SLÁVA PLOTU (II.)
by Ferdinand Tomek

Štěpánovští pro besedy svoje
na měsíce mají vhodnou látku:
jednou z rána u Vondrova statku
dělníků se sešly celé roje
s motykami, kladivy a rýči,
jejichž úsilí se darmo příčí
staré, vetché trámoví i zdivo.
Jak tu nyní celé dni je živo!
Práce lidem pod rukama roste;
na zdi dosud hladké, okras prosté,
rozmanitých řims teď nalepili,
okna zvyšují i dvéře všude,
střechy šindel omšený a shnilý
brzy prejzy nahradily rudé.
Vondra mezi dělníky den celý,
na vše dohlíží, kde třeba, velí.
První sníh než přikryl Sněžce hlavu,
Vondrův statek stkví se v novém hávu.
A než první ledu škraloup slabý
překážet chtěl v běhu obru Labi,
Štěpánov zas viděl novou věc:
obrovské dva vozy od nádraží
– v kterých mládež uhodnout se snaží
panoramu nebo zvěřinec –
pomalu se ke vsi kolébají.
Zmýlily však ubohé se děti;
vozy ty, jimž rovných neviděti
v celém šírém štěpánovském kraji,
nestanuly ani u hospody
podle staré, dávnověké módy,
až teprve před Vondrovým statkem.
Celá vesnice se v čase krátkém
sešla zde a s podivením vidí,
kterak z vozů několik teď lidí
vytahuje skříně, židle, stoly,
pohovky a měkké lenošky,
obrazy a sloupy pro sošky,
zrcadlo jak vrata u stodoly,
lustry, svícny, záclony jak sníh,
na konec pak celé haldy knih.
Vondra měl teď práce kolik dní,
než uvedl do pořádku všecko,
a když umístil kus poslední,
radosti měl jako malé děcko,
jemuž hračky dostalo se milé;
prochází se všemi pokoji,
na pohovky sedá, prostojí
před zrcadlem jindy mnohé chvíle,
a že v časté libuje si změně,
obrazy své přerovnává denně.
Jedno pouze budí jeho hněvy:
nevšímavostí je raněn onou,
která v jeho sousedstvu se jeví;
ačkoli skryt často za záclonou
po protějšku pátrá, k velké zlosti
nezří ani stopy zvědavosti.
Hrdost jeho těžce uražena;
za celou tu dobu mnoha neděl
nikdo ani oknem nepohleděl.
Vždyť přec jeho sousedem je – žena!
Jaká to as žena – Vondra v duši
přemítá –, že nic jí nevyruší?
Jak jest asi chladná, bez citu! –
Přešla zima, minulo půl roku
Vondrova již ve vsi pobytu,
ale jeho pátravému oku
sousedka se nezjevila dosud.
A přec nyní poznal by tak rád
tu, již pro celý mu život snad
nepřítelem určil slepý osud!
Jenom jednou – slunečný byl den –
v zahradě se před zraky mu mihla,
ve tvář však jí nezřel; tušil jen,
že to dívka útloboká, štíhlá.
Marně také Vondra čekal stále
na okamžik, se sousedkou svojí
aby mohl utkati se v boji, –
až ta chvilka přišla nenadále!
Překvapila totiž jednou z rána
tato zpráva domácího pána:
prkenný plot nový, který dělí
dvory obou sousedů, prý celý
polepen je nějakými listy.
Vondra jásal. Srdce jeho plane
ohněm lásky dosud nepoznané
k paragrafům. Z toho soud je jistý!
Jako na kořist se vrhá lev,
tak se k plotu Vondra vrhl skokem,
sotva o něj zavadil však okem,
do tváří mu vběhla všecka krev;
celý téměř plot je polepen
listy z knihy dobře jemu známé,
učící, jak vůči světu žen
galantně vždy chovati se máme,
některá pak význačnější místa
červenou jsou tužkou podtržena.
Jak by hrom byl udeřil v něj z čista,
Vondra stál; byl zahanben, že žena
uštědřila jemu lekce této.
Zprvu sice řekl si, že je to
přirozené, vždyť se přece dosti
prohřešil tím proti zdvořilosti,
sousedce že své se nepředstavil;
ale brzy jiný hlas mu pravil,
že by bylo zbabělostí velkou,
kdyby snad se nechal urážeti
zlomyslnou, moderní tou selkou,
která asi z vesnických je dětí,
jež se v městské jakés dívčí škole
naučily romány jen číst,
milostný snad leda slepit list,
nevědí však skoro, co je pole;
zákonem pak že jim etiketa,
kterou lidský nerozum si stvořil,
žádají hned od mužského světa,
otrocky by všude se jim kořil.
Někdejšímu učni Nemesinu
paragrafy v hlavě jako vosy
rojily se; ve zpupném tom činu
držby rušení a ještě cosi
objevil; a jako v letní dobu
slunce plá, tak plála jeho líce,
obšírnou když skládal obžalobu.
Tak chtěl Vondra pomstit svého strýce.

Meter: trochaic