PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
15.
by Friedrich Rückert

Die Unschuld liebt im Thier Menschähnliches zu sehn,
Bosheit im Menschen Thierverwandtes zu erspähn.
Und leicht ist eines auch aufs andre auszulegen,
Weil beides überall in beidem ist zugegen,
Da das geringste Thier schon auf den Menschen deutet,
Und selten sich ein Mensch hat ganz vom Thier gehäutet.
Aus jedem Thiere guckt ein Stückchen Mensch hervor,
Und jeden Menschen zupft die Thierheit noch am Ohr.
Wenn Scharfsinn und Verstand nun liebet Unterscheidung,
So liebt dagegen Witz und Fantasie Verkleidung.
Doch edler als die Luft an der Karrikatur
Ist harmlos spielende Begeistrung der Natur,
Die lieber Niederes um eine Stufe rückt
Herauf, als Höheres hinab um eine drückt;
Der Kindermärchenwelt tiefsinnige Betrachtung,
Und des Brahmanen draus entsprungne Thierweltachtung.

Meter: iambic
Sonetos – VIII
by Gaspar Núñez de Arce

Ajenos al temor y a la tristeza
crecimos cual los frutos de una rama,
y aún alumbra el confuso panorama
de mi vida, su cándida belleza
Mas cuando la inmortal Naturaleza
dice a la juventud: ¡Despierta y ama!
y alcanzamos la edad en que
                     la llama
de la pasión a embravecerse empieza,
su genio se volvió, para mi daño,
cayendo en singulares extravíos,
suspicaz, melancólico y huraño.
Ya extremaba, impaciente, sus desvíos
y ya, sumisa en estupor extraño,
no aparataba sus ojos de los míos.

Meter: polymetric
O pojď...
by Josef František Karas

Pojď, je večer. V ulic šero z kandelábrů světlo hýří,
a přec zdá se, že se stále mlha snáší a tma šíří.
Optický klam? Nerozbírej. Do vln zástupů se potop –
hledá-li tě, v klidné spleti nenajde tě smutků pochop.
Pojď, je večer. V lidstva reji zapomeneš na žal starý,
šílenství-li na tě číhá, nechytne tě svými spáry.
Nechceš? U nás kulich houkat bude ve kraj plný temna
a na duši tvou navěsí večer smutku vlákna jemná.

Meter: trochaic
233.  Wenn der Mensch Gott ist.
by Angelus Silesius

Eh’ als ich ich noch war/ da war ich Gott in Gott:
Drum̄ kan ichs wieder seyn wen̄ ich nur mir bin Todt.

Meter: iambic
I. Mží... Dlažba mokrá... Střechy jen se lesknou.
by Jaroslav Vrchlický

Mží... Dlažba mokrá... Střechy jen se lesknou.
Z mdlé ruky péro padá, v duši tesknou
se neodbytná upomínka vrací
jak v stará hnízda v novém jaře ptáci.
Sním... Zavru oči... Po silnici jedem’,
sta kopretin jen svítí v poli šedém,
svět šedý dnes a jen ty květy svítí,
k nám z niv a příkopů a tak se třpytí,
že vítězně dne smutek přemáhají...
Tou září jejich jedem’ jako v ráji,
jejž viděl Milton v snu, kde beze ruchu
šlo tisíc andělů a světlých duchů
po velké louce zkvetlé, někam... v dáli.
Dík! – Vzpomínky nás dosud nezklamaly...

Meter: iambic
Der dreizehnte Artikel.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Und seid ihr auch in Jugendfrische,
Noch ganz gesund, noch gar nicht alt —
Wo einmal dreizehn sind bei Tische,
Stirbt einer von den dreizehn bald.
So ging es, als der Bundesacte
Dreizehnter mit bei Tische saß:
Daß da der Tod den Jüngsten packte!
O weh! das war ein schlechter Spaß.

Meter: iambic
- XXXIV - Al mediano remedio de su amor
by Luis Carrilloy Sotomayor

«Bien que sagrado incienso, bien que puede
vencer ardiente víctima tu saña,
esta corriente que tus basas baña,
lloroso soy, que en calidad le excede.
Este tierno pesar tu reino herede,
por culpa, ¡oh tiempo!, contra ti tamaña:
baste, pues, ya mi mal me desengaña,
a que de él limpio y de su culpa quede».
Esto, tierno, lloré, y mi tierno acento
apenas alcanzó el divino oído,
cuando en brazos oí del manso viento:
«El poder restaurarte, ¡oh ya vencido
Fabio del tiempo, y de mi tiempo exento!,
será no perder más que lo perdido».

Meter: iambic
FANYNCE (IV.)
by Petr Bezruč

Nechť krásná ručka s úsměvem jen smotá
ten list, kam jako listí v podzimu
má píseň padla – starých bláznů nota –
však svítilas mi jednou do života
jak Múza Homérovi do rýmu,
jako zlato duhy, jako zářný dým,
jímž Hospodin kdys cestou do Egypta
svým lidem svítil Mořem červeným.
Rys moravský? Ta tmavá krása zdejší?
Ten starý mlýn, co bokem Moravan,
ten dal ze sebe báseň nejkrásnější,
(ze samot rostou růže nejkrásnější)
Tvým psanou rtem, rým vlasem Tvým je tkán –
já viděl ji a padla v mysl mou,
a není podobna jí žádná jiná,
co jednou táhly duší vášnivou.
Kdys zajde mládí, prchne dívčí krása...
Nechť zajde v štěstí, poupat okolí.
Až proti Tobě dcerka tmavovlasá
tak jako Ty, Tvá krev, Tvůj vlas, Tvá řasa
kdys smát se bude chrpou na poli,
pak vzpomeň si, že také Ty jsi byla
mým pozdním snem a vidina má bílá,
a písní poslední mým žitím prožilou,
co svítila mi v jeseň do života,
a zhasla teprv mojí mohylou.

Meter: iambic
Soneto
by Ángel de Estrada

Sobre la inmensa soledad dormida,
salvando el mar ondeante de verdura
va el centauro pastor de la llanura
como flecha de un arco desprendida
Da a la tarde postrera despedida:
parece la delicia y la amargura
de salvaje existencia de aventura
arrebatar en su violenta huida
Y cuando el sol el horizonte encierra,
tras el linde lejano de la tierra
en él, vertiginoso, es una sombra
rauda volando cual visión de
                  un mito
que trascendiendo de la herbosa alfombra,
fuese a seguir al astro en lo infinito

Meter: polymetric
1L: Er zeichnet richtig mit Fleiß und Müh',
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Er zeichnet richtig mit Fleiß und Müh',
Er färbet lieblich, klar und rein,
Er pinselt fertig, leicht: doch nie
War er, noch wird er Mahler seyn.
»ein Räthsel! Ha, wo fehlts denn? Wie?«
Am Einzigen, an Phantasie.

Meter: iambic
MATEŘSTVÍ.
by Adolf Červinka

Lípy zas kvetou... Vůně se vlní
do polí, na něž soumrak pad’,
nad zahradami měsíc se plní,
lukami vzdychnul noci chlad.
Potkal jsem Tebe. Oči Tvé planou,
v zornicích vlahý lesk se stkví,
volné Tvé šaty, větrem když vanou,
zrazují Tvoje tajemství...
Dávno je tomu, co jsme šli spolu...
Jinému vzpučel lásky květ,
v nocech jen plných těžkého bolu
volal jsem jméno Tvoje zpět...
Zdravím Tě lehce. V hlubinách duše
jak by se trhal dravý proud,
k hlavě se valil... zapad’ zas hluše...
před Tebou já měl pokleknout! –

Meter: polymetric
Morgensonne
by Hermann Löns

Die Morgensonne umbrandet
Den Wald mit brausender Flut,
Gold ist vor meinen Augen
Und rosenrote Glut.
Gold ist vor meinen Augen
Und rosenrote Glut,
Die warme Morgensonne
Auf deinem Haare ruht.

Meter: iambic
XXV.
by Gustav Pfleger Moravský

Pak aniž pozorován, ihned skrytě
Opustí milou, hlučnou společnosť,
A konejší své srdce, všecko cítě,
Co odňala mu časů nevděčnosť.
A staré upomínky okamžitě
Jej obestřou jak sladcí prchlí snové
A budí v srdci touhy, přání nové;
Pak vidí přítele, jak sladké štěstí
To jeho žárné oko mile věstí,
Jak k dívce on se přeblaženě kloní
A vřelých citův vřelou řeč k ní roní.

Meter: iambic
Píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Přijde-li srdce jako květ bílý
náhodou do cesty nám,
možno tu ještě váhati chvíli?
Utrhnout? Nemám, či mám?
Čistě tak dýše, voní a svítí,
v kalíšku hvězdný má pel,
kým by to mohlo zázrakem býti,
lhostejně abych kol šel?
Ale když kolem tolik je květů
a jeden jen pro všecko cit!
Míti ach, bohatství všech hvězdných světů
a životů tolik též mít!

Meter: polymetric
Soneto
by Sor María de Santa Isabel

Cuando borda de perlas el aurora
tapices que matizan bellas flores,
en lisonjas retornan los favores
con que las enriquece y enamora
Luego la sigue el sol, que a rayos
                     dora
la variedad vistosa de colores,
a quien las aves repitiendo amores
hacen salva con música sonora
Así yo cuando vi la aurora hermosa
del sol que desterró la niebla
                     oscura
de una ausencia, si ya no sol ni
                     ave
racional, la belleza milagrosa
venero con verdad sencilla y pura,
y el premio fue un desdén severo y grave

Meter: polymetric
XxX.  Auff den Sontag deß guten Hirten/ oder  Mi-
 sericordias Domini,  Johan. 10.
by Andreas Gryphius

Mein Ertzhirt ach! Ich durch dein Blutt vnd Sterben
Erkaufftes Schaff/ jrr’ ohne trost vmbher
In wüßter Welt/ ach stehe bey vnd wehr
Dem Wolffe der schon renn’t mich zu verderben.
Gib nicht was du hast müssen saw’r erwerben
Dem Thier zur beutt? Hilff daß mich nicht verzehr
Der grimme Löw. Vertreib den Höllen Beer/
Vnd laß mich platz in deinem Stall ererben.
Ich kenne dich! Mein Heiland schrey mir zu!
Ich folge dir/ du/ du/ bist einig/ du;
Der mir kan weyd/ vnd weg/ vnd Ruhe zeigen.
Kein Frembder schützt/ kein Miedling hält hier stand
Drumb kom du selbst vnd schreib mich in die Hand
In die du schleust/ was ewig bleibt dein eigen.

Meter: iambic
-LXXVI-
by Gongora

Lilio siempre real, nací en Medina,
del Cielo con razón, pues nací en ella,
ceñí de un duque excelso, aunque flor bella,
de rayos, más que flores, frente digna.
Lo caduco esta urna peregrina,
¡oh, peregrino!, con majestad sella,
lo fragante, entre una y otra estrella,
vista no fabulosa determina.
Estrellas son de la guirnalda griega,
lisonjas luminosas de la mía,
señas oscuras, pues ya el Sol corona.
La suavidad que espira el mármol (llega)
del muerto Lilio es; que aun no perdona
el santo honor a la ceniza fría.

Meter: polymetric
De La Galatea, Libro V, Lauso
by Cervantes

¡Rica y dichosa prenda, que adornaste
el precioso marfil, la nieve pura!
¡Prenda que de la muerte y sombra oscura
a nueva luz y vida me tornaste!
El claro cielo de tu bien trocaste
con el infierno de mi desventura,
porque viviese en dulce paz segura
la esperanza que en mí resucitaste.
Sabes cuánto me cuestas, dulce prenda.
El alma, y aún no quedo satisfecho
pues menor doy de aquello que recibo.
Mas porque el mundo tu valor entienda,
sé tú mi alma, enciérrate en mi pecho;
verán como por ti sin alma vivo.

Meter: iambic
31. Die Flucht
by Gotthold Ephraim Lessing

»ich flieh, um öfter noch zu streiten!«
Rief Fix, der Kern von tapfern Leuten.
Das hieß: (so übersetz' ich ihn)
Ich flieh, um öfter noch zu fliehn.

Meter: iambic
Sonetos – XIII
by Gaspar Núñez de Arce

Han pasado los años, y aún la veo
Aún, dejando tras sí radiante huella,
surca la oscuridad su imagen bella
como fulguración de mi deseo.
Cuando en la lucha del deber flaqueo
y el brutal desengaño me atropella,
fijo el cansado pensamiento en ella
y, como en tiempos venturosos, creo.
Hoy que, ceñido al corazón de espinas,
del sol poniente al resplandor escaso,
me siento a meditar sobre mis ruinas,
por vez postrera, apresurando el paso,
¡ay!, llega con sus tintas matutinas
a templar las tristezas de mi ocaso.

Meter: polymetric
Básníci ghazelů.
by Jaroslav Vrchlický

Co ghazelu pestrý turban kol své hlavy kladu,
vidím v duchu pěvců jeho kráčet velkou řadu.
Nesmrtelní věštci, reci, bohatýři písně,
orli i slavíci spolu – a já v prachu v zadu.
Hafiz, který jako slunce hoří v plné slávě,
Saadi jako měsíc snivý ve palmovém sadu,
Dželaledin, vlasatice, v nekonečnou hloubku
v lijavci se jisker ztrácí, v perlí vodopádu.
Moudrý Ibn Jemin tichý kmitá bledým světlem,
v každý případ lidských losů střízlivou ví radu.
Montenebbi velkolepý krvavý jak západ,
slyším epický spád rhytmu, boje skřek a vádu.
Göthe na rtech vlídný úsměv, jako večernice
ghazel jemu vzešel smavý zlatém na západu.
Rückert, slavík opozděný v růžích na severu,
Platen, cudná labuť bílá ve slavičím stádu.
Renaud, který divý tanec hašišové dumy
na salonu parkety ved v hravém sloky spádu,
Furch a Šolc jak drobné hvězdy, které zakmitly se
v oknech tvého, poesie, kouzelného hradu!
Věru, mléčná dráha pěvců! V jakém tanci, víru
se to kmitá a se splítá v tisícerou vnadu!
Ten má hrstě plné hroznů zářících a sladkých,
onomu se tisíc Milků skrylo v důlek v bradu.
Ten lká snivě, a ten kvílí, a ten láskou šílí,
sladký život na rtech lásky v požitku i pádu!
Proč nevmísit svou též píseň v tuto nekonečnou
slavíka a růže sladkou, snivou Iliadu?

Meter: trochaic
Recuerdo que de la felicidad perdida atormenta
by Quevedo

Aquí, donde su curso, retorcido,
de parlero cristal, Henares santo,
en la esmeralda de su verde manto
ya engastándose va, y ya escondiendo,
sentí, molesta soledad viviendo,
de engañosa sirena docto canto,
que, blanda y lisonjera, pudo tanto,
que lo que lloro yo, lo está riendo.
Luego mi lira y voz al monte hueco
tu nombre, Lisa esquiva, le enseñaron,
y fue piadoso en repetirle el eco.
Ya todos estos bienes se pasaron
y a mis labios dejaron sólo en trueco
un «¡Ay, que fueron!» «¡Ay, que se acabaron!»

Meter: iambic
El usurero
by Juan del Pueblo

Lleva viejo el manteo, y la sotana
a fuerza de zurcidos recompuesta,
mas no por digna condición modesta
ni porque la pobreza le amilana
Ruin usurero, el vil metal le afana;
pensando en él levántase y se acuesta;
y, por segunda mano, al pobre presta
a duro por peseta a la semana
Es de los desdichados el azote,
y capaz de quitarle, porque es diestro,
las potencias a Dios sin que lo note.
Y es avaro tan cínico y siniestro,
que sólo culpa a Judas Iscariote
porque vendió barato a su maestro.

Meter: iambic
Přemýšlím a uvažuju,
by Jan Evangelista Nečas

Přemýšlím a uvažuju,
hledám sobě vysvětlení –
Takových žen jako ona
na zemi zde nikde není!
U ní kvete duše moje
jako růže na výsluní –
o nebeské blaženosti
předtucha mi svítá u ní!

Meter: trochaic
PO OBĚDĚ.
by František Táborský

Ticho, mrtvo na ulicích.
Ospalý je všude klid.
Odpočívá i ta dlažba
od vozů a od kopyt.
Po obědě vše si hoví,
krátký verš si udřímne;
matička si Praha zívla
ve dřímotě upřímné.
Spálenou jdu od oběda,
proti mně aj, ekypáž;
v předu, v zadu jako lokaj
ozbrojená sedí stráž.
Vůz jak bedna, okna malá,
žaluzie dřevěné;
staré hlavy, mladé tváře
mihnou se v nich zmračené.
Potkávám je často v týden –
jízda zvolná, drkotná;
na Karlák to, na Fišpanku
Bída jezdí těhotná.
Hledí na mne tupě, spurně,
vyčítavá, urputná:
„Co se díváš? Líbím se ti,
Bída věčně těhotná?
Libuješ si, pomlaskáváš,
jaký pěkný v světě řád?
Smetí ven se vymetává –
nač bys hleděl na neřád?“
Ticho, mrtvo na ulicích.
I ten dům zří libě syt.
Odpočívá i ta dlažba
od vozů a od kopyt.
V dřímavém tom teplém vzduchu
jen ta bedna drkotná
ruší ticho, příšerná ta
Bída věčně těhotná.
Cítím náhle v prsou těsno.
Neklid probouzí se v nich,
jak by kdos tam vyčítal mi
starou vinu, starý hřích.
Jak by kdos tam všemu světu
obžalobu těžkou zdvih,
starou krutost, starou tvrdost,
která plodí, rodí hřích.

Meter: trochaic
25.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Unmöglich ists, daß dir ein Leid begegnen kan,
Hielt es nicht umb dein Heil, o Mensch, beym Höchsten an.

Meter: iambic
623
by Josef Vlastimil Kamarýt

Jedna jenom víra spasitelná
mezi všemi jest;
proto jednu svatou církev,
jeden máme křest.
A tu víru Bůh nám poslal
skrze Syna svého Krista,
onať jest jen v jeho církvi
neporušena a jista.

Meter: trochaic
IV.
by Josef Kuchař

Chudá jizba – dvoje lože,
starý krb, strop začazený –
na stole zář kahan leje
v rozpukané bílé stěny.
Shrbena u kolovrátku
babička blíž krbu sedí,
z pod čepečku bílého dvě
ustarané oči hledí.
Seschlé prsty s kužele nit
na kolovrat hbitě vedou,
myšlenky však babiččiny
divnou v hlavě přízi předou.
Teskně vrčí kolovrátek –
venku něma noc i lesy,
chvilkami jen kolem okna
vítr smutně zavzdychne si.
Jak se přec ty časy mění:
dlouho-li je tomu věru,
co si tichý Václav ze vsi
za ženu vzal její dceru.
Měli se tak rádi spolu!
Kdyby z nich byl jeden hlesl,
byl by mu snad druhý mžikem
modro s nebe dolů snesl.
Tenkrát nebyl zimní večer
jako teď tak teskný – dlouhý,
v pohádkách a laškování
uplynul vždy sen jak pouhý.
Kdo by se byl jakživ nadál:
oba černá zem již hostí –
chuďasa strom zabil v lese,
ona zchřadla ze žalosti.
Bledla jako pomněnečka –
v brzce byla rovna stínu,
a když ptactvo táhlo na jih,
ustlali jí k němu v hlínu – –
Vzpomínkou tou jata trudnou
babička teď hořce vzlyká,
do tmy hledí okénečkem
ke hřbitovu u lesíka.
Podivná ty zahrádečko!
Mnohou zem tvá bolest zkruší,
ale často z teplých ňader
nejdražší nám vyrveš duši.
Duši nejdražší nám vyrveš,
naseješ jen žal a trudy,
z nichž vypučí ztraceného
na vždy blaha kvítek rudý.
A svou hlavu ve dlaň kladouc
v minulosti dále bádá –
myšlenka, ten pavouk černý,
síť svou lstivě rozepřádá.
Zůstala tu chuďas sama
jako sklaná hrušeň v poli,
sirota že její smutná
vetchou chaloupku až bolí.
Mládí kde? – pryč blaho stáří,
ztratila i naděj – všecko;
zbyla jí jen družka – chata,
a pak dceřin odkaz – děcko...
Milý bože, co tu počít!
ruce její kosť a kůže –
zdaž tak ruka zmozolená
těžkou práci konat může?!
Málem by jí bylo v ňadrech
žalem staré srdce puklo –
tu jí spasnou myšlenku snad
milostivé nebe vnuklo.
Půjde mezi dobré lidi,
na každičkém práhu stane –
snad tím lidským srdcem pohnou
staré oči vyplakané,
Její vlas jak rubáš bílý,
uschlá ruka, prosba žhoucí,
a v tom věrném srdci k broučku
její láska všemohoucí.
Vydala se z jara na pouť –
slunéčko už hezky hřálo,
a jak z keře fialinka,
dítě se jí v loktech smálo.
Nevěděl ten červík malý,
jakou ona bolest zkusí,
na stará že kolena svá
potloukat se světem musí
Ale láska divotvorná
vetchou její náruč sílí –
od vesničky ku vesničce
stářím schromlé nohy pílí.
Kluší v parnu, bouři, pod list
kdy se každý ptáček schoval –
kdo pak by se nad tím srdcem
staruščiným neslitoval!
Neodehnal z práhu nikdo
starou ženu s bledou vnučkou,
štědroty jež dárky brala
radostně svou drobnou ručkou.
Za ni v slzách „zaplať pánbůh“
schvělo se rtů staré ženy;
všecky její trudy, žaly
rázem v duši zahojeny.
A ty seschlé ruce děcko
v blahém citu v náruč vinou –
chaloupka, hle, kyne v dáli,
tam si obě odpočinou – – –
A babička zvolna níže
na kolovrat hlavu sklání –
tichý spánek v náruč pojal
všecko její vzpomínání.
Unavenou její mysl,
kde jen trud a starost sídlí,
obetkali sladkým kouzlem
pestří snové zlatokřídlí.

Meter: trochaic
- 13 - Soneto
by Pedro Espinosa

Pues son vuestros pinceles, Mohedano,
ministro del más vivo entendimiento,
almas que le dan vida al pensamiento,
y lenguas con que habla vuestra mano;
copiad, divino, un ángel a lo humano,
de aquella que se alegra en mi tormento,
porque tenga a quien dar del mal que siento
las quejas, que se lleva el aire vano.
Cuando el original me diere enojos,
quejaréme al retrato; que esto medra
quien trata amor con quien crueldades usa;
mas temo que quedéis, viendo sus ojos,
como quien vio a Campestre o vio a Medusa,
enamorado o convertido en piedra.

Meter: iambic
ČERVENÝ SLUNEČNÍK.
by Josef Merhaut

Na cestě v neděli slunečník červený
zahořel, veliký máku květ.
Za květem hleděl jsem, šťastný a zmámený –
větry jej odnesly ale hned.
Ty květe, hořící v tmu vlasů hlubokou,
proč plul jsi váhavě od cesty mé?
Tvé stíny krvavé a mladou červeň tvou
já dávno miloval u Paní tvé.
A jak jsi tratil se tam dolů červený –
já, který čekal na Paní tvou,
někde v svém citu hluboko zraněný
viděl jsem rdít se tě – krví mou...

Meter: dactylic
5. Vom dem JEsus Kind an der
 Mutter Brüsten.
by Angelus Silesius

Wie schlecht ist Gottes Sohn bewirthet auf dem Hen!
Man siehet nichts umb jhn als lauter Armuthey!
Er achtets aber nicht/ und läst jhm wol genügen/
Weil Er kan an der Brust der süssen Mutter liegen.

Meter: iambic
Macht der Liebe
by Adolf Friedrich von Schack

Wie einen Stern, der im Versinken,
Seh' ich im Auge, gramumflort,
Nur matt noch deine Seele blinken,
Vom scharfen Todespfeil durchbohrt.
Ich kenn' ihn, ach! den Schmerz, den herben,
Wenn in dem Winterfrost der Welt
Das Herz erstarrt und vor dem Sterben
Das Leben schon in Trümmer fällt.
Und, wie einst vor den Tempelmauern,
Den Säulen, die auf Sunium
Um die verlornen Götter trauern,
Oft steh' ich vor dir, wehmutstumm.
Doch eine Macht ist, Weib, o glaub es,
Die aus Verzweiflungsqual den Geist,
Aus Tod und aus der Nacht des Staubes
Empor in alle Himmel reißt.
Durch Liebe steigt aus den Ruinen
Das Leben, das in Trümmern lag,
Und leuchtet, morgenglanzbeschienen,
Entgegen einem neuen Tag.

Meter: iambic
De Tan largo me lo fiáis FIN DE LOS Sonetos DE TIRSO DE MOLINA
by Tirso de Molina

Envidian las coronas de los reyes
los que no saben la pensión que tienen,
y mil quejas, y lástimas previenen,
porque viven sujetos a sus leyes.
Pero yo envidio los que guardan bueyes,
y en cultivar la tierra se entretienen,
que aunque de su trabajo se mantienen,
ni agravios lloran ni gobiernan greyes.
Porque, aunque con más ojos que Argos vivan,
y miren por la espalda y por el pecho
los reyes, no proceden como sabios
si de oír con el mirar se privan:
que un rey siempre ha de estar orejas hecho,
oyendo quejas, y vengando agravios.

Meter: iambic
1L: Unsre lieben Hühnerchen
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Unsre lieben Hühnerchen
Verloren ihren Hahn,
Hatten ihm zu Leide
Doch wahrlich nichts gethan.
Wie trauerten die Hühnerchen,
Daß sie ihn nirgends sahn,
Den lieben guten Hahn!
Unsre lieben Hühnerchen,
Die fanden ihren Hahn,
Wie er ging spazieren
Auf einem grünen Plan.
Wie freuten sich die Hühnerchen,
Daß sie ihn wiedersahn,
Den lieben guten Hahn!
Unsre lieben Hühnerchen,
Die führten ihren Hahn
Voller Freud' und Jubel
Hoch auf den Hausaltan.
Wie war'n entzückt die Hühnerchen,
Als da zu kräh'n begann
Der liebe Hahnemann!

Meter: iambic
What is your substance, whereof are you made (Sonnet 53)
by William Shakespeare

What is your substance, whereof are you made,
That millions of strange shadows on you tend?
Since every one hath, every one, one shade,
And you, but one, can every shadow lend.
Describe Adonis, and the counterfeit
Is poorly imitated after you;
On Helen’s cheek all art of beauty set,
And you in Grecian tires are painted new:
Speak of the spring and foison of the year;
The one doth shadows of your beauty show,
The other as your bounty doth appear;
And you in every blessed shape we know.
    In all external grace you have some part,
    But you like none, none you, for constant heart.

Meter: iambic
2152.
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Um drey rieff er: Ich befehl nun in deine hände, lieber Vater! meine seel; das wars selge ende.
Diese angeordnete bet- und andachts-stunden zeugen von des Lammes weh seinen wunden-kunden.

Meter: polymetric
404. Jen hlupcovi je zločinem a hříchem,
by Adolf Heyduk

Jen hlupcovi je zločinem a hříchem,
když dělník stejný s tím chce chleba díl,
kdo bez práce je větší jenom břichem.

Meter: iambic
161.  Das Ewge Licht.
by Angelus Silesius

Ich bin ein Ewig Licht/ Ich brenn ohn unterlaß:
Mein tocht und öl ist Gott/ Mein Geist der ist das Faß.

Meter: iambic
XII SPLNĚNÁ PROSBA
by František Zavřel

Poslední chvíle tajemné
se vlekou tiše. Chvíle za chvílí.
Bez lidí. Bez Ninočky. Beze mne.
Kdo ji v té bídě posílí?
„Pekelná bolest! Zabte mne
raději!“ tvoreček zakvílí
a lomí ruce přejemné
jako dvě křídla motýlí.
A skutečně ji zabili!

Meter: iambic
III. Nad tebou, růže vadnoucí,
by Rudolf Mayer

Nad tebou, růže vadnoucí,
Temný večer vyvstává.
Listem ubledlým hasnoucí
Si červánek pohrává.
Květem tvým dech noci vane
Šepot jeho truchle zní,
Jak kdy listí opadané
O svém hrobě hovoří.
Nad tebou, růže vadnoucí,
Smrti mrak se skloňuje
A má duše tě horoucí
Láskou, růže, miluje!

Meter: trochaic
Calmante
by Federico Balart

Coro inmenso de voces rumorosas
que en la tranquila soledad resuenas
y de misterio incomprensible llenas
las horas de la siesta perezosas;
zumbar de las abejas oficiosas
en torno de las próvidas colmenas;
murmullo de la mar en las arenas
por las desiertas playas candenciosas;
de mi existencia en el desnudo yermo,
sobre la superficie movediza,
con vuestro dulce cántico me duermo
¡Así, cuando el dolor le martiriza,
concilia el sueño al fin el niño enfermo,
al sabido cantar de la nodriza!

Meter: polymetric
Desencanto
by Antonio Plaza

Nuestra senda regada está de llanto,
el placer del placer es el suicidio,
detrás de la ilusión está el fastidio
y detrás del fastidio el desencanto.
Lleno yo de fastidio y de quebranto,
sin fuerza ya contra la suerte lidio,
y muerto para el mundo, sólo envidio
a los muertos que guarda el camposanto
El infierno sus furias desenfrena,
viento de maldición en torno zumba,
que apenas el destino me condena,
y he de pensar hasta que al fin sucumba;
con el peso brutal de la cadena,
que arrastra el hombre hasta la negra tumba.

Meter: polymetric