PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Al nacimiento del señor Marqués de Villalba, su hijo del señor Duque de Feria, y de mi señora doña Isabel de Córdoba, hija del Duque de César
by Carlos Boyl

La Cesarina excelsa hermosa Luna
del sol de Feria amando el nuptio asiento
al alma ( de sus rayos movimiento)
entre llamas de luz puso en la cuna.
Diole estado en naciendo la Fortuna,
Mercurio y Marte, letras y ardimiento,
Apolo y Iove raro entendimiento,
que es don que de los otros es
                     columna.
El Cielo (por remate de los bienes
que a esta Alba suya venturosa envía)
al nacer en Valencia le hizo salva
¡Oh suceso que a ser único vienes!
pues vio Valencia al Alba en medio día,
naciendo el marqués bello de Villalba.

Meter: iambic
Wachtelwacht
by Ludwig Achim von Arnim

Hört wie die Wachtel im Grünen schön schlagt,
Lobet Gott, lobet Gott!
Mir kommt kein Schauder, sie sagt,
Fliehet von einem ins andre grün Feld,
Und uns den Wachsthum der Früchte vermeldt,
Rufet zu allen mit Lust und mit Freud:
Danke Gott, danke Gott!
Der du mir geben die Zeit.
Morgens sie ruft, eh der Tag noch anbricht:
Guten Tag, guten Tag!
Wartet der Sonnen ihr Licht;
Ist sie aufgangen, so jauchzt sie vor Freud,
Schüttert die Federn, und strecket den Leib,
Wendet die Augen dem Himmel hinzu,
Dank sey Gott, dank sey Gott!
Der du mir geben die Ruh.
Blinket der kühlende Thau auf der Heid,
Werd ich naß, werd ich naß!
Zitternd sie balde ausschreit,
Fliehet der Sonne entgegen und bitt,
Daß sie ihr theile die Wärme auch mit,
Laufet zum Sande und scharret sich ein,
Sagt sie, und legt sich darein.
Kommt nun der Waidmann mit Hund und mit Bley,
Fürcht mich nicht, fürcht mich nicht!
Liegend ich beyde nicht scheu,
Steht nur der Waizen, und grünet das Laub,
Ich meinen Feinden nicht werde zum Raub,
Aber die Schnitter die machen mich arm,
Wehe mir, wehe mir!
Daß sich der Himmel erbarm.
Kommen die Schnitter, so ruft sie ganz keck:
Tritt mich nicht, tritt mich nicht!
Liegend zur Erde gestreckt.
Flieht von geschnittenen Feldern hindann,
Weil sie sich nirgend verbergen mehr kann,
Klaget, ich finde kein Körnlein darin,
Ist mir leid, ist mir leid!
Flieht zu den Saaten dahin.
Ist nun das Schneiden der Früchte vorbey,
Harte Zeit! harte Zeit!
Schon kommt der Winter herbey.
Hebt sich zum Lande zu wandern nun fort
Hin zu dem andern weit fröhlichern Ort
Wünschet indessen dem Lande noch an:
Hüt dich Gott, hüt dich Gott!
Fliehet in Frieden bergan.

Meter: polymetric
VE VŮNI BAZALEK.
by Irma Geisslová

Ve vůni bazalek zpomínám na Tebe
s touhou a po tichu,
nad pásmem zvonků, když rosný déšť vyplývá
z každého kalichu,
nad stuhou jiřinek – těch růží podzimu,
vroubících záhony,
zřím-li už ve větru vzdálených lesů těch
hluboké úklony,
zřím-li prv vonící stráně, i lučiny,
pahorky pod houští,
doubravy šumící a ten pruh bílých řek –
leto když opouští.
Tak jsi mne zanechal s pomněnkou blahých dnů
prosněných, prchavých,
ve smutek zapadám, jako svět v jeseni
do roušek mlhavých. –

Meter: dactylic
Král a vlast nadevšecko Cžechům.
by Michal Silorad Patrčka

Pro Krále a vlast vždy dáti
Hotovi jsme život, krev.
Nevíme, co jest se báti,
Nepřátel když hrozý hněv.
Král a vlast jest naše heslo,
Když jdem v boje krvavé;
Věrnost, vedoucý nás veslo
Jisté, v bouři hltavé.
Král když volá, vlast když trne
Rychle třepícý co blesk;
Z všech stran mužný Čech se hrne,
Z hor až hlouká zbraně třesk.
Čech sy nedá krále bráti,
Nezměnlivý v věrnosti;
Ani drahé vlasti dráti,
Smrt spíš volí s radostí.
Jako drak když zrada syčí,
Hulákají hromové;
Strašně vyzáblá smrt řičí,
Pevně stojí Čechové!
Jako pere vlnobití
Do skal vztekem zuřivým,
Čech pak chvátá ku pobití,
Hřímá hromem smrtícým.
Skusyl naše ostré meče
Divý zpohanělý Prus,
Nemoha snest kruté seče,
Tam, až kde se rodí Rus*).
Jako mračna vojska strašná
Přes doly a přes hory,
Jen co ovec stáda plašná
Honil Žižka s Tábory.
Rekové se v outěk dali,
Každý padl pevný hrad;
Zavzněloli: „z Čech se valí
Hrozný Jiří Poděbrad!“
Marchpolské jsou svědkem pláně,
Od Karla co vedeno;
Naše – v hrozné Frankům ráně
Dokázalo rameno.
Chlumské svědčí tmavé bory,
Jaké pejchou přepité,
Práchnějí tam strašné zbory
Naším mečem pobité.
V přestrašlivé Lipské době,
Valem kde smrt dávila,
Věčně stkvícých věnců sobě
Naše mužnost dobila.
Věčně slavní budou dnové
Skrz Helvetské doliny,
Když se hnali naši lvové
Na Žampanské roviny.
Kam se hnuli osvícení
S námi naši Karlové,
Chvěli hrůzou poražení
Nepřátelští orlové.
Naše činy osvědčují
Skály, které smáčí Reyn;
S podivením oslavují
Města, v kterých hučí Seyn.
Pro Krále a vlast vše dáti
Touží, chvátá věrný Čech!
První v lítém boji státi,
Ohnivý jest jeho spěch.
Král a vlast ať věčně žije,
Pro ně hoří plamenem
Čech, a nepřálele zbije
Zrádné věrným ramenem!
Po všem světě zahřmi hlase,
V nás že vždy vře česká krev!
Vlast a Krále v každém čase
Hotov bránit že náš lev!

Meter: trochaic
- CXLIV -
by Fernando de Herrera

¡Oh, cómo vuela en alto mi deseo
sin que su osadía el mal fin tema!
Que ya las puntas de sus alas quema
donde ningún remedio al triste veo.
Que mal podrá alabarse del trofeo,
si estando ufano en la región suprema
del fuego ardiente, en esta banda extrema
cae por su siniestro devaneo.
Debía en mi fortuna ser ejemplo
Dédalo, no aquel joven atrevido
que dio al cerúleo piélago su nombre.
Mas ya tarde mis lástimas contemplo,
pero sí muero, porque osé, perdido.
Jamás a igual empresa osó algún hombre.

Meter: iambic
- 47 -
by Lope de Vega

Como es el sol la causa conficiente,
que forma con su propia fuerza el día,
tu honesto amor infunde al alma mía
dulce templanza de tu fuego ardiente.
Sin que ninguno rebelarse intente,
sujetan los sentidos su porfía,
que el cuerpo, a quien tu luz y virtud guía,
de cuanto no es el alma vive ausente.
Rendido al fin a la suprema parte,
no quiero aun con los ojos ofenderte,
más espíritu solo contemplarte.
Sin desearte yo, quiero quererte,
que si te quiero yo sin desearte,
dentro del alma no podré perderte.

Meter: iambic
Der Wächter Zions
by Friedrich Schiller

Meine Wahrheit bestehet im Bellen, besonders wenn irgend
Wohlgekleidet ein Mann sich auf der Straße mir zeigt.

Meter: polymetric
El ruiseñor y la rosa
by Fray Jerónimo de San José

Aquélla, la más dulce de las aves,
y ésta, la más hermosa de las flores,
esparcían blandísimos amores
en cánticos y nácares süaves
Cuando suspensa, entre cuidados graves,
un alma, que atendía a sus primores,
arrebatada a objetos superiores,
les entregó del corazón las llaves
«Si aquí -dijo- en el yermo de esta vida
tanto una rosa, un ruiseñor eleva
(¡tan grande es su belleza y su dulzura!),
¿cuál será la floreta prometida?
¡Oh dulce melodía siempre nueva!
¡Oh siempre floridísima hermosura!»

Meter: iambic
NEDĚLE.
by Václav Jaromír Picek

Chvála tobě, dni ty Páně!
Tvorstvo poklekává tiše,
Vánek zvonců hlas přináší,
Duše uctou sotva dýše.
Na den odpočinku Páně
Duch zas najde, vzkřísí sebe,
Od snah světa odpočívá,
V otevřené zírá nebe.
Ticho, jak by boží láska
V svatém přemýšlení byla,
Aby tvorstvo drahé, krásné
Ještě sladčej oblažila.
Nuže k díkům v prach klekejte
Zástupové šírých světů!
„Sláva Bohu na výsostech“–
Pějte věčně v svatém vznětu.

Meter: trochaic
Conjetura la causa de tocarse la campana de velilla, en Aragón, después de la muerte del piadoso Rey Don Felipe III, y muestra la diferencia con que la oirán los humanos
by Quevedo

O el viento, sabedor de lo futuro,
clamoreó por el difunto hado,
o en doctos caracteres anudado,
le repitió parlero gran conjuro.
Y puede ser que espíritu más puro,
a la advertencia humana destinado,
pronunció penitencias al pecado
en lenguaje tan breve y tan oscuro.
Profético metal, los ciudadanos
que de agüero y cometa son exentos,
a tu son bailarán por estos llanos;
en tanto que tu voz y tus acentos
oyen descoloridos los tiranos
y te atienden los reyes macilentos.

Meter: iambic
La tribulación
by Gabriel García Tassara

Hay un Dios, me lo dice el alma mía,
la tierra de otro mundo es el camino:
para el hambre y la sed del peregrino
el desierto arenal la palma cría
Yo tengo sed y hambre La alegría
por siempre huyó del corazón mezquino,
y ya no pido a mi cruel destino
el bien que allá en mis sueños le pedía
Deshechas ya mis ilusiones veo
como pedazos ¡ay! de mis entrañas,
y ni temo, ni espero, ni deseo
¡Oh tú que en mi aislamiento me acompañas!
¿En quién he de creer si en ti no creo,
y a quién he de volver si tú me engañas?

Meter: polymetric
Cálamo currante
by Francisco de Osuna

Si escribir te propones un soneto,
ve haciendo lo que yo, que, a fe, no es harto;
tras el verso tercero saldrá el cuarto
¡Si es coser y cantar! ¡Mira: un cuarteto!
Haz otro igual después, que te
                     prometo
que si aquesto es parir, es fácil parto;
van seis versos, y el séptimo ya ensarto;
otro, y van ocho, y al primer terceto
Todo es que el verso nono venga al baile
y el décimo en la rueda esté metido
¿Hay consonante a baile y fraile? Haile.
Pues entonces, ya es esto pan comido,
y cata a Periquillo hecho fraile,
y cata el sonetejo concluido.

Meter: iambic
A don Diego de Mendoza y a su fama
by Ortigal de Cervantes

En la memoria vive de las gentes,
varón famoso, siglos infinitos,
premio que le merecen tus escritos,
por graves, puros, castos y excelentes .
Las ansias en honesta llama, ardientes,
los Etnas, los Setigios, los Cozitos,
que en ellos suavemente van descritos,
mira si es bien o fama, que los cuentes
Y aunque los lleves en ligero vuelo
por cuanto ciñe el mar y el Sol rodea,
y en láminas de bronce los esculpas
Que así el suelo sabrá, que sabe el cielo,
que el renombre inmortal, que se desea,
tal vez le alcancen amorosas culpas

Meter: iambic
The Indian
by Elizabeth Kirkham Mathews

Alone, unfriended, on a foreign shore,
 Behold an hapless, melancholy maid,
Begging her scanty fare from door to door,
 With piteous voice, and humbly bended head.
Alas! her native tongue is known to few:
 Her manners and her garb excite suprise;
The vulgar stare to see her bid adieu;
 Her tattered garments fix their curious eyes.
Cease, cease your laugh, ye thoughtless vain;
Why sneer at yon poor Indian’s pain?
’Tis nature’s artless voice that speaks:
Behold the tear bedew her cheeks!
Imploring actions, bursting sighs,
Reveal enough to British eyes.

Meter: iambic
IiI.
by Eduard Mörike

Ein Irrsal kam in die Mondscheingärten
Einer einst heiligen Liebe.
Schaudernd entdeckt' ich verjährten Betrug.
Und mit weinendem Blick, doch grausam,
Hieß ich das schlanke,
Zauberhafte Mädchen
Ferne gehen von mir.
Ach, ihre hohe Stirn,
Drin ein schöner, sündhafter Wahnsinn
Aus dem dunkelen Auge blickte,
War gesenkt, denn sie liebte mich;
Aber sie zog mit Schweigen
Fort in die graue,
Stille Welt hinaus.
Von der Zeit an
Kamen mir Träume voll schöner Trübe,
Wie gesponnen auf Nebelgrund;
Wußte nimmer, wie mir geschah,
War nur schmachtend seliger Krankheit voll.
Oft in den Träumen zog sich ein Vorhang
Finster und groß in's Unendliche
Zwischen mich und die dunkle Welt;
Hinter ihm ahnt' ich ein Haideland,
Hinter ihm hört' ich's wie Nachtwind sausen;
Auch die Falten des Vorhangs
Fingen bald an, sich im Sturme zu regen:
Gleich einer Ahnung strich er dahinten,
Ruhig blieb ich und bange doch:
Immer leiser wurde der Haidesturm —
Siehe! da kam's.
Aus einer Spalte des Vorhangs guckte
Plötzlich der Kopf des Zaubermädchens,
Lieblich war er und doch so beängstend.
Sollt' ich die Hand ihr nicht geben
In ihre liebe Hand?
Bat denn ihr Auge nicht,
Sagend: da bin ich wieder
Hergekommen aus weiter Welt?

Meter: iambic
Sonnet 1
by Gwendolyn Bennett

He came in silvern armour, trimmed with black—
A lover come from legends long ago—
With silver spurs and silken plumes a-blow,
And flashing sword caught fast and buckled back
In a carven sheath of Tamarack.
He came with footsteps beautifully slow,
And spoke in voice meticulously low.
He came and Romance followed in his track...

I did not ask his name—I thought him Love;
I did not care to see his hidden face.
All life seemed born in my intaken breath;
All thought seemed flown like some forgotten dove.
He bent to kiss and raised his visor's lace...
All eager-lipped I kissed the mouth of Death.

Meter: iambic
ČETBA
by Eduard Albert

Ne z listu knihy, z listu stromu čtiž!
Utrhni sobě s lípy jediný
a drž jej, proti světlu prohlížej,
jak krásná v něm a pravidelná síť
se rozepřádá, jdouc až ku kraji –
síť žilek, jimiž šťávy kolují,
by buňkám daly čerstvou potravu.
Života stromu tak jsi urval kus.
Kde stopka listu k stromu připjata,
tam cévy do ní z větve vstupují,
jimiž se proudí šťáva životní.
Cévy pak ze pně jdou a sahají
až ke kořenům v zemi rozpjatým,
jichž konečky jsou jemné pavučí.
V kořínkách pracovníkův nepočet,
buniček malých, samých dělníkův,
jež z prsti vyrábějí dolivo
jak horníci, co v dolech pracují.
Tam bakterií rody všeliké,
podobny jaksi kastám otrokův,
jim pomahají, v prsti hrabou se,
ji rozštěpujou, lámou v částice
a molekuly staví, rovnají.
Tu práci sleduj v duchu ještě dál:
kde molekula jen se odšine,
již jiná musí prostor nahradit,
a kde má práce ta své skončení,
jak hluboko jde v země útroby?
A zase k listu vrať se myšlénkou.
Tkaň jeho ukazuje drobnohled:
buniček řady, čety, čeledi
ve vrstvy, pásma ladně srovnaných,
z nichž každá samostatnou bytostí,
jež na jaře se všecky rodily,
když z větve pučel listen mladistvý.
S měsíce kdyby oko patřilo,
zeleně jemný tón by potěšil,
jímž oběžnice země pokryta,
kde lesů spousty jdou a prérií;
tu zeleň robí listu buničky,
ji v drobnohledu v zrnkách malých zříš.
A mezi buničkami otvory
jsou průdušnice skryty bylinné,
z nichž vane dech, jak ze plic zvířete,
jež stále ztrácejí se do vzduchu.
A kde se molekula pošine,
tam jiné vstoupiti jest na místo,
a kde má práce ta své skončení,
jak vysoko jde v nebes výšinu?
Až podzim od severu přikvačí,
té práci bude konec žalostný.
Co list, vše vadne, sžloutne, opadá,
a seschlých listů zbytky zkroucené
před sebou vichr plání požene,
mrtvoly buněk malých stíhaje.
Když bělokorá bříza šepotá,
když o polednách zdlouha dýchá les,
když v sýkotách se klepe osyka,
když v bouři lípa lomí rameny
a větve javorů když skřípají –
Dryady Řekův jakby mluvily.
Dryady, slepy jste – strom nevidí!
Dryady, hluchy jste – strom neslyší!
A přece žije strom a duši má,
života jeho taj je hluboký,
ač smyslů lidských jemu netřeba.
Což netluče nám srdce ve spaní,
když mozek prost a prázden milých snův?
Což nehojí se rána vojínu,
jenž polomrtev kdesi nalezen
v mrákotách leží dní a nocí čas?
Což neporodí žena bez smyslů,
když tluče plod na bránu života?
Což život není víc než myšlení?
Což problém světa jest jen – logika?

Meter: iambic
1L: Faule Witze, lieber Freund,
by Cäsar Flaischlen

Faule Witze, lieber Freund,
kann ein jeder Klempnermeister machen,
faule Witze, über die dann
andre Klempnermeister wieder lachen ...
Immer freilich, mein ich, könn man
derart geistreich sich nicht fassen,
und zuweilen, mein ich, könn man
ruhig auch was gelten lassen!

Meter: trochaic
STARÉ DVORY.
by Emanuel Lešehrad

Ta beznadějnost starých smutných domů,
jich zahrad zeleň mdlá a šedivá,
a tesknota těch arkádových dvorků,
kam z okna se snad nikdo nedívá!...
Tam zapadne jen jako ve snách slunce,
a tráva roste po dláždění všem.
Je pustý dům a besídky a cesty
a pustý park je, pustý, tklivý, něm...
Tak ticho tu jak v klášterní je chodbě...
Zvšad dýše mír a elegický chlad...
Jdeš po špičkách ze síně v síň, jdeš zlehka,
bys neprobudil spících stínů snad...

Meter: iambic
PUSTÝ MLÝN
by Antonín Sova

Sny opojen jdu ve slunečním žáru
na požatém a svadlém suchopáru.
Nať v polích visí pochýlena k zemi.
Blíž černý zástup se slétá němý.
Kdes v topolech, zkad chřástal teskně volá,
mlýn pustý tmí se, s kolem shnilým zpola.
Hned slizem zeleným zříš ovinutou
přes potok lávku a vrb clonu žlutou.
Leč na dně bahno rezovité zbývá
a sítím stružka prodírá se křivá.
Plá v kalu tom a v duze svého hnití,
jak vzpomínka kdys v dávné, lepší žití.
To bystřina tu kdysi hřměla dravá
na kolo shnilé, jež se rozpadává.

Meter: iambic
144. Jak děsno po zvlněném moři plouti,
by Adolf Heyduk

Jak děsno po zvlněném moři plouti,
však když tvá ňadra zvlní lásky vzdech,
hned chtěl bych v kolébce té zahynouti.

Meter: iambic
ADAGIO.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Poslední astry v zámeckém již parku kvetou,
ve gloriettu síť pavouci nerušeně pletou,
kamenný amor k lávce směle vzpíná luk.
Malého střelce nelekám se, lávka kyne,
šíp jeho jistě cíle svého že se mine,
zaletí někam přes plot do požatých luk.
Podzimní vítr zlato hnědé na mne střásá,
v korunách holých zbylé listí rve a drásá,
podivně naříká si věkovitý dub.
A zdá se, že kdos měkkým altem teskně zpívá,
že na mne ztraceného mládí přelud kývá,
violy d'amour že lká někde snivý zvuk.
Lašťovky před odletem nad hlavou mi krouží,
a duše v vzpomínky se tiché hrouží,
zalita teplou vlnou sladkobolných muk.
Vše zůstalo tak stejno, nezměněno tady,
v basinu vodních najad mramorové vnady
i amor, který nevyrostl z dětských let.
Háj břízek bílých, topolová alej stinná
a socha Danteova, kol níž kopretina
mou duši vábí v minulost zas zpět.
K zvětralé bráně zvykem starým oči zvedám,
zjev bílý před lety jak v oněch místech hledám,
kde v bledých barvách svítí sledních aster květ.
Je první láska v žití episodou pouhou,
zklamanou nadějí i krásnou, marnou touhou,
již pohřbí v propast tvrdý, nelítostný svět.
A přece k životu se zase křísí, vstává,
panenka v bráně šátečkem svým mává,
tak hezká jako matinka za mladých let.
Po větru list za listem do kraje kams pádí,
mé staré lásky přelud duši k stesku svádí,
ten úběl tváře, bledé rety, zlatý vlas.
Zřím zádumčivé, velké, snivé čarozraky,
nad nimiž hustých řasů stažené jsou mraky,
a v duchu slyším onen milý, vroucí hlas.
Mne zavál šírý svět a přišlo zapomnění,
rozptýlil všední život bílé mlhy snění,
zahojil jízvu v srdci chorém vlídný čas.
Milenky mrtvé dcerka kol mne kráčí dolů,
hoch čeká na ni s žhavou láskou u topolů,
tam vzdušné hrady štěstí staví, jak my zas.
Za ní se dívám, až mi s očí sejde, zmizí,
pohladit vlásky, stisknout ruku nesmím, cizí,
v nitru šepce hlas: Vanitatum vanitas!

Meter: iambic
6.
by Franz von Dingelstedt

Die Blätter rieseln von den Bäumen,
Durch kahle Stoppeln bläst der Wind,
Wie lange noch willst du dich säumen
Auf deinen Fahrten, armes Kind?
Von Tal bist du zu Tal gegangen,
In jede Hütte lugtest du,
Was mit dir ging, war dein Verlangen,
Was nirgends weilte, deine Ruh.
Und sahst du neue Berge blauen,
Ob noch so fern, ob noch so hoch,
Du mußtest doch hinüberschauen,
Du dachtest: Drüben find ich's noch!
Verloren hast du schöne Jahre,
Vergeudet manchen schönren Traum,
Von deinem Haupte falln die Haare,
So wie die Blätter dort vom Baum.
Durch deine Seele kalt und schneidend
Weht der Erfahrung böser Ost,
Die letzte Hoffnung krümmt sich leidend
Und schauernd vor dem Winterfrost.
Die Störche ziehen froh von hinnen,
Du weißt noch nicht, wohin du gehst;
Mit ihnen kannst du nicht entrinnen,
So falle nieder, wo du stehst.
Wärm dich an fremder Menschen Herde,
Denn einen eignen hast du nicht,
Und träume eine Heimats-Erde,
Wo man in fremden Zungen spricht.
Gleichgiltig drück dich in die Ecke
Und stimm in ihren Alltags-Scherz,
Und der Entsagung Leichendecke
Zieh fester um dein starres Herz.
Du hast's gewollt! Du darfst nicht grollen,
Und wenn du noch so elend bist;
Denn ach! du hättest ahnen sollen,
Daß es nicht ewig Frühling ist.

Meter: iambic
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Unwiederbringlich ist der edlen Zeit Verlust:
Drnm schau bey Zeiten zu/ wo du die Zeit hinthust.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Pérez de Guzmán

¿Qué me case decís? Disimulad
que renuncie tan fiel proposición:
tengo, señora, entera la razón
e indómita la libre voluntad.
¿Qué es la mujer un puerto de piedad?
Ha tiempo que aprendí que todas son
un mar donde zozobra el corazón
y una playa de arena y soledad.
La dicha del amor y la virtud,
hermosa aspiración del alma fue
que halagó mi florida juventud.
Cuanto por ellas padecí, no sé;
sólo que vivo en mísera inquietud,
sumido en las ausencias de mi fe.

Meter: polymetric
152.  Wie die Lieb die Sünden verzehrt.
by Angelus Silesius

Wie du den Flachs unds Werk im Feuer sichst ver-
schwinden:
So brennen auch hinweg durch Liebe deine Sünden.

Meter: iambic
- CXXIV - A una dama que quitaron la vida violentamente
by Joseph de Litala y Castelvi

Cándidos los Jazmines y las Rosas
con el Clavel purpúreo si sangriento,
pompa mustia serán del monumento,
de Cloris, sacro honor de las hermosas.
Floridas, si insensibles Mariposas,
sus alas arderán al firmamento,
de sus ojos, que ya son escarmiento,
de lo que duran las humanas cosas.
De su beldad al más fragante mayo,
que culto vio Aranjuez, en sus pensiles,
ya es de la Parca lamentable ensayo.
Apenas diez y siete contó Abriles,
cuando rendida al víctimo desmayo,
fue triunfo del poder en manos viles.

Meter: iambic
TI A ONI.
by Karel Sabina

Hle, tamo sedí v skupení
Na myšlenkové stepi!
Blaženstvím jich jest plný břich
A vyražením – klepy.
Jsou cvičeni, ba vzděláni,
Však v mysli jejich všední
Utonul všecken ducha kmit,
A srdce jejich lední.
I vlasti, milé matičce,
K níž druhdy přísahali,
I krásným mládí úmyslům
Na věky výhost dali.
Jeť jim už všecko marností,
Co peněz nepřináší,
A zisk i koterie vděk
Nad světlo, pravdu dražší.
A přec tak smělí bývali,
Pokud v nich duše vládla,
A mnohé krásné naděje
Před léty vlast v ně kladla.
Časy se ovšem změnily.
„Pryč s odvážnými směry!
Kdo nespokojnost rozsívá,
Ten požij nedůvěry!“
„Blažený, kdo nepochopil,
Co nynější věk žádá;
Ztřeštěnec ten, životní loď
Kdo z pavučin vypřádá.“
Tak zpívají, tak hlásají
A mládež usmívá se.
Nuž, co je tomu do nebe,
Kdož na louce se pase?
Ba věru, lépe slouží jim
Na myšlenkové stepi
Vypřádat všedních neřestí
Vražedné, velké klepy:
Než jiným nocí probdění
A dny se klopocení,
Při bídném těla hynutí
A ducha osvěcení!

Meter: iambic
1L: Wie war's doch nur?
by Paul Scheerbart

Wie war's doch nur?
Im Himmel schwebten
Große blanke Diskusscheiben –
Auf denen drehten sich blutrote Nüsse.
Doch alles schlug ein böser Geist entzwei.
Ein Engel lacht dazu
Und spritzt mit Vitriol.
Jawohl! Jawohl!

Meter: iambic
ZÁTIŠÍ.
by Emanuel Lešehrad

V oněmnělých chodbách sirých údolí,
tam bloudím ve svém snění nejradši;
kde vánek v listí olší zápolí
a šero bývá hebké, nejsladčí.
Tam z rozvalin se plazí kradmé sny,
by strašili svým zjevem okolí,
když měsíc v plášti sešlý ponocný
vychází s lampou svojí do polí.
Tam naslouchám, jak vítr blouznivý
si hledá cestu mezi topoly,
a měsíc provází ho na nivy,
když s věže Noci půlnoc hlaholí.

Meter: iambic
Sonntags- und Fest-Gedancken.
by Hans Assmann von Abschatz

Laß mich zur rechten Thür in deinen Schaffstall gehn/
Und deiner Stimme stets zu treuer Folge stehn.

Meter: iambic
January, 1795
by Mary Robinson

Pavement slipp’ry, people sneezing,
Lords in ermine, beggars freezing;
Titled gluttons dainties carving,
Genius in a garret starving.

Lofty mansions, warm and spacious;
Courtiers cringing and voracious;
Misers scarce the wretched heeding;
Gallant soldiers fighting, bleeding.

Wives who laugh at passive spouses;
Theatres, and meeting-houses;
Balls, where simp’ring misses languish;
Hospitals, and groans of anguish.

Arts and sciences bewailing;
Commerce drooping, credit failing;
Placemen mocking subjects loyal;
Separations, weddings royal.

Authors who can’t earn a dinner;
Many a subtle rogue a winner;
Fugitives for shelter seeking;
Misers hoarding, tradesmen breaking.

Taste and talents quite deserted;
All the laws of truth perverted;
Arrogance o’er merit soaring;
Merit silently deploring.

Ladies gambling night and morning;
Fools the works of genius scorning;
Ancient dames for girls mistaken,
Youthful damsels quite forsaken.

Some in luxury delighting;
More in talking than in fighting;
Lovers old, and beaux decrepid;
Lordlings empty and insipid.

Poets, painters, and musicians;
Lawyers, doctors, politicians:
Pamphlets, newspapers, and odes,
Seeking fame by diff’rent roads.

Gallant souls with empty purses;
Gen’rals only fit for nurses;
School-boys, smit with martial spirit,
Taking place of vet’ran merit.

Honest men who can’t get places,
Knaves who shew unblushing faces;
Ruin hasten’d, peace retarded;
Candor spurn’d, and art rewarded.

Meter: trochaic