PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XCVII -
by Fernando de Herrera

Bárbara Tierra, que en tu frío seno
cubres los grandes cuerpos derribados
de aquellos españoles, que, domados,
dejaron de terror el orbe lleno,
mira en los altos troncos el ajeno
trofeo y gime viendo allí colgados
los despojos, jamás nunca esperados
en tanto honor del impío sarraceno.
Y tú, Mar, que manchaste tu corriente
con generosa sangre, suena airado,
y decid ambos, tristes, de esta suerte:
Heroicas almas, gloria de Occidente,
id dichosas, que ya el acerbo hado
lloró España, honró el mundo vuestra muerte.

Meter: polymetric
1L: Erst die Verwendung gibt dem Reichtum Wert.
by Jean de La Fontaine

Erst die Verwendung gibt dem Reichtum Wert.
Ich frage alle, deren Leidenschaft
Nur Geld und immer wieder Geld errafft,
Was sie denn wohl für einen Vorzug haben
Vor dem, dem weniger irdisches Gut beschert,
Der aber Nutzen zieht aus seinen Gaben.
Diogenes ist grad so reich wie sie,
Und jeder Geizhals lebt wie er so schlecht;
Die Wahrheit dieses Spruchs beweist so recht
Äsop, der ihm ein Beispiel lieh.
Es sagt uns von dem Mann, der einen Schatz verborgen
Und dieses Gut voll Angst und Sorgen
Nur für das Grab zu hüten schien;
Nicht er besaß den Schatz, der Schatz beherrschte ihn!
Er hatte in der Erde ihn verborgen
Und weilte nun vom Abend bis zum Morgen,
Vom Morgen bis zum Abend bei dem Schatz;
Sein ganzes Herz hing an dem heiligen Platz.
Er war vor Wachen matt und krank.
Er kam und ging, er aß und trank;
Doch tat er dies nur wie im Traum,
Denn sein Bewußtsein hatte keinen Raum
Für etwas andres als das tote Gut,
Das er der Erde gab in Hut.
So oft trieb er sich an dem Ort herum,
Daß schließlich einer, der nicht dumm,
Erriet, daß hier ein Schatz zu holen sei,
Ihn suchte, fand und heimlich stahl.
Da war denn nun mit einemmal
Hub da der alte Geizhals an!
Er raufte sich das Haar und machte solch Geschrei,
Daß einer fragte, was ihm zugestoßen sei.
»mein Schatz gestohlen! All mein Gold ist fort!«
»dein Gold? Wo war es denn?« – »Hier unter diesem Stein!«
»ja, sollte denn der Feind im Lande sein,
Daß du dein Gold gerade dort
Verbargst, statt es im Haus zu lassen,
Wo du aus deinen vollen Kassen
Stets schöpfen konntest nach Bedarf?«
»was stets? Was schöpfen?« rief der Alte scharf,
»kommt denn das Gold so schnell, wie's geht?
Ich rührte nie daran.« – »So sag mir doch,«
Sprach jener da, »wozu du klagst und schreist?
Da du das Gold nicht zu verwenden weißt,
So lege einen Stein an seinen Platz;
Der ist von gleichem Werte wie dein Schatz.«

Meter: iambic
- II -
by Hipólita de Narváez

Se fue mi sol y vino la tormenta,
que yo no espero de su ausencia menos,
y el cielo turquesado sus serenos
ojos cubrió, obligado de la afrenta
Un acento tristísimo revienta
entre los vientos de tinieblas llenos;
tiemblan las nubes con los roncos truenos,
arden los campos, el temor se aumenta.
Salió mi sol y de dorados jaspes
vistió su oriente, y de esmeraldas finas
los altos montes y las llanas tierras;
bordó las vagas nubes de giraspes,
sudaron rubias mieles las encinas
y blanca leche las azules tierras

Meter: iambic
Sonnet 121: 'Tis better to be vile than vile esteemed
by William Shakespeare

’Tis better to be vile than vile esteemed
When not to be receives reproach of being,
And the just pleasure lost, which is so deemed
Not by our feeling but by others' seeing.
For why should others’ false adulterate eyes
Give salutation to my sportive blood?
Or on my frailties why are frailer spies,
Which in their wills count bad that I think good?
No, I am that I am; and they that level
At my abuses reckon up their own:
I may be straight though they themselves be bevel;
By their rank thoughts my deeds must not be shown,
    Unless this general evil they maintain:
    All men are bad and in their badness reign.

Meter: iambic
- CXX -
by Fernando de Herrera

Mira, del sacro Amor oh bella esposa,
este luciente espejo que Uranía
te ofrece, el cual de la inmortal Sofía
es don que muestra su virtud hermosa.
Afija en él la vista generosa,
su concierto percibe y armonía,
y conociendo tu valor, desvía
los ojos de esta niebla tenebrosa;
porque, si bien estimas tu grandeza,
no te podrá teñir el claro velo
humo o sombra de error y de mancilla;
antes, ardiendo en fuego de pureza,
alzarás con tal fuerza el noble vuelo,
que merezcas la eterna y alta silla.

Meter: iambic
LX. Prosáklé zpěvem slavičím
by Vítězslav Hálek

Prosáklé zpěvem slavičím
a prodchlé vůní pažitů,
prohřáté jarem slunečným –
již leťte, písně, z úkrytu!
Jste tažní pěvci, vím to, vím,
mně na čas jenom příhodní,
já nesmím déle držet vás,
čas váš je tu, jste svobodni.
Já s vámi dřímal za rosy,
vás k lesům vodil probdělé,
potůček dal vám za koupel –
víc nemám pro vás úděle.
Jen jedno prosím: v návratu,
za chvíle nových radostí,
nezapomeňte, srdce mé
že vás vždy rádo uhostí.
Jeť hostinný v něm každý keř
a na květ všecka poupátka,
jeť největší slast – hájem být,
kdy líhne písním robátka.

Meter: iambic
32. Indifferentismus.
by František Ladislav Čelakovský

I německé žurnály čítám rád,
A sice když mi nejvolněji bývá;
Pak jimi nasycen duch každýkrát
K tělesným též jich oučelům užívá.

Meter: iambic
Kdo život práci posvětil,
by Petr Bezruč

Kdo život práci posvětil,
kdo za povinností šel přísně,
tomu je možno chválu vzdáti.
In margine života žil,
in margine já psal kdys písně:
i nevím, nač mne vzpomínati?

Meter: iambic
1L: Sei mir aufs neue gegrüßt,
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Sei mir aufs neue gegrüßt,
Robin Adair,
In Lieb' und Treue gegrüßt,
Robin Adair!
Weinend betrittst du den Strand;
Reich' mir die zitternde Hand;
Hier ist dein Vaterland,
Robin Adair!
Gott erhörte mein Flehn,
Robin Adair!
O dieses Wiedersehn,
Robin Adair!
Bist noch der Alte? Sprich!
Mancher freite um mich;
Aber ich dachte an dich,
Robin Adair!
Segle nicht wieder fort,
Robin Adair!
Bleibe im sichern Port,
Robin Adair;
Glücklich werden wir sein!
Ja, dieses Herz ist dein;
Laß es nicht mehr allein,
Robin Adair!

Meter: iambic
- XXXII -
by Francisco de La Torre

En la confusa suerte de mi estado,
diversas cosas muestra mi ventura:
el bien y el mal, la gloria y desventura,
en una calidad, y ser mezclado.
Si fuera tanto mal sólo por hado,
mi grave penas fuera menos dura;
una ser mal por hado y por natura
es vivir a tormentos destinado.
Temores ciertos y esperanzas vanas,
bienes dudosos, mal seguidas glorias
desdicen mi firmeza desdichada.
Yo, de llorar contentos y memorias
de pasados placeres, de livianas
firmezas, muero como al cielo agrada.

Meter: iambic
Klagelied eines Irländers
by Georg Weerth

Nun sitz ich auf der Bank, Mary,
Auf der wir saßen traut
An dem schönen Morgen im Monat Mai,
Als einst du meine Braut.
Es sproßte frisch und grün das Korn,
Und die Lerche sang so weit;
Dein Mund war rosarot, Mary,
Dein Auge voll Lieblichkeit.
Die Bank ist ganz wie sonst, Mary,
Schön ist des Morgens Glühn.
Wie damals steigt die Lerche auf,
Und das Korn ist wieder grün;
Doch fühl ich nicht den Druck der Hand,
Nicht deines Atems Hauch,
Nicht tönt mir deine Stimme mehr,
So oft ich horche auch.
Zur kleinen Kirche will ich gehn,
Den Turm seh ich von hier;
In jener Kirche wurd ich einst,
Mary, getraut mit dir.
Doch übern Kirchhof müßt ich ja –
Möcht stören deine Rast,
Lieb Mary, die du tief im Grab
Dein Kind am Busen hast.
Verlassen bin ich – neue Freunde,
Der Arme findet sie so schwer;
Doch oh, die wen'gen, die er findet,
Er liebt sie desto mehr!
Und du warst ja mein Alles, Mary,
Mein Stolz und meine Lust,
Und Alles, ach, verlor ich, Mary,
Als sterben du gemußt.
Mit deinem treuen, guten Herzen,
Wie hofftest du so lang,
Als mit dem alten Gottvertrauen
Mein Arm ermattet sank!
Trost sprachst du mir in meine Seele
Und sahst mich bittend an –
Und Dank sei, Mary, dir für Alles,
Was du mir Liebes getan!
Dank dir für dein geduldig Lächeln,
Als du, vom Hunger geplagt,
Deine Qual verbargst um meinetwillen
Und nicht ein Wort gesagt!
Und Dank dir für dein letztes Grüßen,
Als ach, dein Herze brach,
Und oh, es freut mich, daß du weilest,
Wo nichts nun kränken dich mag.
Ade! Von dannen muß ich ziehen,
Muß lassen der Heimat Strand;
Doch werd ich auch dein gedenken, Mary,
In dem fernen, neuen Land.
Man sagt, dort gibt es Brot genug,
Und die Sonne geht nimmer zur Ruh –
Doch nimmer vergeß ich, Alt-Irland, dich,
Wär's auch dreimal schöner als du!
In jenen alten, großen Wäldern
Will ich sitzen, ein einsamer Mann;
Und zurück nach dem Ort, wo Mary ruht,
Wird reisen mein Herze dann,
Bis ich meine, ich sähe die kleine Bank,
Wo zusammen wir saßen traut
An dem schönen Morgen im Monat Mai,
Als einst du meine Braut.

Meter: iambic
Popěvky. (III.)
by Alois Vojtěch Šmilovský

Pomiluj nás, pane bože,
a ustel nám měkčí lože:
Špatně spíme, málo jíme,
dnem i nocí se pachtíme,
a přes práci smutná chvíle
v těžkém nám překáží díle,
jiní tyjí z našich stolů
a my hryžem kosti v bolu!

Meter: trochaic
Von Ernsten Grafen von Mansfeld
by Georg Rodolf Weckherlin

Weil der drach, adler, löw mit schweinen, wölfen, bären
nach ihrem rat und lust schier gar ohn widerstand
(so groß ist gottes zorn) das teutsche reich verstören
und es begraben ganz aus großem grim in schand:
Ein Man schier gar allein des reichs freiheit zu ehren
(o ruhm für solchen man! o schand für solches land!)
verhindert, daß sie nicht erfüllen ihr begehren,
mit stets forchtlosem mut und stets sigreicher hand;
Darum weil theils hilflos und theils sorglos anschauen
wie solche wilde thier zu fressen alle welt
nun wetzen wütiglich die hörner, zähn und klauen;
Und wie sie dan mit macht, dan mit list, gift und geld
des lands bäum, blumen, gras verderben und abhauen,
so blühet doch noch stets des dapfersten Mans feld.

Meter: iambic
MILENCE
by Emanuel Lešehrad

Nyní, kdy v zenitu zářím, laskaný úsměvy slunce,
schopný, bych procítil všechno,
promítl vším svého ducha,
Héliův poslušný syn,
chci se zas navrátit k tobě, přerozen života výhní,
milenko dávných mých dní!
Vidím tě statnou a sličnou, kvetoucí vidinu z kdysi,
v bytosti jaré tvé dcery, které spí vášeň tvá v očích,
která má pružnost tvých ňader,
která má úsměv tvůj, postoj,
milenko dávných mých dní.
Neželím odluky srdce, nevěřím setkání smutku,
vděčen jsem muži, jejž neznám,
s kterým jsi zplodila dceru,
ztepilou, svěží a zdravou, ruměnnou života růži,
milenko dávných mých dní.
Mysli si, já že byl chotěm, po jehož boku dnes kráčíš
(neboť on bratrem mým krevním,
jako jsme bratry si všichni,)
se mnou že po léta žila’s v manželství ryzím a volném,
milenko dávných mých dní.
V polibcích jeho jsem žhavěl,
v zpovědích jeho jsem blouznil,
paží jsem jeho tě schvátil, jím jsem tě obdařil děckem,
s ním jsem ti prožíti dával pocity ráje i pekla,
milenko dávných mých dní!

Meter: dactylic
by Johann Wolfgang von Goethe

Ueberall will jeder obenauf seyn,
Wie’s eben in der Welt so geht.
Jeder sollte freylich grob seyn,
Aber nur in dem was er versteht.

Meter: iambic
VZHŮRU STRÁŽE!
by Irma Geisslová

O lide můj, již prchá noc,
a nedaleko do svítání,
ty ještě spíš, dům nechráníš?
a nepřítel je na číhání.
Co platen sen, ten krásný sen
že na svém statku sám jsi velel...
kdy práh tvůj zatím zarůstá,
je bejlí to a hnusný plevel.
Čím platno snění o recích:
jak slávy Čechám dobývají,
kdy přec jen ku tvé obraně
sem ze svých hrobů nevstávají?
Vždyť na východ i na západ
tvá rodná chatka ohrožena –
tu uznej sám, že právě čas,
ať zbrojí muž a bdí i žena.
O, povstaň už a stráže hleď
a neploď hany svému jménu,
což – pozdě až bys procitnul
a chýž tvá byla ve plamenu? –

Meter: iambic
SONET O TICHU
by Josef Müldner

To opakoval jsem si zase včera,
že věřit nelze tichu... Ticho lže.
Smích přemůže tvá stará nedůvěra,
však ticho v posled tebe přemůže.
Ulicí krok zní vyčítavý, dutý.
Předtucha bouře to jen tichem lže.
Jak prudkým světlem v ně jdeš přitisknutý.
O, kdo ta pouta opět rozváže!
To touha duše, přehlušené rykem,
se zde kdys stala ticha okamžikem
a vysmívá se nyní bouři v něm.
A vlastní krok tvůj slepou touhu vznítí
to lstivé ticho rázem přehlušiti
ve svoje prsa temným výstřelem!

Meter: iambic
ŠUM LESA.
by Antonín Klášterský

Ó, jaký ples, když les se rozševelí!
– Co modliteb jsem vyslech’! Jaké city!
– Já milence zřel, v očích hvězdné svity.
– V mém stínu děti hrály si den celý.
– Můj kmen dnes hostí v nitru zlaté včely.
– Ráj mladých pěnkav v lupení mám skrytý.
– Já hloub dnes zaryl kořen rozložitý.
– A já k své čapce připial kytku jmelí.
– Ó, vizte jen, jak listí nám již padá!
– Ba, podzim jde. – Co ty víš, ty jsi mladá,
my bráníme se leta vichrů smečkám.
– A po zimě zas přijde nová vesna?
I starý dub teď probudil se ze sna:
– Jak stár jsem, nevím. Zda tu zimu přečkám?

Meter: iambic
Zbloudil jsem!
by Adolf Heyduk

To bylo dávno – smutno je mi –
já kvetl, bujel, byl jsem mlád
a bělostnými perutěmi
duch volněji než sokol vlád’,
leč hleděl v oko rajské ženy:
– snad královna to byla vil! –
v krás prales slzou zamlžený
a zabloudil a zabloudil...
Žil chvíle nebes jsem i pekla
a zjásal jsem i zaúpěl,
mou krví žhavá láva tekla:
hned radost divoká, hned žel;
leč náhle sup vzlét’ z jejích zraků
a z jejích vlasů hadů směs
a zlaté hnízdo zpěvných ptáků
z mé duše prchlo... Kde jsou dnes?
Snů zlatých zbudované hrady
v ráz rozpadly se v troud a prach,
zlou bouří klamů, bouří zrady
jak vichrem skály po horách;
a jako ondy láskou plála,
tak hněvem v ňadrech stydla krev,
až sdílně léčit se mě jala
vždy usmívavá kněžna rév.
Já zasypal ji krve skvostem,
já drahé perly z řas jí dal,
já slavil každodenním hostem
s ní hod a kvas a bakchanal;
ať často měnila své líce;
– hned jasná, hnědá, temná vsled –
vždy polibek té krasavice
mou kleslou duši u výš zved’.
Té sluhou jsem, ta vždy mi věrna,
ta konejší a tiší hruď,
ať bílá dnes a zítra černá; –
ó révo, révo, zdráva buď!
Tvé slzy nejsladším jsou líkem,
když v leb mně bije strastí sběř,
tvým manem jsem, tvým bojovníkem
a útulkem mým tvůj je keř.
Tam hlava má si nejlíp hoví,
tam mizí duše vzdor i hněv,
tam každým rokem stále nový
mé srdce těší ptačí zpěv;
leč před sledem když z vášně slepé
v skrýš lesa prchám jarních chvil,
kdos tajemný mi na hruď klepe
a šepce mi: Tys zabloudil! –

Meter: iambic
Reif ist die Frucht und muß geschnitten sein.
by N. N.

Gewitterschwanger dräut es Tag und Nacht,
Doch fällt kein Blitz, kein starker Donner kracht.
Zuweilen flammt am Horizont ein Schein,
Dann folgt ein schwaches Grollen hinterdrein.
Todmüde röchelnd ringt die Well’ nach Luft,
Als schmachte sie in dumpfer Leichengruft.
O brich herein mit Donnersturmgetos,
Laß deiner schwarzen Rosse Zügel los,
Sturmjäger, auf, wir alle harren dein,
Nicht länger kann die Qual ertragen sein.
Siehst du die bangen Haufen murrend stehn?
Die Zeit ist hoch, was sein muß,
Und flammen tausend Dächer auf in Rauch,
Und bricht zusammen uralt heil’ger Brauch,
Und giebt’s ein Jammern, daß die Luft zerbirst,
Laß dich nicht mäßigen, Gewitterfürst!
Donner auf Donner, rother Strahl auf Strahl,
Rein muß es werden von Gebirg’ zu Thal,
In Schauern birgt ein glückliches Geschlecht,
Was mühvoll wir gesäet Knecht an Knecht.
Was gelten
Reif ist die Frucht und muß geschnitten sein.

Meter: iambic
Pravá chudoba.
by Martin Alexander Přibil

Bez milosti
By v hojnosti
Štěstí nám smálo se všude;
Bez milosti
Vší hojnosti
Srdečko naše jest chudé.
Přej milosti,
Sic v hojnosti
Srdce máš, milenko! chudé;
A hojnosti
Ku milosti
Svět žádá nynější všude.

Meter: iambic
1L: Ja wohl hat dieser Titel Recht:
by Ludwig Tieck

Ja wohl hat dieser Titel Recht:
Wie käm' es sonst, daß hier an heiliger Stätte
Der so oft daheim verschmähte Autor
Von Menschenhaß, dem Kind der Liebe,
Und vielen, vielen, vielen langweiligen Thorheiten,
In diesen Hallen
Noch Freunde fände,
Die Gedächtniß und Seele
Mit dem Ballast seiner nüchternen Späße
Belasten, um sie herzusagen und abzuspielen?
Ja wohl ist der Deutsche deutsch,
Und weiß sich, wenn er aufrichtig ist,
Nichts besseres als so breites Gewäsch,
Ein Lachen ohne Salz, und Tugend im Abgeschmack.
Und du selber, der du jetzt wieder lästerst!
Ist es nicht die Nemesis, die dich erfaßt,
Daß du nun schon bei sechs, bei sieben Proben
Den Einhelfer machst,
Und nicht bloß eine, sondern alle Rollen
Wort für Wort zu sagen weißt?
Konnte für alle Scherze und Kritiken,
Für alles was du gegen den großen Mann gethan,
Dir härtere Strafe,
Aber auch gerechtere werden?
Ist es so mit dem Schicksal beschaffen,
Wer weiß, was mir dann noch bevorsteht,
In welchen andern Wirrwarr, Mischmasch, Quack- und Quängelei,
Ich noch selber spielen, oder souffliren muß?
Doch gnädig ist der Fürst,
Und schön sind die Frauen.
Die reizende Gräfinn,
Die die lockere Dirne viel zu anmuthig spielt,
Tritt keinmal ängstlich
Hinter dem Flügel hervor,
Daß sie nicht gläubig-katholisch
Vor den Anfang der albernen Rede
Ein Kreuz über Stirn und Busen zöge.
– Und so heiligst du, Liebliche, mich,
Und das frevelhafte Werk,
Und aller Beginnen zugleich.

Meter: polymetric
BALLADA.
by Josef Václav Sládek

Bledé dítě v jarní den
dívalo se oknem ven.
Na okně se pohnul květ;
motýlek tam kolem vzlet’.
V zahradě se nehnul stvol; –
a tam k dveřím smrt šla kol.

Meter: trochaic
La Virgen María
by Clemente Althaus

¿Qué digna lengua la alabanza entona
de la que, siendo madre, fue doncella?
La adora el ángel, y se mira en ella
cada divina liberal Persona
Es diamante sin par de su corona
cada más pura rutilante estrella;
luna y sol su triunfante planta huella,
y es el arco Iris su listada zona.
Alégrate y espera, estirpe humana
que Ésta, del cielo reina poderosa,
de los nobles querubes soberana;
Esta, madre de Dios, de Dios esposa,
no ángel, nació mujer y nuestra hermana,
y en rogar por nosotros no reposa.

Meter: dactylic
Horaz
by Paul Heyse

Hier am Ufer des Sees, der mir von Süden her
Unterm Hauche des Föhn hoch an die Brüstung spritzt,
Wandl' ich lesend und sinnend,
Meinen alten Horaz zur Hand;
Noch das nämliche Buch, draus in der Prima schon
Lang versunkener Welt Zauber mich angerührt;
Denn es kehrt zu der ersten
Lieb' uns immer das Herz zurück.
Und ich denke, wie früh ernst ich beflissen war,
Dem Venusischen Schwan zagenden Flügelschlags
Mich auf rhythmischen Flügen
Nachzuschwingen begeistrungsvoll;
Wie ich groß mich gedünkt, wenn im alkäischen
Oder sapphischen Maß eine der Oden mir
Nachzustammeln geglückt war
In pedantischem Schülerdeutsch.
Damals zog ich zumeist jene Gedichte vor,
Drin ein zärtlicher Hauch wittert der Leidenschaft
Und des Leides, mit dem die
Falschheit immer der Treue lohnt.
Pyrrha glaubt' ich zu sehn, von dem begünstigten
Neuen Liebsten umarmt unter der schattigen
Rosenlaube, dieweil sich
Stolz der Dichter zurückezog;
Und in eigener Brust fühlt' ich der Eifersucht
Brand, wenn Lydia frech rühmte des Telephus
Ros'gen Nacken, die schönen
Arme, weiß wie aus Wachs geformt.
Gute Jugend! Es liest jeder ein andres sich
Aus den Versen heraus eines Poeten, dem
Als dem Liebling der Götter
Wenig Menschliches ferne blieb.
Jetzt, da längst ich wie du hing an der Tempelwand
Auf mein triefendes Kleid, als ein Votivgeschenk
Jenem Gott, der im Hafen
Wohlbehalten mich landen ließ,
Lausch' ich, alter Horaz, lieber verständnisvoll
Deinem klugen Gespräch, wenn du vom Weltenlauf
Mit gelassner Entsagung
Sprichst und rühmst die Genügsamkeit.
Dein Kollege Katull drüben auf Sirmio,
Ruhlos bis an den Tod brannte das Herz in ihm.
Du taugst besser zum weisen
Hausfreund einem Gealterten.

Meter: trochaic
1L: Weltvereinsamt und verlassen,
by Detlev von Liliencron

Weltvereinsamt und verlassen,
Liebes Mädchen, sitz ich hier.
Alle Menschen muß ich hassen,
Kann mich selber nicht mehr fassen.
Komm, o komm zu mir!
Blütenpracht und grüne Zweige
Und die ganze Frühlingszier
Sind mir holde Fingerzeige,
Daß ich sanft zu dir mich neige:
Komm, o komm zu mir!
Tausend zärtliche Gedanken,
Keusche Minne, Liebesgier,
Die sich ewig in mir zanken –
Hab Erbarmen mit dem Kranken:
Komm, o komm zu mir!

Meter: trochaic
Uberschrifften und Sinn-
 Gedichte.
by Hans Assmann von Abschatz

Von dem/ was nicht angeht dich/
Weder Gutts noch Böses sprich.

Meter: trochaic
Ó vznešená!... Ne, tajemná a dravá,
by Adolf Heyduk

Ó vznešená!... Ne, tajemná a dravá,
proč svíráš všecko vůkol do okovu?
Proč věčné pomníky si stavíš z rovu?
Proč v změnách stejná vždy tvá bytnost hravá?
Zdas naše matka laskavá a pravá,
když po životech u věčném jsi lovu?
Ač sama vždy se obrozuješ znovu
nás zvůle tvoje ničit neustává!
Co chceš, vše zjevně konáme i skrytě,
leč co nám uděluješ za ozdobu,
jsou jen tvá vnadidla a smrti sítě.
Hráš s námi v polosnění krátkou dobu,
pak odvrhneš nás jako hračku dítě
Tak zvolna mřeme od kolébky k hrobu.

Meter: iambic
-XXV-
by Garcilaso de La Vega

¡Oh hado ejecutivo en mis dolores,
cómo sentí tus leyes rigurosas!
Cortaste el árbol con manos dañosas,
y esparciste por tierra fruta y flores.
En poco espacio yacen mis amores
y toda la esperanza de mis cosas,
tornados en cenizas desdeñosas,
y sordas a mis quejas y clamores.
Las lágrimas que en esta sepultura
se vierten hoy en día y se vertieron
recibe, aunque sin fruto allá te sean,
hasta que aquella eterna noche oscura
me cierre aquestos ojos que te vieron,
dejándome con otros que te vean.

Meter: iambic
- XXXV -
by Juan Boscan

Dicen que amor se pierde en el ausente,
o a lo menos en parte se resfría;
yo lo creí ya esto en algún día,
cuando mi mal no estaba tan ardiente.
Ahora tal mi corazón se siente,
que el tiempo, ni el lugar, ni el alma mía,
jamás harán que en mí mi fantasía
ausente no esté tal, como presente.
Aún digo más: que alguna diferencia
si hubiere en mí, será sentir mi fuego
mucho mayor al tiempo de la ausencia.
Porque el ver y el hablar me dan sosiego,
o me templa el temor en la presencia,
tanto, que alguna vez de ella reniego.

Meter: iambic
- 1263 - Acto III, DÁCIL
by Lope de Vega

Ya me espantaba yo que la fortuna,
la mayor enemiga que amor tiene,
no mudase mi bien al mal que viene,
pues no sabe tener firmeza alguna.
¡Qué presto a los contentos importuna
los pesares solícita previene!
¡Qué poco en un estado se detiene,
pues no ha parado próspera ninguna!
Mas aunque más mudable y fácil eres,
seré más firme mientras más me asombres,
por vencer la opinión de las mujeres.
De fáciles nos dan mudables nombres,
y todos nuestros varios pareceres
habemos aprendido de los hombres

Meter: iambic
Talmudský motiv.
by Jaroslav Vrchlický

Jsou různé tvary, v kterých Bůh se jeví,
dnes v keři ohnivém a v květu zítra;
dnes v písni věštce, perlící se z nitra,
jde světem často a svět o něm neví.
Proč dívka zemřela po prvním plesu?
Proč umělec nad nejkrásnějším dílem?
Kdo může říci: Minuli se cílem?
Kdo může říci: Boha v srdci nesu?
Jde jako dech, leč kde zavane, drtí;
jak vichr silný on je lidské duši,
je nesmrtelný, pouze kdo jej tuší,
leč kdo jej poznal, v ráz podléhá smrti.
Je genij, krása, sláva, láska, radost,
je vrchol všeho, co tu zovem štěstí.
Ó, nedivte se! Kdo jej může snésti,
kdo, přijde-li, mu učinit můž’ zadost?
Jak blýskavice vpadne v tvoje snění,
jej stihnout nelze dlátu, notě, slovu.
Bůh políbil tak sestru Mojžíšovu
a dívka zemřela od políbení.

Meter: iambic
Venerable túmulo de Don Fadrique de Toledo
by Quevedo

Al bastón que le vistes en la mano
con aspecto real y floreciente,
obedeció pacífico el tridente
del verde emperador del Oceano.
Fueron oprobio al belga y luterano
sus órdenes, sus armas y su gente;
y en su consejo y brazo, felizmente,
venció los hados el monarca hispano.
Lo que en otros perdió la cobardía,
cobró armado y prudente su denuedo,
que sin victorias no contó algún día.
Esto fue don Fadrique de Toledo.
Hoy nos da, desatado en sombra fría,
llanto a los ojos y al discurso miedo.

Meter: polymetric
Housle.
by Jaroslav Kvapil

Tvé housle v koutě tmavém leží pohozeny,
jich struny prasklé, němé tupý jímá sen,
svět starou píseň svou si zpívá beze změny
a všechny struny žití zvučí naladěny,
ty tvoje puklé housle mlčí stále jen,
jich struny prasklé, němé tupý jímá sen
a provždy v koutě tmavém leží pohozeny.
Tvé tělo shnilé v úzkém hrobě pevně dřímá,
je hustě kryto prachem drobným, černavým,
Smrť zaškrtila tebe rukama už svýma
a nad tvou hrobkou s létem přešla chladná zima,
tvé nejkrásnější snění v bledý zniklo dým,
je hustě kryto prachem drobným, černavým,
a provždy shnilé v úzkém hrobě pevně dřímá.
Tvé duše symfoniím praskly všecky struny,
Smrť pěstí suchou snů tvých rozbořila trůn,
jak tvoje housle, mlčí v hrobě duch tvůj junný,
hrot zapomnění v čelo ryje mu své runy
a v hymnách tvého srdce, v hudbě jeho strun
Smrť pěstí suchou snů tvých rozbořila trůn,
tvé duše symfoniím praskly všechny struny.

Meter: iambic