PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 88 -
by Lope de Vega

Pedro, a la sangre que por vos vertida
mostró para su fe tanta firmeza,
ofrece la Católica nobleza
la limpia suya, a vuestros pies rendida.
De las cuatro azucenas guarnecida,
que dejó de Domingo la pureza,
esta Junta os elige por cabeza
puesto que la tenéis tan dividida.
Tended vuestro crucígero labaro,
Capitán general de esta milicia,
que contra el fiero Apóstata levanta.
La fe de vuestra muerte ejemplo raro,
pues para el tribunal de su justicia
hizo las gradas vuestra sangre santa.

Meter: polymetric
Auf ein Kind, so von einem tollen Hunds-
 Biß sterben müssen.
  J. G. Barth.   1736.
by Christian Gotthold Spindler

Mein Leser! wilt du etwa wissen,
Woran denn ich gestorben bin;
Mich hat ein toller Hund gebissen,
So fiel ich gantz entgeistert hin.
Und so hab ich mein junges Leben
Durch einen Hunds-Biß aufgegeben.
Drum, Leser! mercke diß dabey,
Die Todes-Art ist vielerley.

Meter: iambic
Achter de Hock
by John Brinckman

Min Seiß un Strick legg ick
dor achter an't Sleet;
nu kumm man, kumm, segg ick,
hier's Oewerwind, Gret!
De Kiep lang eens, Dirn, her
un't Lechel dorto
un huk di man hier her
uppe Garw, as ick do!
Giff Speck, Wust un Schinken,
giff Pimpkes' un Köst!
Lat üns äten un drinken,
giff her, wat du hest!
Min Lif dat was hellig,
nu is dat min Hart;
denn wäs' so gefällig
un giff em sin Part.
Denn wäs' nich so drus, Dirn,
un nimm nicks nich krümm!
Un giff mi'n Puß, Dirn,
un fat mi eens üm.
Hier hürt üns keen Uhr nich,
keen Og süht üns, Kind –
de Hock von Natur nich,
de's dof jo un blind.
Un süht dat de Lünk ok,
de lacht sick dorbi
un denkt sacht: Dat künn'ck ok
noch flinker as ji!

Meter: iambic
Aussicht
by Max Dauthendey

Dieses ist die Aussicht, die der Tag gegeben:
Ein Blick auf Festigkeit, geruhiges Leben.
Zypressenstämme, graue, totenstill.
Der Kleeteppich kein Blättchen rühren will.
Die Berge, schwergemauert im Flachland.
Die Meeresbucht gezirkelt an den Strand.
Bergdörfer, drei, hoch zu den Wolken lauschen,
Und Schluchtwasser mit tiefem Brustton rauschen.
Die Meilen sind nun mein vom glatten Meer,
Die Berge kamen zu mir klein daher.
Ich atmete die blanken Fernen ein,
Der Schall der rauhen Schluchten wurde mein.
Der Bäume Kraft, des Klees Feuchte ruht
Mir jetzt wie junges Blut im alten Blut.
Mir ist, ich trage Glück in allen Taschen,
Die Aussicht hat mir meinen Geist gewaschen.

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Na tvých ňadrech moje písně visí,
včely na květech,
v rythmus jich svůj rythmus tichý mísí
v harmonický dech.
Na tvých ňadrech moje duma leží,
rosa v lupenech,
čistá, tichá, měsíce lesk svěží
na svlačec to leh’.
Na tvých ňadrech moje touha dřímá,
červencový žeh,
jímž vře slunce, zem když obejímá
v světla plamenech.
Na tvých ňadrech celé moje žití
zastavilo běh,
sníti na nich, žíti mne a mříti,
šťastným býti nech!

Meter: trochaic
A mis amigos Protasio y Josefina
by Federico Balart

Es tan pura la luz que la ilumina,
se da en ella el cariño tan sin tasa,
que a todos nos parece nuestra
                     casa
la casa de Protasio y Josefina
Gózase allí un ambiente sin neblina,
donde Abril siempre reina y nunca pasa;
y un cielo azul espléndido y si gasa,
donde el sol del amor jamás declina.
Una fiel amistad sin frases vanas,
los padres, fijos siempre en la memoria;
los hijos dos criaturas sobrehumanas.
Y, para eterno asombro de la historia,
dos suegras que parecen dos hermanas
Si no es la gloria así ¿Cómo es la gloria?

Meter: iambic
8. Hanselmus
by Christian Wernicke

Es heisst Hanselmus itzt, der Weyland nur hiess
Und führet einen
Die
Und ist im
Er ist bereis't in
Und weiss wie Wierings Krahm
Er schreibet
Und schöne

Meter: amphibrachic
CITUPLNÝ.
by Karel Dostál-Lutinov

„Ó Bože, Bože, jak mne to přec bolí“ –
tak vzdychal Machar sentimentálně,
když lidem oči vypichoval holí.

Meter: iambic
A don Fernando Enríquez de Ribera, tercer duque de Alcalá
by Francisco Pacheco

Osé dar vida al nuevo vuelo
del que cayendo al piélago dio fama,
Príncipe excelso, viendo que me
                     llama
el honor de volar por vuestro cielo
Temo a mis alas, mi subir recelo
¡oh gran Febo! a la luz de vuestra llama;
que tal vez en mi espíritu derrama
esta imaginación un mortal hielo
Mas promete al temor la confianza
no del joven la muerte, antes
                  la vida
que se debe a una empresa gloriosa;
y esta por acercarse a vos se alcanza;
que no es tan temeraria mi subida,
puesto que es vuestra luz más poderosa.

Meter: polymetric
1L: Wie kocht man Gott das Herz? Es muß gestoßen sein,
by Angelus Silesius

Wie kocht man Gott das Herz? Es muß gestoßen sein,
Gepreßt und stark vergoldt, sonst geht es ihm nicht ein.

Meter: iambic
Z ehndes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Der Königliche Mund begunnte kaum zu schweigen;
So gieng der gute Rath, sich vor dem Thron zu neigen;
Indem sich stille Lust im Saal verspühren ließ,
Die mit gebrochnem Thon sich von den Lippen stieß,
315Und tausend Regungen mit froher Ehrfurcht hägte;
Ein murmelndes Geräusch sich durch die Reihen regte.
Der Greiß schien ausser sich; sein Auge war benezt;
Der Mund der Tüchtigkeit zu reden fast entsezt.
Was Freude, Lieb und Trost, was Eifer und Entzücken
320In einer Seele wirckt, sah man in seinen Blicken.
Inzwischen drang man sich biß zu dem Kinder Chor;
So trug er endlich doch beherzt die Worte vor:

Meter: iambic
Ave dolor!
by Jaroslav Vrchlický

To vše mám za sebou, já myslil dávno již,
tu žití celou tíž,
ty všecky otázky a spory mladých dob:
co věčnost je a hrob;
ty steré záchvaty i touhu slunci vstříc,
ten cit již nechtít nic –
a přece znova v nové beznaději
se ptám a chvěji.
Kdys „Ave caesar!“ mroucí barbar řek’.
Já cítím odboj, vztek,
že takých po letech zas musím hledět zpět
v ten ztracený snů svět,
že takých po letech se musím znovu rvát
o vše, co mělo spát,
že v nepokoje bouři zlé a dravé
říc musím: Dolor ave!
Buď tedy, bolesti, buď zdráva, znám tě již
a žití s tebou tíž,
snad právě důkazem jest Medusin tvůj zjev,
když mohu cítit hněv,
když mohu soptit, lkát, se svíjet v mukách zas,
že není na smrt čas,
že nejsem ještě mrtvým v beznaději...
Tož ptám se, chvěji!

Meter: iambic
- CXXII -
by Gutierre de Cetina

¡Oh pasos, tan sin fruto derramados,
oh alto y peligroso pensamiento,
oh memoria, ocasión de mi tormento,
oh ardor, no mortal, mas de dañados!
¡Oh flaco corazón, graves cuidados,
oh vano desear, fundado en viento,
oh grande y obstinado sufrimiento,
oh ojos, de llorar fuentes tornados!
¡Oh vida triste, de trabajos llena,
oh dulce error, que andar me hace errando,
oh esperanza incierta, oh cierto engaño!
¡Oh vos, que estáis en la amorosa pena,
almas que en este infierno ardéis amando,
ved cual debe de ser mi mal extraño!

Meter: iambic
Problema
by Gaspar Núñez de Arce

Quiero, dejando hipótesis a un lado,
una duda exponer, y es la siguiente:
-¿Por qué cruza la tierra el inocente,
de espinas o de sombras coronado?
¿Por qué feliz y próspero, el malvado
alza orgulloso la atrevida frente?
¿Por qué Dios, que es el bien,
                  mira y consiente
el eterno dominio del pecado?
¿Por qué, desde Caín, la humana raza,
sometida al dolor, con sangre traza
la historia de sus luchas giganteas?
Y si es ficción la gloria prometida,
si aquí empieza y acaba nuestra vida,
¿Por qué, implacable Dios, por qué nos creas?

Meter: polymetric
Než začal jsem překládat „Ráj“.
by Jaroslav Vrchlický

Za člunem tvým, ó mistře, dvojí říší
jsem prošel juž, a ruka má se chvěje,
tvé mystické a velké epopeje
když poslední zpěv českým slovem píši.
Z tmy pekla, až kde sladké větry dýší
zemského ráje, prutem čaroděje
mne vedla láska k tobě; v hvězdné reje
zda síla křídel stačí v sféry vyšší?
Jak v Beatrice tvojí úsměv sladký
a v Světlo, před nímž cherub sílu ztrácí,
smím zřítelnici pohroužiti stinnou?
Jak druhdy Anděl opásal tě třtinou,
já láskou k všem se opáši v té práci
a myšlenkou, že jdu v svůj domov zpátky.

Meter: iambic
VÁLEČNÁ MODLITBA OTCŮ.
by František Taufer

Zesláblé ruce zoufale nám klesly v době síje,
pluh v těžké prsti uvázl a není potahů,
jež by nám v bídě pomohly. Jsou přelomeny šíje,
pně dubů nade srázem hor, do nichž blesk mocně bije:
již bratří nejsilnější z nás ztratili odvahu.
Dni beznadějně prožité nás hrůzou vysilují
jak bludné cesty neschůdné, jež běží dálavou,
výhněmi běd a propastmi, půlnočním temnem slují.
Strom nejkrutějších poznání, když bouřné větry dují,
hrozivou píseň života nám šumí nad hlavou.
Zas přišly dlouhé večery, však z proudu mlh a stínů
jen lampy hlídek výzvědných znamením blýskají.
Na ticho četby zapomeň, na hudbu rovnou vínu,
na křehkou něhu dívčích těl, na sliby jejich klínů,
na útočivé pohledy, jež ohněm tryskají.
Vojsk obrovitým pochodem zem’ pobořena duní,
třesk zbraní zvoní do noci a výkřik vítězů
jak smutná radost předčasná zaniká v krve tůni.
Rab volný je. V prach pokořen, kdo mnil, že světu trůní,
s řinkotem předává se jho otrockých řetězů.
Snad ještě pouze tuto noc příšerná píseň bojů
se plíží kolem zákeřně, hřmí, úpí, útočí.
Snad příští jitro rozptýlí mrak zápasících vojů
jak úlů včelstva pokojná do pracujících rojů,
jež budou obletovati domova úbočí.
Své syny nejstatečnější na oltář budoucnosti
jak vzácnou obět zápalnou s bolestí metáme,
však každé chvíle voláme: „Ó božstvo rekovnosti,
krvavý přeruš hodokvas, ať těžkých smutků prosti
na svěžích křídlech nadějí se bez pout zvedáme!“

Meter: iambic
Xi.
by Kaspar von Stieler

Seht/ was der Hochmuht kan
Nicht stets ein Oberman
Die Hoffart ist zu loben

Meter: iambic
***  Ze psího vína rudé do krvava
by Stanislav Kostka Neumann

Ze psího vína rudé do krvava
a choulící se listy spadaly,
na dvoře poprášeném žloutla tráva –:
tak zřel jsem mizet léto zpovzdálí.
Je to cit divný, bolest téměř žhavá,
když život zmizel, touhy zůstaly...
Však ty, jež jeseň neutiší lkavá,
do zimy zbudou, aby zmíraly –
Pak vzrušen jsi jen, zříš-li známé tváře
a při návštěvě jednou za týden
vyhlédneš z oken soudní kanceláře.
A konečně, jak divák unavený,
tak bez účasti necháš každý den
a divíš se, když opouštíš ty stěny.

Meter: iambic
XVIII. Zvony zovou k pobožnosti;
by Boleslav Jablonský

Zvony zovou k pobožnosti;
Tam zří člověk ku nebi,
V nábožném pak vytržení
Tvůrce světa velebí.
Tamto stojí člověk jiný –
Nemodlí se – neklečí –
Nýbrž hlasem hříšnodrzým
Bohu svému zlořečí!
Bůh pak světlem svojí lásky
Stejně oba odívá,
A tak mlče k tobě praví:
„Člověče – buď jako já !“

Meter: trochaic
1L: O du, dem durch drey lange schwarze Nächte
by Anna Louisa Karsch

O du, dem durch drey lange schwarze Nächte
Ein Todes-Engel offenbahrt
Den Abgrund, wo für Ungerechte
Quaal zubereitet ward.
Freund, sprich wann sagt der Himmel seine Flüche
Der Wuth, die aus der Hölle flog,
Und durch Gewalt der Friedensbrüche
Ins Herz des Kriegers zog?
Sie kam und hauchte pestisches Verderben
Auf ganzer Völkerschaften Glück,
Und sah' gestürzter Menschen Sterben,
Mit nimmer sattem Blick.
Tief in die Schlacht flog sie von Heer zu Heere,
Und weit verbreitet ward der Tod.
An allen Ufern bis zum Meere,
Ward das Gewässer roth.
O! von den Gräbern ungezählter Leichen
Verwendet oft der Tag sein Haupt,
Und sieht halb todte Menschen schleichen,
Die ganz der Krieg beraubt.
Dort wankt auf seiner unbeflügten Erde
Der Landmann traurig fort, und tritt
Noch in den Hufschlag von dem Pferde
Worauf sein Plündrer ritt.
Wenn Hunger aus der bleich gewordnen Wange,
Gram aus des Mundes Seufzer spricht;
Dann reizet ihn zum Lobgesange,
Die satte Lerche nicht.
Ihn reizet nicht im buntgestreiften Kleide
Die Tulpe, die sich stolz erhebt – –
Ihr Rock ward ohne Hand und Seide
Geordnet und gewebt
Von Gott, erhaben über alle Thronen,
Der tausend Welten ausgeschmückt,
Und mehr als tausend Nationen
Auf einmahl überblickt.
Er sah' herab, zerstreute Frankreichs Flotten,
Und riß viel Inseln aus der Hand
Des Ludewigs, der sein zu spotten
Ein Heer hat ausgesandt.
Er fuhr herab, in einer Feuerwolke,
Die ihn an Braunschweigs Mauren trug,
Als mit viel Muth und wenig Volke,
Das Heer ein Jüngling schlug.
O Freund, er warf drey grosse Gottesblicke
Auf uns. Wir zitterten voll Schmerz;
Da rief er schnell ein Weh zurücke,
Und sandt' ein Fürsten-Herz.
Mit seinem Finger wirft er alles nieder,
Was den Gerechten noch bedrängt;
Er eilt, daß bald die Hölle wieder
Des Krieges Wuth empfängt!

Meter: iambic
44. Dobo krásná – dobo přežádoucí!
by Jan Květoslav Klumpar

Dobo krásná – dobo přežádoucí!
Radostně nám budiž vítána;
Tobě tlukou srdce vděkem vroucí,
Ty jsi s touhou byla čekána.
Kdo mladistvé duchy naše pěstí,
Od koho se mravům učíme;
Kdo nám též i dobrým otcem jesti –
Toho my dnes slavnosť světíme.
Shlédni, Pane! na ty obličeje,
Jaká radosť na nich vychází;
V každou tvář tu srdce rozkoš leje,
V každém oku ples se obrazí;
Ó, by Odměnitel ctností krásných
Lhůtu žití Tvého prodloužil!
Kéžby Tobě dopřál dnů vždy jasných,
Jichžto’s o nás sobě zasloužil.
Přijmi, Pane! dárek tento skrovný,
Vděčnosti to naší znamení;
Neníť ovšem zásluhám Tvým rovný,
Naše láska jej však doplní.
Jednoho jen račiž podopřáti
Květnici té vděčných žáků svých:
Nepřestávej mládež milovati,
Pěstuj dále blaho svěřených!

Meter: trochaic
Já usínám a vedle otec můj,
by Adolf Racek

Já usínám a vedle otec můj,
já usínám a vedle matka má,
já usínám a vedle bratr můj,
já usínám a vedle sestra má.
A milenka, ne, ne, to bůh je můj.
Nechte mne zakrýt čelo v dlaně
a zavřít horký, slepý zrak
a mnohou tajnost nechtě mne dnes říci,
neb aspoň cítit dovolte mně, tušit
a neanalysujte ptáka mluvu!
Než budu světcem kajícím a němým,
než vážný vztyčím oltář karakteru,
jen ještě dnes mne člověkem být nechte,
jenž vše chce říc a mnoho zamlčí,
jen ještě dnes mne nechte básníkem!

Meter: iambic
XxIV.
by Kaspar von Stieler

Das Eyß zerbricht. Die Schönheit läst sich
Der Amor fleucht aus Tetis Schoosse her.
Mein’ erste Funk’ entzündt sich auß dem
Ists müglich/ auch im Wasser glüend stehen?

Meter: iambic
A Pradina ausente
by Juan Nicasio Gallego

¿Será que siempre esté, cara Pradina
tu larga ausencia y desamor llorando?
¿No escucharé jamás tu acento blando
ni he de embeberme en tu beldad divina?
Huyó el octubre: la robusta encina
vino el sañudo cierzo derribando;
siguiole abril, los campos matizando,
y tu dureza más y más se obstina
Llega anhelante el polvoroso estío;
vuelve otoño de vides coronado;
torna la escarcha del invierno frío:
y tú tranquila, inmóvil, sin cuidado
dejas desfallecer el pecho mío,
ya de gemir y de esperar cansado.

Meter: polymetric
Auf die Blumen in der  Doris  Busen.
 Aus dem Frantzösischen.
by Johann Georg Gressel

Wie werdt ihr Blumen doch verehret/
Daß ihr in
Daß eure schlechte Pracht
Zur Zierde wird begehret;
Daß euch ein Blumen-Topff umfaßt/
Der auch den
Ein jeder neidet euch/
Daß ihr den Sitz
Recht in der Anmuth Reich/
Am ersten könnt bekommen.
Doch wird der Schmuck euch bald benommen:
Weil ihr vor Hitze sterben müst.
Allein! dürfft ich da auch ersterben/
Ich würde äusserst mich bemühn
Daß ich bey ihrem Schooß Rubin
Ein Grab-Mahl könnt erwerben.

Meter: iambic
England in 1819
by Percy Bysshe Shelley

An old, mad, blind, despised, and dying King;
Princes, the dregs of their dull race, who flow
Through public scorn,—mud from a muddy spring;
Rulers who neither see nor feel nor know,
But leechlike to their fainting country cling
Till they drop, blind in blood, without a blow.
A people starved and stabbed in th' untilled field;
An army, whom liberticide and prey
Makes as a two-edged sword to all who wield;
Golden and sanguine laws which tempt and slay;
Religion Christless, Godless—a book sealed;
A senate, Time’s worst statute, unrepealed—
Are graves from which a glorious Phantom may
Burst, to illumine our tempestuous day.

Meter: iambic
118.  Der weisen Stein ist in dir.
by Angelus Silesius

Mensch geh nur in dich selbst. Denn nach dem Stein
der weisen/
Darf man nicht allererst inn frembde Lande reisen.

Meter: iambic
1L: Von Jedem, der euch widerspricht,
by Abraham Gotthelf Kästner

Von Jedem, der euch widerspricht,
Sagt ihr verachtungsvoll: Der Mann versteht uns nicht!
Könnt ihr nun nicht verständlich schreiben,
So mögt ihr ungelesen bleiben.

Meter: iambic
LILIE BOŽÍ
by Karel Dostál-Lutinov

V té zemi, již zbožňuje celý svět,
se zrodila květina bílá,
sám Bůh se nemohl navidět
tak skvělého čistého díla.
I sklonil se k ní a políbil
a vdechl v ní spásu světa –
a od té rod lidský si oblíbil
ji na věčná blažená léta.
Té lilii básník holduje,
když opěvat lidskou chce spásu,
k té lilii malíř putuje,
když nadzemskou vtělit chce krásu.
A zvony vísek i katedrál
Jí nejsladší plesy zvoní,
a poutník za moře táhne v dál,
by uslyšel písně o Ní.
K Ní vzpínají dlaně své nemocní,
kdo chromý byl, berly své složí,
a z temnoty světa Jí jásot zní:
Buď zdráva nám, Lilie Boží!
A já též poklekám před Tebou,
dlaň pozvédám, lilie zkvetlá,
by v uvadlou, zkalenou duši mou,
vnik’ paprsek rajského světla.

Meter: amphibrachic
Nehněvej se, že se Tobě směju,
by Jan Neruda

Nehněvej se, že se Tobě směju,
že i o chybách Tvých písně pěju,
kdybych snad tě méně miloval,
vše bych chválil, v všem si liboval.
Slepá láska mizerná je páska,
uvědomělou je pravá láska,
směju chybám svým se nastokrát,
a mám sebe předce tuze rád.

Meter: trochaic
1L: Noch immer dreht sich unter mir die Erde,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Noch immer dreht sich unter mir die Erde,
Noch lehn' ich mit der Stirn' mich an die Wand;
Es ist zu viel, daß ich so glücklich werde,
Ich, der am Grabe stand.
So glücklich! und doch fang' ich an zu weinen?
So glücklich! und doch werd' ich so betrübt?
O Gott im Himmel! Nantchen hätte keinen
Als mich allein geliebt?
Ha! jeder Bube mag mich itzt verfluchen,
Und stumm will ich, versenkt in meinen Gram,
Ein Plätzchen nur zu meinen Füßen suchen,
Für meiner Augen Scham!
Und gegen die, sie morgen aufzuschlagen,
Aus deren Arm muthwillig du entronnst,
Die morgen wird so sanft und zärtlich fragen:
»liebst du mich noch wie sonst?« –
O weh mir! Immer tiefer wird die Wunde!
Denn Jahre lang ertrüg' ich ihren Zorn;
Doch ihre Güte – ach! schon eine Stunde
Zermalmt mein Herz wie Korn.
Hier bin ich, liebes Mädchen! ein Gerippe,
Wie deine Hand mich aus dem Grabe zieht.
Doch einen Kuß auf die verblaßte Lippe,
Und dein Verwelkter blüht!

Meter: iambic
1L: Auf Bello-Sguardo standen trauernd
by Betty Paoli

Auf Bello-Sguardo standen trauernd
Wir, still und stumm, im Abendschein',
Die Seelen in einander schauernd
Vom Weihekuß derselben Pein.
Erklungen war der Ruf zum Scheiden,
Des Schicksals unerbittlich Wort;
Ob Menschen jubeln, ob sie leiden,
Unaufgehalten schreitet's fort.
Ich starrte, wüst und qualversunken,
Indeß mein Herz im Busen brach,
Des Tages rasch versprüh'nden Funken,
Dem Untergang der Sonne nach.
Und in dem Abendroth erkannte
Ich, tief umstrickt von wachem Traum,
Das Flammenschwert, das mich verbannte
Aus kaum gefund'nen Edensraum!
Du sah'st mich zittern und erbleichen,
Und, folgend meines Denkens Lauf,
Sprachst du: »Sieh hoffend sie entweichen!
Nur schöner geht sie wieder auf!«
Ja! sie ersteht mit neuem Prangen,
Wie viel der Blumen, frostversehrt,
Verduftet auch und hingegangen,
Weil sie ihr wärmend Licht entbehrt!
Hinweg mit diesem Trost, der bange
Und drohend meine Brust durchbebt!
Weißt du, ob Ein's von uns die lange,
Die finst're Nacht auch überlebt?
Und mag das Günstigste geschehen,
Strahlt uns einst wieder Sonnenschein,
Wird ein dereinst'ges Wiedersehen
Denn auch ein Wiederfinden sein?
Jedweder forschende Gedanke,
Erkenntniß, welche neu entbrennt,
Ein Abgrund sind sie, eine Schranke,
Wodurch Getrennte
Der Fluch ist dieses, der hienieden
Die Schaar der Strebenden umflicht!
Hat sich erst Geist von Geist geschieden,
Bald findet Herz zum Herzen nicht!
Des Weisen Wort hallt ewig wieder:
»die Asche wird nicht mehr zur Gluth!
Du tauchst zur Kühlung deine Glieder
Nicht zweimal in dieselbe Fluth!«

Meter: iambic
1L: Auf sandiger Haide am Kiefernforst
by Bruno Wille

Auf sandiger Haide am Kiefernforst
Kauert ein Häuschen gedrückt
An Fenster, Dach und Lehmgewand
Verwahrlost und zerstückt.
Des bretternen Stalles Thüre klafft, –
Verkauft sind Schaafe und Ziegen;
Im Dünger ein letztes Hühnchen scharrt,
Und mürrisch brummen die Fliegen;
Und in der Stube, da quarrt das Kind,
Das Weib, das zornige, schilt,
Des Häuslers Stimme, trunken und rauh,
Lästert dazwischen wild ...
Am Fenster die schlanke Sonnenblume
Erbebt in geheimem Leid;
Aus Schutt und Unkraut strebt sie scheu
Und starrt in die Ferne weit.
Dort hinter vergilbtem Kartoffelkraut
Und blondem Stoppelhaar
Erglänzt der Himmel so goldig zart,
Wie Gesang so wunderklar.
Im Dufte dort mit schmetternder Glut
Verblüht die Abendsonne; –
O schmachtende Seele, starre hinein
Und trinke dir einzige Wonne! –
Und die Blume – am taumelnden Sonnenball
Hängt schwärmerisch starr ihr Angesicht,
Ihr gelbumlodertes frommes Gesicht,
Versunken im Licht, ertrunken im Licht.
Die breiten graugrünen Blätter spreitet
Sie sehnlich in zitternder Scheidetrauer,
Und hinter der sinkenden Sonne gleitet
Ihr Sinnen hinunter mit Andachtsschauer.

Meter: iambic
- 843 - Acto III, LEONOR De El galán escarmentado
by Lope de Vega

¿Qué dicha de las otras se adelanta,
que tenga firme la mudable rueda,
ni hay bien sin mal, ni mal que tanto exceda,
que falte al bien en que poner la planta?
No hay gusto sin azar, ni mar en tanta
bonanza, que una luna se esté queda,
ni tan dulce manjar que serlo pueda,
si punta de limón no se levanta.
Agrios quieren también tener los gustos,
que son como manjares delicados,
y sus pesares a sus tiempos justos.
Venid, disgustos, mas venid templados,
porque si no tuviera amor disgustos,
¿cómo tuviera gustos sazonados?

Meter: iambic
- LXXIV -
by Gutierre de Cetina

Mientra en mí la esperanza florecía
alegre el corazón vivió cantando,
mas hora que el temor la va secando
paso el tiempo en llorar la pena mía.
Entonces de un pensar dulce vivía,
hora en pensar y más pesar pensando,
en amargo dolor va transformando
cuanto antes dentro en él de dulce había.
Ha tomado del alma mía gobierno
un triste recelar, que con espanto
amenaza hacer mi mal eterno.
Por lo cual, si tal vez en dulce canto
me pruebo, sale del dolor interno
interrota la voz y envuelta en llanto.

Meter: iambic
- XLVII -
by Diego Hurtado de Mendoza

Creciendo va el dolor y mi tormento,
vuéltome ha el amor al tiempo bueno;
jamás nunca se vio de penas lleno
ninguno por amores tan contento.
De amores muera yo si en esto os miento,
si no sois sola vos por quien yo peno,
y de mudarme de esto tan ajeno
cuan lejos de otro bravo pensamiento.
Mas temo no creeréis lo que yo os quiero,
que suele acontecer a un desdichado
estar siempre sujeto a mil temores.
Acordaros, mi bien, que por vos muero;
¿y no es victoria ser tan desdeñado,
quien muere como yo del mal que muero?

Meter: iambic
54.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Der Welt liegt viel an mir, lebt ich nicht diesen Blick
(ich bin ein Theil davon) das gantze gieng in Stück.

Meter: iambic