PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Inschrift.
by Detlev von Liliencron

Nach raschem Ritt im Regen waren wir
Auf einem Gottesacker angekommen
Und abgesessen. Ungesehen, konnten
Nach allen Seiten frei wir uns bewegen
Und vorpreschen, die Feldwachen zu trösten.
Nur wenig Kreuze. Rasch band das Piquet
Die Halfter an die winzigen Todeszeichen.
Ich selber lehnte bald den müden Kopf
Auf eines Grabes Hügel und schlief ein....
Hell wieherte im Nebeldunst mein Wallach
Und sprengte jäh die weichen Sclavenketten,
Die unbewußt und traumlos mich umwanden.
Noch schlafend lagen um mich die Dragoner,
Bedeckt mit Reif die Mäntel und die Bärte,
Die Pferde standen mit gesenkten Mähnen.
Nur ab und an ein Schnaufen und ein Scharren,
Ein Knistern an den Sätteln, und ein Klirren
Der Kettchen, wenn sie aneinander klangen.
Den Carabiner in den Fäusten haltend,
Schritt schweren Tritts der Posten auf und nieder. —
Tief eine Stille war es; leises Rauschen
Zog morgenschauernd durch die Trauerkränze…
Ich hob den Kopf und drehte mich, um Namen
Und Inschrift an dem kleinen Kreuz zu lesen,
Das mir zu Häupten stand, und las im Zwielicht,
Das Auge hart an die vergoldeten,
Vom Wetter schwarz gefärbten Lettern drängend:
„gestritten viel — gelitten mehr — gestorben“.
Frührote Lichter schwammen um die Worte,
Die bleischwer sich in meine Seele senkten.
Zum Denken doch ward mir nicht Zeit gelassen,
Denn: „An die Pferde“ hieß es … „Auf — — gesessen!“
Wir trabten, sonnbegrüßt, ins Thal hinunter,
Um, Freund und Feind, aus dunkelroten Rosen
Auf grünem Rasen einen Strauß zu flechten.

Meter: iambic
El buen camino
by Manuel Gálvez

Mi alma atormentada pasó por
                  la caverna
del mundo, ciega y sola, sin sol y sin mañana
Sintió el búho fatídico y el llanto que consterna,
y el dolor de encontrarse de otras almas lejana
Sufrí de ensueño y de pensar mi angustia eterna
y de mi soledad y mi muerte temprana,
y llegué hasta el abismo en mi inútil linterna
desesperadamente buscando un alma hermana.
Anduvo mi alma a tientas y se creyó perdida,
pero de pronto vio fenecer su dolor
Fue mi precoz angustia para siempre abolida.
Y era que al indagar en mi enigma interior,
comprendí que tenía un motivo en mi vida:
seguir el apacible sendero del amor.

Meter: anapestic
Soneto
by Jerónimo Cáncer y Velasco

Docto Museo, cuyo aliento altivo
escribe el Sol en láminas lucientes,
y es la memoria de futuras gentes,
de tanto escrito tomo sucesivo.
Hospede grato el bronce, siempre vivo,
vuestros nombres, y espíritus valientes,
pues aun con ser Apolos elocuentes,
os festeja amoroso el ramo esquivo.
Venid, vivid la edad de vuestro nombre,
por más que el tiempo destruidor presuma
de tanto ingenio oscurecer la llama.
Y para que os debáis vuestro renombre,
no ajena voz alaba vuestra pluma,
prestad plumas, y voz a vuestra fama.

Meter: iambic
- 41 - A la muerte de Girolamo Preti, excelente poeta, viniendo de Italia a España
by Lope de Vega

Preti, la muerte que con pie invisible
rígida penetró la tierra extraña,
porque en la propia, que tu llanto baña,
donde eres inmortal, fuera imposible.
Salió del mar, y con furor terrible
halló tu fin, donde comienza España,
el de tu fama no, que le acompaña
el alma de tu pluma inaccesible.
¡O inculta España, a todo ingenio dura!
mas si el veneno de tus ojos vierte
emula de tu sol la envidia impura.
Y para no volver, volviendo a verte,
desde Italia te sigue en sombra oscura,
¿qué culpa tiene España de tu muerte?

Meter: iambic
nad filmovou fotografií eskymácké matky
by Stanislav Kostka Neumann

všecka krása z přírody nám plyne,
všecka pravda ze skutečnosti.
zraku, k srdci až tvá slast mi tryská,
pozdraven byl život milostí.
člověk čistý jako alpská růže,
jako pták, jenž hnízdí v zeleni,
potkal se tu s touhou po poznání,
s žízní plod, jenž rdí se v malení.
poznání pak promluvilo řečí,
která slaví život našich dní
strašnou láskou nebo nenávistí.
v tom je všecko čestné umění.
matko, něžný symbole a pravdo,
jaký úsměv člověk zažije!
dávno neviděl jsem krásný obraz.
jak jsi krásná, fotografie!

Meter: trochaic
95.
by Friedrich von Logau

Das Weib ist ihres Mannes Hertz; der Mann ist seines Weibes Haupt;
Daß eines einem andern lebt, ist keinem ihrer nicht erlaubt.

Meter: iambic
Mrtvola zimního krále.
by Emanuel Miřiovský

Již dávno ustal Bílé Hory pláč,
a v Čechách cizí chodil pomahač;
již dávno strouchnivělo lešení,
kde uschl český květ a osení;
již dávno stichnul české řeči zvuk,
a národ tonul v moři běd a muk.
A český král? Jak žil, tak umřel jest.
Tak o něm praví divná věru zvěsť.
Král umřel. Mrtvé tělo jeho však
házeno sem i tam jak bídný vrak,
smýkáno jím jak smetí po světě,
jakoby k strašné naší odvetě,
i vyvrženo v bláto jest a kal –
tak pochován byl český zimní král.
Pak skrývána jest jeho mrtvola –
kdo na světlo ji ke cti vyvolá?
Ó nikdo, nikdo víc! – Jen potají
ji v cizí hrobku chlapi vrhají.
A divná věc! Tam v dálné zemi té,
slzami těžkých žalů proryté,
kde Nadsekvanský Caesar našich dob
své tyranie časný našel hrob –
tam práchniví teď český zimní král,
jak by se strašné hrozby naší bál.
Ó králi! Neboj se! Můj národ dobře ví,
čím jemu jest ten popel mizivý.
Ó zimní králi! Byl jsi králem nám,
však bez národa, s majestátem sám.
My tebe neznali, tys neznal nás,
tys byl nám cizí a my tobě zas.
Neboj se, králi! Odpouští lid můj –
tvůj prach a popel, králi, obletuj
mé vlasti bílý, probuzený den –
to buď tvůj věčný, do skonání sen!

Meter: iambic
- XIII -
by Lopez de Mendoza

Calla la pluma e luce la espada
en nuestra mano, rey muy virtuoso;
vuestra excelencia non es memorada
e Caliope fuelga e a reposo.
Yo plango e lloro non ser comendada
vuestra eminençia e nombre famoso,
e redarguyo la mente pesada
de los vivientes, non poco enojoso;
porque non canta los vuestros loores
e fortaleza de memoria digna,
a quien se humillan los grandes señores,
a quien la Italia soberbia se inclina.
Dejen el carro los emperadores
a la vuestra virtud casi divina.

Meter: dactylic
RODINA.
by Josef Holý

Kout šedý v louče tmavém, čadném mrku,
kol matky zeje pět hladových krků.
A šestý osmiletý hladí kliky:
ples zní, či pláč to? z jeho harmoniky.
Dcera vírem hospod, smíchy, ryky –
táta zapad’ někam do putyky.

Meter: iambic
3.
by Ludwig Achim von Arnim

Die Frau stand auf, sie eilet von dem Tische
Verbarg sich in ihr Gemach,
Und dacht ihrs Herzens Schwere:
»hilf Maria du himmlische Königin
Daß mir nie so Leid geschah
Ja an dem Brembergere.
Um meinetwillen litt er Noth,
Da war er gar unschuldig an,
Es muß mich immer reuen, um ihn so leid ich hier den Tod
Meines Leibes er nie gewaltig ward,
Red ich bey meinen Treuen;
Er kam mir nie so nah, daß mir von ihm ward ein Umbefang,
Des trauer ich sehr, mir ist mein Leben worden krank,
Sich hat verkehrt Herz, Muth und all mein Sinn,
Und wenn meins Lebens nimmer ist,
So scheid mein arme Seel von mir dahin.«

Meter: iambic
O nocí bezsenných sžíravá moc! –
by Jan Neruda

O nocí bezsenných sžíravá moc! –
I mně den nocí, peklem byla noc.
Proč bych byl nevykoupil sama sebe,
vždyť každý vykoupí se smrtí sám,
proč bych si neodevřel smrti chrám
a chrámem cestu v nové zase nebe?
Proč bych si nezakoupil doby klidné,
když k tomu v rukou svých mám všechnu moc?
Jen smrti myšlénka nás v duši mrazí,
ostatně cítíš rád, jak krev ti stydne,
a jedna noc, ta věčná noc,
ta všechny noci zkazí.

Meter: iambic
1L: Glaber liebet gerne junges, aber nicht den jüngsten Tag;
by Friedrich von Logau

Glaber liebet gerne junges, aber nicht den jüngsten Tag;
Diesem ist er so gehässig, daß er ihn nicht glauben mag.

Meter: trochaic
Zatracená města.
by Jaroslav Vrchlický

Zašla hněvem Boha obě,
zašla, příliš milovala,
zašla v prokletí a mdlobě,
v poušti jak pochodeň splála.
Juni jejich veselí,
děvy, jejich gazely,
zašli hněvem Hospodina,
musili tak zahynouti,
milovat že uměli!
Mrtvé moře tam dnes zívá,
pustá pláň a nahé břehy,
scvrklý tamarišk jen kývá,
kde dřív tolik vřelo něhy!
Smutná poušť a mrtvý kraj,
pustá zem a zašlý ráj,
kámen, sůl a květ je plíseň,
pastýř se tu neodváží
zahráti si na šalmaj.
Na sloup solný proměněna
Lotova tu žena stojí,
symbol stálosti, kde změna
trůní ve svém nepokoji.
Byli šťastni? Kdož to ví?
Zda poušť za ně odpoví?
lásku chtěli, láskou mřeli,
láskou žili v poslední dech,
zač jen? Za klid hrobový!
Nad nimi se věky valí,
zmizeli, jen v zvěsti živí,
jedno zbude: Milovali!
A kdo je tu spravedlivý?
Ve oblaku krouží sup,
v písku stlívá shnilý trup,
a rty modlitbou se třesou:
„Trestej, jak chceš, Bože lásky,
jenom od nás neustup!“

Meter: trochaic
LOĎ V JEZEŘE
by Beneš Grünwald

Loď s plachtou bílou trhá pyšně
v šíř zlatou přízi vodních pěn;
tam loutna výskla sotva slyšně,
neb tÓn hned vlnou umlčen,
a dřív, než zhlédnout ještě bylo
blíž u kormidla dvojí stín,
přes vodní klín
se celé vidmo oddálilo.
A teď už jenom bod je bílý
ten plachty trojhran titěrný;
spíš nápadno, jak racek pílí
přes vodstva rozkmit nádherný,
spíš hvězdou, kterou střikne pěna,
když na houpačce blankytné
se překmitne,
je ostražitost přivábena.
Pryč od všech zraků unášeni,
svou sloku lásky čtou ti tam,
co literka, se v duhu mění,
co verš, svůj v slunci smáčí plam,
a čtou tak lačně, jako zchytra
své pokladnice zkoumá jas
jen v noční čas,
kdo oň se bojí z plna nitra.
Sám všechen svět, kde smysly slábnou
hrou sfér, tou vůní, zářemi,
když pyšní se být vazbou vábnou
a zlatou sponou při zemi
té jejich knize v nebi sněné,
jen vazbou, která sama již
je zázrak spíš,
čím teprv čtení rozečtené!

Meter: iambic
ČECHOVĚ JSOU NÁROD ZPĚVNÝ
by Karel Horký

Chudák censor, co se nadře,
když ty huby vartuje!
Pec nám spadla, pec nám spadla –
halt! už ji zabavuje...
Zpěvný národ! Chudák censor...
Až ho člověk lituje...
V Tyrolích by to měl lepší,
tam se jenom jodluje.

Meter: trochaic
103. Beschwert kommt niemand fort
by Angelus Silesius

Der Schiffer wirft im Sturm die schwersten Waren aus;
Meinst du mit Gold beschwert zu komm'n ins Himmels Haus?

Meter: iambic
Elocuencia del llanto
by Antonio de Maluenda

Estas lágrimas vivas que corriendo
van publicando lo que el alma calla,
es una diligencia sin pensalla
que está el dolor de su favor haciendo
Quien llora, está atreviéndose y temiendo,
vencido de su pena, por no dalla;
toma el llanto a su cargo el declaralla;
nadie la dice y él la está diciendo.
Vos podréis disfrutar algún suspiro,
sin que yo pierda el nombre de callado,
pues palabra no oiréis de mis enojos.
Pero tendré por fuerza, cuando os miro,
remitido el deciros mi cuidado,
a la lengua del agua de mis ojos.

Meter: anapestic
32.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Verlier ich ie die Pein, so ich bisher erlitten,
Ich weiß nicht, solt ich viel umb Liebe bey dir bitten.

Meter: iambic
U mých nohou listí šumí,
by Adolf Heyduk

U mých nohou listí šumí,
vítr s větvice je strh’,
a svou mrazně chladnou dlaní
v posmívavém šepotání
do lidské je stopy vrh’.
Každý lístek jedno srdce –
sterá přání k němu viň,
žití v bouřném hodokvasu
urve je, pak v stopu času
zahodí a zvolá: „Zhyň!“
Jiné doby ukryjou je
v chatku, pod nizoučký drn –
blažen, písní kdo můž’ díti,
zda mu k hlavě sneslo žití
lavřín, růže – nebo trn. –

Meter: trochaic
- XXIX - Soneto de Fileno
by Juan de Almeida

En un hermoso llano estando un día
sus blancas ovejuelas repastando,
Tibea y Nise juntas altercando
del cuidado de amor y su porfía,
Tibea suspirando le decía
con lágrimas la voz acompañando:
«Así nunca cual yo ¡ay triste! amando
te veas; me responde, amiga mía».
«¿Cuál mal, qué pena o qué dolor se iguala
a la pasión de un corazón amante
cuya sencilla fe no es conocida?»
Nise le respondió: «bella zagala
¿sabes cuál hay mayor?, de un inconstante
ánimo ser por otro aborrecida».

Meter: iambic
Que de Lisi el hermoso desdén fue la prisión de su alma libre
by Quevedo

¿Qué importa blasonar del albedrío,
alma, de eterna y libre, tan preciada,
si va en prisión de un ceño, y, conquistada,
padece en un cabello señorío?
Nació monarca del imperio mío
la mente, en noble libertad criada;
hoy en esclavitud yace, amarrada
al semblante severo de un desvío.
Una risa, unos ojos, unas manos
todo mi corazón y mis sentidos
saquearon, hermosos y tiranos.
Y no tienen consuelo mis gemidos;
pues ni de su victoria están ufanos,
ni de mi perdición compadecidos.

Meter: polymetric
GALANTHUS NIVALIS.
by Emanuel Čenkov

Ty drobné lilije, ty květy sněhu
již v únoru, tak zvláštní mají něhu;
jich formu Jara víla vytvořila
na pohádkovém kdesi břehu...
Leč v hájích Čech je Zima políbila,
jim vůni urvala v svých vichrů běhu.

Meter: iambic
La bijirita
by Joaquín Nicolás Aramburu

Hay en mi Cuba un pobre pajarillo
que vive libremente en la espesura;
no seduce con trinos de ternura
ni ostenta plumas de variado brillo
Volando de la jagua al mamoncillo
solo su amada libertad procura;
que él no puede vivir en jaula oscura
ni llevar en el pie dorado grillo
Cuando un infame aprisionarlo quiere,
tras el alambre el infeliz se agita
y pocas horas de tristeza muere
¡Oh, sí! Yo quiero ser la bijirita:
que a mí también la esclavitud me hiere,
mi paz enturbia, y mi ilusión marchita.

Meter: iambic
Sonnet 55: Not marble nor the gilded monuments
by William Shakespeare

Not marble nor the gilded monuments
Of princes shall outlive this powerful rhyme,
But you shall shine more bright in these contents
Than unswept stone besmeared with sluttish time.
When wasteful war shall statues overturn,
And broils root out the work of masonry,
Nor Mars his sword nor war’s quick fire shall burn
The living record of your memory.
’Gainst death and all-oblivious enmity
Shall you pace forth; your praise shall still find room
Even in the eyes of all posterity
That wear this world out to the ending doom.
    So, till the Judgement that yourself arise,
    You live in this, and dwell in lovers’ eyes.

Meter: iambic
Soneto moral
by Juan Bautista Aguirre

No tienes ya del tiempo malogrado
en el prolijo afán de tus pasiones,
sino una sombra, envuelta en confusiones,
que imprime en tu memoria tu pecado.
Pasó el deleite, el tiempo arrebatado
aun su imagen borró; las desazones
de tu inquieta conciencia son
                     pensiones
que has de pagar perpetuas al cuidado
Mas si al tiempo dejó para tu daño
su huella errante, y sombras al
                     olvido
del que fue gusto y hoy te sobresalta,
para el futuro estudia el desengaño
en la imagen del tiempo que has vivido,
que ella dirá lo poco que te falta.

Meter: polymetric
DIALOG.
by Vojtěch Martínek

„Můj zlatý synáčku, to divná chodí zvěst,
že přežalostně v statku hospodaříš,
prý stavení již skoro v troskách jest,
a ty přec na prázdno jen síly maříš,
že hlavou lidé třesou po vsi všude...
Můj synáčku, to smutný život bude...“
„„Eh, matko, ďas vem všecko rozjímání,
to člověka už nikdy nezachrání;
ten bláhový, kdo duši plní smutkem
a po tom lká, co nemůž’ býti skutkem.
Líp zapomínat na tu bídu všední
a nevláčet svou hořkost ze dne ke dni,
ať světlo jest, či ať se nerozední,
vše nechat mimo jít –
Vždyť lidský život tolik krásy chystá
a pro každého u stolu dost místa,
nač tváře krčit v starostlivé vrásky
a myslit moudře různé na otázky?
Nu, výčitky tak nakupí se snadně
a závěry z nich možno činit chladně,
však pochmurný hlod bodá po nich na dně,
že těžko klidným být...
Nač na to myslit, duši sobě zrývat?
Líp melodii veselou si zpívat...
Dnes bylo jaksi, zítra bude také...
eh, ďas by myšlenky vzal všelijaké...““
„Krov spadne na tebe a smích ti utlumí
a rázem skončí lehkovážné řeči,
dřív než tvá mysl, hochu, srozumí,
jak velké sevšad číhá nebezpečí...
Pak, synáčku, až dnešní den se změní,
zda pomůže co pozdní rozželení?“
„„Krov nespadne... Ať třeba již se chýlí,
jej podepřem’ a stát zas bude chvíli,
a dřív než spadne, trámy zapraskají,
pak ovšem jsme už hrůzy na pokraji!
Však dokud tiše trámy nesou tíži,
nač hlava tvoje v úvahách se níží,
nač v temné obrazy se stále hříží,
nač teskně počítá?
V tom žalném lkání všecko vidíš tmavě,
nad jednou ranou sténáš usedavě,
kde jeden došek vypad’, vidíš právě,
že chata rozbita...““
„A nespadne-li sama chýše schátralá,
tož v cizí ruce dostane se v krátku...
Žid lichvář stále čeká... Doba nastala,
kdy na dluhy též dávat musíš splátku,
sic na svém statku nevolky či volky
ty službu konat budeš pro pacholky –“
„„Ba, konce přesmutné zrak vidí starý
a příliš černé jsou tvé okuláry!
Čím, matko, vším se tvoje srdce trudí!
Ach, jenom úsměv, jenom úsměv budí
mi tvoje obavy!
Mne neleká tvá věštba rozsmutnělá...
Dost přátel mám... a láska jejich vřelá
by vzplála ve dnech zlých a odvracela
můj konec slzavý!
Jak dávno tomu, co jsem s druhem novým,
tím věčně veselým a usměvavým,
spjal přátelství se poutem ocelovým,
co oddanost mi slíbil retem žhavým?
To nadšení zpěv tenkrát rozchvěl cévy,
jak dovede jen sladké kouzlo révy,
kdy smutek duše taje na úsměvy
a duch zří jasněji...
Ó, řekni, matko moje úzkostlivá,
jak tvůj se pohled starostlivý dívá
teď na mou naději?
A tak-li bude, jak tvůj strach si bájí
a tvrdé ruce na mne zaklepají,
což zapomněla’s bohatého strýce,
jenž statek ve vsi daleké má sice,
však bohat jest a rukou zamávne-li,
tvých mraků shluk hned rozprchne se celý?““
„Máš pravdu, synáčku... žij tedy vesele...
a nedbej nic, kam starý rozum pluje,
víš, stáří nade vším jest ihned rozchvělé
a mladou krev tak rádo mentoruje...
Mé prchly obavy... Zřím slabým zorem,
jak slunce budoucna plá nad obzorem...“

Meter: iambic
119.
by Friedrich Rückert

Ein Büßer, der im Wald bei strenger Buße büßte,
Mit süßen Früchten nie den herben Gaumen süßte,
Der trocknen Lippe nie erlaubte kühles Naß,
Nur laues Wasser trank, nur welke Wurzeln aß;
Ward einst gefragt, warum er sich so gar kasteie,
Und ob zum Seelenheil die Pein nothwendig seie?
Er sprach: Es ist allein für meine Seele nicht,
Ich halte so zugleich die Welt im Gleichgewicht.
Soviele sind die nur nach süßen Früchten rennen,
Soviele die allein nach kühler Labe brennen,
Soviele die wie Gift das Herbe weichlich fliehn,
Daß auch das Gegentheil einmal nothwendig schien.
So übernahm ich denn, was nicht durft' unterbleiben,
Und übertreibe hier, weil sie dort übertreiben.

Meter: iambic
Die Lerchen
by Ludwig Uhland

Welch ein Schwirren, welch ein Flug?
Sei willkommen, Lerchenzug!
Jene streift der Wiese Saum,
Diese rauschet durch den Baum.
Manche schwingt sich himmelan,
Jauchzend auf der lichten Bahn,
Eine, voll von Liedeslust,
Flattert hier in meiner Brust.

Meter: trochaic
- 1123 - Acto III, LISARDO
by Lope de Vega

¡Oh ingenio y hermosura para sabios!
¿Qué seda blanca de la rica China
no se tiñera en púrpura divina
de sus mejillas y rosados labios?
¿Qué Alejandros, qué Césares, qué Octavios
no venciera beldad tan peregrina,
pues si la resistencia se imagina
el amor natural recibe agravios?
Pagaste la pensión de tantos bienes
con la desdicha, que te dio forzosa
quien por hermosa coronó tus sienes.
Que no nacieras para ser dichosa,
con tan grande hermosura como tienes,
ni desdichada para ser hermosa.

Meter: iambic
Frühlingsoffenbarung
by Emanuel Geibel

Kommt her zum Frühlingswald, ihr Glaubenslosen!
Das ist ein Dom, drin pred'gen tausend Zungen;
Seht diese blühnden Säulen, diese Rosen,
Die lichte Wölbung, Grün in Grün verschlungen!
Wie Weihrauchswolken steigt der Blumen Düften,
Gleich goldnen Kerzen flammt das Licht der Sonnen,
Als Jubelhymnen fluten in den Lüften
Die Stimmen all von Vöglein, Laub und Bronnen.
Der Himmel selbst ist tief herabgesunken,
Daß liebend er der Erde sich vermähle;
Es schauern alle Wesen gottestrunken,
Und, wie verstockt auch, schauert eure Seele.
Und dann sprecht: Nein! Es ist ein hohl Getriebe,
Ein Uhrwerk ist's, wir kennen jeden Faden!
Sprecht: Nein! zu diesem Übermaß der Liebe,
Und von der Lippe weist den Kelch der Gnaden.
Ihr könnt es nicht. Und tätet ihr's: verwehen
Ins Nichts würd' eure Lästrung sonder Spuren
Und keinem Ohr vernommen untergehen
Im tausendstimm'gen Ja der Kreaturen.

Meter: iambic
Krutihlav.
by Adolf Heyduk

Na ptačí koncert přišel z rána
věhlasný kritik krutihlav,
seď výše druhých, dělal pána
a prohlížel si ptáků dav,
jenž v listnatého lesa strání
pěl hymnus k slunce uvítání.
Niv krásou unesen a luhů
pěl z vroucí duše ptačí sbor,
druh každý šťasten z štěstí druhů
zřel v sladké tuše na obzor,
kde kníže světla v nebes splavu
z vln zlatých vynořilo hlavu.
Jak kouzelné to byly zvuky,
tu dumný stesk, tam čilý jas;
ve snivé slavíkovy tluky
svůj ťuhýk mísil temný hlas,
a v tóny lindušek a drozdů
hlas žežulčin se snášel z hvozdu.
Jen krutihlav sám bez únavy
se vrtěl stále, aniž hles’,
hned zježil péra hadí hlavy,
hned krčil se, hned pyšně vznes’,
jak Bůh ví co by v hlavě snoval,
a stále oči vyvaloval.
Když dopěli, slíť mezi ptáky
a nadul se a v řeč se dal:
„To že je zpěv? Ne, to jsou kváky
a kviky světu pro skandál;
ten cvrliká si, onen křehce –
to všecko líbit se mi nechce.
Já v Africe byl, moji zlatí,
a čarných pěvců slyšel sbor,
jich písní orli byli jati,
vod hrdí králové i hor;
tam sídlí miláčkové bohů,
vám, hudlaři, jen smát se mohu.
Tam, Bilmanské kde stojí vrchy,
a u Nigru a Čadských vod
je nad vše vaše zpěvné sprchy
mně zvučný výkřik více vhod;
váš zpěv – to mrzáček je v plenkách,
radš kdybyste šli po housenkách!
Jen v palmách pěvcové se rodí –
ne v lipách zde a snětech vrb –
kde nebe v srdce žár jim hodí,
vy máte jen, co dává krb;
zpěv pravý zní jen na Atlasu,
vy, knikalové, jděte k ďasu!“
Tu drozd, dřív klidně poslouchaje,
děl chlubilovi: „Laskav buď
a zjev, co z palmového kraje
tvá pro nás vyzískala hruď;
co v tobě z rubínů těch hoří,
jež Pánbůh ze slz v duších tvoří.“
A krutihlav vznes’ hrdě hlavu
a naduv hrdlo jal se pět,
leč strnulému pěvcův davu
v ráz před zrakem se temnil svět:
„To že je zpěv? Toť psík kdes vrčí!“
A krutihlav se k sněti krčí.
Smích rozlehl se v lesním skrytu
a znova zahovořil drozd:
„Zpěv duši chce a vroucnost citu,
jen hlavou kroutit není dost;
ty nemáš nic než hrdlo choré –
jak litujem tě, bídný tvore!
My stesk i žal, jímž srdce buší,
a radost nesem nebi vstříc,
když sněním zkřišťalují v duši
a září z dětských zřítelnic;
jdi, jdi a všemu světu věsti,
co naše blaho je a štěstí.
Spěš, kaj se z úšklebků a hříchů,
jeť veliká jich věru směs,
jdi, nech si pozemskou svou pýchu,
nám dost, když vzletnem do nebes;
nuž k slunci, k světlu, sbore ptáků,
a ty buď s Bohem, ubožáku!“

Meter: iambic
INTROITUS.
by Josef František Karas

Nad démant tvrdší utrpení –
byť srdce lidské bylo kamenem,
v ně vpíše zhoubu, jeho tvářnost změní.
Nad žaly jedince a strasti,
byť mořem byly nepřebratelným,
vždy strašnější je utrpení vlasti!

Meter: iambic
II
by Francisco Lles

Dolor, un gran dolor llena mi alma;
todo el dolor que en tu pupila duerme,
todo el dolor con que la tarde
                     inerme
muere de la llanura entre la calma
He nacido poeta y visionario,
y tras de la Visión marcho impasible,
que me enamora todo lo imposible
y haré de lo imposible mi calvario.
Ser es vencer, pero la lucha es vana
¡Oh! ¿Qué serán los hombres del mañana
tu mirada de amor, tremando, inquiere?
¿Y qué importa? Vivamos la Leyenda:
yo necesito un alma que comprenda
el gran dolor con que la tarde muere

Meter: polymetric
575. Jako mlatci rovnou časoměrou
by Jan Kollár

Jako mlatci rovnou časoměrou
Cepů v humně bijí na snopy,
Když klas aneb hlavu konopy,
Aby zerno vypadalo, derou;
Tak sem, ani v černé vyhni perou
Kladivy, tu zřela Kyklopy,
Až jim čelem tekou úkropy,
A tvář jiskry pryskající žerou:
Dvě pak těla na nákově kuli,
Po každé je v uhlí bukové
Zahrabavše měchem oheň duli;
V jednu hmotu skouti tyto vrahy
Chtíce, nebo byli bratrové,
Sviňohlaví Tuman, Kuman z Prahy.

Meter: trochaic
143. Die Selbheit die verdambt.
by Angelus Silesius

Dafern der Teufel könt’ auß seiner seinheit gehn/
So sehestu jhn straks in GOttes Throne stehn.

Meter: iambic