ZPĚV O POMSTĚ ZA IGORA. (V.)
by Julius Zeyer

Celé léto oblehala Olga
město Korostěn, a její voje
podrobily zatím celou zemi.
Zlaté listí počalo juž pršet
s bříz, a dumné duby šatily se
v hnědý oděv, který podobal se,
zvlhlý mlhou, při zásvitu slunce
rozhřátému kovu brunátnému.
Dlouhou řadou táhli ptáci k jihu,
veslovali modrem, ztráceli se
v šeré mlze, jak se lodi tratí
v tumanech, již chmurně clonou visí
v sklonku nebes k siným vlnám moře.
K městu odeslala Olga posly,
promluvila takto jejich ústy:
„K čemu chcete dále se mi bránit,
k čemu krev prolévat, hladem hynout?
Celá vaše země jest juž mojí,
platí daň a žije opět v míru,
role svoje vzdělává i sady
jako dříve, zpěv a smích juž zase
v každé chýži ozývá se kolem
planoucího krbu bez starosti.
Přijďte též a smluvíme se k smíru.“
Vyšli Korostěnští k Olze v tábor,
bledí byli, umoření bídou,
zoufale své zraky upírali
k zemi, pevným ale děli hlasem:
„Nechceme se v milost tvoji dáti,
vítězně jsme posud odráželi
vojsko tvé, a bozi spásy pošlou
pomoc nám. My víme, že se pomstit,
krutě pomstit chceš za svého muže,
víme, že máš kámen místo srdce
v bílých ňadrech, víme, že jsi vlkem,
který ženy naše, malé děti
sdávit chce a napájet se krví.
Vytrváme v boji do posledku!“
Tichým hlasem odpoví jim Olga,
mezi tím co zraky její bloudí
smutně obzorem, kde řada čápů
zobci chřestajících v dál se nese:
„Nemám kámen místo srdce v ňadrech,
mocně mne to táhne v hrad můj tichý,
v kterém malý syn můj po mně touží.
Denně vzdychám po něm, denně pláči!
Teskno mi, když vidím holubice
v slunci kroužit nad střechami města,
vesele se vracet v tulná hnízda.
Slzy moje tekly, vlaštovice
když jsem uviděla k jihu táhnout,
modrolesklé, sladce šveholící.
Zpomněla jsem planoucího krbu,
zatoužila vrátiti se k němu.
Nemluvte mi o mstě! Dokonala
dávno jsem ji v Kyjevě a v stepi
obětujíc vaše bohatýry.
Přesycena krví je má pomsta.
Plaťte daň mi malou, nepatrnou,
těžkou ne, jak na vás Igor žádal,
pouze na důkaz, že uznáváte,
Kyjev že je vodící vám hvězdou.
Dejte daň, a navrátím se domů,
dejte daň, a nepřekročím prahy
Korostěnských bran! Chci odejíti.
Místo mne tam vkročí bujná radost,
přilítne na zlatých křídlech v město.
Spása kyne bohy uštědřená,
neplašte ji vrtkou od svých prahů!
Plaťte daň a dopřejte si míru!
Dopřejte mi návrat v milý domov,
dolétnout chci v Kyjev jak ti ptáci,
kteří v slunné kraje, šťastni, táhnou!“
Snivě zasvítilo Olze oko,
slza chvěla se na temné řase,
tekla pomalu a padla k zemi.
Korostěnští na to odtušili
hlasem, který pohnutím se třásl:
„Blaze nám a blaze, Olgo, tobě!
Slyšíme juž radost zlatokřídlou,
letící k nám s květnou ratolestí.
Rádi zaplatíme daň, již žádáš.
Silné raby, útlé otrokyně
rukou dovedných a sladkých hlasů,
zlatý med a vosk a měkké kůže,
bujné oře, vše ti pošlem v tábor,
pouze čas nám dopřej k vyhledání
všeho toho, co ti slibujeme!
Zdržela je Olga těmi slovy:
„Nelze vám, co slibujete, skytnout,
ouly vaše nemají víc medu,
stáda vaše zhynula a raby
shltil boj a umořila bída.
Vím, že schudli jste při obležení.
Nuže dejte, co vám snadno dáti;
poskytněte z každého mi domu
vrabců tří, co hnízdí mezi krovy,
každý dvorec ať tři holubice
výplatou dá. Zlatými chci nitmi
ptáky všechny spojit v živý oblak,
který vesele si šveholící
v Kyjev se mnou potáhne a v sadu
mého syna na stromy se snese.
Zaplesá mé dítě při pohledu.
Nezdá se ta daň vám mírnou býti?
Děkovali muži korostěnští,
odešli a tábor kněžny Olgy
zdvihl se a hnul se blíže k lesům.
Přiletěla radost zlatokřídlá,
zamávala květnou ratolestí,
zaplesali muži, ženy, děti,
stáli na hradbách a pozdvíhali
žehnajíce ruce vzhůru k nebi.
Otevřely s rachotem se brány,
útlé děti nesly v klecích z prutů
celá stáda polapených vrabců.
Dětí smích a ptáků štěbetání
pojily se v jásající hudbu.
Za dětmi zas přišly lepé panny,
hlavy měly kvítím ozdobené,
na ramenou bílé holubice
seděly jim, tiše broukající.
Přišel průvod v tábor kněžny Olgy,
s úsměvem přijala daň a štědře
častovala děti, obdařila
šperkem panny nebo řasným rouchem.
Kázala pak každé holubici
k noze tenké nit přivázat zlatou,
stříbrnou na hnědou peruť vrabcům;
posléz kývla pannám, dětem rukou,
s úsměvem jim děla odcházejíc
v stan svůj stojící na mírném chlumu:
„Vraťte se; až vzejde soumrak šerý,
odejdu do klína modrých lesů,
abych spěla domů k mému synu.
Buďte všickni na hradbách a hleďte
směrem sem, a uvidíte oblak
plachých ptáků vylétnouti k nebi –
poslední můj pozdrav Korostěnu!“
Vzešel soumrak a na hradbách města
stáli muži, ženy, malé děti,
všichni s bušícími srdci zřeli
k lesům, čekali na oblak ptáků,
který oznámit jim měl, že Olga
v Kyjev vrací se, že volnost kyne,
dlouho postrádaná v Korostěnu.
Náhle zdálo se, že šedou mlhou
liják modrých hvězd se z lesa žene,
metelice jisker že se valí,
ohnivé že se snad včely rojí.
Pršely to jasné hvězdy s nebe?
Ztroskotala se to bílá luna?
Padaly to její trosky k zemi?
Blíž a blíže nesl vítr světla,
spouštěla se níž a níže k městu,
zdálo se, že ptačí měla hlasy,
plnil vzduch se divným štěbetáním.
Němě zřeli Korostěnští vzhůru –
ale náhle zmocnil se jich úžas,
bolný výkřik, srdcervoucí, děsný
zazněl jako z jediného hrdla,
jedním vzdechem zaúpělo město,
poznali ten ’slední pozdrav Olgy.
Ptáci, které pro ni nachytali,
vraceli se nyní v stará hnízda
k vetchým krovům, odkapům a římsám;
s nohou holubic a křídel vrabců
vzňatá síra visela na nitech!
Proto vrátila jim Olga volnost,
Korostěnu aby zkázu vnesli!
Mžikem vzplanul na sto místech požár.
Slepý zmatek zastřel mlhou zraky,
bystrým pomocníkem stal se plamům.
Oheň jako vítězící obr
hrnul rudý plášť svůj kolem budov,
město leželo jak padlá oběť,
čekající smrt u jeho nohou.
Jako šelma vyřítil se náhle,
skákal divoce až ku oblakům,
hučel, bouřil, sypal jiskry kolem,
zbarvil rudou září celé nebe
jako krví, osvětloval lesy,
zastřel černým dýmem širou stepi,
jak by rozestřít chtěl po ní příkrov.
Všechno spělo zachránit se v pole,
ale v branách s kárajícím hrotem
pomsta číhala, tam ruští muži
použivše zmatku, byli vnikli.
Litovali trpce Korostěnští,
Igor že byl padl jejich meči.
Mroucí zraky obraceli k nebi,
hledali tam v prázdnu bohy spásy,
avšak to, co zřeli na obzoru,
bylo jim jak ’slední rána k srdci:
zřeli, jak se Olga na povoze,
klidně sedíc, v temném vdovím rouše,
v prostřed vojů hnala ku Kyjevu.
Korostěn na tmavou dráhu svítil.

Meter: trochaic