PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
II.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Kdy večer scházel se a noc,
nás v sadě svedla lásky moc.
Kol olší řeka děsně hučí,
však v srdcích slavík vesny zvučí.
Chlad, tmavo – my však dlíme v ráji
a sníme věčnou lásky báji,
a obětnice s láskou plamennou
na prsou mých se ňadra její dmou,
na listech mých rty její vřelé lnou!
Pak hlavu na mých prsou skryla
a povzdechujíc z hluboka,
proud slzí roníc promluvila:
„Nás propast dělí široká,
a hřích jest láska má,
jed slasť, jež ve mně hárá,
ač hlasli neklamá,
jenž přísně vůli kárá.
O shasni, hvězdo, v tmavé vzešlá noci,
mně spásy není, není, ach, pomoci!“ –
Tak zakvílela v slzí proudu.
A já se zachvěl jak osyky stín
a měře slova její soudu,
jsem pravdě vzpíral se, já podivín.
Jest člověk, věru, podivínem
i když ssá horký lásky dech...
Jak laň se honí za svým stínem
a po hře hlavu skládá v mech,
by údy spánkem posilnila:
tak duše má se unavila
a dosoudivši v sny se skryla...
Chlad, tmavo – a my dleli v ráji
přes pochyb hryzot sníce lásky báji,
a obětnice s láskou plamennou
na prsou mých se ňadra její dmou,
na ústech mých rty její vřelé lnou!
Neshasla hvězda, v tmavé vzešla noci,
též plamen její prudčeji se vzňal,
zdaž spásy nám jest, zdali nám pomoci
se žádný z obou více nezeptal,
a když se noc již k ránu klonila,
se láska teprv s sadem loučila.

Meter: iambic
- CLVIII - A una dama que se limpiaba los dientes
by Lope de Vega

Gente llama la caja belicosa
cuando se dora y limpia la gineta,
y cuando la ballesta o la saeta,
señal es de la caza codiciosa.
Cuando desnuda de la banda ociosa
la espada el cortesano, honor le aprieta;
cuando se limpia el tiro o la escopeta,
señal es de la guerra sanguinosa.
Y cuando el arco de marfil bruñido,
de sus diente Lucinda los despojos,
con la saeta de su lengua asido,
señal es que a matar y a dar enojos;
si no es arco del cielo que ha salido
a serenar la lluvia de mis ojos.

Meter: polymetric
NICOLAS CHAMFORT
by Josef Svatopluk Machar

Chamfort je mrtev! Revoluci naši
jenž jak svou lásku kochal každé chvíle,
jenž každý pohyb její stíhal čile
a zpíjel se jím... Neměl slasti blažší,
než procházkou jít deně ku Bastille,
když bořili ji bezkalhotní braši,
a vidět, čím je menší, že je krasší –
oh, jaro naše, jaro slavné, milé!...
Chamfort je mrtev! Ze strachu a děsu
odešel z žití. Z jeho milky malé
je Bachantka. Za výskání a plesu
krev lidskou pije. Oči rozevřené,
šat roztrhán, rty, prsy zkrvavené.
Opilá krví. – Nelze žíti dále...

Meter: iambic
El ruego
by José Gonzalo Roldán

En un espeso bosque de cafetos
que el amor eligió para su gruta,
Lesbia se entró por ignorada ruta,
a contar a las hojas sus secretos
Como aquel que en delirios
                  siempre inquietos
lleva sus estrella al bien que no disfruta;
al bosque así con precaución astuta,
lleváronme mis pasos indiscretos
Mi nombre al repetir su boca hermosa,
quiso libar el néctar bendecido,
y en púrpura tiñó su sien de rosa.
El bello bosque susurró un gemido
y Lesbia se volvió triste y llorosa
Y el ruego del amor fue desoído.

Meter: iambic
Cero a la izquierda
by José Selgas y Carrasco

De adorno, como lujo, la cabeza;
entre sumas y restas, siempre cero;
a caballo, no hay duda, caballero;
en pergaminos toda su nobleza.
Tras de su pequeñez, va su grandeza;
con sus deudas, compite su dinero;
por orden de libreas, el primero;
para correveidile, de una pieza.
No es ni bueno, ni malo, ni mediano,
ni amable, ni temible, ni temido,
ni pródigo, ni audaz, ni ruin, ni vano;
ni el mundo acierta a ver en qué sentido
lugar ocupa entre el linaje humano;
ni él mismo sabe para qué ha nacido.

Meter: iambic
NAČ TAKÝ STESK?
by Eliška Krásnohorská

Nač taký stesk, že svírají nás těsně
zdi předsudků jak v malém, tmavém hrobě?
Jen dokořán vstříc myšlénkové vesně
hrob vlastní rozpněte i ruce obě!
Je na vás teď, kdož trouchní pohrdáte
a vzrušeni jste světla předtuchami, –
vás dílo zve! Ó kdy je vykonáte?
Či pevné tvrze lži se sují samy?
Jen odmykejte všecky k světlu brány,
jen bořte netopýrům dusné zdivo,
ať protknou hradbu drtící ty rány
a k světlu vzejde vše, co světlem živo!
Hruď mnohá žalářem jest vřelé snahy
a hladomornou myšlénky leb mnohá;
ta vězní pravdy jako líté vrahy,
a ona mučí lidskosť – světloboha!
Či proto snad, že ukrutné ty stěny
jsou z lidské hmoty, kterou rána bolí,
má zmlknout věk jak prorok uvězněný
a hlavu rozbit o jich kámen holý?
Ne! bořme sklepy, kde se spjatá smýká
ta síla, která lidstvo k lidství nese,
nechť malta jich jest krev, jež od ran stříká,
a každý kámen srdce, jež se třese.
A neuhasni žár náš spravedlivý
a neklesni nám ruka zlým tím videm!
Jeť za myšlénku boj nám vésti živý
ne proti přízrakům, však proti lidem!
Jen skety zrak s jich davů sklouzne mimo,
a šaškův meč jen v prázdný vítr seká!
Však tváří ve tvář, okem v oko přímo
zdaž muži muž se v boji zříti leká?
Kdo v boj se dal, kdo vavřínu v něm hledá,
ať nemazlí se s bolestí jak dítě!
Ký rek, jenž vlastní hrudi v sázku nedá,
neb losu klne, ostrosť rány cítě?
A snáz je někdy ránu snést než dáti,
a snáze padnout sám než kácet jiné;
však pamatuj, co zkázou tvou se sklátí,
a nezabuď, čí vojín tebou zhyne!
Tož bojuj, chraň tu svátosť hrudi svojí,
ať obráncem, ať útočníkem budiž,
nechť pravdy pádné kladivo tě zbrojí,
nechť zvonem nadšení vše v poplach budíš!
A hluku ran ať pokřik sebe prudší,
řev strážců tmy ať hrozně odpovídá,
my suďme: hrob zde život, světlo mučí,
a vrahem jest, kdo děsný hrob ten hlídá!
I zabušme v ten ducha žalář tuhý,
by svěží vání jeho prach kol smetlo!
Hle, vesmír plá, jenž v uvolněné luhy
nám sluncí tisícem chce dáti světlo!

Meter: iambic
Ringlein und Fähnlein
by Ludwig Achim von Arnim

Vor Tags ich hört, in Liebes Port, wohl diese Wort
Von Wächters Mund erklingen:
»ist Jemand je, verborgen hie, der achte wie
Er mög' hindannen sprengen,
Der Tag gar hell, will kommen schnell,
Wer liebend ruht, in Frauen Hut,
Laß bald das Bett erkalten.«
»das Firmament, schnell und behend, von Orient,
Im weissen Schein herpranget,
Fürwahr ich sag', aus grünem Hag, der Lerchen Schlag,
Den jungen Tag empfanget.
Drum eil' vom Ort, wer noch im Hort
Der Liebe sey, eh Jammers-Schrei
Den Muth ihm mög zerspalten.«
Des Wächters Kund in Herzensgrund mich tief verwundt,
Und all mein Freud zerstöret,
Des Lichtes Neid, will daß ich scheid, hör süße Maid,
Sie will vor Leid nicht hören!
Sich zu mir schmückt, gar schämlich blickt,
Und nicht mehr schlief, gar schnell ich rief:
»ach Gott, wir han verschlafen!«
Zur Hand sich ragt, die werthe Magd, hierauf sie sagt:
»gut Wächter laß dein Schimpfen!
Um alle Welt, den Tag nicht meld, eh daß das Feld
In kühlem Thau thut glimmen.
Die Zeit ist klein, daß ich und mein
Geselle gut, hie han geruht
In ehrenreicher Wonne.«
Der Wächter sprach: »Frau thu zur Sach, denn Feld und Dach
Hat kühler Thau umgeben,
Seit du nun hast ein fremden Gast, so hab nicht Rast,
Heiß' ihn von dannen streben.
Ich seh manch Thier in dem Revier
Von Hohl zu Hohl ja schlüpfen wohl,
Das zeiget mir die Sonne.«
Erst ward zur Stund, uns Jammer kund im Freudenbund,
Da wir den Tag ansahen,
Wohl Mund an Mund, gar süß verwundt im Kuß gesund,
Und liebliches Umfahen,
Ward Liebes-Scherz in Scheidens-Schmerz,
Gar treu getheilt und schnell ereilt.
Ach edle Frucht du weiblich Zucht, hin auf die Flucht
Muß ich mich leider kehren,
Gott durch sein Güt, dir wohl behüt dein rein Gemüth,
Dein Heil mög er dir mehren,
Fürwahr ich will, bis an mein Ziel,
Dein Diener seyn, Gnad! Fraue mein,
Mit Wissen will ich scheiden.
Allda zur Hand, ihr Händ sie wand, mehr Leids ich fand,
Ihr Aeuglein wurden fließen,
Traut Buhle hör, was ich begehr, bald wiederkehr,
Der Treu laß mich genießen;
Das gelobt ich ihr, sie sprach zu mir:
»ich hab dich hold, vor allem Gold,
Mir kann dich niemand leiden.« (d.h. verleiden.)
Ein Fingerlein, von Edelstein, aus ihrem Schrein,
Gab mir die süße Fraue,
Des Schloßs ein End, sie mit mir rennt, bis ich mich trennt
An einer grünen Aue,
Sie ließ wohl hoch, so lang sie noch
Mich konnt ersehn, ihr Tüchlein wehn,
Dann schrie sie laut: »O Waffen!«
Seit macht mit Fleiß, jed Fähnlein weiß, im Kampfe heiß,
Mich ihrer Lieb gedenken,
Auf Todes-Au, in rothem Thau, seh ich mein Frau,
Ihr Tüchlein traurig schwenken;
Den Ring ich schau, ich stech und hau,
Hindurch ich dring und zu ihr sing:
»mein Leib ist dir behalten.«

Meter: iambic
Change
by Letitia Elizabeth Landon

And this is what is left of youth! . . .
There were two boys, who were bred up together,
Shared the same bed, and fed at the same board;
Each tried the other’s sport, from their first chase,
Young hunters of the butterfly and bee,
To when they followed the fleet hare, and tried
The swiftness of the bird. They lay beside
The silver trout stream, watching as the sun
Played on the bubbles: shared each in the store
Of either’s garden: and together read
Of him, the master of the desert isle,
Till a low hut, a gun, and a canoe,
Bounded their wishes. Or if ever came
A thought of future days, ’twas but to say
That they would share each other’s lot, and do
Wonders, no doubt. But this was vain: they parted
With promises of long remembrance, words
Whose kindness was the heart’s, and those warm tears,
Hidden like shame by the young eyes which shed them,
But which are thought upon in after-years
As what we would give worlds to shed once more.

 They met again, — but different from themselves,
At least what each remembered of themselves:
The one proud as a soldier of his rank,
And of his many battles: and the other
Proud of his Indian wealth, and of the skill
And toil which gathered it; each with a brow
And heart alike darkened by years and care.
They met with cold words, and yet colder looks:
Each was changed in himself, and yet each thought
The other only changed, himself the same.
And coldness bred dislike, and rivalry
Came like the pestilence o’er some sweet thoughts
That lingered yet, healthy and beautiful,
Amid dark and unkindly ones. And they,
Whose boyhood had not known one jarring word,
Were strangers in their age: if their eyes met,
’Twas but to look contempt, and when they spoke,
Their speech was wormwood! . . .
. . . And this, this is life!

Meter: iambic
La siega
by Julio Herrera y Reissig

La mocedad que acude, briosa de las campañas,
a los mutuos apremios, puja a las maravillas:
Ellos, los mocetones torvos, con las guadañas,
y ellas con las tijeras fáciles, en cuclillas.
Unos apilan mieses, otros atan gavillas,
muchos juegan o comen tortas en las cabañas,
mientras el vecindario pobre
                  de las orillas
espiga en los rastrojos mustios y entre las cañas
Hacia la era, inválidos, bajo una gloria de oro,
vacilan los vehículos en su viaje sonoro
Cien rapazuelos llueven ágiles sus guijarros,
en medio de estridentes júbilos de ludibrio,
y al fin, restableciendo todos el equilibrio,
fáciles sabandijas, cuélganse de los carros.

Meter: dactylic
14.
by Friedrich Rückert

Dem armen Herzen bringt das kleinste Glück Beklemmung,
Wie dem Ameisenhaus ein Thautropf' Ueberschwemmung.

Meter: iambic
Als sie die ihr geschenkte Kristallflasche
by Klabund

Brechen sich im Glas die Strahlen,
Bricht das Glas sich in den Strahlen?
Glänzt dein Auge in der Sonne,
Glänzt die Sonn' in deinem Auge?
Liebt dein Herz mich? Herzt mich deine
Liebe? Seliges Verdämmern:
Denn wir sterben unser Leben
Und wir leben unsren Tod.

Meter: trochaic
- CXIII - A Hércules abrasado en el Oeta por el engaño y amor de Deyanira
by Joseph de Litala y Castelvi

Rayo de Libia, asombro pavoroso,
del Trifauce feroz, del Cancerbero,
que armado Campeón fuerte guerrero,
venciste a Averno, y al León famoso.
En Erimantho el jabalí espumoso,
de tu valor heroico fue pechero,
y a la Hidra Lernea el Monstruo fiero,
las cabezas cortaste valeroso.
Triunfó tu Clava fue en diversa lides,
más te vence de un Ciego la saeta,
con Deyanira, cuyos lazos pides.
Mira quien fue de tus hazañas meta,
y como Amor te ha puesto (sacro Alcides)
pues mueres abrasado en el Oeta.

Meter: iambic
Der Nachtschwärmer
by Gottfried Keller

Von heißer Lebenslust entglüht,
Hab ich das Sommerland durchstreift,
Darüber ist der Tag verblüht
Und zu der schönsten Nacht gereift.
Ich steige auf des Berges Rücken
Zur Kanzel von Granit empor
Und beuge mich mit trunknen Blicken
In die entschlafne Landschaft vor.
Am andern Berge drüben steht
Im Sternenschein der Liebe Haus,
Aus seinem offnen Fenster weht
Ein Vorhang in die Nacht hinaus;
Das ist fürwahr ein luftig Gitter,
Das mir das Fräulein dort verschließt,
Nur schade, daß mir armem Ritter
Der tiefe Strom dazwischen fließt!
So will ich ihr ein Ständchen bringen,
Das weithin durch die Lüfte schallt,
Und spiele du zu meinem Singen,
O Geist der Nacht, auf Tal und Wald!
Den Wind laß mit den Tannen kosen,
Die wie gespannte Saiten stehn,
Und mit der Wellen fernem Tosen
Der Nachtigallen Chor verwehn!
Im Osten zieht ein Wetter hin,
Das stellen wir als Helfer an:
Wie leuchtend schwingt sein Tamburin
Am Horizonte der Titan!
Die Mühlen sind die Zitherschläger
Beim Wassersturz im Felsengrund;
Im Wagen fährt mein Fackelträger
Hoch vor mir her am Himmelsrund!
Nun will ich singen überlaut
Vor allem Land, das grünt und blüht,
Es ist kein Turm so hoch gebaut,
Darüberhin mein Sang nicht zieht!
So eine kühne Brücke schlagend,
Such ich zu ihrem Ohr den Weg:
Betritt im Traum das Seelchen zagend
Des wilden Lärmers schwanken Steg?

Meter: iambic
DVOJZPĚV
by Otokar Fischer

Kdybys mne opustila,
čím byl bych, drahá, čím?
A naše stezka milá
dubím a jehličím
a poplach v mraveništi
a hořec, jejž přineslas,
útes, kde vítr sviští,
stráň, kde se zastavil čas,
louka, kde chytli jsme můru,
pout závratným úbočím,
mlhy, vyštvané vzhůru –
čím všechno to bylo by, čím?
Potok mohl by zpívat,
magicky západ by žhnul,
zapomněl bych se dívat,
přeslech bych v nitru svém úl.
Hory by mohly se věžit
a růst až do nebe –
Nechtěl bych žít ani nežít.
Lze zemřít bez tebe?
„A kdybys ty mne zradil,
co já bych počla si, ach?
Kam by pak ještě pádil
můj milovaný Váh?
Co měla bych z mléčné dráhy
nad vrchem kamzičím?
Kdybys mne zavrhl, drahý,
čím já bych byla, čím?
Že dnové ulétají,
kladeš mi za vinu?
Pohoď mne na lesa kraji
jak zvadlou květinu.
Nemůžeš bolest mi tajit
ni svoji spásu, vím.
Kdybys mne nebyl moh najít,
čím bychom byli, čím?
Rci mi, že nemáš co říci –
má ústa oněmí.
Rci, že mé lásky syt jsi –
a srdce pukne mi.“

Meter: dactylic
- LXXXIII - Acusa los malos medios de lo que se llama felicidad humana
by Luis de Ulloa y Pereira

¿Celio, cómo pretendes ser dichoso,
si eres puntual, sencillo, y verdadero,
si de calumniador, y lisonjero,
aborreces el arte cauteloso?
Si no te finges soñoliento Esposo,
y con el sufrimiento jornalero
de la invención, que se llamó dinero,
consignes el dominio vergonzoso.
Si quieres ser feliz, trata de verte
cercado de delicias, y regalos.
Sin atención de pundonor alguna.
¡O gran despecho de la humana suerte!
Terrible ley, que habemos de ser malos,
o tener por contraria la fortuna.

Meter: iambic
Uber seine Veränderung.
by Johann Georg Gressel

Ich weiß die Ursach nicht im Hertzen zu ergründen/
Warum/ wenn
Ich bald bin Purpur-roht/ bald blasser wie der Schnee/
Und doch vor süsser Lust auf Zucker-Rosen geh.
Vielleichte wird die Gluht mir im Gesicht’ erreget
Von ihrer Augen-Blitz? der Feuer in sich heget/
Wie! aber kan das Feur ernehren auch das Eyß/
Und macht die Hitze auch die rohten Glieder weiß?
Nein! diese Blässe kommt von denen
Wo man den Liebes-Schnee in heisser Gluht sieht wallen/
Und wo der Feur-Rubin auf Lust-
Der sich mit stoltzem Schmuck bald neiget/ bald erhöht.
Ich halt die
Ist es so beyderley mir im Gesicht erwecket/
Sie ist es die erregt die heisse Liebes-Gluht/
Und die in Eyß verkehrt das auffgewalte Blut.

Meter: iambic
Kirké.
by Jaroslav Vrchlický

Rci, jakým kouzlem, jakým silným čarem
jsi dovedla tak jímat ctného reka,
že na choť zapomněl, jež doma čeká,
kles’ na tvá ňadra zpět zpit novým žárem?
Zda plných páží, ňader, boků tvarem,
jichž vděk se linul jako hudby řeka,
on nezatoužil dlouho do daleka
spět bouře peřejí a větrů svárem?
Či spíše půvab to byl tvého ducha,
tvůj úsměv spící ve dolíčku brady
jak Eros v růžích sotva narozený?
Že touhou stále plála ústa suchá
po nových polibcích, až vínu vnady
zas podlehla, silnému vínu ženy?

Meter: iambic
IX. Aj nač ten hluk, že lidstvo pokleslo,
by Josef Jiří Stankovský

Aj nač ten hluk, že lidstvo pokleslo,
že svaté víry v něm již více není,
že ze svatých si věci tropí smích,
že řád váš u něho je v povržení?
Aj má snad věřit v to, co díte vy?
Ah to by bylo ve víře až příliš chudé.
Kažte mu víru, jak ji kázal Pán,
a věřte, tu že zbožňovati bude.

Meter: iambic
UVÍTÁNÍ.
by Ladislav Arietto

Mlčí háj, spí skály, nebe jak květ chrpy,
zlatými se klasy horský vlní svah;
podivno, dnes v poli nezní ženců srpy,
nezní píseň děvčat stezkou po skalách.
Ani louky pestrý koberec v klín měkký
nepřivábil drobných vesských dětí sbor,
jenom racek čeří s křikem povrch řeky
a zapadá v tmavou tůni stinných hor.
Milostivá vrchnost dnes přijede v zámek,
by ku konci leta pookřála zas
pohledem na obraz, který v zdobný rámek
skal omšených vetkán, plný luzných kras.
A tu nikdo přece opozdit se nechce,
již se zástup lidu nakupil kol bran,
každý blíž se tlačí a to nejde lehce,
by si prohléd’ paní pěkně se všech stran.
Pána – toho znají od nedávných let,
ne však paní, – ta prý zvláštní má být květ!
Celá ves již tady, jenom rychtář schází,
ale už i ten se, čapku svezlou v týl,
ve svátečním šatě z listnatého mlází
majestátně se svou ženou vynořil.
Však než kvapně došel ku zámecké bráně,
kdos faráře v davu za taláru cíp
zatáhal a prstem ukázal, kde v stráně
holá cesta stoupá z řady vonných lip.
Mrknul farář okem a ve hloubi šatu
zabořiv svou ruku, v tísni myšlének
květovaný šátek vytáhl a v chvatu
jenom: Máte pravdu! sousedovi řek’.
A dořekl jenom, sluhů zástup žvavý
ve ozdobném šatě rozběhl se v lid,
nelítostně paží místo klestě v davy:
Panstvo juž se blíží, cesta musí být! –
Rcete nyní, že má fantasie líná,
příliš všední dikce, malý žár a vzlet!
Odpovím: Mou tvůrčí sílu úžas spíná,
těžko kreslit tam, kde každá kresba stinná –
věru je ta vaše paní zvláštní květ!
Sám pan farář s panem učitelem skorem
oněměli nad tím ladem vzácných forem
a rychtář, jenž k panstvu dlouhou řeč chtěl mít,
zjevem paní chuďas uchvácen byv cele,
sotva řekl: Buďte vítána nám vřele
ve hor našich vážný, nerušený klid!
Při tom čapku vtiskl do mozolných rukou,
rozpačitě sklopil chvějící se hled,
dnes, ach, jeho úřad zdá se mu být mukou,
jížto rovnou nelze nalézti tak hned.
Usmála se paní, prohodila cosi. –
Na to farář ještě o přízeň ji prosí,
však pan baron, jehož labužnický zjev
ve rozmarném davu mnohý žert juž ztropil,
sněhobílé ručky paní své se chopil
a pokročil k bráně, sotva zdusiv hněv.
Nenahlížel totiž, jak by všední směs ta
ducha jeho mohla zajímati snad,
jeho, který zvykl eleganci města,
jehož můž’ jen whist a číše upoutat.
Beztoho juž celým krajem, kterým jeli,
na neschůdnost cesty, na žár slunce lál,
a nebýt snad paní, byl by omrzelý
nebyl vůbec dojel ani o píď dál.
A zde ti ho ještě zdržovati chtějí,
kdežto tam – a toho zcela jest si jist, –
na zámku naň nové rozkoše se smějí,
a pak whist, ach, jeho neodlučný whist! – –
Zavřela se brána za vešedší paní,
spokojený domů rozchází se dav,
jako pentle v důl se příkrou vina strání,
nejzáz rychtář v davu rokujících hlav.

Meter: trochaic
Desengaño de las mujeres
by Quevedo

Puto es el hombre que de putas fía,
y puto el que sus gustos apetece;
puto es el estipendio que se ofrece
en pago de su puta compañía.
Puto es el gusto, y puta la alegría
que el rato putaril nos encarece;
y yo diré que es puto a quien parece
que no sois puta vos, señora mía.
Mas llámenme a mi puto enamorado,
si al cabo para puta no os dejare;
y como puto muera yo quemado,
si de otras tales putas me pagare;
porque las putas graves son costosas,
y las putillas viles, afrentosas.

Meter: iambic
BABYLONSKÝ NÁPIS
by Josef Svatopluk Machar

– Jsem Šarruk-inu, Agane král mocný.
Má matka kněžnou byla, otce svého
já neznal jsem. Brat otce mého bydlil
v pohoří dálném. V Azu, městě mojím,
jež na eufratském břehu rozloženo,
máť moje, kněžna, tajně zrodila mě.
Do koše z rákosí mě položila,
asfaltem pevně uzavřela víko
a proudům řeky svěřila mě. Proudy
k Akkimu, vody nosiči, mě nesly.
A nosič vody, Akki, srdce dobré,
mě z vody zdvihl. Nosič vody, Akki,
jak syna ujal se mne, vychoval mě.
A nosič vody, Akki, zahradníkem
svým udělal mě. Ke mně, zahradníku,
bohyně Istar milostivou byla,
já králem stal se. Čtyřicet pět roků
já vládl slavně. Černovlasých lidí
já pánem byl. A na kovových vozích
já třikrát vypravil se v dálné hory.
Až k jejich hlavám vystoupil jsem třikrát.
A třikrát sešel k Nitukku, jež leží
u mořských vln až. Poplatnou jsem sobě
učinil zemi šírou, krále její
jsem pokořil a zbojná města zničil.
Přijde-li po mně král, jenž černovlasým
vlást bude lidem, na kovových vozích
jenž třikrát vypraví se v dálné hory
a k jejich hlavám vystoupí-li třikrát
a třikrát sejde k Nitukku, jež leží
u mořských vln až, poplatnou-li sobě
učiní zemi šírou, krále její
pak pokoří a zbojná města zničí –
ten ať se zastaví zde, přečte nápis
a pomní, já že vše to před ním proved,
já Šarruk-inu, Agane král mocný.
A pomní, čím jsem byl, že on je nyní,
a čím jsem nyní, tím že záhy bude. –
A tento nápis leží v zříceninách,
v hromadách jiných kamenů a mlčí.
A zříceniny leží v písku pouště,
a poušť se táhne do šíře a dáli
a mlčí. Mlčí žhavé nebe nad ní.
A věky jdou tu krokem neslyšeným...

Meter: iambic
De La Galatea, Libro VI, Nisida
by Cervantes

Bien puse yo valor a la defensa
del duro encuentro y amoroso asalto;
bien levanté mi presunción en alto
contra el rigor de la notaria ofensa.
Mas fue tan reforzada y tan intensa
la batería, y mi poder tan falto,
que, sin coger amor de sobresalto,
me dio a entender su potestad inmensa.
Valor, honestidad, recogimiento,
recato, ocupación, esquivo pecho,
amor con poco premio se conquista.
Así que, para huir el vencimiento,
consejos jamás fueron de provecho:
de esta verdad testigo soy de vista.

Meter: iambic
- XXV - Fénix, sol de amor
by Pedro Soto de Rojas

Con manos de oro la neutral cortina
corre el gran sumiller del cuarto cielo
y, descubriendo su esplendor al suelo,
las extranjeras formas avecina.
El vulgo todo de la luz se inclina,
cediendo a su mayor con santo celo,
que dar al sol la luz y al ave el vuelo
la justicia constante determina.
Sol es, Fénix, de amor vuestro semblante,
sol que dudas aclara y hermosea,
sol que forma los años del amante;
exhalación mi alma, que os desea
y por derecho natural constante
en vos la luz de vos por vos emplea.

Meter: iambic
- CLXX -
by Juan de Tassis y Peralta

Miro el inquieto mar, como el piloto
que corriendo fortuna en golfo incierto
a pesar de las ondas, toma puerto,
debido a los efectos de su voto.
Y cuelgo las reliquias que devoto
saqué a luz del engaño descubierto,
y vivo a conocer, a esperar muerto,
suelto el timón de la paciencia roto.
Porque luchar con la paciencia en vano
otro aliento requiere y otros brazos
de más válida fuerza que los míos.
No me tuvo al caer piadosa mano,
y la engañada fe quedó en los lazos
de costosos agravios y desvíos.

Meter: polymetric
Hluché kopřivy.
by Emanuel Züngel

Jsme my nárůdek jen malý,
ale velký v ledačem;
kdo nás nezná, by nás koupil,
nevím, zda by neprohloupil,
přeplativ nás – koláčem.
Pravda prý je hořké kvítí –
možná, možná, věřím rád!
Lepšími však bychom byli,
kdy bychom se neštítili
slýchati ji napořád.
Mladočeši – Staročeši –
hořkost zde a hořkost tam!
Každé slovo plno žluče,
rány lítaj' pádně, ruče,
nepřítel se směje nám.
Nedivil bych já se věru,
kdyby, jak to teď už je,
zítra klenbě na nebeské
vyšlo slunce „staročeské“,
„mladé“ nechalo pak v tmě.
I ta muzika hle česká
rozpoltěna ve dví již;
jedni hrají moderato,
druzí molto agitato,
poslouchat to velká tíž.
Do dur ti a do mol oni,
harmonie žádná v tom –
každý dle své noty píská,
dudlá, troubí, hučí, vříská,
aby do toho již hrom!
Známa jesti stará báje
o prutech, jež Svatopluk
synům svým prý ukazoval,
svornosti z nich dokazoval
nutný, krásný jednozvuk.
Také v naší právě době
oněch prutů bylo by
k docílení jednozvuku
při pravnucích Svatopluků
věru nutně potřebí...
Mnoho hluku, mnoho prachu
nadělá se také tím,
má-li platit stará víra,
čili nových dogmat míra
budoucím všem stoletím.
Jářku – nač ty všecky hádky?
Věř si každý, co chceš sám!
Ne obřady, svátky, smutky,
zpěvy, slova – nýbrž skutky
budou platit jednou tam!

Meter: trochaic