PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Neujahrs-Besuch
by Otto Julius Bierbaum

Kleine Hände, kleiner Mund,
Große Augen blau und rund,
Weiches, langes Ringelhaar,
Leise Stimme glockenklar –:
Also kam das neue Jahr
Heute zu mir in mein Haus.
Lieblich sahs und lustig aus.
Daß es bleibe, wie es ist,
Wünsche ich als Mensch und Christ.
Mög es nie mit Wutgeberden
Eine schrille Trulle werden,
Die mit Zank und Zorn regiert
Und das Schöne molestiert.
Leise bleib es, klar und lind,
Guter Gast und gutes Kind,
Bring mir bald in grüner Schüssel
Hohe, gelbe Himmelsschlüssel,
Rosen, wenn der Sommer glüht,
Wein, wenn blaß die Aster blüht,
Und im Winter zünd es dann
Mir die Weihnachtskerzen an.
Wird es dann von hinnen müssen,
Werd ich ihm die Hände küssen,
Die mich so mit Glück begütet
Und in Schönheit eingehütet.
Willst du, Jahr? Die Kleine lacht.
Hat mir einen Knix gemacht,
Hat noch einmal still genickt,
Eine Kußhand mir geschickt,
Und dann ist sie fortgesprungen.
Springend hat sie dies gesungen:
Zu Flöten und Geigen
Hintanz ich im Reigen,
Habe Blumen im Haar.
Oh laßt euch bewegen,
Ihr Trüben und Trägen,
Im Tanze ist Segen,
Die Freude macht klar.
Auf, wagt es, zu springen!
Es muß euch gelingen,
Was fröhlich ihr schafft.
Das grämliche Hocken
Bringt alles ins Stocken.
Frei wehn meine Locken,
Die Freude macht Kraft.

Meter: trochaic
Herbst-Blätter.
by Barthold Heinrich Brockes

Es scheint so gar der Wind anjetzt sich zu bemühn,
Und, zu dem Endzweck blos, die Blätter zu bewegen,
Um, durch derselben öfters regen,
Den Blick nun desto mehr auf sie zu ziehn.
Man siehet, sieht man recht, der Farben bunte Klarheit,
In einer Harmonie, so angenehm sich mischen;
Man höret, hört man recht, in ihrem sanften Zischen
Und lispelndem Gethös’ und Wispern, diese Wahrheit:
„jhr sehet uns vielleicht zum letzten mahl,
„beseht uns heute noch, denn da wir schon gereift,
„sind Morgen schon vielleicht der Bäume Wipfel kahl,
„und wir vermuthlich abgestreift.
„noch könnt ihr euren Blick an uns vergnügen,
„noch könnt ihr dessen Ehr’,
„der euch und uns gemacht, zu eurer Freude fügen,
„und opfern eure Lust dem Wesen mehr und mehr,
„das euch zu gut, indem wir sterben,
„uns ehe noch, als wir verderben,
„zu eurer Lust so schön, so lieblich wollen färben.

Meter: iambic
Soneto
by Francisco del Campo

Siente a pesar del mármol el aliento,
que otra vez por Javier amante espira,
y el alma que en la estatua el arte inspira,
segunda vez le roba el sentimiento.
¡O cuánto de Javier pesa el tormento,
pues el mármol con él sudarse mira!
¿Qué no herirá la pena, que respira,
si a un Dios en un Castillo no está exento?
Padece Cristo al ver, que Javier pena,
y muerto viva sangre de sí vierte,
ya de su faz la luz siempre serena.
En fatales eclipses se convierte,
pero, o cuánto de cerca hará la pena,
que a un inmortal de lejos da la muerte.

Meter: iambic
KONCEM VĚKU.
by Antonín Klášterský

Víc nebo míň, všem nám tu úzko bývá,
kdy zdá se nám, že nad světem se stmívá,
že chladne vše, že umění strom holý,
a staré rány v duši znova bolí.
Květ illusí už dávno opadaný,
vzlet dávno shasl. Cizí tak a planý
se zdá již sen, jejž snili naši otci
na prahu věku, který dokonává
a do bezhvězdné již se chýlí noci.
Jak nudí láska a jak hořkne sláva!
Proč žíti není, vším už přesycený
věk zošklivuje číši jako ženy,
v tvář kráse naplil. Zříme hřích své doby,
leč síla všech se slední marně drobí,
a v duších spleen a prázdno, v pažích mdloby.
Co ještě chceme? Ten se do snů halí,
ten chabé ruce do pěsti si balí,
leč neudeří. V duši spáry dračí,
se jiný v hrůze pod kříž Krista tlačí
jak v bouři pod strom. Ale bouře není,
jen soumrak táhne. Jinak bylo věru,
když předchozímu táhlo ku večeru,
kdy pod kolesem velké revoluce
se ještě země zachvívala prudce,
kdy jako hudba nes’ se lidstva hlavou
sen o lidskosti se svobodou pravou,
jež jak dvě hvězdy v zamodralé dáli
se kynout jim a volati je zdály,
kdy naši otci s prahu chudé chýše
řeč naši, dítě pohozené, zdvihli
a jásali, že živo je, že dýše.
Ké vidiny nám před zrakem se mihly?
Co zříme my, když zrak se v dáli dívá?
Víc nebo míň, všem nám tu úzko bývá.

Meter: iambic
Má duše jak ta příroda
by Eduard Kučera

Má duše jak ta příroda
když k spánku hlavu skládá –
ach vím, že jsi mne neměla
a dosud nemáš ráda...
Když květen ve svět zadýchal,
jen teplo dýchal v kraje.
A dodnes keři holému
to teplo ve snách hraje.
A dodnes duše v bolestech
sny o jaře si spřádá –
a přece jen jsi neměla
mne nikdy – nikdy ráda...

Meter: iambic
ZLATÁ DAHLIE
by Jiří Karásek ze Lvovic

Terč slunce zdá se jako vzdálený.
Dahlie zlatá, přichází tvá sláva
V jeseni teprv, květe zpožděný,
Kdy listí stromů zvolna opadává...
Má poesie jako dahlie
Přežívá konec všeho nehostiný.
Teď teprv zlaté květy rozvije,
Když přichází smrt, zahalená v stíny.
Lhostejný poutník přejde kolem tiše.
Co s krásou, která marně přežívá
Smrt léta, všeho agonií dýše?
A přece touha také v tobě žije,
Má duše zpožděná a vášnivá!
Dahlie, zvadni, zmlkni, poesie...

Meter: iambic
1L: Die Eüle saß in einer hohlen Kluft,
by Carl Friedrich Drollinger

Die Eüle saß in einer hohlen Kluft,
In welcher sie mit klugem Auge wachte,
Und hörte da wie in der freyen Luft
Auf einem Baum die Elster sie verlachte.
Du Nachtgespenst, so sprach die Plaudrerinn,
Du Schattenfroh, der keine Sonne kennet!
Wie daß der Mensch dich voller Eigensinn
Der Weysheit Bild, Minervens Vogel nennet?
O tummer Wahn! der die für weyse hält,
Die für und für im dunkeln Schatten sitzen.
Du Döhrichte! was nützest du der Welt?
Was mag sie dir in deinem Kerker nützen?
Nein! meinen Leib belebt ein andrer Sinn.
Ich freüe mich der holden Sonnenblicke;
Und, weil ich noch bey guten Tagen bin,
So leid ich nicht, daß mich ein Grab ersticke.
So machte sich die Plaudertasche groß.
Doch, als ihr Lied zu lange sich verweilet,
So hatte sie mit einem grimmen Stoß
Der Vögel Prinz, der Adler, schnell ereilet.
Er riß sie weg. Die Eüle rufft ihr zu:
Erkennst du nun, wer besser oder schlimmer
Von uns getahn? Denn, wahrlich hättest du,
Wie ich, gelebt, so lebtest du noch immer.

Meter: iambic
1L: Als in Thessaliens Gefilden
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Als in Thessaliens Gefilden
Apoll, der Exulant, voll Menschenfreundlichkeit
Noch Gott im hänfnen Schäferkleid,
Bemühet war die Hirten umzubilden;
Da sein harmonischer Gesang
Und seiner Flöte Zauberklang
Durch die entzückten Fluren hallte,
Und, angespornt von einem neuen Trieb,
Der Jüngling auch sich eine Flöte hieb;
Das Mädchen Phöbus Hymnen lallte:
In jener ersten goldnen Zeit
Saß einst Apoll im Schooße junger Myrthen
Und blies und sang, behorcht von einem kleinen Hirten,
Ein hohes Lied von der Zufriedenheit.
Der Knabe fühlt. Wer müßte da nicht fühlen?
Berauscht von dem, was er empfand,
Ergriff er schnell den Phöbus bey der Hand,
Und bat: o laß mich auch ein Liedchen spielen!
Der holde Gott reicht ihm das Rohr,
Der Knabe hüpft und lacht, und fährt damit zum Munde;
Schon bläst und fingert er bald eine halbe Stunde;
Allein es kommt kein Lied hervor.
Wie schauerte bey diesem Meisterstücke
Des guten Phöbus zartes Ohr!
Zuletzt nahm er mit väterlichem Blicke
Das allzulang entweihte Rohr
Aus der verwegnen Hand zurücke.
Beym Pan; das Ding ist schwer, so schwur der kleine Mann.
Ey nun, er brauchte nicht zu schwören;
Doch, fuhr er kindisch fort, was ich nicht kann,
O Phöbus, das mußt du mich lehren.

Meter: iambic
- 32 - Acto I, FÉLIX
by Lope de Vega

¡Cuántas veces, Señor, me habéis llamado,
y cuántas con vergüenza he respondido,
denudo como Adán, aunque vestido
de las hojas del árbol del pecado!
Seguí mil veces vuestro pie sagrado,
fácil de asir, en una cruz asido,
y atrás volví otras tantas, atrevido,
al mismo precio en que me habéis comprado.
Besos de paz os di para venderos;
pero si fugitivos de su dueño,
hierran cuando los hallan los esclavos,
hoy que vuelvo con lágrimas a veros,
clavadme vos a vos en vuestro leño,
y tendreisme seguro con tres clavos.

Meter: polymetric
ODYSSEA DUŠE.
by Louis Křikava

V nesmírnu modrém kdes na zrnku prášku
je bod... Což možno?... Že je kosmem též?
Ač tíhou svou věčnosti nehne vážku,
je autoritou na něm každá veš.
Na zrnka tečce plno malých teček,
zříš drobnohledem do měst, do městeček,
zříš černé – lesy, stříbro – vody to
a slunce trochu víc se nad to nahnout,
vše zžehnuto a vypito...
Vzdor tomu vše je plno velebnosti,
důležitosti, vážné moudrosti,
pro vše je pojem a pro vše je dosti
jak nůž se zařezávající soudnosti.
Co hněvu pro to, pakli vyprat nejde
špinavé prádlo; jestli radní X
nebude zvolen, mnoho zlého vzejde.
Sesláblé krále těší krucifix...
Ó, div se, jestli duše hledá, hledá
prchajíc světy. Domů, domů jen!
Pláč její chví se, chví se, neusedá.
Ah, zemřít moci... Tak, tak tomu jen!
Naslouchám stísněn, když tak zaplaká,
volám ji zpátky z prostor, jimiž bloudí...
Nehledej darmo... Smrt tvá Ithaka.
Je dlužno žít. Jsme donuceni žíti
přikuti k hrudě, rvát se junácky.
Vzdor mlčelivý z očí suchých svítí...
Kdo zavinil ten život tulácký?
Revolty našich rozteskněných duší?
Proč tací jsme? Líp možno žíti tam,
kde dobře jí se a kde Circe buší
lidskému vepři v tanec na tamtam...
Ctít dlužno v míru stát i náboženství,
odměn i trestů zbožné morálky,
píti jed lásky placeného ženství,
zdravé zaň krve dávat korálky...
Dlužno je vědět, majetek proč svatý...
Jiný proč v právu, proč Ti mlčet jen,
doufati chceš-li aspoň ve záplaty.
Co máš, to drž a buď s tím spokojen.
A v šíleném-li hněvu někdy zchví se
bezmocnost měkká: věz, že společnost
má rýčů k přerývání zahrad dost.
Ty krtkem jsi a těch ta nebojí se.
Proč, duše, pláč Tvůj prostory se zvedá?
Ithako sladká! Domů, domů jen!
Hněvný pláč její chví se, neusedá.
Revolty klamou, v smrti klid je jen...
Tak snivá, stále nad hvězdami pílí
a v tvořících se světů hledí rej...
Zvou dál a vlídně její přízrak bílý.
Odmítá tiše. Její Odyssej
se ukončí, až stesk svůj v slavné chvíli
v tuhnoucích vlnách klidu pohrouží...
Bolesti, klamy jsou, jak kdysi byly.
Jen Ithaky kouř modrý nekrouží.

Meter: iambic
Soneto
by Manuel de Cabanyes

¿Ves, Gil, un hombronazo allí sentado,
de faz profana en sayo penitente,
tragar la tarta y chocolate ardiente
que la devota Flor le ha presentado?
Mírale bien, el Egoísmo ha hinchado
su panza; Estolidez hundió su frente;
y a efectos torpes arden la imprudente
llama de su mirar cese es Conrado
Nueve horas largas a la paz dedica,
de un sueño estrepitoso,; cinco yanta;
cuatro en el seno de hombre corrompido.
SE revuelca; y moral que no practica
con broca voz las otras seis decanta:
¡Seré piedra varón! ¡Qué santa vida!

Meter: iambic
[sind wir denn noch nicht gnug]
by Simon Dach

Sind wir denn noch nicht gnug
Die Zeit her mit genommen?
Wenn werden wir doch klug
Den Straffen zu entkommen?
Es sind drey volle Jahr
Seit uns der Krieg zerrissen,
Da Drangsal und Gefahr
Vns grawsam hart geschmissen.
Die Pest hat uns verheert,
Das Vieh ist uns gestorben,
Mars hat das auffgezehrt
Was wir durch Müh erworben,
Der Himmel ist uns feind,
Daher das Liecht der Sonnen,
Das uns so selten scheint,
Nur Thränen hat gewonnen:
Die Gerste reiffet nicht,
Kein Sommer ist gewesen,
Ist, nun der Herbst anbricht,
Noch erstlich ein zu lesen,
Selbst die Natur wird laß
Vnd misset Hertz und Hände,
Jetzt ist es all zu naß,
Itzt stürmet es ohn ende.
Vnd kömpt der Segen ein,
Wer weis wer ihn verzeeret,
Die Wild' ist noch nicht rein,
Keydan itzt auch verheeret,
Das arme LandVolck fleucht
Zu Vns mit Furcht und Schrecken,
Wie, wann der Habicht zeucht,
Die Tauben sich verstecken.
Für dieser Nachbarschafft
Hat mir allzeit gegrawet,
Kein Leben keine Krafft
Wird schier in mir gechawet,
Gedenck ich nur daran.
Lasst keinen Fried euch träwmen,
Kein guttes, eh und wan
Sie nicht die Grentzen räumen.
Von jenem andern Heer
Wil ich nicht einmal sagen
Das ietzt zu Land und Meer
Bekrieget Coppenhagen:
O eine grosse Noht,
Darinn wir alle schweben,
Gefängnis Trübsal Tod
Die stehn nach unserm Leben.
Vnd wir in dieser Stad
Wir können uns noch brüsten,
Sind übrig fett und satt
Von Hoffart und von Lüsten.
Wir schlummern, druckt das Joch
Vns gleich von allen seiten,
Als wären bey uns noch
Es lauter güldne Zeiten.
O flieht' mit aller Macht
Das Gold und das Geschmeide
Die Leinen-Flieger Tracht,
Vnd geht im Bettel-Kleide,
Für allen wenn ihr nun
Vor ewren Gott wollt tretten,
Ihm einen Fußfall thun
Mit Thränen und Gebehten.
Vieleicht wird er bewegt
Vns Gnade zu gewehren,
Als der erbarmen trägt
So bald wir uns bekehren:
Wer aber dieses thut
Der hat sich nicht zu kräncken
Wenn auch der Hellen Glut
Ihn woltte gar erträncken.
Denn seine Zuversicht
Ist Gott in allen Nöhten,
Der lässt die Seinen nicht
Auch scheint er sie zu tödten,
Ja er nimmt ihrer war
Wie Daniels Gesellen,
Der keinem nicht ein Har
Versengt ward in der Hellen.
Der weis sich ewer auch,
Fraw, trewlich anzumassen
Seyd ihr nach Glaubens brauch
Ihm gantz und gar gelassen:
War ist es, dieser Zeit
Ach! umb den Haußwirth kommen
Ist nicht geringes Leid,
Ihr Schutz wird ihr genommen.
Allein ist Gott nicht mehr?
Ihr habt euch vor zu schawen
Damit ihr nicht zu sehr
Auff Fleisch setzt das Vertrawen.
Den Meinen sag ich offt
Wenn Kranckheit mich befallen:
Gott sey, auff den ihr hofft,
Ergebt euch dem für allen.
Nicht führet umb mich Pein
Sterb' ich heut oder morgen,
Ihm bleibt die Ehr' allein
Euch besser zu versorgen,
Auff mich nur sehen, heisst
Auff Menschen sich verlassen,
Das uns des Herren Geist
Verbohten aller massen.

Meter: iambic
[könte sich ein krancker Mutt]
by Hans Aßmann von Abschatz

Könte sich ein krancker Mutt
Seiner Bande machen loß/
Wenn das Hertz zu wehe thut/
So säß in des Glückes Schoß
Wer empfindt der Liebe Glutt.
Aber weil der Sternen Schluß
Selten wieder machet frey
Den mit Lieb' umstrickten Fuß/
Lebt in harter Sclaverey
Wer der Liebe dienen muß.

Meter: trochaic
Na Albertinu.
by Josef Košín z Radostova

K podivení jsou tvá líce,
neb jsou krásy v skutku andělské;
ale více – mnohem více
srdce tvoje, neb je ďábelské.

Meter: trochaic
- 1429 - Libro III
by Lope de Vega

Envuelto el cielo en confusión oscura,
lloviendo mares de su brazo airado,
Dios, que basta decir Dios, enojado
y que le ofende ya su misma hechura.
Dura el enojo y el castigo dura,
la luz está escondida, el Sol turbado,
y el hombre por los montes anegado
aumenta con llorar su desventura.
Para el Arca en Armenia, el arco asoma
coronado de paz y de alegría;
por la oriental ventana el ramo toma
de verde oliva, en que la paz venía,
Noé de aquella cándida paloma,
y el mundo de los labios de María.

Meter: iambic
XXIV. VÁLEČNÝ.
by Jaroslav Vrchlický

Tká-li vrah náš zrady sítě,
co je žena, co je dítě,
Nejdřív udáviti vraha,
dítě, žena – dvakrát draha.

Meter: trochaic
KYKERY-KÝ!
by Karel Dostál-Lutinov

Tišina noční.
Starost a hrůza
s výčitkou hříchu
celou noc hryzla
na srdci mém.
Jakobych spát měl
v trnovém vínku:
Polož kam polož
umdlenou hlavu,
všude to bolí,
všude to bodá.
S vysoké věže
hodina padá –
Věčnost to trvá,
než padne druhá.
Po dlouhé trýzni
k hodině druhé
konečně spím.
A tu mne zbudil
vřiskavým hlasem
mladičky kohout:
Kykery-ký!
Příšerný zmetek!
probouzeč svědomí,
který už Petra
burcoval k slzám!
Zvolna zas usíná
zbodané srdce,
bolavou hlavu
pavučí síťkou
opřádá sen.
A zase hlas ten
ječivě vřeskný
polnice poplašná:
Kykery-ký!
Takový mladý
ošklivý křikloun!
Hřebínku nemá,
ocas mu pučí,
zazpívat nezná –
ale má drzost!
Nebem jdou hvězdy,
ještě spí zora,
poslové slunce
za horou ještě –
nedočkavec však
protivně vříská:
Kykery-ký!
Jsem na něj dohřát,
dal bych jej stíti!
Ale tu praví
vnitřní mi hlas:
Také byls takým
křiklounem bujným.
Neměl jsi ještě
hřebínku, ostruh,
a ještě měl jsi
hezounky spinkat:
A tys už vřískal
v tišinu noční,
věstil jsi jitro,
burcovals duchy
k novému žití,
kohoutku zpupný!
Za každou vinou
přichází trest.
Nuž tedy dobře.
Stihne též tebe,
kohoute drzý,
pamatuj si to!
Zítra tě jistě
o hrdlo zkrátím
nebo dám z tebe
kapouna stvořit –
nepřestaneš-li
chraptět své ostré:
Kykery-ký! –
I dal si říci,
klidna je noc.

Meter: iambic
- XX -
by Juan de Arguijo

Vuelta en ceniza Troya, y su tesoro
en despojo del dolope extranjero,
el codicioso Polimnester fiero
la muerte ordena el tierno Polidoro.
¿A qué no obligarás, hambre del oro
sacrílega codicia del dinero,
si quebrantas el inviolable fuero
del sagrado hospedaje y real decoro?
Con justa indignación reprueba el suelo
la culpa avara del cruel tirano,
que poco gozará tales despojos.
Nueva venganza le previene el cielo;
porque de una mujer la débil mano
hará que su castigo vea sin ojos.

Meter: iambic
Kdybys umřela...
by František Zelenka

Kdybys umřela! – jak myslit jenom lze mi...
Jistě den bez Tebe nemoh’ žít bych ani;
s pochovaným blahem, štěstím, nadějemi,
kde klid možno hledat, šíji žal kdy sklání
mimo v umírání?
Kdybys umřela mi, jako malé děcko
s pláčem bych Tě volal, abys vrátila se,
aby neuvadlo, co nám kvetlo všecko,
co nám plálo v tichém nezvířeném jase
k jediné mé spáse.
Kdybys umřela mi, já bych na Tvém hrobě
smrt si přivolal též v bědném smutku boji
a Ty musela bys tak mne vzíti k sobě,
bychom i v té hlíně byli také svoji,
která žaly hojí.
Kdybys umřela! – ne, nesmíš odejíti,
sotva upita je naší lásky číše...
krátký byl by sen; – však na západu žití,
jako šli jsme tady, spolu půjdem tiše
v nadehvězdné říše.

Meter: trochaic
15.
by Friedrich von Bodenstedt

Wähne niemand sich den Weisen
Im Genuß des Weins vergleichbar;
Denn was wir im Trunke preisen,
Bleibt den Toren unerreichbar!
Durch den Wein zum Blumenbeet
Wird die Phantasie verwandelt,
Drin der Odem Gottes weht,
Drin der Geist der Schönheit wandelt.
Blumen blühen uns zu Füßen,
Uns zu Häupten glühen Sterne –
Jene aus der Nähe grüßen,
Diese grüßen aus der Ferne!
Welch ein liebliches Gewimmel!
Freude blüht auf jedem Schritt mir –
Und den ganzen Sternenhimmel
Samt den Blumen trag' ich mit mir!

Meter: trochaic
XV.
by Gustav Pfleger Moravský

Ó krásné časy zlaté nevinnosti
A luzné hry panenských myšlének,
Kde ještě v čisté neporušenosti
Ba celý život jeví svatý vděk,
Kde každý cit je sterou blažeností!
Toť života je doba růžná, zlatá,
Kde dosuď neznána nejmenší ztráta,
Kde myšlénky jsou lilijové květy,
A tužby jenom nebes hvězdné světy;
Kde city jeví život svůj jen slastí,
A kde blankyt zbožné duše vlastí!...

Meter: iambic
Mohyla.
by Vincenc Furch

Stojí v poli mohyla,
Ta k měsíci mluvila:
„Hej! –
Bledý, tichý měsíci,
Plovej k smutné dívčici,
Jenž touží po vzdáleném
Kozákovi zabitém,
Kdyžto v noční samotě
Oddává se tesknotě,
Útěchu jí v srdce lej!“ –
Stojí v poli mohyla,
Ta k slavíku mluvila:
„Hej! –
Ptáčku, křídla rozpínej,
Na cestu se rychle dej,
Do dálné leť krajiny,
Těš tam srdce dívčiny,
Uvidíš ji bloudící
A po milém toužící –
Útěchu jí v srdce pěj!“
Stojí v poli mohyla,
Takto k větru mluvila:
„Hej! –
Větře, měkká křídla máš,
Chladíváš, když objímáš,
Dej se rychle na cestu,
Potěš smutnou nevěstu,
Křídlem svým ji objímej,
Ránu její ochvívej,
Útěchu jí v srdce věj!“ –

Meter: trochaic
ISRAEL
by Rubén Darío

¡Israel! ¡Israel! ¿Cuándo de tu divina
faz en la sangre pura resbalará el diamante?
¿Cuándo el viento del río hará que el arpa cante
entre el concurso eterno de la brisa argentina?
¿Cuándo será la cabellera que se inclina
agitada por un viento perseverante?
¿Cuándo el brazo de luz dará al Judío Errante
el vaso en que se abreve del agua cristalina?
¡Israel! ¡Israel! Eso será en la hora
en que cante a los cielos la alondra pecadora
y en el profundo abismo se conmueva el grande ojo.
Y cuando levantados el santo y aristo,
ponga su blanca mano nuestro príncipe Cristo,
ponga su blanca mano sobre el infierno rojo.

Meter: polymetric
Rada. (Josip Stritar.)
by Josef Kuchař

Ty, zemskou-li poutí
chceš blaženě plouti,
měj ku včele hled:
Viz, drobnými křídly,
kde růžinky sídlí,
jak odkvapí hned.
K nim něžně se shýbá,
pel zlatý s nich zlíbá
a slaďounký med.

Meter: amphibrachic
Avising the Bright Beams
by Sir Thomas Wyatt

Avising the bright beams of these fair eyes
Where he is that mine oft moisteth and washeth,
The wearied mind straight from the heart departeth
For to rest in his worldly paradise
And find the sweet bitter under this guise.
What webs he hath wrought well he perceiveth
Whereby with himself on love he plaineth
That spurreth with fire and bridleth with ice.
Thus is it in such extremity brought,
In frozen thought, now and now it standeth in flame.
Twixt misery and wealth, twixt earnest and game,
But few glad, and many diverse thought
With sore repentance of his hardiness.
Of such a root cometh fruit fruitless.

Meter: polymetric
Soneto
by Juan Meléndez Valdés

Sin reparar adónde me llevaba
ni do parar pudiera, a Amor seguía
que por una anchura y fresca vía
a un muy ameno valle me guiaba.
Un palacio de lejos se mostraba,
al cual por acercarme me afligía,
cuando sintió improviso el alma mía
un lazo que seguir me embarazaba.
Acudí a desprenderme y, como el ave
que por huir la liga más se enreda,
en trampa me miré tan dura y fuerte
que por librarme de su cárcel grave
la muerte sola que probar me queda,
y aun pienso que no baste ni aun la muerte.

Meter: iambic
- CVII -
by Juan de Tassis y Peralta

Este divino objeto en forma humana
que menosprecia altar y estrellas pisa,
mata en un punto y nos parece aprisa,
tanto el que muere a tales manos gana.
Poderosa razón la ley tirana,
que primero da muerte y luego avisa,
teniendo en el enojo y en la risa
aire supremo y fuerza soberana.
¿Cuándo alma exenta a rayos de sus ojos
no percibió del poderoso ciego
a luz más pura efectos alumbrados?
Nueva ambición de apetecido fuego,
a donde por su causa los enojos,
como si no matasen presurados.

Meter: polymetric
Alte Liebe
by Frank Wedekind

Ich hab dich lieb, kannst du es denn ermessen,
Verstehn das Wort, so traut und süß?
Es schließet in sich eine Welt von Wonne,
Es birgt in sich ein ganzes Paradies.
Ich hab dich lieb, so tönt es mir entgegen,
Wenn morgens ich zu neuem Sein erwacht;
Und wenn am Abend tausend Sterne funkeln,
Ich hab dich lieb, so klingt die Nacht.
Du bist mir fern, ich will darob nicht klagen,
Dich hegen in des Herzens heil'gem Schrein.
Kling fort, mein Lied! Jauchz auf, beglückte Seele!
Ich hab dich lieb, und nie wirds anders sein.

Meter: iambic
SMRT.
by Josef Kalus

Smrt není žádné rozluštění,
smrt jest jen nová otázka,
je těla nové proměnění,
na novou rakev zakázka,
je tatáž píseň v jiném šatu,
je jiný verš jen, jiný rým,
je odchodem jen tajemným
bez shledání a bez návratu.

Meter: iambic
6. Rozkvetlo nebe hvězdami
by Josef Kuchař

Rozkvetlo nebe hvězdami
a země vonným kvítím,
já v duši na sta pohádek
a jaro v srdci cítím. –
Kol kvítků motýl polétá
a do kalíšku patří,
a která oči má jak on,
s tou květinkou se bratří.
Hrdlička v trávě cukruje,
ty modré zvonky zvoní,
v spěchavé vlny pod vrbou
se nezabudka kloní.
Po nebi v bílém obláčku
v dál modrem anděl plyne –
můj bože, že ten obrázek
i s jarním štěstím hyne!

Meter: iambic
De la comedia No guardas tú tu secreto
by Luis Vélez de Guevara

Cuando de mi confuso pensamiento,
necio amor, locos casos imagino,
menos me atrevo, y más me determino,
que sobra amor, y falta atrevimiento.
Desconocido a mi valor intento,
a un agravio remedio peregrino,
y animándole, apenas adivino,
verdugo de mi infamia el sentimiento.
Olvido, ingrato agradecido adoro,
aborrezco cobarde, amo atrevido,
lamo, y huyo, quiero, y no deseo;
canto mis penas, y mis glorias lloro,
que mucho viva, o muera arrepentido,
si he de perder la vida, o el deseo!

Meter: polymetric