PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Vládyka.
by Jan Bohumil Ceyp z Peclinovce

Na sklonu již chladný jesenní den.
Večerem zní slavné „ave“,
Ryčnou zemi v tuhý sen konejší,
Jako kojná děcko hravé.
Na pahorku dubový kůl stojí,
Na hřebu se mrtvol kmitá,
Děsně vrzá konopná oprátka,
Svislým tělem vichr zmítá.
Oči vyssáli mu draví ptáci,
Šat mu zervaly nečasy,
Vpadlá tvář je kalem zohyzděna,
Vzhůru trčí zprahlé vlasy.
Smutně měsíc na pahorek zírá,
Nad bezduchem slzy roní;
V roklích vichr úpěnlivě skučí,
Zbojníkovi hranu zvoní.
V doupatech svých stádo vlků vyje,
To smrt pláče zbojníkovu;
Zticha pod kolem se řadí supi,
Orodují zaň u rovu.
Cudné hvězdy za mraky se kryjí,
Noční šero z bezdna pílí,
Jako anděl smrti objímá svět;
V temnu kmitá se kůl bílý.
Slyš, cval oře – vladyka to jede,
Vysedlým rtem cosi šepce,
Jizlivý zrak po krajině slídí,
Ku pahorku bode hřebce.
Kůň trup větří, hříva se mu ježí,
Jasný hled mu divě plane;
Jezdec ostruhou jej bodne v ledví,
V mžiku na vrchu s ním stane.
„Jen se pni zde, jako chmel, ty lotře!
Již jsi došel čelem místa!
Pěkným stanem jsem tě obdaroval,
Dědina má opět jista.
Vrhej sebou, však já tě již schvátím,
Bys tak nebujněl na háku!“
A kord z pochvy ukrutný pán tasí –
Aj, tu vzletí hejno ptáků.
Krutě supové naň dorážejí,
Kvákajíce v děsném kůru.
Oř se chvěje, couvá, smutně řehce,
Divě kope, pne se vzhůru.
Vladyka zlobivě uzdou trhne,
Vratolomno padá s oře,
Podkova mu rozpoltila lebku –
Umřel bez nářku a hoře. –
K ránu plachý kůň přicválá domů,
Vrátí se zpět bez vladyky,
Po nádvoří těká, smutně hrabe
A vysílá teskné ryky.
I jdou sluhové tu hledat pána,
U kolu jej našli v hloží;
A když pohřbili jsou těla, kapli
Zřídili zde k poctě Boží.

Meter: trochaic
Himmel-Schlüssel
 oder
 Geistliche Gedichte.
by Hans Assmann von Abschatz

Der erblaßte Monden ziehet
Sein geschwächtes Silber ein/
Und der Sternen Heer entfliehet
Vor der Sonne nahem Schein/
Auff/ mein Hertz/ und laß der Sünden
Trübe Nacht bey dir verschwinden.
Schau wie Lerch und Nachtigallen/
Die man früher hört als sieht/
Gott zu Ehren lassen schallen
Ein erfreutes Morgen-Lied/
Folge nach/ mein Hertz/ und finge
Gott dem Schöpffer aller Dinge.
Herrscher über Tod und Leben/
Meister über Nacht und Tag/
Dir muß billich Ehre geben
Was nur Athem ziehen mag/
Und dich/ seine Pflicht zu weisen/
Mit den Morgen-Sternen preisen.
Himmels-Fürst und Erden-König/
Grosser HERR der Herrligkeit/
Meine Zung’ ist viel zu wenig/
Daß sie deinen Ruhm ausbreit/
Aber laß dir doch das Lallen
Deines Kindes wohl gefallen.
Daß ich deiner Sonne Blincken
Und des hellen Tages Zier/
Daß ich deiner Sternen Wincken
Und diß gantze Welt-Refier
Deiner Wercke voll gesehen/
Ist durch deine Macht geschehen.
Daß ich mit gesundem Leibe
Frölich Athem schöpffen kan/
Und in meinem Stande treibe
Was mir ist befohlen an/
Daß ich Kleid und Nahrung habe/
Nenn ich billich deine Gabe.
Daß ich freudig im Gewissen/
Frey von Sünd/ und Höllen Noth/
Auff dein theures Blutvergiessen/
Geh durch Sorge/ Schmertz und Tod.
Daß ich ewig dich soll sehen/
Ist/ und wird/ durch dich geschehen.
Fahre fort mich so zu pflegen/
Halt mich unter deiner Hutt/
Kröne mich mit deinem Segen/
Gieb was hier und ewig gutt/
So soll dir mit Engel-Zungen
Werden Lob und Danck gesungen.

Meter: trochaic
Kmotřínku náš milý,
by Emanuel Züngel

Kmotřínku náš milý,
víte, proč jsme asi
se tu shromáždily?
Vypřáti Vám s hůry
štěstí, blaha fůry,
vůbec: rajské časy!

Meter: trochaic
Gedancken über Treib-Eis.
by Barthold Heinrich Brockes

So wie ein schneller Blitz, aus fahrender Carossen
Bestrahltem Spiegel-Glas’, uns schnell ins Ange
So blitzt ein glattes Eis, wenn es die Sonn’ erhellt,
Und es im regen Fluß gemach herab geflossen.
So wie in einer heitern Nacht,
Wann alles durch der Schatten Heer verdunckelt,
Ein Stern der ersten Gröss’, in einer reinen Pracht,
Mehr Blitzt und strahlt, als gläntzt und funckelt;
So scheinen offt bestrahltes Eises Schollen,
Wenn sie im schweren Strohm beweglich vorwärts rollen,
Bey Tag’ ein strahlendes Gestirn zu seyn.
Welch heller Glantz, der mir ins Auge steigt,
Aus diesem in die Höh’ geschobnen glatten Eise,
Mir, ihres Schöpfers Macht zum Preise,
Die Herrlichkeit des Lichts der Sonnen zeigt.

Meter: iambic
1L: Ich hatte viel gefehlet,
by Luise Hensel

Ich hatte viel gefehlet,
Er hatte viel verziehn,
Viel Gnaden mir verliehn,
Zur Braut mich auserwählet,
Zum Kampf den Muth gestählet
Durch ew'ger Palme Grün.
Der Heerde zugezählet
Soll ich, dem Lamm vermählet,
Nun keinem Andern blüh'n –
Herr! Der Du mich erwählet:
Für Dich nur will ich glüh'n.

Meter: iambic
- III -
by Fcode Borja

Aquel tan venerable atrevimiento
con que domó vagando el corvo pino
la cerviz de las olas, peregrino
a la injuria del Sol, fuerza del viento,
cuando del monte el natural asiento
dejó, fiado a la amistad del Lino,
y cómplice en la industria abrió camino
al más osado, y codicioso intento.
Por nuevos campos, extranjero errante,
llevando por ejemplo la osadía,
desprecia el miedo, que miró delante.
¡O ambicioso poder! qué valentía
puede haber de peligros, que te espante,
pues se rindió el mayor a tu porfía.

Meter: polymetric
STÁŘÍ FRANZE JOSEPHA
by Josef Svatopluk Machar

Možno-li života běh znázorniti
si geometricky – a možno je to,
neb všechno tady, děje zemí, států,
útvary umění i společnosti,
myšlenek cesty, osudové dráhy –
vždy geometrickou tu kostru mají,
tak život lidský, který na počátku
zdá se mít dosti na jediném bodu,
pak rušně rozbíhá se širým světem,
kruh opisuje. Když tu večer jeho,
on k témuž bodu vrací se a hasne.
A stáří – truchlým údělem být zdá se,
dozvukem matným rozjásané písně,
či sledním aktem, který tragedii
strh k frašce nechutné – tak zdá se často.
Leč stáří – pouze cenitelem je tu
celého žití. Přichází a chví se,
má kalné oči, třesavé má ruce –
a přece přesně najde vše, co duše
si během letu světem přisvojila
a neztrávila. Člověk v plné síle
i duši strojí: instinkty zlé, pudy,
zavírá kdesi v temném koutě jejím
a posílá ji, kulturního tvora,
s líčidlem v tváři, v rouše nejpěknějším
v střed duší kulturních. A je-li zvláště
nad jiné strojena a nalíčena –
i dějinou se osobností stává.
Je ovšem kultura i, která prolne
do koutku posledního lidskou duši
a přetvořujíc, šlechticem ji činí –
leč nevyznáš se. Byly jednou chvíle,
kdy zdálo se, že mladý císař trhá
ztrnulé formy staré etikety,
a s hrůzou šeptali si strážci její,
že Josef Druhý v něm se opět vrátil
do šerých komnat habsburského sídla.
A byly chvíle, kdy se z něho lila
radostná tucha velikého žití
národům ujařmeným. Byly chvíle,
kdy zdálo se, že v těle sešlé říše
krev svěží proudí, duše že se zvedla
z lenosti tupé k rušným velkým činům
a vedena jsouc pevnou rukou jeho
dospěje záhy slavně na výsluní.
A byly chvíle, kdy se jevil lidem,
co první kavalír své velké říše,
vzor rytířů a gentleman. Stisk ruky
a pohled jeho byly velkým darem
a nemilost – tím nejstrašnějším trestem.
A že zde byl houf hlasatelů čilých
ať zaplacených nebo dobrovolných –
pak všecko bylo přesně připraveno,
by zjev ten vešel do dějiné slávy.
Než – přijde nevlídné a chladné stáří
a zkoumá bez milosti, svlékne duši
a líčidlo jí seškrabe i pudr,
zotvírá všechny kabinety její,
a vystoupit dá instinktům a pudům.
Pak hádankou se stává člověk jdoucí
mátožným krokem k bodu, z něhož vyšel:
je potměšilý, svéhlavý a lhavý,
je egoistou, pletichářem lstivým,
je rádobychytrákem v kompromisech. –
Kde vznešené ty sliby, které házel
věk jeho mladý v řad svých souputníků?
Kde ducha noblesa, kde ryzost mysli,
kde zodpovědnost před dějiným soudem,
kde je to všechno? Ano, přišlo Stáří.
Ten mimovolný soudce minulosti
a lidské ceny prubíř nepodkupný. –
Vy, básníci, vy na dál neklňte mu!
Je neveselý, nedružný to patron,
jenž při západu slunce přidruží se
k člověku cestovníku, prozkoumá jej
a obere – jen proto, by jej doved
tam, odkud vyšel kdysi, bez přítěže,
jež jeho nebyla a bez potravin,
jichž ztrávit nedovedla duše jeho.
K onomu bodu počátku a konce,
jenž Nic se zve v geometrii věcí.
A odchod jeho provázelo lidstvo
lhostejným chladem, tupou netečností.

Meter: iambic
Soneto de Manuel
by Félix María de Samaniego

Ardiente una muchacha el otro día,
en tanto que su madre en misa estaba,
llena de miedo y turbación dudaba
si a su amante Manuel se lo daría
Temiendo si preñada quedaría,
entre darlo y no darlo vacilaba,
y el valiente mozuelo la animaba
diciendo que al venir lo sacaría.
Fueron tan poderosos los ataques,
que consiguió, por fin, verla en el suelo,
y dijo al derramar de los zulaques:
-Qué suave es la sustancia del ciruelo:
por tu vida, Manuel, no me la saques,
y más que llegue la barriga al cielo.

Meter: iambic
UDÁLOST
by Růžena Jesenská

A rána třeskla. Prostřelen
byl pouze obraz na podstavci.
Výkřiky zděšení – a ticho. Umíral jen den
před mořem ohromným, a plavci
zpívali na odchodu do světa své písně loučení,
ó plavci neutěšení a ztracení!
Jsme všickni z rodu jejich víc
neb míň, nás tragedie pojí
myšlenek, osudů, byť slunce žhnulo v líc
a duše vzlétaly jak křídla v zlatém roji.
A div: my po strašné se ráně zvedli,
byl večer zastříbřený, zbledlý,
tys ruku sevřel mou a k mořím šel,
a jenom obraz v místech srdce, srdce krvácel.

Meter: iambic
Auf einen gewissen   mathematicum.
  E. G.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Du bist und heist ein mathematicus,
Und dieses ist nicht ohne vorbedacht geschehn;
Ich mache diesen schluß:
Du bist vorlängst dazu erkohren,
Drum hat die gütige natur
Dich gleich, als du zur welt gebohren,
An statt der waden nur mit linien versehn.

Meter: iambic
Von GOTT.
by Barthold Heinrich Brockes

Es sey GOTT selbst, im Schooß vou seiner Ewigkeit,
Die

Meter: polymetric
Ballada o věčnosti krásy.
by Jaroslav Vrchlický

Ty posud žádnou nedotknutá změnou,
vždy pyšným čelem čnící z rozvalin,
ať malbou, sochou, písní nebo ženou,
ty rosa v parna žeh jsi, záře v stín,
a házíš lidstvu věčné růže v klín.
Buď pozdravena písní mojí smavou,
ó kráso! rájů ztracených jsi stráž,
tys k nesmrtelnosti jen cestou pravou,
saň všednosti ty drtíš sedmihlavou:
ty nesmrtelná do tmy věků pláš!
Jak v Iliu kdys vstali před Helenou,
když měli soudit ji pod tíží vin,
ty rovna té, jež narozena pěnou,
vše v jho své krušíš, každý prachu syn
je otrok tvůj; jde, kam tvůj volá kyn.
Ať Rubens oděl tebe štětce slávou,
ať Aischyla verš za herolda máš,
ať z lebky Angela se valíš lávou,
ať v Bacha žalmu úpíš hymnou lkavou –
ty nesmrtelná do tmy věků pláš!
Moc před tebou je lvicí ochočenou,
ty korunuješ každý velký čin,
ty nejvěčí a jedinou jsi cenou,
již získat lze; jak Don Quixotův mlýn
v prach smělce deptáš, jenž tvůj spřádá zhyn.
Ty nezarosteš ani hrobů trávou,
jak Madonna, které se podobáš,
jdeš středem zmijí, hraješ s hadů hlavou,
vždy vítězící s tváří usmívavou:
Ty nesmrtelná do tmy věků pláš!
Ó paní světa, Lethy chladnou šťávou
zrak neskrop mi, až klesnu ve rubáš,
jen tebe zřít chci branou Hádu tmavou,
a modlitbou jen tebe vzývat žhavou,
jež nesmrtelná do tmy věků pláš!

Meter: iambic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

Cuando a su dulce olvido me convida
la noche y en sus faldas me adormece,
entre el sueño la imagen me aparece
de aquella que fue sueño en esta vida.
Yo sin temor que su desdén lo impida
los brazos tiendo al gusto que me ofrece,
mas ella, ¡sombra al fin! se desvanece
y abrazo el aire donde está escondida.
Así burlando digo: «¡Ah falso engaño
de aquella ingrata que mi mal procura.
Tente, aguarda, lisonja del tormento!»
Mas ella en tanto, entre la noche oscura
huye, corro tras ella... ¡Oh, caso extraño!
¿Qué pretendo alcanzar, pues sigo al viento?

Meter: iambic
25.
by Friedrich Rückert

In jedem Athemzug gibt Leben auf sein Leben,
Wie unsichtbare Düft' aus Blumenkelchen schweben.

Meter: iambic
PÍSNĚ O MÉ DCEŘI. (IV.)
by Jaroslav Vrchlický

Vlekou se chvíle jak zrnka šedá
ve přesypacích hodinách –
dceruška moje hlavinku zvedá,
i vzplanou v zlato, perleť, nach.
Vlekou se chvíle jak můry šedé
po vrb kotlavých pahýlů –
dceruška má i ze sna svou vede,
a síň je plná motýlů.
Vlekou se chvíle, z oblak se leje,
do sněhu kvílí větrů jek –
dceruška má se zbouzí a směje,
spí v okně zlatý paprslek.
Ve všem tak je nám zázrakem ona
a ve všem štěstí je a ples,
celý svět plá jak růžová clona,
jíž díváme se do nebes.

Meter: polymetric
An Fräulein M. von B*
by Aloys Blumauer

Ein Autor, Theure, der mit Ehren,
Und als ein ächtkathol'scher Christ
Sein Kindlein will zur Welt gebähren,
Hat vordersamst, wie es gebräuchlich ist,
Nach einem guten Freund sich umzusehen,
Der bei der Taufe zu Gevatter ihm zu stehen
Und für das Kindlein gut zu sagen sich entschließt.
Ich hätte gern in meinen Kindesnöthen
Um dieses gute Werk, o Theure, dich gebeten,
Wüßt' ich nicht, daß mein Kind so voller Schelmerei
Und ein so ungezog'ner Junge sei,
Für den, nach christlichen Gebräuchen,
Kein Mann, geschweige denn ein Mädchen deinesgleichen,
Mit Ehren sich verbürgen kann.
Denn ach, gesetzt ich spreche dich d'rum an,
Wie könntest du zu all' den Schelmereien,
Mit denen ich, sein Herr Papa,
Mir selbst zum Scandalum, so reichlich ihn versah,
Vor aller Welt ihm deinen Namen leihen?
Wie für den ausgelassenen
Leichtfert'gen Buben Bürge stehen,
Der bis an's Ohr in lauter Schalkheit stecket,
Und schon so früh die armen Mönche necket:
Der über Bilderchen und Amulette lacht,
Und selbst dem Papst ein Fäustchen macht:
Dem, wenn er böse wird, zu einem Nasenstieber
Sankt Christoph selbst zu groß nicht ist,
Und der sich manchmal so vergißt,
Daß er, obschon ein Kind, doch seine Amme lieber
Als ein Marienbildchen küßt:
Der, wenn er auf dem Steckenpferdchen reitet,
Mit seiner Peitsche links und rechts
Zuhaut, und ohne Schonung des Geschlechts
Den Narr'n und Närrinen auf ihre Schellen deutet;
Der selbst mit deinen Schwesterchen
In Eva, sind sie auch so schön,
Und nicht so gut wie du, als wie mit Bäuerinen,
Ja gar mit überird'schen Göttinen
Als wie mit Höckerweibern spricht?
Nein – sicher müßtest du dich schämen,
Den kleinen Wechselbalg im Angesicht
Der Welt in deinen Schutz zu nehmen.
Allein bei all' dem prätendirt
Der Knabe doch, daß er dir angehöre,
Ja, daß er dir zum Theil sein Daseyn schuldig wäre,
Weil du, als man ihn accouchirt,
So gütig warst, mit eig'nen Händen
(in allen Züchten zwar) für ihn dich zu verwenden.
So keck auch die Behauptung scheint,
So muß ich doch, damit der Junge mir nicht weint,
Ihm schon willfahren, und dir ihn
Als meiner Frau Gevatterin –
Doch ganz im Stillen – dediciren,
Und ihn, so schlimm er ist, dir anrecommandiren.
So nimm dich denn des kleinen Wildfangs an:
Der Himmel wird für das, was du in deinem Leben,
Für einen bösen Jungen einst gethan,
Dir künftig lauter gute geben,
Und ich will dann sie auch dir aus der Taufe heben.

Meter: iambic
V kapličce Loretánské
by Jan Neruda

V kapličce Loretánské
je tmavo jako v hrobu –
hrob boží tam vždy stával
o velkonoční dobu.
Nad hrobem v lesklém zlatě
lamp sterý kmit si skákal –
a já jsem v tmavém koutě
si nad Ježíškem zplakal.

Meter: iambic
La escultura
by Baltasar Martínez Durán

Estatua colosal, que el arte inspira,
y al tiempo asombra y a la tierra espanta,
si el Coloso de Rodas se levanta
dos continentes enlazar se mira
Palpita el bronce y el peñón respira
del genio audaz bajo la mano santa;
de Belvedere en el Apolo encanta
y en la Venus de Médicis admira
El arte griego en su arrogancia
                     loca
eterna quiso hacer a la hermosura,
y al golpe del cincel latió la roca
La humanidad te aplaude ¡oh escultura!
y en ti bendice cuando al arte
                     invoca
al Divino escultor de la Criatura

Meter: iambic
1L: Das schlimmste Tier in dem hochedlen Bunde
by Karl Henckell

Das schlimmste Tier in dem hochedlen Bunde
Heißt Mammonitis, wulstig aufgebläht,
Die Wucherin mit dem gemeinsten Pfunde,
Die einzig nach dem ewigen »Mehr«-Wert späht.
Sie betet mit dem Geldschrankschlüsselbunde
Vor einem Altar, dran ein Gauner kräht,
Verkappt in ehrlichen Verdienstes Robe:
»dem Mammon Heil, den heiligen Mammon lobe!«
Was adlig atmet, herzrein sich gestaltet,
Was geisteskühn zum Sonnenlichte drängt,
Was liebend sich in freier Luft entfaltet
Und freudeschwellend seine Knospen sprengt,
Worin der Genius der Wahrheit waltet,
Der niemals niederm Stoffe sich vermengt,
Das wird verleugnet nur und preisgeboten
Von Geldessklaven und Besitzdespoten.
Was frommt's, Besitz und Geldeswert verdammen?
Der Mensch hat Selbstsucht, wünscht sein eigen Teil.
Weil wir von Tieren, nicht von Engeln stammen,
Hält Beutelust selbst Bruderliebe feil.
Raff denn, wer mag, sein Häuflein hier zusammen,
Liegt in Gemeinschaft auch das höhere Heil –
Vor Übermenschlichem bleibt Adam stutzig,
Doch Geldgesinnung nenn' ich schlechthin schmutzig.
Sie ist's, die eisig Mensch vom Menschen scheidet
Und dünkelhaft sich spreizt in eklem Wahn,
Die sich am Bild der Armut heimlich weidet
Und tief geringschätzt, die gering sich nahn.
Dem Volk hat sie der Arbeit Lohn verleidet
Und Haß gesät, wo Väter Liebe sahn:
Hochmütig hütet sie die saubern Hände
Vor der Besudlung durch die »untern Stände«.
Brutal setzt sie den Fuß auf jener Nacken,
Die sich im Schweiß des Angesichtes mühn,
Im Überfluß geneigt, noch abzuzwacken
Vom sauren Lohn, des Saaten spärlich blühn.
Sie läßt für sich wohl hämmern, weben, hacken,
Den Acker bauen und das Eisen glühn,
Doch gilt's, zu sorgen für die »niedern Klassen«,
Glaubt sie sich bestenfalls – herabzulassen.
Trumpf ist der Geldsackstolz im Spiel der Tage,
Darin ich lebe. Kümmerliche Schau!
Der Wert des Menschen selbst scheint eine Sage
Trotz Unfallsicherung und Kirchenbau.
Schätzung der Schaffenden mit gleicher Wage,
Darin das Zünglein Recht zeigt haargenau,
Muß ich trotz Brosämlein vom Herrschaftskuchen
Mit der Diogeneslaterne suchen ...

Meter: iambic
25. Znám zahrádku, jenž se směle
by Karel Maria Drahotín Villani

Znám zahrádku, jenž se směle
Hesperidkám vyrovná,
V nížto plane v kráse skvělé
Růže – květin královna.
Karafiát k ní se kloní,
Jakby jí cos pošeptal,
Ruměnec se zaskvěl po ní:
Zjevilť jí své lásky žal.
Zefyr v lupení si hraje,
S kvítím cítí – plesá – lká –
V zátiši kde chládek vlaje,
Besídka je zelená.
A tam v ní má dívka sedí – –
Viz! teď vyšla... zalívá...
Jako máť svých dítek hledí,
Píseň k snům jich zazpívá.
Kvítí vše se na ni směje,
Jakby díky chtělo vzdát,
Zefyr kol ní libě věje,
By moh' s kadeřemi hrát.
Kýž ta kvitka za mne prosí
O milost tu spanilou!
Kýž ten zefyr k uchu nosí
Lásku jí a touhu mou!

Meter: trochaic
- XXVII -
by Juan de Almeida

Señora Alcida, no se entone tanto,
ni esté con su Phileno tan entera,
pues sabe que en la villa hay quien le quiera
y quien, si diere tres, dará tres tanto.
Damas hay más de mil que en vivo llanto
se derriten por él como la cera,
sola Vuestra Merced es la primera
a quien no enterneció su dulce canto.
Pues si no la enternecen sus reales,
su gracia, su donaire, su apostura,
sus ansias, sus congojas desiguales,
sepa que dar en eso es gran locura
porque en cien mil galanes y amadores,
Phileno es el mejor de los mejores.

Meter: polymetric
- X -
by Bocangel y Unzueta

Yo aquel que un tiempo con semblante ledo
ice sagrado. amor, de la huída,
mi libertad, que aún vive defendida,
rindo a tu imperio, aunque negarle puedo.
Que si temiendo amar cautivo quedo
en la pena mayor, que es la temida,
ni pierde libertad ni arriesga vida
quien pide al golpe no morir de miedo.
Y aunque no falta en mi valor lo fuerte,
amor, contra venganzas de tu aljaba
desde hoy tus armas vencedoras sigo.
Amando excusaré -no ya la muerte,
que el miedo de morir también la obraba-
la afrenta de morir sin enemigo.

Meter: iambic
Uebergang von Tropen
  zu Gleichnissen .
by Johann Wolfgang von Goethe

That und Leben mir die Brust durchdringen,
Wieder auf den Füssen steh’ ich fest:
Denn der goldne Falke, breiter Schwingen,
Ueberschwebet sein azurnes Nest.

Meter: trochaic
63.
by Friedrich Rückert

Jüngst rührte zwischen Schlaf und Wachen mich ein Schimmer,
Ich sah die Meinigen im kerzenhellen Zimmer.
Sie trieben ihr Geschäft und trieben ihre Spiele,
Mich freut' es, wie so froh sie waren und so viele.
Doch nebenaus von dem Getriebe war ein Nischchen
Gewölbet in der Wand, darin gestellt ein Tischchen.
Bei dämmerlichem Schein dort saßen zwo Gestalten,
Die Jugendliche schlank mit vorgebückter Alten.
Die schienen ihr Gespräch und ihr Geschäft zu treiben
Für sich, doch theilnahmlos umher auch nicht zu bleiben.
Ich kannte sie gar wol, es war die schlichte Güte
Der alten Mutter und der Schwester Jugendblüte.
Auch wundert' ich mich nicht, wie sie hieher gekommen,
Die nacheinander Beid' ein Grab hatt' aufgenommen.
So habt ihr nun gemacht die vorgehabte Reise,
Und seid, wo ihr gewollt, in meinem Lebenskreise.
Dort sitzen sie und sehn still in den Kreis herein,
Aus welchem Niemand sie gewahrt als ich allein.
Nicht Miene machen sie noch Regung, herzuschreiten,
Zufrieden, mit dem Blick von dort uns zu begleiten.
Schutzgeistern ähnlich, die uns ungesehn umwalten,
Und Bildern an der Wand, die ihren Platz behalten.
So lächeln sie herein, begnügt und unbeklommen,
Froh, im Familienkreis zu seyn mitaufgenommen.

Meter: iambic
234. Erwöhle was du wilt.
by Angelus Silesius

Lieb’ ist die Königin/ die Tugenden Jungfrawen/
Die Mägde Werk und That: wem wiltu dich ver-
trauen.

Meter: iambic
Refiere la edad de su amor, y que no es trofeo del poder del que llaman Dios, sino de la hermosura de Lisi
by Quevedo

Hoy cumple amor en mis ardientes venas
veinte y dos años, Lisi, y no parece
que pasa día por él; y siempre crece
el fuego contra mí, y en mí las penas.
Veinte y dos años ha que estas cadenas
el corazón idólatra padece;
y si tal vez el pie las estremece
oigo en sus eslabones mis sirenas.
Si Amor presume que su fuerza dura
tiene mi libertad en tal estado,
véngase a mí sin tu belleza pura;
que yo le dejaré desengañado
de que el poder asiste en tu hermosura,
y en él un nombre ocioso y usurpado.

Meter: iambic
Das hohe Lied.
by Theodor Storm

Im Winde weht der bunte Trödelkram;
Und drinnen sitzt im Wirbelstaub der Gassen
Das schlanke Kind des Juden Abraham.
Sie stützt das Haupt in ihre weiße Hand,
Im Sturm des Busens bebt die leichte Hülle;
Man sieht's, an dieser Augen Sonnenbrand
Gedieh der Mund zu seiner Purpurfülle.
Die Lippe schweigt, die schwarzen Locken ranken
Sich um die Stirn wie schmachtende Gedanken.
Sie liest vertieft in einem alten Buch
Von einem König, der die Harfe schlug,
Und liebefordernd in den goldnen Klang
Manch zärtlich Lied an Zions Mädchen sang.

Meter: iambic
Jtem.
  D.  V. A.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich dachte wol mit ungebundner rede,
(ligata taugt nicht mehr)
Mein liebster freund! dir deine neue ehre
Das lorber-laub was besser anzuschnüren.
Ich dachte wol; doch ließ ich mich verführen,
Und band zu viel latein;
Versichre dich, da band ich alles ein,
Was mir nur möglich war.
Ich will auch nicht mein deutsches hertze binden,
Du wirst es stets unangebunden finden.

Meter: iambic
Al sol
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

Al asomarte ¡oh, Sol! por el Oriente
con bellos y radiantes resplandores
los árboles, las plantas y las
                     flores
reviven en tu llama refulgente
Las sombras de la noche de repente
disipas con tus mágicos colores,
alegras todo el orbe, y mil primores
nos brindas con tu luz resplandeciente
¡Oh, Sol hermoso! Lumbre diamantina
derramas con ardiente señorío,
desde el Oriente a Ocaso tu rutina
¡Fúlgido Sol, a mi existir sombrío
arranca, desvanece mi tristura,
infundiéndome luz con tu luz pura

Meter: iambic
III.
by Svatopluk Čech

Otrokem jsem zplozen,
otrokyní zrozen,
kolébavkou býval
děcku pouta chřest,
po můj život celý
okov zrezavělý
z jitra k noci zníval
pustinou mých cest.
Sotva junou sílu
ucítil jsem v týlu,
už mi šíje spjata
ocelovým jhem,
učil jsem se shýbat
nízko vaz a líbat
důtky svého kata,
čelem bíti zem.
Rost’ jsem, otrok chabý,
mezi bratry raby,
za šperk okov zvonil
sestrám u boků,
a kam zřel jsem kolem
s hanbou, hněvem, bolem,
do prachu leb klonil
národ otroků.
Zlé jsem zvykal sudbě,
drsné pouta hudbě,
plašící z mé chaty
všechen žití vděk;
i když v bouřném citu
sáh’ jsem po varitu,
v moji píseň klatý
zazněl pouta skřek.
A přec oko časem
plachým svitlo jasem,
napínal jsem ucho
za les, za vody;
mnil jsem, že tam kdesi
jásá pod nebesy,
letí v naše hlucho
píseň svobody.
Ale jak se vznesla,
hlava zase klesla,
znova v hanbě, hoři
rok šel za rokem –
V šíji dosud jarmo
a zrak čeká darmo
vykoupení zoři –
zemru otrokem!
Již se vaz můj chýlí,
na skráni vlas bílý,
naděje už v temnou
jeseň nekynou;
vím, že ruce spjaté
nestřesou jho klaté,
že má pouta se mnou
v hrobě spočinou.

Meter: trochaic