LEGENDA O SV. PROKOPU (XVII. Útěk.)
by Jaroslav Vrchlický

S vichrem liják svatbu slaví,
hrom jim k tomu tluče v buben,
blesky jsou jim pochodněmi.
Jak to padá z hustých mračen,
jak to hvízdá šumným borem,
hučí, píská, stená, výská
pouští, lesy, úpí v skalách,
a krůpěje deště v tanci
poskakují divým tryskem,
jaký vír a jaká vřava!
Co to letí nade hvozdy
jako dlouhé šedé stíny?
Co se míhá nad propastmi
postavy jak tajůplné?
Co přes tesů holé lebky
točí se jak v plachém zmatku?
Jsou to mračna různotvárná,
bouř jež honí bičem blesků
ze dna moře kolem světa?
Mračna z dálky, ale z blízka,
z mračen těch se ruce vinou,
černé nohy, dračí křídla.
Bože, to je smečka ďáblů!
Kam to letí této noci?
Letí dále, letí stále
nad údoly, nade hvozdy,
blesk před nimi, hrom za nimi,
obrovitý stín je vede;
vlasy jeho temnou nocí
rozlity jsou jako mračna,
oči jeho temnou nocí
svítí stále, žhavé blesky,
ústa jeho temnou nocí
hlaholí jak hrom a vichr.
Stanuli. Pod nimi v lese
Sázavský čněl klášter k nebi,
okna chrámu osvícená;
na hodinkách dleli mniši,
zpěvu jejich ohlas zmíral
v bouři živlů – ale běda,
zpěv ten otců nezněl řečí.
Jak pad' v lesy – zastenaly
staré kmeny, zalomily
větvemi a naříkaly:
„Prokope, kde práce tvoje,
sluho boží, kde tvá snaha?
Přišli Němci, cizozemci,
vyhnali tvé vlaštovice,
usedli v jich teplé hnízdo,
a my nyní echem smutným
opáčíme v pustých skalách
cizích zpěvů cizí ohlas.
Prokope, kde práce tvoje?
vyhnal's ďábly, vyžeň Němce!“
Tak pod větrů ostrým bičem
stenal prales, zněla skála.
Tu se z mračen dolů snesl
onen stín a volal v mračno:
„Roto ďáblů, jménem Boha
jediného, vševládného,
Prokop, já jsem vymrskal tě
z hlubin tmy, ve souhlas boží,
bys mne ve všem poslouchala.
Obsaď okna, obsaď dvéře!
mnichy já vyženu z chrámu,
ty je vyžeň z české země!“
A již stanul velký, děsný,
u klášterních dveří stanul.
Ďábli klášter obsadili,
mračny plály oči jejich,
z blesků splítali si důtky,
těšili se na tu honbu,
zavyli a zaštěkali.
Udeřil svou berlou Prokop
na klášterní těžkou bránu,
ta se z kořen rozletěla;
na prahu stál svého chrámu,
až ku stropu sahal hlavou.
Umlkli hned zpívající
mniši v kůru, pobouřeni
cizí k sobě děli řečí:
„Zas ten zjev! hle zas ten přelud!“...
„Nejsem zjev a nejsem přelud,
Prokop já jsem, sluha boží,
první opat monastýru,
odkud hněvně vyhnali jste
moje syny, moje bratry,
strážce jsem té země české,
jejíž jazyk rváti chcete
lidu z úst a poněmčit jej.
Vstal jsem z hrobu, prosil Boha,
nebo nelze dél se dívat,
co ta vaše chasa tropí
zde, na místě svatých činů,
zde, na místě velké práce,
divů, kterých nechápete.
Dvakrát zjev můj varoval vás
darmo – vždycky k plným číším
navrátil se celý konvent,
teď již mlčím. Ale vari
odsud, z Prahy, z celé země!“
Zdál se růsti v nekonečnost,
berlou tepal je a bleskem,
lítal chrámem jako fantom,
a když rozbil svoji berlu
o tučná všech mnichů záda,
jako druhdy strhl s beder
provaz svůj a důtky spletl,
zpíval hlasně, jako bouře
bil a mlátil v svatém hněvu.
Rázem v útěk vstali mniši,
brevíře a žaltáře své
opustili v jednom zmatku,
o překot se hnali k dveřím,
v chumáč jeden tam se stiskli,
každý chtěl být první venku.
V této tísni znova Prokop
pral je v zadu, tak že sborem
skákali jak kozli bujní.
Ale venku – třikrát běda!
Mračna padla na ně s nebe,
z mračen spáry, nohy, křídla,
žhavé důtky, smích a výskot;
již to jelo, spělo, hřmělo
přes bradla a přes výmoly,
přes tesy a skalné strže,
nikde stání, dál a dále.
V dvojí tlum se rozdělili,
k Šumavě a Krkonošům,
dvojím proudem Němce hnali
z české země. Divá jízda!
Na cestu jim blesky plály,
hvozd pod nimi stenal, úpěl,
jako proutí ohýbaly
stověké se staré duby,
se skal valily se řeky.
Jako tlumy černých mraků
s mnichy ďábli, těžko bylo
rozeznat je, letli vírem
a zmizeli v temné noci...
Prokope! víš líp než básník,
jemuž péro padá z ruky
pohnutím, ba mnohem lépe,
že bys poznovu měl vstáti
vyčistit zas českou zemi,
vykoupit, ji osvobodit!
Zapomněl jsi na nás, otče,
či se stydíš za své vnuky?
Rozpomeň se, nedej zhynout
nám všem i budoucím Čechům,
dokud budou pamětlivi
dědictví svých velkých otců.
Budiž s námi a tvou pamět
žehnat budem vděčným slovem
až do příštích, pozdních věků!

Meter: trochaic