PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
PÁTÝ KVĚTEN 1921
by František Zavřel

Hle, země opět tone
ve květů orgii
a nelítostným sluncem
se znovu opíjí
tak jako před sto lety,
když stála u tvých mar.
Snad nevzpomíná ani
muže, který byl čin,
nejsilnějšího ze všech,
jež zrodil její klín,
zrádcovsky ponořena
svých květů ve požár.
Člověk je bezcitnější,
leč nyní v údivu
myslí na toho muže,
jenž chytil za hřívu
strašlivou lvici dějin
a ku předu ji vlek.
Beztvarý chaos lámal
Evropu šílící,
on vystoup, odhodlaně
naň upřel zornici
a chaos rychle tuhl
v tančící hvězdu. Rek –
neb byl jím jako nikdo
před ním a po něm – šel
přes korun třpyt, nach trůnů
a stohy děl a těl.
Evropa děla: Ne. On:
En avant! En avant!
Co bylo staré, spiklo
se proti rekovi,
královští padouchové
i stvůry carovy.
Srazil je jako rzivý
list srazí vichru van.
Ó vítězství! Ó boje
památné navždycky!
Ó útočící gardy,
Ó reku nadlidský!
Tvé činy žijí stále
tak jako v prvý den!
Žijí tvé Pyramidy,
Marengo, Rivoli,
tvůj Slavkov, Jena, Wagram
jsou mrtvy? Nikoli!
Sto let se kol nich smyklo
tak jako letmý sen!
Démony uchopený
a přece vítězí!
Kdo z lidí tobě roven?
Ach nikdo! Bez mezí
tvá strašná vůle byla,
tvůj otrok i tvůj kat.
Proto jsi musel padnout
hranice překročiv,
jež lstiví bozi skuli
a které ctil jsi dřív,
ne Rus, ne Prus, tví soci,
ty sám svůj utkals pád.
Pak teprve se zdvihla
Evropa prohnilá,
spitého poloboha
bídácky ubila,
v klín moři pak jej vrhla,
jenž byl tvůj dávný druh.
Tam stál jsi tiše nyní
zrak upřen do dáli,
pějící vlny moře
ti k nohám padaly,
hle, všechen zmatek zmizel,
co ještě zbylo? Duch!
Zřels ještě jednou pyšný
svůj pochod nahoru,
volání slávy slyšels,
zřel vlání praporů,
ku tvému sluchu šlehla
tvých bitev ozvěna.
Tváří v tvář oceánu,
který se tebou spil,
proč náhle skřížils ruce,
kam pohled tvůj se vryl,
tvé dobyvačné gesto
co nyní znamená?
Je dík to nebo výzva
anebo prokletí?
V tvých sežehnutých očích
je slzy viděti.
Vzpomínáš na milenku
anebo na syna?
Kdo ví to? Beze hlesu
se vracíš do svých pout,
kam hledneš, stráž a děla,
ni prstem nelze hnout,
je Hudson Love přísný
i jeho družina.
Tak tedy padl's, reku,
na mstivců halali,
pláštěm, jejž u Marenga
jsi měl, tě zahalí.
Hlouček tvých druhů zalkal
v chudičké jizby šer.
Tak zcela velký ze všech,
již světu vládli kdys,
ty nejsi mrtev – vůle
nejšílenější – tys.
Jí žiješ mimo sudbu
ubohých efemer.
Tak jako tvoje gardy
za zvuků polnice
zdravily kdysi tebe
v útok se řítíce,
svět celý u tvých nohou
volá: Vive l'empereur!

Meter: iambic
STÁRNOUCÍ
by Otokar Fischer

Zde je ta cesta odplynulých let,
jež stejná zůstala, kde vše se mění,
zde je ten signál hor, jenž muže ved
z jinošských zákrutů vstříc oproštění.
Přeslechla léta, mládím zmámená,
co tryskalo tak zhluboka, tak zblízka;
teď hloub i výška tůň je beze dna,
z níž moudrost, posud nepoznaná, tryská.
Světla i zášti znalejší než kdys,
milenče výšin, piruet a skoků,
dnes, moje srdce, vzlétat mělo bys –
lehčí o dvacet roků!

Meter: iambic
La trampa del cazador
by Francisco Ruiz Estébez

Después de que escondiera la violenta
forma de vil metal para la muerte,
después de que tomara de la absenta
de la sombra del bosque más inerte
acechó el animal semidesnudo
pretendiéndole el mal sólo por vicio
y ya de vuelta el evitar no pudo
caer sobre su propio precipicio
De lirio y de metal brilló el acero
más frío que moneda despiadada
llevó púrpura manto aquel enero
y la luna una insignia ensangrentada
Con mi propia violencia me lacero,
mi propio cepo me hace de almohada.

Meter: polymetric
Catalina
by Manuel María Flores

«Patria, familia, hogar ¿qué os habéis hecho?
Quedó al patria tras los anchos mares,
destruyó el infortunio mis hogares
cual pobre nido al huracán deshecho.
¡Mi familia, mi amor! Aquí en mi
                     pecho
convertí sus sepulcros en altares,
y he llorado he llorado mis pesares
huérfana ¡ay! bajo extranjero techo »
Así te vi exhalar en hondo duelo
quejas que al Dios del desterrado claman,
hija preciosa del cubano cielo
Llanto tus ojos con razón derraman;
mas tu patria, tu hogar en este suelo,
está en el corazón de los que te aman.

Meter: polymetric
Jean Vauquelin de la Fresnaye
by Fernando Maristany

¡Grato viento de aliento perfumado
que ofreciendo vas bálsamo de flores!
¡Praderas deliciosas en que han
                     llorado
Damoetas y Amarante sus dolores!
¡Umbrío bosque, río susurrante
que buen fin dar supiste a sus azares,
y en halago cambiaste sus pesares,
y una en otra sus alma suspirante!
Quitóles la edad de oro el goce humano;
mas aunque hubieron el deseo sano
de siempre rechazar al amor fuera,
siempre un remordimiento de ternura,
les hizo amar, al ver tanta hermosura,
el viento, el bosque, el río y la pradera.

Meter: polymetric
JE MI TAK SLADCE...
by Emanuel Lešehrad

Je mi tak sladce, tak sladce mdle,
v duši se písnička vkrádá,
zdá se mi, drahoušku, že mne máš
den ke dni víc a víc ráda...
Tak mdlo mi, tak sladko, tak sladce mdle,
z mé duše se akkordy roní,
modravé, bleďounké, zarudlé,
parfumem tuberós voní.

Meter: dactylic
Lessing und seine Nachfolger
by Friedrich Hebbel

Lessings Auge umfaßte zugleich die steigende Sonne
Und den schüchternsten Halm, den ihr bescheidenster Stral
Weckte im Schooße der Erde, und sind die Dichter der Deutschen
Ausgeartet, so sind's die, die sie richten, noch mehr.

Meter: polymetric
[ich habe den Menschen]
by Christian Morgenstern

Ich habe den MENSCHEN gesehn in seiner tiefsten Gestalt,
ich kenne die Welt bis auf den Grundgehalt.
Ich weiß, daß Liebe, Liebe ihr tiefster Sinn,
und daß ich da, um immer mehr zu lieben, bin.
Ich breite die Arme aus, wie ER getan,
ich möchte die ganze Welt, wie ER, umfahn.

Meter: iambic
ROZHOVOR
by Josef Müldner

– Odkud máš ty písně, ptala
jsem se včera a tys’ řek’:
stačí okno otevříti,
samy se ti v pokoj vřítí.
A já z lože svého vstala,
okno v noci otvírala
do ticha a vzpomínek.
Ale trochu vůně jen
zaválo mi do oken.
Z písní žádná nesletěla,
ač jsem se už chladem chvěla
a už v dálce svítal den.
– Odkud vůni máš, jež vznítí?
Včera jsem se tebe ptal!
A ty jsi se začla smáti,
že umíš jen milovati.
Bych tvou vůni mohl míti,
musíš náruč otevříti.
Za tebou jsem hleděl v dál...
Ale trochu písní jen
sneslo se mi do oken.
Žádná vůně tvého těla
v těle mém se nezachvěla,
a už v dálce svítal den...!

Meter: trochaic
345. Entschuldigung an die Fr.Pr.B
by Abraham Gotthelf Kästner

Wenn ich Dich nicht durch Schwarz auf Weiß belehre,
Daß ich die Zeit an Dich gedacht,
So glaube nur, daß ich Gott eifrig ehre,
Hab' ich gleich längst kein Lied an ihn gemacht.

Meter: iambic
SEN DĚTÍ.
by Antonín Klášterský

Jen z našich činů, dum a citů změn,
ze známých tváří, slov, jež kdo nám šepce
neb hřímá v žití, tiše tak a hebce
své obrazy tká ve spánku nám sen.
Leč malé dítě, spící na kolébce,
hle, usmívá se v sněhu svojich plen,
je hlucho pro svět, zříc má úděl slepce –
ach, o čem tomu zdát se může jen?
Ó, pravda-li, že sen je odraz žití,
pak rtíky své když stáhne do úsměvu,
z jiného světa sen jen musí sníti.
To jistě ve snách letí hvězdnou tiší,
kol něho zástup andělských je zjevů,
a hudbu sfér se linout dosud slyší.

Meter: iambic
William Shakespeare
by William Shakespeare

Sei der Vogel hellsten Lautes,
Horstend in Arabiens Öde,
Banger Herold und Trommete!
Fromm Geflügel, auf ihn schaut es.
Doch du kreischender Gefährte,
Bösen Feindes Eingeweihter,
Fieber-Endes arger Deuter,
Bleibe fern von dieser Herde!
Sei aus unserm Rat verwiesen
Aller Vogel rauh und arg;
Nur der Aar, des Flugs Monarch,
Müsse dies Begängnis grüßen.
Priester sei, weiß infuliert,
Der die Sterbelieder kann,
Todesprophezeier Schwan,
Wie dem Requiem gebührt.
Und du, Krähe, dreifach alte,
Die ihr schwarz Geschlecht erzielt
Mit Odem, den sie gibt und stiehlt,
Zu dem Trauerzug dich halte!
Hier beginnt der Chor. – Zusammen
Tönet's: Lieb' und Treu ist hin;
Turteltaub' und Phönix fliehn
Aus der Welt in Wechselflammen.
Liebten sich, wie wenn, verdichtet
Lieb' in Zwei'n zu einem Wesen,
Trennungslos geteilt gewesen.
Da hat Liebe Zahl vernichtet.
Herzen nah im Weiten schienen;
Denn nicht Raum war, und doch Ferne
Zwischen Taub' und ihrem Sterne.
Allen Wunder, außer ihnen.
Liebesstrahl durchzuckte so sie,
Daß der Phönix all sein Glück
Flammen sah im Turtelblick;
Jedes jedem ein Potosi.
Eigentum sich so verließ,
Daß im Selbst das Selbst verschwand,
Einzelwesen, zwiebenannt,
Weder zwei noch eines hieß.
Selbst Vernunft, sie schien bedrängt,
Sah Getrenntes sich vereinen,
An sich selbst wie nichts erscheinen:
Schlichtes war so wohl vermengt,
Daß sie rief: wie treugepaart
Hier in Eintracht ein Geschlecht!
Recht hat Liebe nun, nicht Recht,
Wo Entfernung so beharrt.
Und erhub dann diese Klage
Um der Liebe Stern und Helden,
Taub' und Phönix die Entseelten,
Als Choral am Sarkophage:

Meter: trochaic
Lied vor der Schlacht
by Wilhelm Müller

Wer für die Freiheit kämpft und fällt, deß Ruhm wird blühend stehn,
So lange frei die Winde noch durch freie Lüfte wehn,
So lange frei der Bäume Laub noch rauscht im grünen Wald,
So lang' des Stromes Woge noch frei nach dem Meere wallt,
So lang' des Adlers Fittig frei noch durch die Wolken fleugt,
So lang' ein freier Odem noch aus freiem Herzen steigt.
Wer für die Freiheit kämpft und fällt, deß Ruhm wird blühend stehn,
So lange freie Geister noch durch Erd' und Himmel gehn.
Durch Erd' und Himmel schwebt er noch, der Helden Schattenreihn,
Und rauscht um uns in stiller Nacht, in hellem Sonnenschein,
Im Sturm, der stolze Tannen bricht, und in dem Lüftchen auch,
Das durch das Gras auf Gräbern spielt mit seinem leisen Hauch.
In ferner Enkel Hause noch um alle Wiegen kreist
Auf Hellas heldenreicher Flur der freien Ahnen Geist;
Der haucht in Wunderträumen schon den zarten Säugling an,
Und weiht in seinem ersten Schlaf das Kind zu einem Mann.
Den Jüngling lockt sein Ruf hinaus mit nie gefühlter Lust
Zur Stätte, wo ein Freier fiel, da greift er in die Brust
Dem Zitternden, und Schauer ziehn ihm durch das tiefe Herz:
Er weiß nicht, ob es Wonne sei, ob es der erste Schmerz.
Herab, du heil'ge Geisterschaar, schwell' unsre Fahnen auf,
Beflügle unsrer Herzen Schlag und unsrer Füße Lauf!
Wir ziehen nach der Freiheit aus, die Waffen in der Hand,
Wir ziehen aus auf Kampf und Tod für Gott, für's Vaterland.
Ihr seid mit uns, ihr rauscht um uns, eur Geisterodem zieht
Mit zauberischen Tönen hin durch unser Jubellied.
Ihr seid mit uns, ihr schwebt daher, ihr aus Thermopylä,
Ihr aus dem grünen Marathon, ihr von der blauen See
Am Wolkenfelsen Mykale, am Salaminerstrand,
Ihr all' aus Wald, Feld, Berg und Thal im weiten Griechenland!
Wer für die Freiheit kämpft uns fällt, deß Ruhm wird blühend stehn,
So lange frei die Winde noch durch freie Lüfte wehn,
So lange frei der Bäume Laub noch rauscht im grünen Wald,
So lang' des Stromes Woge noch frei nach dem Meere wallt,
So lang' des Adlers Fittig frei noch durch die Wolken fleugt,
So lang' ein freier Odem noch aus freiem Herzen steigt.

Meter: iambic
FRAGMENT
by Viktor Dyk

– – Neb běda, dílo tvé-li přátel třeba má
vždy ochotných je přijmouti už předem,
vždy s ochotnýma tleskat rukama,
vždy pelyněk ti zmírňujících medem.
Vzbuď záští, básníku! Štvi. Bičuj. Neustaň.
A, pyšný hidalgo, se zahal ve svém plášti.
Tvé dílo samo zlomiž každou zbraň,
tvým triumfem je překonávat záští.
Jdi šelmy zkrotiti, jež vydráždil jsi dřív’.
Jak krásný zvuk – řev jejich vzteklý v kleci!
Selže-li pohled, bůh buď milostiv!
Než neselže-li, kouzelník jsi přeci! – –
Tvé sny, dřív’ pyšné, blednou zhasnulé.
Kouzelná nedána ti formule.
Mrak na obzoru zdvihá se.
Co na tom? Pad’ jsi v zápase.

Meter: iambic
1L: Das ist der Dom mit seinen Mirakeln,
by Franz von Dingelstedt

Das ist der Dom mit seinen Mirakeln,
Mit Heiligen aus Stein und Holz,
Mit kostbaren Knochen in Tabernakeln,
Mit Kuppeln, Säulen und Türmen stolz.
Vom Hochaltar dringt ein schwacher Schimmer,
Ein Wehen bläst durch die Gänge hin,
In den Orgelpfeifen Kindergewimmer: –
Es graut mich! Was ich doch kindisch bin!
Seit zwanzig Jahren nicht dringewesen,
Zur Beichte nicht, nicht zum Sakrament, –
Daheim nicht in der Bibel gelesen, –
Ob mich der alte Herr-Gott noch kennt?
Ich will an die schallenden Pforten pochen.
Die sind verschlossen. Niemand zu Haus ...
Was ist das? Hat hier ein Mensch gesprochen?
Lacht mich die Hölle von drinnen aus?
Ich soll mit den Übrigen wiederkommen,
Reingewaschen, sonntagsfrüh,
Mit den abonnierten Wochen-Frommen,
So gleißnerisch und so bigott wie sie.
Nein, ich will mich nicht in die Hürde sperren,
Vom Hunde gejagt, mit der übrigen Herd',
Wenn du der Herr bist unter den Herren,
Suche mich, so ich dir etwas wert.
Geschrieben steht: Es ist größere Freude
Über ein einzig verirrtes Tier
Als über eine gesammelte Weide, –
Wohlan, mein Hirt, ich irre nach dir.
Ich stehe allein an deinen Pforten,
Sie tun sich nicht auf, dein Haus bleibt stumm,
Die Nacht ist schwarz und tonlos 'worden,
Der Mond hängt dräuende Schleier um.
Ein Strahl nur noch aus den finstern Gründen,
Er trifft das vergoldete Kreuz von Erz:
Kannst du, Beleuchter, das kalte entzünden,
Kannst du entzünden mein kälteres Herz?

Meter: iambic
1L: Zufriedene Stunde. Durch die offne Thür
by Gustav Falke

Zufriedene Stunde. Durch die offne Thür
Kommt vom Balkon die milde weiche Luft
Des niedergehenden Septembertages
Und, minder mild, der Lärm der Straße: Kreischen
Von Knaben, die sich balgen; helle Stimmen
Der kleinen Mädchen, Ringelreihe tanzend;
Das scharfe Kleffen meines Nachbarhündchens
Und dann und wann der tiefe Polterbass
Des Milchmannshundes. Auch das Läuten trägt
Der Pferdebahn zu mir der schnelle Schall,
Und, dumpfer, von der nahen Alster her
Den kläglich heisern Ton der kleinen Dampfer.
Zufriedene Stunde. Auf den Knieen das Buch,
»jenseits von Gut und Böse« nennt der Vater
Sein wundersames Kind der Einsamkeit,
So auf den Knien das aufgeschlagene Buch,
Lass' ich den wirren Klang des Lebens lächelnd
Die zarten schüchternen Gedanken mir
Zurück ins dunkle Nest der Seele scheuchen.
Zufriedene Stunde. War ich je so fröhlich,
So herzensstill, so gütig? Oftmals schon
Schlug ich die Thür mit leisem Fluche zu,
Wenn so von draußen mit der plumpen Faust
Der wüste, rohe Lärm des Tages griff
In meine zarten feinen Seelenfäden,
Das kaum begonnene Gespinst zerstörend.
Doch heute kann ich's lächelnd dulden. Seltsam.
Zufriedene Stunde. Ohn' warum, wozu.
Du dreimal Glücklicher, dem jeder Tag
Bringt solche Stunde, solche Stunden wohl.
Und giebt's nicht Glückliche, die immer so,
So fraglos, leben hin ihr ganzes Leben?
Ein wirrer Ton, ein unbestimmter Klang
In all den wirren, unbestimmten Klängen
Der wundersamen Lebenssymphonie,
Füllstimmen nur im wuchtig lauten Tutti.
Zufriedene Stunde. Oder nicht? Ist Schlaf
Nur diese Stille, diese satte Stimmung,
Die wunsch- und fragelose? Wie? Nicht Glück?
Nicht Glück für mich? Wenn sich dem wirren Lärm
Nun hell und klar, wie rieselnd Gold, entringen
Die zauberhaften Solostimmen wieder,
Die feinen kirrenden Zauberflötentöne?
Und in dem stillen dunklen Rattennest,
Das meine Seele nenn' ich, wird's lebendig
Und läuft und springt und drängt und pfaucht und pfeift?
Nein! tutti tutti! forte! con fuoco!
Recht brausend, lärmend, alles übertäubend!
Bum bum! tam tam! Nicht diese zarten, feinen
Geheimnisvollen Rattenfängersoli.
Zufriedene Stunde, stille, satte Stunde!
Ganz ohne Wunsch die eingelullte Seele,
So ruhefroh, so flach, so unbewegt –

Meter: iambic
BALADA O JESENI VÁŠNĚ
by Antonín Sova

Park zapadlý je, poraněný
západu krví, steskem ženy,
jež pod lentiškem hřešívala.
Milenci odešli už s létem
i s opadalým, bujným květem,
ti, divoce jež milovala.
Teď, zrak-li vábí, spíše studí.
A hoří-li, jen soucit budí.
Jak vášni možno jeseň žíti?
Na prosincových stromech bělí
se luny paprsk chladně smělý,
na žlutých trávách, zvadlé síti.
Milenců stopy dosud vedou
tou travou vyprahlou a hnědou
až pod lentišek starým sadem.
Mrouc vášní zamyšlena stojí.
Vzpomínkou žal se nevyhojí.
Čpí louky vlhce zimním chladem.

Meter: iambic
A don Eugenio de Llaguno
by Juan Meléndez Valdés

Alivia el peso, soberana Astrea;
déjame una hora de feliz reposo;
el crudo afán de tu servicio honroso
ceda una vez a más feliz tarea.
Santa amistad en celebrar se emplea
del claro Elpino galardón glorioso,
merced justa de un rey que poderoso
su mérito y saber honrar desea.
Vosotras, Musas, si a mi ruego un día
cedisteis gratas, y mi tierno acento
oyó afable por vos mi dulce Elpino,
prestas volad, decidle mi alegría,
del pueblo hispano el general contento,
de la virtud el júbilo divino.

Meter: iambic
Píseň z dětských let.
by František Leubner

Tu píseň z dětských let jsem neslyšel,
již dětským hláskem u mřížky jsem zpíval,
kde starý kněz se na nás vlídně díval
a v hlasů směsi hlas mé matky zněl...
Dech květů svadlých kostelem se chvěl.
Co letní večer hřbitovem se stmíval,
– tam již se dávno nikdo nepohřbíval –
kříž nad hroby se ještě zlatem skvěl.
Až zde ji slyším, řeč ji pěje cizí,
jak chladný déšť se do srdce mi vlívá.
Ten hřbitůvek zřím, vše mi s očí mizí...
Vy hroby dálné! Stesk mi duší běžel...
Co tichý večer se tak zvolna stmívá,
ten slyším zpěv, jak sám bych v hrobě ležel.

Meter: iambic
J rdisches
  V ergnügen
 in
  GOTT .
  F ünfter  T heil.
by Barthold Heinrich Brockes

So zögert, liebste Menschen, nicht,
Um dieses helle Gnaden-Licht
Den Schöpfer brünstig anzuflehen.
Weil, wo ihr diesen Strahl nicht fühlet,
Jhr, ohn euch einst vergnügt zu sehen,
In Sorgen und Begierden wühlet,
Die weder Grund noch Gräntzen haben.
Erbittet doch, vor allen Gaben,
Die, welche würdiger als alle,
Die Gabe, daß euch GOTT gefalle!
Jhr seyd beglückt, wenn euch das Licht
Der Anmuth, aus dem Bau der Welt,
Den GOTT schuf, in die Seele fällt;
Unglücklich, wenn es nicht geschicht!

Meter: iambic
MNĚ ŽIVOT DAL JEN MÁLO RADOSTÍ...
by Jan z Wojkowicz

Mně život dal jen málo radostí,
ty nejkrásnější žil jsem v illusích –
a všecky převýšily bolesti
let posledních, let posledních...
A přece věřím, stále mocněji,
že život můj má dlouhou budoucnost,
že jenom zkouškou je mé dnešní trápení,
půst předsváteční, k lepší zemi most –
muk, zkoušek Odyssea hrdin z pohádek,
jež na konec přec čeká Princezna;
jen pro ni že ten živlů temných vztek –
leč Ona, že mou krutou minulost
přec jednou odmění – vždyť zná mě, dobře zná...

Meter: iambic
46. Ein liebliches Los
by Gerhard Tersteegen

Ein jeder sucht und liebet 'was,
Der eine dies der andre das;
Mein Gut und Teil ist Gott vor allen,
Mir ist ein lieblich's Los gefallen.

Meter: iambic
- XXXIV -
by Lope de Vega

De este mi grande amor y el poco tuyo
no tengo culpa yo, tengo la pena,
que a tu naturaleza en todo ajena
juntarse dos contrarios atribuyo.
Este mi amor y tu desdén arguyo
de aquel humor que de una misma vena,
de dulce y agrio fruto el ramo enllena,
siendo una tierra, un agua, el tronco el suyo.
Veo la cera y veo el barro al fuego,
ésta ablandarse, aquél endurecerse,
que uno se rinde y otro se resiste.
Y con igual afecto miro luego,
siendo una causa amor para encenderse,
que si me enternecí, te endureciste.

Meter: iambic
6. Otče drahý! snad ještě spíš,
by Jan Květoslav Klumpar

Otče drahý! snad ještě spíš,
Co se děje, o tom nevíš;
Jenom oknem ven
Semo na nás se podívej
A pak radostí zaplesej;
Z lože zmizel sen,
A nám z něho krásný,
Jako nebe jasný,
Zkvetl slasti den.
Šedesátkrát zmládly sady,
Tolikkrát jich sstárly vnady
S Tebou, otče náš!
Jako dítě vedly Tebe
Ve nevinných slastí nebe,
Jak to ještě znáš;
„Mladý věk jest krásný,
Jako nebe jasný –“
S slastí říkáváš.
Pak jsi kráčel – jinoch mladý –
Růžovými žití sady
Tok co proudných sil;
Vůkol Tebe vykvétaly,
Na Tě se čárovně smály
Růže ladných víl;
„Juna věk jest krásný,
Jako nebe jasný –“
Často’s k nám mluvil.
Z růží juna muž se’s zrodil,
Statně žitím by’s se brodil,
S Tebou choti šla;
Člun Tvůj šťastně žitím plynul,
Dítky vroucně’s k ňádrům vinul,
Jež Ti podala.
„Muže věk jest krásný,
Muže věk jest spasný –“
Řeč Tvá bývala.
Nyní věku branou úzkou
Kráčíš stezkou kmeta kluzkou;
Ó, jak blaze Ti!
Zdaž ne opět v zanícení
Zvolať možno Tobě není,
Jako jindy vždy?
„Starcův věk jest blahý,
Plný sladké snahy –
V dítek náručí.“
Otče drahý! již již nespíš,
Kéž nás přece zde uslyšíš
V narozenin den;
Radosť větší hned pocítíš,
Když kol sebe nás uvidíš,
Jsmeť my Tvoji jen.
Dítky Tvoje pějí,
Blaho Tobě přejí
V narozenin den. –

Meter: trochaic
BRONISLAW SZWARCE
by Jaroslav Vrchlický

Exoriare aliquis! – to věčné slovo
mi v uších zní přes doly vše a hory,
je celou Polskou štkají duchů sbory,
to pálí vždy a tíží nad olovo.
Toť modlitba tvá denní, Polsko, vdovo,
však nejen tvá, i všech, jichž marné vzdory,
zde v klenbu nebes hřmí a drtí svory,
by dál zas vlékli břímě Sisyfovo.
Čtu. Náhle se mi kalí jasné oko,
a po letech zas, Adame můj velký,
tvé věštby, kletby cítím přehluboko.
Co platno vše! Svět dál se brodí mělký
v močále svém... Však to již platí více,
jak on že bylo hrdin statisíce!

Meter: iambic
LEGENDA EGYPTSKÁ.
by Sigismund Bouška

U svatého Nilu
děti sobě hrají,
palmy větrem vlají,
květy leknínové
vodou rozkvétají.
Hle ta chatka podle chrámu!
jako hnízdo vlaštovičí
přilípla se k trámu.
Slyš! v té svaté chatě,
tesařově klícce,
pěje vlaštovice!
tři hlavy se kloní,
pilně pracujíce.
Jaké zvláštní kouzlo nové!
kdo tam bydlí? jsou to lidé?
jsou to andělové?
Břehy Nilu kvetou
pestrým dětí šatem,
vlásky planou zlatem,
větřík jimi hraje,
rozčechrá je chvatem.
„Pojď,Ježíšku, hraj si s námi!“
Svatá Panna zlato přede,
Josef teše trámy.
Vysvitlo to slunce,
či to nebe hoří?
roven ranní zoři,
Ježíš vyšel z chaty
v bílém světel moři.
Jak ho spatří malé děti,
úprkem se ženou k němu,
mizí v jejich změti.
Celý svět se směje,
vlnka Nilu zpívá,
vesmír odpočívá,
dítě Mariino
jen se pousmívá.
Z chaty slyšet zvučné rány,
do nich jako švehol ptačí
zaznívá zpěv Panny.
Ježíš nese v klíně
tříšťky z tiché dílny,
hledal soudruh pilný
a teď pacholíkům
rozdává je, sdílný.
Co to bude? dětské oči
na něm visí nedočkavé,
radost jimi skočí.
V ptačí křídla bílá
tiché Dítě Boží
tenkou tříšťku složí,
přidá hlavu, nožky,
ptáčky množí, množí! – –
Ó Ježíšku! to je čížků!
či to budou strnádkové
o žlutavém bříšku?
Každé dítě v klíně
chová jedno ptáče,
běhá s ním a skáče,
místo něho zpívá,
tiká, cvrká, kdáče – –
Z chýše píseň Panny jásá,
Josefova provází ji
nota temnohlasá.
Ježíš v ručky tleskl,
žasnou všecky děti:
z klína v pestré změti,
k nebi v díkůpění
hejno ptáků letí!
Slyš ten velký jásot dětský! –
Josef s Pannou s prahu chaty
v slzách vidí všecky...

Meter: trochaic
ZA ODLÉTLÝM SNEM.
by Alois Škampa

Jak sladká byla chvíle,
když na tvé hrudi bílé
jsem tiše, blaze snil!
Co zbylo mi? – Jen touha,
jen z růží vůně pouhá,
jichž květ mne opustil...
Jak tehdy zrak tvůj planul;
jak dech tvůj žárem vanul;
jak bouřil srdce tluk!
Dnes marně ono štěstí
chce lapit do svých zvěstí
mé písně prázdný zvuk...
A přec i ještě z dáli
mne ve vzpomínkách pálí
ten oka tvého blesk...
Ó, čím byl spanilejším,
tím tíž teď ukonejším
svůj velký, pozdní stesk!
Z té lásky, jíž jsem vzrůstal,
mi na mých křídlech zůstal
jen zlatý, skvoucí pel;
jen zdání toho nebe,
kam byl bych – maje tebe –
i se svou písní spěl!

Meter: iambic
Begräbniß .
by Ludwig Uhland

Als des Gerechten Sarg mit heiliger Erde bedeckt war,
Deckte der Himmel darauf freundlich den silbernen Schnee

Meter: polymetric
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Mírame tú; que si dolor impío
rasga mi corazón con mano dura,
como el rayo de sol la niebla oscura,
disipa tu mirada el dolor mío
Mírame tú, porque la muerte ansío
cuando alcanzar no pueda esa ventura:
si no me alumbra el sol de tu hermosura,
mi vida es un desierto muy sombrío
Mírame tú; que son de mis enojos
tus miradas dulcísimos consuelo,
flores que nacen donde miro abrojos
Mírame tú; que en mi amoroso anhelo,
viendo la luz de tus azules ojos,
pienso mirar el resplandor del cielo.

Meter: dactylic
La pesca
by Joaquín Lorenzo Luaces

Corre por entre margen cenagosa
un arroyuelo sin bramar con saña;
puebla su cauce la flexible caña,
borda su orilla la fragante rosa
Como ninguna, mi guajira hermosa,
sobre una peña que la linfa baña
contra los peces con furor se ensaña
la mano presta, la mirada ansiosa
Salta alegre por fin y delirante
la cuerda tira con presteza suma,
saciar creyendo su traidor anhelo
Y cuando fue a mirar el pez brillante
que se agitaba en la ruidosa espuma
¡halló mi corazón en el anzuelo!

Meter: iambic