome la justicia,
porque con la razón la guerra es justa.
Quien de sus asperezas se disgusta,
ni tiene honor, ni tu laurel codicia:
así es verdad, que mi triunfal milicia
dio a humildes frentes la corona Augusta.
Que haré guerra, qué haré? seguir la guerra,
y abrase el fuego los Flamencos hielos,
hasta que se reduzca al Rey su tierra.
Felipe tiene aquí de sus abuelos
el patrimonio: pues alarma cierra,
que la razón es hija de los cielos.

Meter: iambic
- I -
by Juan de Timoneda

Naufragio, no te quejes de fortuna;
si de prosapia generosa vienes,
entiende que sus males y sus bienes
estables nunca son en parte una.
Si claro ves que sin razón ninguna
no rige sus mudanzas ni vaivenes,
menos razón alcanzarás, si tienes
poder para quejarte en su tribuna.
¿Sabes de qué podrías tú quejarte
con justa causa y valerosa suerte,
con alegre semblante denodado,
con espíritu sabio moderado?
porque más presto no quiso traerte
do amor, franqueza tanto se reparte.

Meter: iambic
- LXXX - A Felipe II
by Fernando de Herrera

Ya que el sujeto reino lusitano
inclina al yugo la cerviz paciente,
y todo el grande esfuerzo de Occidente
tenéis, sacro señor, en vuestra mano,
Volved contra el suelo hórrido africano
el firme pecho y vuestra osada gente,
que su poder, su corazón valiente,
que tanto fue, será ante el vuestro en vano.
Cristo os da la pujanza de este imperio
para que la fe nuestra se adelante
por do su santo nombre es ofendido.
¿Quién contra vos, quién contra el reino hesperio
bastará alzar la frente, que al instante
no se derribe a vuestros pies rendido?

Meter: iambic
P. ANTONÍNU KOLÁŘOVI
by Vladimír Frída

Jak velký los, být skalou, z které živý pramen prýští,
jenž bude požehnáním věkům budoucím,
a světlem, vzpruhou dobám ponurým a zlým –
jak úkol vznešený, tak velké připravovat příští.
Být zrcadlem, kde ducha silné myšlenky se blýští,
být hranicí, z níž stoupá mystický ten dým,
být tichým jezerem, kde šerem tajemným
na vlnách odlesk Jeho hvězdných dum a tuch se tříští.
Ty šel jsi žitím s prorocky tak vážnou tváří,
vždy plně vědom velikosti svého cíle,
leb Tvá vždy byla sídlem hlubých meditací.
Jen požehnání mohly sít Tvé ruce bílé,
zřel’s šťasten, jak se Tvoje sémě stokrát vrací,
s tím úsměvem, jenž pouze z oka svatých září.

Meter: iambic
BENÁTČANKA.
by František Kvapil

Ó dóže, moci tvé já směju se tak ráda
i tvému paláci a zlaté gondoli,
tvé bradě šedivé já Benátčanka mladá,
já tobě směju se – zdaž srdce mé si žádá
koruny ze zlata, zdaž řízy sobolí?
Své nech si poklady, své šperky, zlaté hávy,
i víno cyperské, jež třpytí se jak had,
i města, koráby, jež jméno tvoje slaví –
ó dóže, ty jsi jen přec stařec holohlavý
a hoch můj smědý je a hoch můj drahý mlád!
Má oko sokolí a havraní vlas dlouhý,
má páže obratné i malou gondolu –
ta nocí zářivé za sebou nechá prouhy,
když v Canal Grande my jak na peruti touhy
tisíci paprsky plujeme pospolu!
Jen jemu náleží můj tanec i mé zpěvy,
i oheň polibků a srdce vroucí tluk,
i bílý střevíček, i důlek tváře levý,
já celá jeho jsem, a noc tak málo zjeví –
a drahý Pietro jest čilý, bujný kluk.
Bez něho umírám, však jásám ve objetí
a k srdci tisknu jej a líbám v čelo, ret,
a mučím žárlivě, až sáhne k rukověti –
ó s jakým plesem zas můj smích pak vstříc mu letí,
ó s jakou rozkoší v mé lokty klesá zpět!
Ó dóže, moci tvé já směju se tak ráda
i tvému paláci a zlaté gondoli,
já hochu milému jen náležet chci mladá – –
však páter Gianetto – když hubičku jen žádá,
za drahou mantilu – odepřít možno-li?

Meter: polymetric
LVIII. Ajhle, jak se s výšin, z hloubí
by František Ladislav Čelakovský

Ajhle, jak se s výšin, z hloubí
Suje látka dvojliká,
Již se pojí, stýká, snoubí,
Měkkost tvrdost proniká.
A dle míry, jak tu která
Paní jest neb posluhou,
A dle stupňů, jak se vzpěrá
Mocí jedna nad druhou:
Duch po témž se zjímá, plaje,
Tisícerem tkanin hraje;
Rostův ouže, volněji
Tvary se vyvíjejí.

Meter: trochaic
Siete verdades
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

A todo literato que es plagiario,
opino que lo zurren como a un quinto,
y el ministro que juegue al par y pinto,
suele luego jugar lo del Erario.
La cabeza de todo secretario
viene a ser un confuso laberinto,
y abogado que toma vino tinto,
vende luego su cliente a su contrario
Una mujer coqueta es una arpía,
y es un ruin badulaque, es un bolonio,
el que encomia su vil coquetería.
Y llevar una suegra al matrimonio,
que nos muela de noche y todo el día,
es llevar por los cuernos al demonio.

Meter: anapestic
An die ernsthaften Xenien
by Friedrich Schiller

Seht ihr die lustigen Brüder ins Erdgetümmel sich mischen,
An der Grazien Hand weilet um Jupiters Thron.

Meter: polymetric
A Remedios Javier de Ortuño
by Julio de las Cuevas

Como eres niña te dedico un cuento:
Náufrago errante, de lucha rendido,
corría por el mundo un descreído
ajeno del amor al sentimiento
En su propio cariño halló el tormento;
y así, llevado el corazón herido,
odiaba a las mujeres, convencido
que el amor era en ellas fingimiento
De todas despreciaba la ralea;
mas, viéndose de un ángel frente a frente,
-¡Maldito, -dijo-, el que en amor no crea!
Y, el cuento terminado, ten presente
que eres tú el ángel que cambió mi idea
y yo el ateo que creí ferviente

Meter: iambic
Znám také děje života,
by Jiljí Vratislav Jahn

Znám také děje života,
tak matné, ba i špatné
a netajím si v blouznění
směr jeho vlny chvatné.
Já vím, že pádí divoce,
jak by jej blesky štvaly,
a přece v srdcích zanechá
jen žaly, jenom kaly.
A přece hřeším stále zas
svou nevývratnou věrou
a raděj hledím k blankytu,
než v hříchů spoustu šerou.
A přec mne vždy zas unese
ta hrůzyplná věda,
jež na hřbitovech, bojištích
pravd věčných símě hledá.

Meter: iambic
Am Aktentisch
by Theodor Storm

Da hab ich den ganzen Tag dekretiert;
Und es hätte mich fast wie so manchen verführt:
Ich spürte das kleine dumme Vergnügen,
Was abzumachen, was fertigzukriegen.

Meter: iambic
1L: Vor meinem Fenster saßen sie,
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Vor meinem Fenster saßen sie,
Die lieben Täubchen beide;
Sie flogen aus, sie kehrten heim
Zu meinem Fenster beide.
Ein Iltis schlich zum Schlag hinein
Und würgte mir das eine;
Das andre nun am Fenster sitzt,
Ich seh' es an und weine.
Ich hol' ihm Wasser, hol' ihm Korn,
Das Alles will's nicht haben.
Es thut, als wollt' es sagen mir:
Ich sollt' es nur begraben.
Es schloß sein Aug', und ich begrub's
Dort unterm grünen Flieder.
Ich sah's und seh' es immer noch
Und wein' auch immer wieder.

Meter: iambic
PÍSEŇ BŘICHU.
by Ludvík Lošťák

V úzké vlasti, kamarádi,
s otroky se pouštět v boje,
na Krčence jíti s pěstí,
nesmyslno je a k smíchu!
V úzké vlasti, kamarádi,
nejlépe jest sloužit břichu!
V těsné vlasti, čačtí hoši,
o Svobodě snít a zpívat,
tichošlápky budit k činům,
nerozvážný čin je k smíchu!
V těsné vlasti, čačtí hoši,
semenec jen když je v břichu!
V temné vlasti, moji drazí,
pochodněmi ozařovat
tupým bratřím temná srdce
blouznění jest čiré k smíchu!
V temné vlasti dosti světla,
tuk když hoří bratřím v břichu!
V tiché vlasti se sekerou
do lesů jít kácet stromy,
setlelé a shnilé stromy,
zbytečná je práce k smíchu!
V tiché vlasti jaterničky
nejlépe jest chystat břichu!
V bohumilé mírné vlasti
o Volnosti písně zpívat,
tlusté pulce v loužích plašit,
svrchovaně je již k smíchu!
Tichá vlast má ráda hymny,
v nichž se pěje chvála břichu!
V krotké vlasti ochočené
hřbet nehrbit jako otrok,
ale čelo k hvězdám tyčit,
blouznění jest pouhé k smíchu!
Krčenci nad pyšné čelo
milejší je sádlo v břichu!
V zašeřeném rodném kraji
po bratrské lásce toužit,
o bratrství snít a zpívat,
nepříčetno je a k smíchu!
Rodný krajan nad bratrství
jaterničku cení v břichu! – –

Meter: trochaic