PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
O Vodňanském kostele.
by Adolf Heyduk

Vodňanský pěkný boží stan
má zpívající zvony,
že slyšeti je se všech stran
na devatery hony.
Až do Čičenic, do Račic,
zvlášť o velikém svátku,
a do Chelčic a do Stožic
až k Holečkovic statku.
Nuž ku městečku po lukách
a podél šumné vody!
jeť hostinný tu každý práh,
a každý host má hody.
Zde všeho dost – kdo přijdeš, zvíš –
i raženého kovu,
a tolik ryb, že plavou již
i na kostelním krovu.
V to hnízdo spěchám vždycky rád,
jsouť upřímni zde všude;
buď ujme se mne kamarád,
buď krčma – nějak bude!
Juž věže báň – hle, ký to jas –
jak dukát v slunci plane,
a med!... med je tu nad topas,
jen jedno mrzí, pane!
V tom chrámě byl jsem jednou jen,
a hned mi zvlhly řasy;
vždyť hlavní oltář zohyzděn
je dvěma Maradasy.
Dva lotři – čert je do Čech kyd’
a zapsal v černou knihu –
ten mladší východní rval lid,
a starší loupil v jihu.
Dva lotři, jimiž kraj ten zchud’,
jichž zástavou byl plamen,
již pištce měli místo dud
a místo srdce kámen.
Tam na oltáři s obou stran
se druží k svaté Panně;
ej, lide milý, pro pět ran,
proč máš je v božím staně?
Nechť každý na kolena kles’
a prosí Děvu boží –
já spálit dal bych ještě dnes
to španielské hloží.
Vždyť vyhubili lid i lán
a, kde co bylo, skradli...
já odkop’ bych je rozhněván,
kdy k nohám by mi padli.
A kdyby purkmistr mi děl,
že dá mi peněz slapy,
jen kdybych něco dudat chtěl,
radš pliv’ bych na ty chlapy.
A kdyby děkan třeba řek’,
že dá mi peněz bednu,
bych před zbojníky těmi klek’
a dudal aspoň jednu;
A kdyby říš mi dával král
a plášť a žezlo k tomu,
já nezapěl bych, nezahrál,
v tom chrámě pranikomu.
Spíš dudy své bych rozdupal
a rval si šedé vlasy,
vždyť celý svět by se mi smál,
že hrál jsem před lotrasy.
Ty pověsil bych na čakan,
ne do božího chrámu;
ej, divím se, že Kristus Pán
svou mateř nechal v rámu.
Že nevztáh’, nechť jen maličko,
svou na zbojníky ruku,
že neřek’: „Máti, matičko,
pryč pojďme od těch kluků.
Mníť, nevinný že dívčí květ
a nebes něžné dítě
lze klamat jim a lapit hned
do přetvářek svých sítě...“
Tož v ten mne kostel nevnutí
ni k mému synku kmotři,
mně nejsou zhola po chuti
ti španielští lotři.
Těm chlipným chlapům nedudám,
i kdybyste mě zbili;
za pekla potvory je mám,
jež z naší krve ztyly.
Já takové juž srdce mám,
že hněv svůj sotva zmohu;
spíš na rozcestí zadudám
svou píseň Pánu Bohu.*)

Meter: iambic
- XXXVI -
by Francisco de La Torre

Arrebató mi pensamiento altivo
una visión del cielo soberano,
y herido de un ardiente rayo humano,
huyó del fuego deshonrado y vivo.
El alma noble que sintió el motivo
del ya no altivo pensamiento vano,
parto bastardo de ánimo liviano,
llora que fue su pensamiento esquivo.
Y afrentada de un hecho semejante
en los ojos se pone de contino
para morir honrosamente firme,
cuando la causa de mi fe constante
no se precia mostrar rayo divino,
para sólo siquiera destruirme.

Meter: polymetric
In Venedig
by Paul Heyse

Hier unsre letzte Rast, im stillen Haus,
Daran vorbei die schwarzen Gondeln gleiten.
Wie dumpfe Geisterklage tönt daraus
Der Gondoliere Wechselruf zuzeiten.
Es schläft die Stadt, doch ihre Seele wacht,
Die sonnenscheue, wieder auf bei Nacht.
Und wir, wenn bei umflortem Sternenglanz
Wir wandeln durch die schweigenden Arkaden,
Gleich Schatten unter Schatten, die zum Tanz
Am Acheron die Spukgenossen laden –
Wie der Gedank' uns lähmend überfällt,
Zurück zu müssen in die Oberwelt!
Zurück zur Heimat, die zur Fremde ward,
Wo nicht mehr lockt, was einst so süß gewesen,
Wo unser nur die Freundesfrage harrt:
Kehrt ihr getröstet wieder, gramgenesen? –
Und wenn der Blick noch traurig suchend schweift,
Kaum einer, der sein Schmerzensrecht begreift!
Denn leicht beweglich fließt der Menschen Blut
Und scheidet hastig aus den fremden Tropfen.
Es sträubt sich, Jahr und Jahr verlornem Gut,
War's auch des Lebens Krone, nachzuklopfen.
Wir aber, deren Blut der Gram vergällt,
Wie taugten wir noch in die muntre Welt?
Sie gönnt dem Unglück, eine Weile still
In Einsamkeit sich trauernd abzuschließen.
Doch daß zuletzt nicht alles heilen will,
Nicht wiederkehrt die Sehnsucht, zu genießen,
Daß Treue nicht zu sterben sich bequemt,
Muß sie verdammen, weil es sie beschämt.
O wie sie grausam klug zu trösten weiß,
Wie sie ergaben spricht von Lebenspflichten:
Der Menschenwürde Feuerprobe sei's,
An neuer Hoffnung sich emporzurichten. –
Doch wenn der Blitz des Baumes Mark verheert,
Wo ist ein Lenz, der neu ihn blühen lehrt?
Die Glücklichen! O, sie verstehn es nie
Und schelten »krankhaft« den erkrankten Willen.
Die Kühlgesunden! Nie begreifen sie,
Daß Wunsch und Wille nicht das Fieber stillen.
Uns aber laß verstummen, wo uns nicht
Ein Herz vernimmt, das unsre Sprache spricht.
Sieh diese Stadt, der Meere Königin,
Stolz, frei und glücklich einst und allumworben.
Ihr Stern erblich, ihr Purpur sank dahin,
Die Macht, ihr Lebensatem, ist erstorben,
Und wenn die Sonne jetzt dem Meer entsteigt,
Steht sie verschämt und nackt, das Haupt geneigt.
Nur wenn die Nacht kommt und Erinnerung
Im Mondlicht spukt und tausend Schatten schwärmen,
Dann ist's, als werde sie noch einmal jung
Und dürfe nicht um ihr Geschick sich härmen
Und wieder froh auf ihre Kinder schaun,
Die stolzen Nobili und blonden Fraun.
Süß ist der Traum und das Erwachen herb.
Durch ihre Gassen wimmelt neu das Leben,
Doch nur bedacht auf ärmlichen Erwerb,
Der Notdurft nur und dem Genuß ergeben.
Aus der Paläste toten Fenstern lacht
Nicht mehr das Glück, die Schönheit und die Macht.
Dann der Lagune Bettlermantel schlägt
Die alte Fürstin um die morschen Glieder,
Und in sich selbst versunken, unbewegt
Und klaglos in die Wellen starrt sie nieder,
Im Kleid der Armut noch der Krone wert! –
Wir aber wissen, wie man Unglück ehrt.

Meter: iambic
De El gran Semiramis Jornada tercera - Semiramis
by Andrés Rey de Artieda

Ya el tiempo con su vuelo acostumbrado
ha traído a tal punto mis deseos
que libre, sin ficciones ni rodeos
muestre mi corazón fuerte y osado.
El Capitán y Rey tan señalado,
que con tan grandes triunfos y trofeos
de persa, libios, medos, nabateos
y de otros mil sus templos ha adornado,
no ha sido Ninías, como habéis creído,
¡oh mil vasallos fuertes y leales,
sino su madre, puesta en su vestido!
Yo he sido el Capitán de los Reales,
y mi querido hijo es quien ha sido
virgen entre las vírgenes vestales.

Meter: polymetric
18.
by Friedrich von Logau

Wer der Natur Laterne
Geht nach, irrt selten ferne.

Meter: iambic
A San Isidro
by Antonio de Silva

Los campos de Madrid, Isidro santo,
no cura de surcar con el arado,
que este oficio a los Ángeles ha dado,
porque él con ruegos los cultive en tanto.
El exceso de amor en Dios es tanto,
que con él su atributo a conmutado,
pues si de arar el cielo hace cuidado,
Isidro es cielo en fecundar con llanto.
Pues estos campos para más consuelo
orando riega Isidro, Dios los ara,
dejad, valle de lágrimas, el luto
Que exhaló Dios las suyas hasta el cielo,
y allá de los trabajos nos prepara,
sembrando aquí sus lágrimas, el fruto.

Meter: iambic
Von den Elementen.
by Barthold Heinrich Brockes

Durch ihn kan unser Geist bis an den Himmel fliegen;
Wir sehn durch ihn das Kunst-Werck und die Spur
Der sich verhüllenden Natur,
Man kan in ihrem Schooß von den geheimen Wesen
Die zärtsten Züge deutlich lesen.

Meter: iambic
BOLESTI.
by Jaroslav Vrchlický

Jen zvolna, Bolesti, se vrývej v duši moji,
buď sladká aspoň, vlídná, tichá, konejšivá;
já nemyslím, že usnout při tom bysi mohla,
však milosrdná aspoň buď v své kruté práci,
bych mohl zápasů a bídy slední zbytek
si oddanosti usmíváním osladiti...

Meter: iambic
Soneto
by Manuel Salinas y Lizana

Rompiendo el arca, el oro que
                     escondía
podrá el ladrón robarte codicioso;
y tu palacio grande y ostentoso
postrará por el suelo llama impía
La propiedad, y el logro que debía,
te negará el deudor menesteroso,
y tu colono, en vano cuidadoso
al campo estéril la semilla fía
Tu mayordomo engañará mujeres,
y tus cargadas naves crespas olas
sumergirán con todas sus grandezas
Sólo en efecto, lo que a pobres dieres,
libre verás de la fortuna, y solas
las que dieres, tendrán siempre riquezas.

Meter: iambic
Al hombre
by Emilio Ferrari

A través del espacio y a millares
y millares de leguas de tu anhelo,
seguirás a los astros por el cielo
en sus revoluciones seculares;
penetrarás el fondo de los mares,
cual vasto libro hojearás el suelo
y abrirás los alcázares de hielo
que coronan los círculos polares
Conocerás el germen de la vida,
la faz del microscópico organismo
y la gran nebulosa indefinida;
conocerás la tierra y el abismo;
mas siempre, ¡oh, ley fatal!, desconocida
habrá una cosa para ti: tú mismo

Meter: polymetric
Sonetos – IV
by Tomás de Iriarte

Al ver yo mil poetas zalameros
que a sus damas llamaban serafines,
claveles, azucenas y jazmines,
diamantes, perlas, soles y luceros
al ver como sus versos lisonjeros
de nácares llenaban y carmines,
los llamaba salvajes y rocines,
los trataba de locos y embusteros
Hoy Cupido esta burla vengar
                        quiere
mandando que de Orminta me apasione,
y con las armas que yo herí me hiere
Que hable yo igual idioma ya dispone;
mas si hay quien mi flaqueza vitupere,
Amor, haz que de Orminta se aficione.

Meter: polymetric
Dva obrazy.
by Jaroslav Vrchlický

Dva obrazy na mém stole: Viktor Hugo kmet,
dceruška má vedle něho, usmívavý květ.
Denně k práci zasedaje vidím jejich tvář
a z té padá rosná, mladá v duši moji zář.
Stáří s mládím se tu snoubí, s příštím zašlý čas.
Vlásky jako hedváb zlaté – sněhobílý vlas,
život celý čtu v nich obou: úsměvu zde svit
a tam vrásky, – moře lásky z obou zřím se lít.
Nesmrtelnost, která přečká věky, chumáč třtin,
a mé dítě, andělských jen křídel sladký stín,
který mine v žití pídi skvostem pouze nám;
z obou ale neskonalé světlo v duši mám.
Často rostou písni mojí křídla v hvězdný vír a nach,
jeden pohled na mou dceru a rád mám ten zemský prach,
v kterém smím jí čílko líbat, v kterém ona mojí jest,
dražší nitru nežli jitru skřivánkova zvěst.
Často klesám pod břemenem všedních péčí, dum,
jeden pohled z očí kmeta a zas tisknu k rtům
pohár, v němž se, poesie, vlní hvězdy tvé,
silný dobrem, deptám obrem tíž, jež v prach mne rve.
V zlatém středu takto žiju samoten a tich
a všech tužeb ukojení piju, dítě, z tahů tvých,
velkosti mne při tom učí olympická kmeta tvář
a tak padá rosná, mladá v duši moji zář.

Meter: trochaic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Joseph Antonio Ávila

Este que en lustros breves se prefiere
tanto a lo que el estudio le apercibe,
muerto, en las glorias de su acierto vive,
vivo, en las luces de su Ingenio muere
Pimpollo a quien si airado el
                  Noto hiere
en hojas tantas su verdor escribe,
almendro, que aunque el Marco le
                     cultive
no hay flor que airado deshojar no espere
Mas aunque de la Envidia el pecho
                     ardiente
brote el veneno vil entre congojas
para apagar la sed de sus ardores;
vivirá a su pesar eternamente
como Pimpollo el fruto de sus hojas,
y como Almendro el ámbar de sus flores.

Meter: iambic
El amor tardío
by Ángel Lasso de la Vega Fiscowich

De nuevo amor, bajo sus negras cejas,
me mira de tal modo, que mi
                  alma
destroza, y con sus dulces llamamientos,
por todos los medios de atraerme
                  trata
a las redes de Cipris tan temibles.
Tiemblo al verle cercano; horror
                  me causa
cual un raudo corcel que en la
                  carrera
el premio obtuvo, y tiembla y se
                  amilana
cuando inútil y viejo, le es
                  forzoso
recibir los arreos y las galas,
y entrar en lid y en el raudo
                  tiro
con el caballo ardiente que piafa,
la rienda suelta; cuando ya
                  conoce
que al fin la fuerza y el vigor le falta.

Meter: iambic
- 122 - A don Rodrigo Vázquez Arce, presidente del consejo
by Lope de Vega

El Cristiano valor, que habéis mostrado
en dar al pobre honesto, cielo y suelo,
vida, descanso, protección, consuelo,
a cambio al mismo cielo lo habéis dado.
Materia es esta de mayor estado
y más decente a vuestro santo celo,
porque es de la República del cielo
para el pobre de espíritu guardado.
El que preside en la suprema sala,
donde de Dios el que es segundo hermano,
sus alimentos cotidianos cobre.
A Dios imita y Abraham iguala,
llámele el rico protector Cristiano,
del consejo de Dios le llame el pobre.

Meter: iambic
- 1289 - Jornada II, DIANA
by Lope de Vega

Muy flaca es la mujer, o tú muy fuerte,
tirano amor, ingrato y fementido,
pues rindes mi valor con un olvido,
que ya es mi vida y ha de ser mi muerte.
¡Oh, fuerza de estrellas; oh esquiva suerte,
cuyo fiero rigor ha permitido
que yo ofrezca mi corazón rendido
a quien su oído de mi voz divierte!
Si sin correspondencia amor no crece,
¿cómo es ahora tan gigante el mío
que intenta con Altezas oponerse?
Atrevimiento parece y desvarío,
y asina lo mejor fuera vencerse,
para vencer de amor el desafío.

Meter: iambic
Zlá myšlénka.
by František Richtr

Zlá myšlénka jak had se plazí
a uštkne, až to v duši mrazí.
Zlá myšlénka jak oheň vzplane
a srdce neštěstím se stane.
Zlá myšlénka, to obraz luzný,
jejž vymaloval škůdce hrůzný.
Zlá myšlénka, toť přítel zrádný,
jí v světě neunikne žádný.

Meter: iambic
255.  Kind und GOtt.
by Angelus Silesius

Kind oder GOtt gilt gleich: hastu mich Kind genennt/
So hastu GOtt in mir/ und mich in GOtt bekennt.

Meter: iambic
Influjo de amor
by Fray José Manuel de Navarrete

Célebres calles de la corte indiana,
grandes plazas, soberbios edificios,
templos de milagrosos frontispicios,
elevados torreones de arte ufana,
altos palacios de la gloria humana,
fuentes de primorosos artificios,
chapiteles, pirámides, hospicios,
que arguyen la grandeza americana:
¡Oh México!, sin duda yo gozara
del gusto que me brinda tu grandeza,
si causa superior no lo estorbara
De tu suelo me arranca con presteza
el suave influjo de la dulce cara
de una agraciada rústica belleza

Meter: polymetric
LOĎSTVO SNŮ
by Josef Müldner

To byla dnes má noc:
já hleděl ve kraj němý.
– Volali o pomoc,
kdo pluli peřejemi.
Neklidné moře je.
Je silné větry vzduly.
Zřekli se naděje,
kdo do peřejí vpluli. – –
Já rahna slyšel praskati
a poděsil se náhle:
hlas svůj jsem slyšel volati
o pomoc, a tak táhle...
A bázní jsem se ještě chvěl.
Klid noci děs můj zvrátí.
– Já nad tisícem loží zřel
snů plachty napínati.
Horečné ruce viděl jsem
upevňovati lana.
– Snad se stožárů shlédli zem,
jež slavně přivítána...
Jak znaveny jsou ruce mé...!
Hvězd záře zvolna bledne.
– Však žádné moře nepojme
snů loďstvo nedohledné.
Běl vzdutých plachet vlní se
v bouřlivém vlnobití.
– Žel, že to loďstvo musí se
v mhách rána roztříštiti...!

Meter: iambic
KAŠPÁRKOVY PÍSNIČKY. (IV.)
by Ferdinand Tomek

Mám snad na zvýšení gáže
čekat řadu let?
Nejsem přece bez kuráže,
ožením se hned!
Ženitby se mnozí bojí.
Čeho se však bát?
Stačí, nevěstu jen svoji
ženich má-li rád.
Jaká mojí milé láska,
z toho viděti,
že mně někdy v zádech praská
v jejím objetí.
Výbava? Ta starostí mně
málo nadělá;
kulisa nám proti zimě
stačí docela.
K disposici své ač máme
celé divadlo,
ložnici si uděláme
z koše na prádlo.

Meter: trochaic
To a Reason
by Arthur Rimbaud

A tap of your finger on the drum releases all sounds and initiates the new harmony.
      A step of yours is the conscription of the new men and their marching orders.
     You look away: the new love!
     You look back,—the new love!
     “Change our fates, shoot down the plagues, beginning with time,” the children sing to you. “Build wherever you can the substance of our fortunes and our wishes,” they beg you.
     Arriving from always, you’ll go away everywhere.

Meter: polymetric
Ode on a Grecian Urn
by John Keats

Thou still unravish'd bride of quietness,
       Thou foster-child of silence and slow time,
Sylvan historian, who canst thus express
       A flowery tale more sweetly than our rhyme:
What leaf-fring'd legend haunts about thy shape
       Of deities or mortals, or of both,
               In Tempe or the dales of Arcady?
       What men or gods are these? What maidens loth?
What mad pursuit? What struggle to escape?
               What pipes and timbrels? What wild ecstasy?

Heard melodies are sweet, but those unheard
       Are sweeter; therefore, ye soft pipes, play on;
Not to the sensual ear, but, more endear'd,
       Pipe to the spirit ditties of no tone:
Fair youth, beneath the trees, thou canst not leave
       Thy song, nor ever can those trees be bare;
               Bold Lover, never, never canst thou kiss,
Though winning near the goal yet, do not grieve;
       She cannot fade, though thou hast not thy bliss,
               For ever wilt thou love, and she be fair!

Ah, happy, happy boughs! that cannot shed
         Your leaves, nor ever bid the Spring adieu;
And, happy melodist, unwearied,
         For ever piping songs for ever new;
More happy love! more happy, happy love!
         For ever warm and still to be enjoy'd,
                For ever panting, and for ever young;
All breathing human passion far above,
         That leaves a heart high-sorrowful and cloy'd,
                A burning forehead, and a parching tongue.

Who are these coming to the sacrifice?
         To what green altar, O mysterious priest,
Lead'st thou that heifer lowing at the skies,
         And all her silken flanks with garlands drest?
What little town by river or sea shore,
         Or mountain-built with peaceful citadel,
                Is emptied of this folk, this pious morn?
And, little town, thy streets for evermore
         Will silent be; and not a soul to tell
                Why thou art desolate, can e'er return.

O Attic shape! Fair attitude! with brede
         Of marble men and maidens overwrought,
With forest branches and the trodden weed;
         Thou, silent form, dost tease us out of thought
As doth eternity: Cold Pastoral!
         When old age shall this generation waste,
                Thou shalt remain, in midst of other woe
Than ours, a friend to man, to whom thou say'st,
         "Beauty is truth, truth beauty,—that is all
                Ye know on earth, and all ye need to know."

Meter: iambic
Sonntagnachmittag
by Alfred Lichtenstein

Auf faulen Straßen lagern Häuserrudel,
Um deren Buckel graue Sonne hellt.
Ein parfümierter, halbverrückter kleiner Pudel
Wirft wüste Augen in die große Welt.
In einem Fenster fängt ein Junge Fliegen.
Ein arg beschmiertes Baby ärgert sich.
Am Himmel fährt ein Zug, wo windge Wiesen liegen;
Malt langsam einen langen dicken Strich.
Wie Schreibmaschinen klappen Droschkenhufe.
Und lärmend kommt ein staubger Turnverein.
Aus Kutscherkneipen stürzen sich brutale Rufe.
Doch feine Glocken dringen auf sie ein.
In Rummelplätzen, wo Athleten ringen,
Wird alles dunkler schon und ungenau.
Ein Leierkasten heult und Küchenmädchen singen.
Ein Mann zertrümmert eine morsche Frau.

Meter: iambic
- XXI -
by Lope de Vega

A Baco pide Midas que se vuelva
oro cuanto tocare, ¡ambición loca!
Vuelves en oro cuanto mira y toca,
el labrado palacio y verde selva.
A donde quiera que su cuerpo envuelva,
oro le ofende, y duerme en dura roca,
oro come, oro bebe, que la boca
quiere también que en oro se resuelva.
La muerte finalmente, su auricida,
triunfó de la ambición, y en oro envuelto
se fue secando hasta su fin postrero.
Así yo triste acabaré la vida,
pues tanto amor pedí, que en amor vuelto
el sueño, el gusto, de abundancia muero.

Meter: iambic
EN EL COMEDOR
by José Santos Chocano

Mágico hervor, que se dilata en torno,
saltar hace la nota cristalina
de la ancha copa, que el aldeano empina,
del carnaval por el feliz retorno.
Es un arado el singular adorno
único que impresiona la retina;
y allá, tras de la puerta, se adivina,
caduco, ahumado y ceniciento un horno.
Hoy es Pascua. Hoy del sol al postrer lampo,
bebe una misma copa con su amada
el labrador, por la salud del campo;
y hoy a la cena la Embriaguez asiste,
danzando al rededor de una colgada
ave sin plumas, retorcida y triste.

Meter: iambic
75. Auf die junge Camilla
by Christian Wernicke

Rund von Gesicht und schwartz von Augen,
Die schön sind, und doch nicht viel taugen;
So
Dass der Beleidigte,
So süss von
Man offt
So

Meter: iambic
RODNÉ MĚSTO
by Adolf Černý

Strmé střechy hustou řadou
pod krytinou prejzů rudých,
ostré štíty do náměstí,
dvě dál, tři uličky chudých,
nade vším dvě z rudých cihel
věže chrámu boží lásky,
vůkol ozubené hradby
z rudých cihel, bašty, hlásky –
a to všecko na návrší,
pod nímž v dál jdou lány plodné,
Orlice kde v Labe ústí.
To bylo mé město rodné.
Žižka v jeho hradbách dlíval,
v chrámu lásky chýlil skráně,
než své houfy ze bran vodil
bránit pravdy jménem Páně;
a když hlíza podhlodala
mužnou sílu jeho ramen,
měšťané zde jeho tělo
skryli pod chrámový kámen –
a že otcem jejich býval,
s osudem svým jméno shodné
Sirotků si vyvolili.
To bylo mé město rodné...
Minulo pět dlouhých věků
a čas všecko změnil z kořen:
Padly rudé zdi a bašty,
za domem dům padal zbořen,
Sirotci šli za svým otcem,
zmírajíce doma, v dáli,
a i kosti otce Žižky
z chrámu boží lásky vzali – –
Ze všeho jen jedno z dávna
zbylo do dnešního do dne:
Orlice a Labe řeka.
To jest moje město rodné.
K rudým věžím, v jejichž stínu
Žižka dřímal v hrobky skrytu,
přibyly dvě šedé věže
řádu otců Jezuitů,
kopule i nová vstala,
při níž bílá věž se tyčí,
tiara se na kopuli
zlatem leskne s nebes klíči –
a dál vprostřed na náměstí,
jako v zem když meč se vbodne,
Vítězné sloup Marje Panny...
To jest moje město rodné...

Meter: trochaic
1.
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Mancher, der die See gepriesen,
Sah sie nur vom sichern Strand;
Nichts als seinen Unverstand
Hat ein solcher Mann bewiesen.
Freilich gab es jederzeit
Leute, die sich selbst betrogen,
Doch beherrscht von Wind und Wogen,
Glaubt man an die Wirklichkeit.
Wer da schwärmt für weite Reisen,
Komme auf die salz'ge Flut,
Zeige seinen Seemannsmut,
Sehe selbst, ob sie zu preisen,
Die sich wie geschmolznes Blei
Gegen unsrer Barke Flanken
Jetzt empört – verdammtes Schwanken! –
Ob die See zu loben sei.
Jedem Schiff, bei solchem Drängen,
Geht zuletzt der Atem aus;
Heute läßt die Fledermaus
Kraftlos ihre Flügel hängen;
Täglich Aerger und Verdruß,
Und von menschlichen Gebrechen,
Von so vielem nicht zu sprechen,
Was man sonst ertragen muß.
Setzt man hungrig sich zu Tische,
– Manches könnte besser sein,
Selten ist die Nahrung fein,
Noch das Fleisch von erster Frische –,
Ei, das tänzelt hin und her:
Teller, Gläser, Löffel, Messer,
Und dem unbefangnen Esser
Wird die Arbeit doppelt schwer.
Liegt man still in seiner Kammer,
– Die Matratzen sind nicht weich –
Und versucht zu schlummern, gleich
Statt des Schlafs kommt neuer Jammer,
Weil auf eines Schiffes Deck
Ohne Schreien und Gepolter
Nichts gedeiht – und keine Folter
Bringt geschwinder uns vom Fleck.
Zahllos sind des Meeres Launen;
Was die Jugend nicht geglaubt,
Der Erfahrung sei's erlaubt,
Leser, dir ins Ohr zu raunen:
Nähre du am sichern Strand
Dein poetisches Entzücken;
Auf des Meeres breitem Rücken
Hat es leider nicht Bestand.

Meter: trochaic
1.
by Ernst Schulze

Aus der Liebe raschen Träumen
Weckt mich strafend oft die Pflicht,
Und das ernste Leben spricht:
Willst du ewig hoffend säumen,
Wo aus unfruchtbaren Keimen
Nie die Blüthe lohnend bricht?
Schönre Myrten kannst du pflücken,
Dich mit schönerm Lorbeer schmücken,
Viele werden hoch dich ehren,
Mag auch Eine dich verschmähn. –
Soll ich folgen? soll ich's hören?
Soll ich bleiben? soll ich gehn?
Eurem Rufen, eurem Mahnen,
Weise Stimmen, folgt' ich gern;
Denn verständig räth, wer fern
Stehet von des Unheils Bahnen;
Doch in tobenden Orkanen
Frommt nicht Anker mehr, noch Stern.
Stets gekränkt, muß ich vergeben,
Stets verschmäht, nur heißer streben,
Muß die Geister selbst beschwören,
Die im Wirbelsturm mich drehn.
Ach, wenn Götter uns bethören,
Können Menschen widerstehn?

Meter: trochaic
An Theron
by Friedrich von Hagedorn

Du irrst, wann du so kurz in deiner Schreibart bist:
Halt deinen Leser nicht für klüger, als er ist!

Meter: iambic
11. Vlašťovka si na smrk sedla –
by Václav Bolemír Nebeský

Vlašťovka si na smrk sedla –
Divy zpívá o svých cestách,
Horkých stepech, jasných mořích
Věžehrdých, zlatých městách;
Pak o palmě nebetyčné
S libovonným cedrem, stinným,
Na němž s papouškem si sedla
A s neznámým ptákem jiným;
Pak o lótu velkokvětném,
Jenžto v lunosnivé noci
Rozvírá svá květná ňádra,
Toužebnou mra lásky mocí.
Smrk to slyšel, vrtěl hlavou,
A když v noci temné spává,
Vzdychá, ostré jehly pláče –
Snad se mu o lótu zdává!

Meter: trochaic