PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Deshielo
by Julio Flores Roa

Nunca mayor quietud se vio en la muerte;
ni frío más glacial que el de
                  esta mano
que tú alargaste al espirar, en vano
y que cayó en las sábanas, inerte
¡Ah yo no estaba allí! Mi aciaga
                     suerte
no quiso que en el trance soberano,
cuando tú entrabas en el hondo arcano,
yo pudiera estrecharte y retenerte
Al llegar, me atrajeron tus despojos;
cogí esa mano espiritual y breve
y la junté a mis labios y a mis ojos.
Y en ella, al ver mi llanto que corría,
pensé que aquella mano hecha de
                     nieve
en mi boca al calor se derretía

Meter: iambic
V předvečer 6. července.
by Jan Pelíšek

Strojte jen, Čechové, zapalte hranice!
Nechť píší do temnot plápolem svým
velikou, plamennou památku z Kostnice!..
Nechť v jejich záři vždy znovu zví Řím,
všichni že ještě se nezvrhli v otroky,
dosud že umíme ctít Boží proroky,
z jakých byl Hus náš a Jeroným!
Jak také nectít?... Ať zlobně či lahodně
dědici Pálčů lid vábí neb štvou:
že můžem myslit a věřit dnes svobodně,
k tomu nám Hus pomoh’ obětí svou.
Spíš proto zhasnou ty hvězdy tam na nebi,
nežli ta památka posvátné veleby,
ať si ji škůdcové jakkoli rvou.
Jen tedy, Čechové, zapalte hranice!...
Má-li však Řím se jich opravdu bát,
má-li dob lepších nám vzejíti dennice,
musí čin slavnější ještě se stát.
Ohně jen s návrší – oslava jalová:
nám oheň jiný, nám žár z ducha Husova
v srdcích ať hoří! Ten musí v nás plát!
Věrně vždy ku předu v Kristově šlépěji
přes odpor sobců a přes světa řev!
Milujme pravdu! A mluvme ji, hajme ji!
Buďme lid zásad, ne kupa jen plev!
Pryč s každou neřestí! Pryč s ducha okovy!
To budou pravé pak oslavy Husovy,
to budem pravá pak husitská krev.

Meter: dactylic
602. Třetí dvojím obtížená hříchem
by Jan Kollár

Třetí dvojím obtížená hříchem
Snáší tuto bol a příkoří
Kněžna, vdaná někdy v Pomoří
Za Krukem a potom za Jindřichem;
Ta když věrnost, lehké ženky smíchem,
Svazku manželského rozboří,
Muže starého si umoří
Ve spiknutí mladším se ženichem:
Na pokutu pro tu těžkou vinu,
Musela své krásné změniti
Slavina zde jméno v Neslavinu;
Pak svých persou mlékem, za tisíce
Let, dva plecovisné kojiti
Hady má, ta pěkná nešťastnice.

Meter: trochaic
- L - Al seneschal de Henao
by Diego Ximenez Ayllon

El tiempo y la ocasión han descubierto
la singular virtud que en vos se encierra
de quien toda malicia se destierra
sirviendo a Dios y al Rey que es lo más cierto.
Jamás el mal estar pudo encubierto
porque sujeta al cielo está la tierra
y cuanto es más secreto el hombre yerra
quedar sin punición es muy incierto.
Por tanto pues en vos tan firmemente
está la fe y lealtad con mano armada
se esfuerce el corazón que es generoso.
Vibrando con valor la fuerte espada
en daño del cismático y su gente
como varón ilustre y belicoso.

Meter: iambic
Úvodem.
by Jaroslav Vrchlický

Tak zvolna se juž v jeseň chýlím,
můj hippogryf svůj tají spěch
a s květem rudým tu a bílým
v mých astry kynou záhonech.
Ty milé květy jsem rád míval
juž na úsvitě ve mládí,
v dum chmurných teď a strastí příval
mi kvítí jara nahradí.
Tak prosty jsou, tak mluví k duši,
jak pestří se tu kolkolem;
víc nežli vůni ta v nich tuší,
neb mluví ke mně symbolem.
Jar nevadnoucích jsou mi znakem,
nad nitra kvetou hlubinou,
než k letům vyšším nade mrakem
mi jiné astry pokynou!
I k těm zřím klidně. Do vln doby
květ házím tiše po květu;
nad kolébkami, nade hroby
vám z aster kytku upletu.
Zde bílé, pestré a tam tmavé,
jak život dal je v rozmaru,
vám dávám je, řka tiše „Ave“
jak gladiator caesaru!

Meter: iambic
- LXXXI -
by Hernandode Acunya

¡Oh sin ventura yo, oh mal nacido!
¿En qué estrella cruel vine a la tierra
sujeto a tierno llanto, a dura guerra,
a siempre amar sin serme agradecido?
¿Cuál hado inexorable me ha traído
a las manos de un tigre, en que se encierra
beldad del cielo y crueldad de tierra,
mi alma en el abismo del olvido?
¡Ay, enemigo cruel!, ¿y quién creyera
que estaban en mi muerte conjurados
tan nueva ingratitud y tal crudeza?
¡Ay vida, y tiempo, y horas mal gastadas!
¡No quiera Dios que adore yo a una fiera
que paga tanto amor con tal dureza!

Meter: iambic
Geniům.
by Karel Kučera

Jste sloupy žulové, ledovců hroty,
jež z moře bludů pnou se nad životy,
v severní záři póly kroužící!
Plovoucí kry, jež pilounů zbraň sečná
nadarmo tře, nad nimiž mlha věčná,
jak prapor zdmutý slávy vichřicí!
Vám po šíji se celý pravěk sveze,
jak v boji krůpěj krve po paveze,
vy přilby vítězíte chocholem!
Jste na vrch zemský sopky vykypělé,
s pochodní krásy lidstvem hřmíte směle
perutí blesků, hromu hlaholem!
Ať na hrudi vám růže nevypučí,
na retu zprahlém záští chví se žlučí,
v sto faunů život ať se spodobí –
ať ptáče radovánek skráně míjí,
výr zoufání jen s blyskotavou zmijí
ložiskem mláďat čelo ozdobí.
Ať vlna lásky k vám se nehne v běhu,
spíš zloba vzplane step jak ve zážehu,
kyklopů ruka v srdce udeří –
toť tlapa krtčí podrývat chce věže,
toť děcko sahá ořů na otěže,
tlum kání šumí v trosek zášeří!
Ó duchu tvůrčí! tys hůl Aronova,
jež usýchajíc květy pučí znova,
od věků žijíc věčných do věků!
Tys berla Mojžíšova z žití skály,
jež pramen živný, zlato, ideály
do čela sází v lásce člověku!
Tys onen duch, jenž kroužil nad vodami,
kdy svět byl v kolébce – tys ohně plamy
se snesl v svatých letnicích
na hlavy svatých apoštolů,
již chléb tvůj jedli s nesmrtnosti stolu
a pro tvé slovo mřeli v hranicích!
Buď zdraven, duchu, vším, co v světě dýše,
tys pramen všeho, bez mezí tvá říše –
co potopa je světa, záhuba?
Ty jako Noe zbuduješ nám lodi,
že k žití opět v ráj nás doprovodí –
snů, ideálů kotva, paluba.

Meter: iambic
Trennung .
by Joseph von Eichendorff

Schon wird es draußen licht auf Berg und Thalen;
Aurora, stille Braut, ihr schönen Strahlen,
Die farb'gen Rauch aus Fluß und Wäldern saugen,
Euch grüßen neu die halbverschlaf'nen Augen.
Verräth'risch, sagt man, sei des Zimmers Schwüle
Wo Nachts ein Mädchen träumte vom Geliebten:
So komm herein, du rothe, frische Kühle,
Fliegt in die blaue Luft, ihr schönen Träume!

Meter: iambic
- 4 - Reprehende los filósofos antiguos
by Lope de Vega

Aquel filosofar antiguo, Octavio,
jamás le diera yo tan falso nombre,
plantar el hombre, sin que el verlo asombre,
más parece de bestia, que de sabio.
Sacar los ojos, dar silencio al labio
un lustro, acción de bárbaro se nombre,
buscar de día con un hacha un hombre,
de cuantos han nacido fuera agravio.
Con propia mano en una fuente un día
vio un sabio un hombre, que bebiendo estaba,
y quebró la escudilla que tenía.
Qué hermosa necedad, pues se obligaba
a quebrarse la mano, si bebía,
porque también la boca le sobraba.

Meter: iambic
I.
by Johann Jacob Bodmer

Die Schwalbe sah einst Hanf auf einen Acker säen.
Gleich fiel ihr in den Sinn, was dieses mögte seyn,
Deßwegen warnet sie die Vögel insgemein:
Merckt ihrs nicht, das geschieht zu unsrem Schaden;
Wir sind mit Feinden gar umringt, und überladen.
Es wird mir schwer in meinem Muth.
Es ist um uns gethan, stehn wir nicht auf der Hut.
Denn wächßt der Hanf einst auf, so werden sie ihn spinnen:
Dann wird von uns der zehnte nicht entrinnen.
Denn aus dem Garn wird Netz und Strick gemacht,
Mit diesen fängt man uns bey Schaaren,
Wenn wir nach unsrer Speise fahren.
Doch weis ich euch noch einen Rath zu geben;
Gehorcht ihr dem, behütet ihr eur Leben.
Jhr sollt dem Anfang widerstreben.
Versammelt euch mit einem Sinn,
Und flieget auf das Hanffeld hin.
Allda verbreitet euch und esset alle Saat,
Ein jedes Körnlein auf, das ist mein Rath.
Dadurch wird dann die Ursach hingenommen,
Von welcher wir in Noth und Arbeit mögten kommen.
Die Vögel daucht, sie sagte dies im Spott.
Sie schimpften auf den Rath, und das Geboth.
Der Hanf wuchs auf, nach seiner Art,
Worauf er gleich gesponnen ward;
Dann wurden Netz und Stricke draus gemacht;
Wann ietzt der Vögel Heer nach Speise wollte fahren,
Und sicher dacht zu seyn, so fieng man sie bey Schaaren.

Meter: iambic
12.
by Novalis

Wo bleibst du Trost der ganzen Welt?
Herberg' ist dir schon längst bestellt.
Verlangend sieht ein jedes dich,
Und öffnet deinem Segen sich.
Geuß, Vater, ihn gewaltig aus,
Gieb ihn aus deinem Arm heraus:
Nur Unschuld, Lieb' und süße Schaam
Hielt ihn, daß er nicht längst schon kam.
Treib ihn von dir in unsern Arm,
Daß er von deinem Hauch noch warm;
In schweren Wolken sammle ihn
Und laß ihn so hernieder ziehn.
In kühlen Strömen send' ihn her,
In Feuerflammen lodre er,
In Luft und Oel, in Klang und Thau
Durchdring' er unsrer Erde Bau.
So wird der heil'ge Kampf gekämpft,
So wird der Hölle Grimm gedämpft,
Und ewig blühend geht allhier
Das alte Paradies herfür.
Die Erde regt sich, grünt und lebt,
Des Geistes voll ein jedes strebt
Den Heiland lieblich zu empfahn
Und beut die vollen Brüst' ihm an.
Der Winter weicht, ein neues Jahr
Steht an der Krippe Hochaltar.
Es ist das erste Jahr der Welt.
Die sich dies Kind erst selbst bestellt.
Die Augen sehn den Heiland wohl,
Und doch sind sie des Heilands voll,
Von Blumen wird sein Haupt geschmückt,
Aus denen er selbst holdselig blickt.
Er ist der Stern, er ist die Sonn',
Er ist des ewgen Lebens Bronn,
Aus Kraut und Stein und Meer und Licht
Schimmert sein kindlich Angesicht.
In allen Dingen sein kindlich Thun.
Seine heiße Liebe wird nimmer ruhn,
Er schmiegt sich seiner unbewußt
Unendlich fest an jede Brust.
Ein Gott für uns, ein Kind für sich
Liebt er uns all' herzinniglich,
Wird unsre Speis' und unser Trank,
Treusinn ist ihm der liebste Dank.
Das Elend wächst je mehr und mehr,
Ein düstrer Gram bedrückt uns sehr,
Laß, Vater, den Geliebten gehn,
Mit uns wirst du ihn wieder sehn.

Meter: iambic
IX. NE, konec není! byť to stokrát znělo
by Josef Václav Sládek

NE, konec není! byť to stokrát znělo
z úst vítězových, konec ještě není –
porážkou skončil jeden zápas denní,
leč na věky se slunce nezatmělo.
I vyjde zas a v prach sražené čelo
ten setře prach a krví potřísnění
se muži zvednou v nové zápolení,
neb duši nezabil, kdo zabil tělo.
A byť i šiky unavené v boji
tu ležely jak trupy v omráčení,
stráž osamělá tady ještě stojí;
slyš teď, jak volá z plné, volné hrudi:
„Když jeden věří, ještě konec není!“
a viz, jak šeré zástupy se budí– – –

Meter: iambic
ÚZKOST.
by Jan Vrba

Je svatvečer. – Je před velkými svátky,
a těžká vůně růží táhne ze zahrad,
dech její teplý je a mdlý a sladký,
jak kdosi laskavý by dlaň na čelo klad’...
Nad krajinou se modré šero kloní,
a v obzor vkrojený hor profil změk’,
a větrů tah tak dojímavě zvoní,
jak vlhký ztlumený pláč dálných řek...

Meter: iambic
Erndte-Feyer in Ritzebüttel,
  1736 .
by Barthold Heinrich Brockes

Mit ehrerbietigstem Gemühte
Verehr’ ich Deine Gnad’ und Güte,
O HErr, daß Deine Vater-Hand
Ein neues Glück mir zugewandt,
So ich nicht gnug zu schätzen weiß,
Da Du mich hast, aus Lieb’, erlesen,
Zu mehren Deines Namens Preis,
Und daß ich heut, auf Dein Geheiß,
Durch Dich, Dein Werkzeug bin gewesen.
Du hast mir gnädig wollen gönnen,
Daß ich, zur frohen Wirklichkeit,
Das, was ich schon so lange Zeit
Gewünschet habe, bringen können.
Den mir von Dir geschenkten Stand,
Und die damit verknüpfte Macht,
Hab’ ich mit Freuden angewandt,
Daß diesen Tag ein ganzes Land,
So Deine Wunder ohn’ Bedacht
Bishero, leider! angesehen,
Mit Dank und Lob itzt muß gestehen,
Zu Deines grossen Namens Preise:
Daß Du es seyst, der Brodt und Speise,
Auf eine wunderbare Weise,
In solchem Ueberfluß für sie,
Jmgleichen Futter für ihr Vieh,
Aus Wasser, Luft und Erde bringt;
Daß von dem Sonnen-Schein und Regen
Jm Saamen-Korn ein reicher Segen
Nur bloß allein durch Dich entspringt.
Ich hab’ ein Dank-Fest eingesetzet,
Das sich, mit Fug, ein Erndte-Fest,
In Ritzebüttel, nennen läßt,
Woran sich Jung und Alt ergetzet.
Der Tag brach an, der hell und klar
(ein günstig Himmels-Zeichen!) war.
Man hörte das Geläut’ erschallen;
Man sah, auf diesen frohen Schall,
Auf Weg- und Stegen überall,
Zum Hause Gottes fröhlich wallen
Der Land-Leut’ ausgeschmückte Schaar,
Die Menge, die Beweglichkeit,
Die bunten Kleider in dem Grünen,
Vom hellen Sonnen-Strahl beschienen,
War lustig, angenehm und schön,
In mancher Farb’ und Form, zu sehn.
Hier führte sie ein schmaler Steg
Durch noch nicht abgemähten Rocken,
Und dort ein allgemeiner Weg
Durch zierlich aufgethürmte Hocken.
Die Kirche war, in vielen Reihen,
Mit frischen, grünen, jungen Mayen,
Behäg- und lieblich ausgezieret.
Es konnt’ an diesen netten Büschen
Nicht nur das Auge sich erfrischen;
Es ward von ihrem süssen Duft
Die ganz damit erfüllte Luft,
Und auch, durch sie, der Geist gerühret.
Da, durch das Laub, denn alles bunt
Und als im grünen Walde stund.
Dieß neue nun wirkt, durch die Seltenheit,
Sowohl im Munde ihrer Lehrer,
Die ihren Text
Als in den Ohren ihrer Hörer,
Daß sich bey beyden Achtsamkeit,
Samt Lust und Andacht, noch vermehrt.
Es wurde lieblich musiciret:
“du ewiger Gnaden allmächtiger Wille rc.
Daß dieses nun so wohl gelungen,
Dafür sey, grosser Schöpfer, Dir
Von allen, sonderlich von mir,
Lob, Ehre, Preis und Dank gesungen.
Ach, laß uns oft mit Lust dergleichen Feyr begehen!
Laß uns uns oft von Dir gesegnet sehen!
Laß oft von uns ein Lied, das Dir gefällt, erklingen,
Bis wir dereinsten dort ein ewigs Loblied singen!

Meter: iambic
IN MEMORIAM S. Č. (II.)
by Viktor Dyk

Ty černé flóry dnešku nesluší,
ty černé flóry jsou zde chybou v slohu.
Den v předjaří. Jen jaro sníti mohu.
Ta černá barva padá na duši.
Proč lidé přišli? Hluk a ševel hlasů?
Proč tísní se tu hlava vedle hlav?
Mladosti jeho, sestup v tento dav:
zde třeba slunce, růží, barev, jasu!
Vše harmonie: zánik, vznik a vzrůst...
Nemluví kletbu mlčení těch úst.
Tak přišla smrt, jak podzim na kraj padá.
Předjarní den. Jen jaro cítit mohu.
Dnes černé flóry jsou jen chybou v slohu:
ta harmonie harmonii žádá.

Meter: iambic
PŘI ZPRÁVĚ O SMRTI SVATOPLUKA ČECHA.
by Zdeněk Knittl

Tak zlehka stanul, tiše, nečekaně,
ten anděl smrti tobě u hlavy,
svou chladnou ruku na tvé vložil skráně,
jež tolik snesly práce, únavy,
a vlídně slíbal vrásky s tvého čela,
svou bílou zastínil je perutí –
a duše tvoje navždy odletěla
tam někam výš do nebes klenutí.
Do krajů nadhvězdných, do oněch světů,
kde všechen mizí bol a všechen trud,
se povznesla v svém lehkém, smírném letu,
výš nade všechnu bídu zemských hrud,
výš nade všechny strasti, nad vše žaly
se vznesla volně, jak se vznáší pták,
a zmizela jak bílý oblak v dáli,
jejž marně stíhá uslzený zrak...
Tys šel... Až jaro za dobu tak krátkou
již ohlásí se květem na sněti
a nad brázdami s písní svojí sladkou
výš k slunci zase skřivan vyletí,
až první růže zkvetou na tvém hrobě
a v jeden úsměv svět se promění,
že v Čechách jaro jest, pak zdej se tobě,
že jaro jest, zni tobě do snění.
A po létech, až vskutku přijde jaro,
až volně dýchat bude český kraj,
až zmizí vše, co pochmurno a staro,
až naše vlast nám promění se v ráj,
až v hrobě uslyšíš, že dnové šťastní
se lidu tvému přece zaskvějí –
ó, vím, že úsměv líce tvoje zjasní,
a spjaté ruce v snu se zachvějí...!

Meter: iambic
Defensa y caída de plaza sitiada
by Quevedo

¡Señor don Juan, quedito, que me enfado!
¿Besar la mano? ¡Qué entretenimiento!
¡La boca no, don Juan! ¡Qué atrevimiento!
¿Cosquillas? No las hay por ese lado.
¿Me remangas, Juanito? ¿Y el pecado?
¡Qué malos sois los hombres!... Pasos siento...
No; no es nadie. Pues vaya en un momento,
Juanito mío, no entre algún criado.
¡Jesús, qué loca soy! ¡Quién lo diría,
siendo tan recogida y tan cristiana,
que a lance semejante me expondría!
¡Traidor! ¡Déjame! ¡Vete!... ¿Aún tienes gana?
¡Pues cuando tú lo logres otro día!...
Y qué, ¿no has de volver por la mañana?

Meter: iambic
ÚNAVA
by Jiří Karásek ze Lvovic

Tvé nahé tělo bílé jsem položil v svou touhu,
Liliji monotónní v koketní Trianon.
Náš smutek zvolna bledl, jak hasne na obzoru
Kdes v dáli zrůžovělý a modrý nebe sklon.
Ty schýlil jsi se ke mně a za večera toho
Tak smutkem prosycený byl hlasu tvého tón,
Když slovo jsi mně řekl, že pro ně chvím se dosud,
Jak pod úderem srdce v tmách zadumaný zvon.
Teď cizí jsme si zase. A po odchodu na vždy,
Kdy tebe jiné paže za nocí objímají,
Kdy žhavé jedy rtů tvých teď jiná ústa ssají,
To slovo sobě říkám tak lítostivě v duši,
V dnech plných marné mdloby a zmírajících stínem,
V melancholické touze po vášni mrtvé spleenem.

Meter: iambic
Die Rosenschale
by Rainer Maria Rilke

Zornige sahst du flackern, sahst zwei Knaben
zu einem Etwas sich zusammenballen,
das Haß war und sich auf der Erde wälzte
wie ein von Bienen überfallnes Tier;
Schauspieler, aufgetürmte Übertreiber,
rasende Pferde, die zusammenbrachen,
den Blick wegwerfend, bläkend das Gebiß
als schälte sich der Schädel aus dem Maule.
Nun aber weißt du, wie sich das vergißt:
denn vor dir steht die volle Rosenschale,
die unvergeßlich ist und angefüllt
mit jenem Äußersten von Sein und Neigen,
Hinhalten, Niemals-Gebenkönnen, Dastehn,
das unser sein mag: Äußerstes auch uns.
Lautloses Leben, Aufgehn ohne Ende,
Raum-brauchen ohne Raum von jenem Raum
zu nehmen, den die Dinge rings verringern,
fast nicht Umrissen-sein wie Ausgespartes
und lauter Inneres, viel seltsam Zartes
und Sich-bescheinendes – bis an den Rand:
ist irgend etwas uns bekannt wie dies?
Und dann wie dies: daß ein Gefühl entsteht,
weil Blütenblätter Blütenblätter rühren?
Und dies: daß eins sich aufschlägt wie ein Lid,
und drunter liegen lauter Augenlider,
geschlossene, als ob sie, zehnfach schlafend,
zu dämpfen hätten eines Innern Sehkraft.
Und dies vor allem: daß durch diese Blätter
das Licht hindurch muß. Aus den tausend Himmeln
filtern sie langsam jenen Tropfen Dunkel,
in dessen Feuerschein das wirre Bündel
der Staubgefäße sich erregt und aufbäumt.
Und die Bewegung in den Rosen, sieh:
Gebärden von so kleinem Ausschlagswinkel,
daß sie unsichtbar blieben, liefen ihre
Strahlen nicht auseinander in das Weltall.
Sieh jene weiße, die sich selig aufschlug
und dasteht in den großen offnen Blättern
wie eine Venus aufrecht in der Muschel;
und die errötende, die wie verwirrt
nach einer kühlen sich hinüberwendet,
und wie die kühle fühllos sich zurückzieht,
und wie die kalte steht, in sich gehüllt,
unter den offenen, die alles abtun.
Und was sie abtun, wie das leicht und schwer,
wie es ein Mantel, eine Last, ein Flügel
und eine Maske sein kann, je nach dem,
und
Was können sie nicht sein: war jene gelbe,
die hohl und offen daliegt, nicht die Schale
von einer Frucht, darin dasselbe Gelb,
gesammelter, orangeröter, Saft war?
Und wars für diese schon zu viel, das Aufgehn,
weil an der Luft ihr namenloses Rosa
den bittern Nachgeschmack des Lila annahm?
Und die batistene, ist sie kein Kleid,
in dem noch zart und atemwarm das Hemd steckt,
mit dem zugleich es abgeworfen wurde
im Morgenschatten an dem alten Waldbad?
Und diese hier, opalnes Porzellan,
zerbrechlich, eine flache Chinatasse
und angefüllt mit kleinen hellen Faltern, –
und jene da, die nichts enthält als sich.
Und sind nicht alle so, nur sich enthaltend,
wenn Sich-enthalten heißt: die Welt da draußen
und Wind und Regen und Geduld des Frühlings
und Schuld und Unruh und vermummtes Schicksal
und Dunkelheit der abendlichen Erde
bis auf der Wolken Wandel, Flucht und Anflug,
bis auf den vagen Einfluß ferner Sterne
in eine Hand voll Innres zu verwandeln.
Nun liegt es sorglos in den offnen Rosen.

Meter: iambic
A una brisa
by Guillermo Cuervo

¿Qué tierra prometida en lontananza
te envidia, ¡oh, Brisa!, hasta mi faz ardiente?
Refresca con tus alas ¡ay! mi frente
y habla a mi corazón de la esperanza.
¿Isla de hadas hay en el océano?
¿Tú besas las palmeras de esa tierra?
¿Llevas perfumes que en su ambiente encierra,
fragancias del feliz país lejano?
Mece a los pajaritos en su nido,
y despierta del arpa
                  enmudecida
de los bosques, la mística armonía
Llévale un beso tú a mi amor perdido
¡oh, Brisa! y di en qué isla del olvido
encontrará la paz el alma mía

Meter: iambic
11.
by Friedrich von Logau

Sind dir, Leser, meine Sachen mißgefällig wo gewesen,
Kanstu sie am besten straffen mit dem sauren nimmer-lesen.

Meter: trochaic
185.
by Friedrich von Logau

Die, die immer gerne trincken, müssen selten weit gedencken;
Wann sie ietzt getruncken haben, soll man ihnen wieder schencken.

Meter: trochaic
Herakles
by Felix Dahn

Nicht stets erfreut der Sitz bei den Himmlischen,
Auf Purpurpolstern, unter dem Marmordach:
Auch Goldgetäfels wird man müde:
Manchmal verlangt mich nach Wald und Freiheit.
Hier, wo der Fels sich schattend herüberwölbt,
Wo durch den Eichgrund sprudelnd die Quelle rinnt,
Hieher den Mischkrug, den bekränzten,
Hebe, mein Weib und doch ewig Mädchen!
Ja, lehne nur, du selige Anmut du,
Das kleine Köpfchen mir an das breite Knie
Und laß in deinem Haar mich spielen,
Während das Herz ich dir ganz erschließe.
Du weißt es nicht, du göttlich geborene,
Was doch in tiefster Seele der schönste Stolz,
Mit dem ich oft in leisem Lächeln
All' die Olympier überschaue.
Sieh, ihnen ward verdienstlos die Göttlichkeit,
Die ich aus eigner Kraft mir im Schweiß errang,
Bis Hera selbst und all' ihr Hassen
Endlich beschämt sich versöhnen mußte.
O, als sie selbst, die herrliche Feindin, mir
Am Götterhochsitz thronend, die Rechte bot, –
Ein Stolz durchdrang mir da die Seele,
Welchen ihr Ares doch niemals kannte!
Drum segn' ich sie um jenen gewalt'gen Groll,
Der mich verfolgend trieb bis zur Unterwelt:
Ihr Haß erhob den Sohn Alkmenens
Hoch zum Olymp und zu Hebes Gatten. – –
Nur Einem beugen Haupt und Gedanken sich
In heißer Liebe stiller Bewunderung:
Dir, großer Vater Zeus Kronion,
Herrlichster du in steter Hoheit!
Einst kömmt der Tag, da alle Gewalten sich,
Giganten, Götter, Menschen zumal, empört
Erheben gegen deine Herrschaft,
Weil sie so viel nicht der Größe tragen.
Dann birst des Hades Tor und Poseidon brüllt,
Es tost der Kosmos: aber du lächelst nur;
Dir bleibt dein Blitz, dir bleibt dein Adler, –
Herakles bleibt dir und seine Treue. –

Meter: iambic
IMPERATOR AUGUSTUS FLAVIUS CLAUDIUS JULIANUS (II.)
by Josef Svatopluk Machar

Můj Oreibasie, jak den byl krásný!
Zas Helios můj pohledem svým teplým
probouzí stromy z netečného spánku,
jak láskyplná matka děti budí
a v zeleň oblékati se je nutí;
vlašťovky švižně vznášejí se modrem
a provázejí k hranicím nás perským,
jakoby průvod povinný dát chtěly
legií orlům; táhnem stinnou cestou,
kde šumných pramenů je stále hojnost,
kde cypřiš s platanem nám chládek dává,
když odpočívat nutno; v také chvíli
má duše sílí obvyklým se douškem
ze zdroje Platonova. Sladko žíti!
A chtěl bych sladkost tohoto žití dáti
celému světu. Helie můj velký,
dát radost lidstvu, jak cítí stromy,
prameny, keře, trávy, ptactvo vzduchu
i němý kámen po truchlivé zimě!
Dát svěžest duším, blahé teplo krvi
a štěstí života zas bědným srdcím
po tmavé mrazné zimě galilejské!

Meter: iambic
¡Necia investigación!
by Luis Calvo Revilla

Separado de ti, no sé explicarte
si en esta situación peno o disfruto;
si no verte es en mí constante luto
o esperanza preciosa de mirarte.
Si es no oírte sufrir, o es adorarte,
en el recuerdo que a tu voz tributo
¿Vence la realidad en absoluto
o vence la ilusión de contemplarte?
¿Es que el llanto me alivia y
                  con encanto
por inmerso placer juzgo el consuelo
aunque el dolor con furia me encadena?
¡Necia investigación! Martirio o llanto,
son por ti para mi luto mi duelo?
¡En amor es un goce hasta la pena!

Meter: polymetric
201. Warum die Seele ewig
by Angelus Silesius

Gott ist die ewge Sonn, ich bin ein Strahl von ihme;
Drum ist mirs von Natur, daß ich mich ewig rühme.

Meter: iambic
Z MELODIÍ SMUTKU (I.)
by Adolf Bohuslav Dostal

Ticho bylo ve vsi, ještě bylo ráno,
na viole snů mých bylo odehráno –
bože můj, to ráno!
A já volal marně do zašlého léta,
hlas můj letěl dutě do prázdného světa.
Mlha jenom v kraji, mlha jenom všude –
a ty tóny v duši, poslední a chudé,
proč tam znějí všude!?
Marno jest už všecko; strhali jsme struny
v poslední té noci za výsměchu luny.
Strhali jsme struny, divě jsme se smáli,
pálila nás bolest – přece jen jsme lhali,
přece jsme se smáli.
Pak mou duši vezli někam do vězení,
po létě jsem volal, ale léta není.
Všude hrozné ticho, vzduch byl leskně chladný,
o mříže jsem tloukl, neslyšel mne žádný,
kraj byl prázdný, chladný.

Meter: trochaic