BALADA O ANDĚLCE (VII.)
by Antonín Sova

A tu se jí zdá, že otec čeká,
Že doma ji hledá a že se leká,
a vyhlíží noci do daleka.
Tak ráda by běžela, neví kudy,
dál běžeti, nebo se vrátit zpět?
Líp hlavičku přitisknout na chladné hrudy,
ni neozvat se a dotrpět.
Ah, zdá se jí, že se bělá ráno,
však dosud je v jizbě neodestláno.
A před hrozným trestem za vinu
o přímluvu modlí se matčinu.
Pak v neklidném spánku ještě vzlykne,
jak ptáče když pohne se a tikne.
Je umdlena. Chví se. Těžký sen
má po něčem truchlících princezen.
Ne, ráda už mládence dávno nemá.
Jak uchvátil krutě ji rukama těma.
Óoh... Prstečky cudně se pokřižuje.
V tom úlevu pocítí, zadřimuje.
A tichý šum vod jak paloukem svistí,
jak větrové jacísi křísí se skoční,
jak s korun keřů sprchává listí,
jde temná chvíle popůlnoční.
Tu zdály se světliti vrchy kolem,
snad měsíc měl vyjíti nad údolem,
kraj zcela byl neznámý, otevřený,
v mhu pohlceny skalní stěny.
A tu se jí zdá: jak v luční trávě
by srny se zjevily. Postály hravě
a větřily. Mlhy svitem bledým
skleněným leskem modrošedým
u lesů houstly. Tu měsíc vyšel,
a její sluch jemný vše zvuky slyšel.
Tu pidimuž jeden a druhý a třetí
a sto se jich zjeví a počnou pěti
a tančiti jako droboučké děti.
Jim z vousů rosa stříbrná visí,
jich kahany žlutý kruh do mhy křísí
a jak se jen zjeví, kraj oživí cizí.
V tom srny letem větrů mizí,
jich útěkem rozšumí se břízy.
Teď jak by pokračoval rej
z vesnické divé hospody.
Juch! Tralala. Juch! Hoj a hej!
V zcuchané trávě u vody...
V zcuchané trávě nad vodou
pidimužíci tancujou,
a kde se vzal v tom okamžení
na huňatém svém medvídku –
– to budí sladké podivení! –
princ jede, v klusu nadskakuje,
ji žhnoucím okem pozoruje,
jak svou by končil přehlídku.
Zvuk rohů houknul krajinou,
pidimuž semknut s pidimužem,
teď řadí se blíže, blíže jdou,
snad obklíčí ji, odvedou?
Ne, nebyl to princ. Oh, jak se dívá.
To mládenec je, a hle, a zpívá.
To on je, on zas. Ve snu vzkřikne,
ne, dnes již, dnes mu neunikne.
Jak usmívá se, oči žhnou,
jak zpívá: „Andělko, jsi mou.“
A jak to pravil, mha se přede,
šum zavzní, jak když kdosi jede.
Cválají srnky, šedé a hnědé.
A nežli zvěděl, devět vil
na srnkách drobných přiklusalo.
Na žádnou nevzhléd‘, nemluvil
se žádnou. Srdce umíralo
úzkostí... jen se blížil k ní:
„Andělko, má jsi... prohlédni...“
A jak to dořek‘, tichý smích
zněl závistných těch vil a zlých.
A jak by v útočivém ryku
se na ni vrhly v okamžiku,
než dostih‘ jí, než ruku vztáh‘
po vlasů jejích kučerách.
A jak se dech ji hrůzou krátil,
a jak ji jal a jak ji schvátil, –
z hrozného snu se probudila.
Však navždy v jeho moci byla.
Tma nevidný kraj zatopila.
Krčíc se vstala, ze klubíčka
jak by se vymotala, víčka
tak těžká měla, horká líčka.
Jak cestou by jí zpíval, svítil:
„Už na věčnost jsem tebe chytil.
Andělko“, zpíval, „tiše hajej!“
Údivem trávy vzdychly: ajej!
A každý strom jak děs by cítil.
Tajnými hlasy noci štvána,
tím děsem pronásledována,
po svahu letí. Louka koupá
se v tiché vodě. Louka houpá
se pod nohou jí... zastaví se...
Dál... Musí... Jak by mluvil močál
a jak by tiše mlaskat počal, – – –
teď všecky kře a trávy chví se.
Zpět, zpět se vrátit... srdce buší...
Ne, nevrátit se. Vzkřikne. V hluši
hlas zapadne. Ne, kamsi dále
se vyhnout musí. Hlava hoří.
Krok za krokem se hlouběj boří.
Vzkřik hrůzy. Ne. V tom zmizet moři?

Meter: iambic