PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Influence of Natural Objects in Calling Forth and Strengthening the Imagination in Boyhood and Early Youth
by William Wordsworth

Wisdom and Spirit of the universe!
Thou Soul, that art the Eternity of thought!
And giv'st to forms and images a breath
And everlasting motion! not in vain,
By day or star-light, thus from my first dawn
Of childhood didst thou intertwine for me
The passions that build up our human soul;
Not with the mean and vulgar works of Man;
But with high objects, with enduring things,
With life and nature; purifying thus
The elements of feeling and of thought,
And sanctifying by such discipline
Both pain and fear,—until we recognise
A grandeur in the beatings of the heart.

     Nor was this fellowship vouchsafed to me
With stinted kindness. In November days,
When vapours rolling down the valleys made
A lonely scene more lonesome; among woods
At noon; and 'mid the calm of summer nights,
When, by the margin of the trembling lake,
Beneath the gloomy hills, homeward I went
In solitude, such intercourse was mine:
Mine was it in the fields both day and night,
And by the waters, all the summer long.
And in the frosty season, when the sun
Was set, and, visible for many a mile,
The cottage-windows through the twilight blazed,
I heeded not the summons: happy time
It was indeed for all of us; for me
It was a time of rapture! Clear and loud
The village-clock tolled six—I wheeled about,
Proud and exulting like an untired horse
That cares not for his home.—All shod with steel
We hissed along the polished ice, in games
Confederate, imitative of the chase
And woodland pleasures,—the resounding horn,
The pack loud-chiming, and the hunted hare.
So through the darkness and the cold we flew,
And not a voice was idle; with the din
Smitten, the precipices rang aloud;
The leafless trees and every icy crag
Tinkled like iron; while far-distant hills
Into the tumult sent an alien sound
Of melancholy, not unnoticed while the stars,
Eastward, were sparkling clear, and in the west
The orange sky of evening died away.

     Not seldom from the uproar I retired
Into a silent bay, or sportively
Glanced sideway, leaving the tumultuous throng,
To cut across the reflex of a star;
Image, that, flying still before me, gleamed
Upon the glassy plain: and oftentimes,
When we had given our bodies to the wind,
And all the shadowy banks on either side
Came sweeping through the darkness, spinning still
The rapid line of motion, then at once
Have I, reclining back upon my heels,
Stopped short; yet still the solitary cliffs
Wheeled by me—even as if the earth had rolled
With visible motion her diurnal round!
Behind me did they stretch in solemn train,
Feebler and feebler, and I stood and watched
Till all was tranquil as a summer sea.

Meter: iambic
312.
by Friedrich Rückert

Wenn du im Glücke schwimmst, das Unglück nur vernimmst
Von außen, ists nicht fein daß du den Ton anstimmst
Von Glückes Nichtigkeit, Unglücks Unwichtigkeit;
Dein thatlos guter Rath ist ohne Richtigkeit.
Nur was du selbst vermagst zu tragen, zu entbehren,
Kanst du mit ein'gem Recht an andre auch begehren.
Und selber da mußt du den Schwachen Nachsicht gönnen,
Wenn sie, was leicht dir wird, so leicht nicht nehmen können.

Meter: iambic
ŽILI JSME.
by František Soldan

Žili jsme noci a jaké noci!
Šílené touhou po ránu.
Žili jsme dny tak unavené,
že už jsme zatoužili spát.
V orgiích zvuků, v hrůzách ticha,
v orgiích lásky i nenávisti,
které nám na cestu sypalo žití,
rostlo nám mládí.
Bez přátel šli jsme, nač je míti!
majíce úsměv pro okolí.
Duše má, žili jsme dny a noci.
Zdály se být ty poslední –
Přešly a padly nám do vzpomínek. –
Žili jsme s úsměvem, ó, my „šťastní“.
Kdo pak ví o nás, že jsme už v srdci –
nosili po léta smrt.

Meter: polymetric
Musa.
by Jaroslav Vrchlický

Pod skálu usedla si zamyšlená.
Byl v sklonu den a stromy se juž tměly.
Ty sivé oči její v dálku zřely,
laň u noh se jí pásla ochočená.
A věnec, v kterém slední květy mřely,
si sňala s hlavy, vedle pohozena
ve trávě píšťala... Ach, přes den celý
být Musou, kde by ráda byla žena!
Svět antiky se před ní v mlhu tratil
a sama cítila, jak doba nová
se hrne sem, jak v oblacích to duní.
Kéž nový svit by skráně její zlatil,
kéž by jen mohla najít pro ni slova,
a zůstat věrna mrtvých květů vůni!

Meter: iambic
Noc.
by Jaroslav Kvapil

Noc padla s nebe smutné zemi v šíji
a za vlas lesů divě chytila ji:
slyš, rety země větrů pláčem lkají
a ony tóny v klenbu nebes bijí.
V tom ze kštic lesů, jež se chvějí touhou,
svit jasné luny jako klenot vypad’,
v kraj zadumaný počal záři sypat
a stříbrem jezer táhl stuhu dlouhou.
Noc ulekla se divé vášně svojí:
vím, v smutné duši, šeré, opuštěné
jak výčitka cos náhle ranilo ji.
Noc zvolna nebem za hory se kloní
a v prázdno to, kam nesměrnosť se klene,
hvězd bílé slzy v divém pláči roní.

Meter: iambic
- XXIII - Vuelve Zafiro, brota…
by Francisco de La Torre

Vuelve zafiro, brota, viste y cría
flores, plantas y hierbas olorosas,
el cielo dora, y de purpúreas rosas,
blancas y rojas, teje selva umbría.
Al río el claro, y a la mansa y fría
aura templanza, y a las sonorosas
aves el canto restituye ociosas,
cuando el Invierno el Cielo les cubría.
¡Y nunca, o tiempo, por mi mal rogado,
traéis una Primavera deseada
y la seca esperanza de mi vida?
Teman otros mudanza de tu estado,
que sólo tu firmeza porfiada
puede ser de mi espíritu temida.

Meter: iambic
- 34 -
by Lope de Vega

Si es el instante fin de lo presente,
y el principio también de lo futuro,
y en un instante al riguroso y duro
golpe tengo de ver la vida ausente.
¿A dónde voy con paso diligente?
¿qué intento? ¿qué pretendo? ¿que procuro?
¿sobre qué privilegios aseguro
esto que ha de vivir eternamente?
No es bien decir que el tiempo que ha pasado
es el, mejor, que la opinión condeno
de aquellos ciegos de quien es culpado.
Ya queda el que pasó por tiempo ajeno,
haciéndole dichoso o desgraciado,
los vicios malo, y las virtudes bueno.

Meter: iambic
El olivo
by Amos de Escalante

«Vense mis hojas tristes, y apagado
su brillante matiz, desde que yerto
y angustiado Jesús dejó en el huerto
mi tronco en sangre y en sudor bañado
Mas del santo rocío penetrado
a eterna vida en nuevo ser despierto
y cuando el campo palidece muerto
soy de verdor perenne coronado.
Fecundizada en el temprano brote
por lágrimas de un Dios la savia
                     mía
unge al monarca y unge al sacerdote,
y dejóme del huerto la agonía
paz en mis ramos que la guerra acote,
luz en mis frutos que dilate el día »

Meter: polymetric
Idilio salvaje – I
by Manuel José Othón

En tus aras quemé mi último incienso
y deshojé mis postrimeras rosas
Do se alzaban los templos de
                     mis diosas
ya sólo queda el arenal inmenso
Quise entrar en tu alma y
                     ¡qué descenso
que andar por entre ruinas y entre fosas!
¡A fuerza de pensar en tales cosas,
me duele el pensamiento cuando pienso!
¡Pasó! ¿Qué resta ya de tanto y
                        tanto
deliquio? En ti ni la moral dolencia
ni el dejo impuro, ni el sabor del llanto
Y en mí, ¡qué hondo y tremendo cataclismo!
¡Qué sombra y que pavor en la conciencia,
y qué horrible disgusto de mí mismo!

Meter: iambic
42. Auf die demantnen Armbänder
by Paul Fleming

Die Arme scheint ihr zwar von außen nur zu binden,
da ihr das Herze doch von innen mehr verstrickt.
Ihr seid der Hände Pracht, als die ihr herlich schmückt,
doch mehr der Seelen Qual, die schmerzlich muß empfinden,
wie eure kalte Glut das Eis auch kan entzünden,
das manchen Sinn macht stolz. Ihr werdet ihr geschickt.
Sie, das geliebte Mensch, wird selbst aus ihr entrückt
und, die euch stets besitzt, kan sich selbst nicht mehr finden.
Beschönt euch, wie ihr wolt. Auch dieser Plitz sagt frei,
der euer Gold macht blind, daß Lieb' ein Feuer sei,
das auch die Herzen frißt, eh' als es wird empfunden.
Reich seid ihr und macht arm, macht finster, ob ihr gleißt;
ihr seid doch, was ihr seid. Bleibt Bänder, wie ihr heißt.
Lieb' einer noch so frei, so ist er doch gebunden.

Meter: iambic
A la elección de Vicente de Lemos
by Pedro de Noroña de Andrade

De eternidad al templo destinaba
Gracián el vuelo, y luces revestido,
si mariposa en ellos escondido
Fénix ya de sí mismo se engendraba
Agora que su fama numeraba
en sacros bronces siglo repetido,
por industria de Lemos renacido
a nuevas perfecciones anhelaba
Formó Gracián el Héroe en la
                  alta idea
de su fecundo ingenio en breve suma,
el ejemplar no pudo inimitado;
pero Lemos de nuevo hace que vea
el mundo unido a tan valiente pluma,
Lamier, viviente de Héroes dechado

Meter: iambic
UKOLÉBAVKA.
by Karel Červinka

Andulko malá, rozplakaná,
v kolébce zvolna – tam a sem –
houpám tě, houpám – tam a sem –
zavři už, dítě, zavři už očka,
přítel tě hlídá, přítel tvůj počká,
než probudíš se – tam a sem!
houpy tam! houpy sem!
tam a tam! sem a sem!
Však dlouho člověk netuší to,
že bloudí světem sám a sám,
a nyní je mi všeho líto
a na všecko si vzpomínám,
na lásku svou si vzpomínám,
houpy tam! houpy sem!
tam a tam! sem a sem!
Tělíčko drobné, jež se tají
v peřinkách bílých jako sníh,
slečinku z tebe vypiplají,
vkus dají ti a chic a střih,
a záhy z tebe bytosť bude,
jež dovede v čas klopit zrak,
na plesích jež se mihne všude –
ó, dítě, nevzpomeneš pak,
jak houpal jsem tě tam a sem!
tam a tam! sem a sem!
Tělíčko drobné, vypiplané,
až ňadra tvá se rozvlní,
až lásky vášeň v tobě vzplane
a prsa touhou naplní –
kéž jenom láska neskonalá
tě všade čeká kolkolem,
lidského masa hroudo malá,
s velikým ale úkolem!
Však ne – což láska? – hlouposť! dítě –
muž přijde k vám snad vyžilý,
filistr, jemuž prodají tě,
že dobrák jest a rozmilý,
že rozuměti zdá se všemu,
a dítě, musíš zvyknout jemu,
když vaši už tě slíbili...
Houpy tam! Houpy sem!
tam a tam! sem a sem!
Smí slaboch teď se s ženou spojit,
vyžilosť není zločinem,
smíš třeba hnusem, kalem projít,
jsi vítán v kruhu rodinném,
když uživíš jen svoji ženu,
jsi solidní a máš svou cenu –
tma roste, hynem! zahynem!
Lze ženu koupit! Zahynem!
zahynem! zahynem!
Mně nyní v snech se řetěz jeví
žen od poslední ku prvé,
od matky tvé až k ňadrům Evy
kdos Bídu míchá do krve
a do žil našich pokolení –
kdos otrávil v nás zdravý proud,
ten řetěz už se stěží změní,
jej nemožno je přetrhnout!
Toť staré Bídy jest jen vlečka!
– Špatna-li hmota pravěká,
z níž povstali jsme, jež nás přečká
vždy v jiném těle člověka?
Andulko malá, přijdou chvíle,
kdy zabouří to v nitru mém –
ty vztahuješ své ručky bílé,
ó, houpej se jen tam a sem!
Andulko malá, tam a sem!
tam a tam! sem a sem!
Ty nezvíš, co mi hrudí chvěje,
že nemoc to, jíž není lék –
ty’s posel žití, z něhož směje
se na mne nový, lepší věk,
vajíček jemných ty jsi schrána,
kořínek mladé květiny –
buď žehnána! buď milována! –
ty plode sladké vteřiny!
Tam a tam! Sem a sem!
Houpej se, Andulko, tam a sem!
Což platno v ouško ti teď říci:
„Až přijde láska, lásku ber,
a ženou staň se milující
a matkou zdravých synů, dcer –“
ty usmíváš se, nepochopíš,
ty sotva modrá očka sklopíš,
ó, houpej se jen tam a sem!
Andulko malá, tam a sem!
tam a tam! sem a sem!
tam a sem!

Meter: iambic
XXX Všichni mi lhali, všichni mi lhali,
by František Gellner

Všichni mi lhali, všichni mi lhali,
blázna si ze mne dělali.
Přede mnou citem se rozplývali,
za zády se mi vysmáli.
Žurnály, básníci, učenci lhali
po léta za nos mě vodíce,
muži mi lhali, a ženy mi lhaly.
Ženy ty lhaly mi nejvíce.
Srdce mé stále po lásce prahne,
nikomu však již nevěřím.
Když někdo ke mně ruce své vztáhne,
ustoupím bojácně ke dveřím.
Řek’ bych, že všechno je ztraceno v žití,
žití je však tak záhadné!
Klidný jsem, mohu-li pivo své píti.
Hořící tabák nezchladne.
Touha má bloudí těkavě světem,
a já popíjím v úzkých zdech.
Co je mi po tom, budu-li dětem
cestou k domovu na posměch!
Propil jsem peníze, na dluh pít budu.
Šťasten, kdo propije boty své!
Zřím oknem krčmy ven v rozmoklou půdu.
Podzim se stromů listí rve.

Meter: dactylic
- CXXXIX - Al sepulcro de una dama muy bella
by Juan de Tassis y Peralta

Esta que sacra pira aromas llora
digno es sufragio de la siempre bella
que, sol ya puesto, nace ardiente estrella,
y de inmenso esplendor luciente aurora.
Ya otro polo en región más pura honora,
superior parte nunca extinta de ella,
bien que la que este sordo mármol sella
mucha flor ya, ceniza es poca ahora.
Donde logrando un ámbito tranquilo
coronas mil del ínclito trofeo,
de que abreviado honor cuelga suspenso,
serán lágrimas hoy en su Lucilo,
buriles que, mordiendo al mausoleo,
escriban su beldad, liben incienso.

Meter: iambic
Nevybírej.
by Adolf Heyduk

Letí jarní vánek
v lůno českých hor,
já za jarním vánkem
ve svůj svatobor:
což tu bude písní
z ptačích hrdélek,
což tu bude léku
ze šumících řek.
Což tu bude hodu,
hostí ode všad,
což tu bude vůně,
což tu bude vnad;
snad že se mi zčeří
zase písní proud,
jenom ty, mé srdce,
pomni tento soud:
Ve všem, tajně skryta,
písní skvostná říš,
na pravé-li místo
nadšen udeříš;
v kráse nevybírej,
každý šťasten byl,
jediný-li pohár
volnou duší pil.

Meter: trochaic
KOHOUTI.
by Jaroslav Vrchlický

Zpěv kohoutů, věř, nemám rád,
tak příliš časně pějí,
a z tepla vždy mne v ranní chlad
od tebe vyhánějí.
Tvá poduška je bohata
na sny jak ve pohádce.
Ó, já se vyspal do zlata!
Ó, já se vyspal sladce!
A věř, že spal bych ještě dýl,
skráň v tvoje vlasy noře,
vždyť šel jsem k tobě dvacet mil,
jak poutník k Svaté Hoře.
A věř mi, spal bych do pěti
a třeba i den celý,
kdyby ti kohouti prokletí
tak příliš nekřičeli!

Meter: iambic
1L: Dein anschlag ist zu frech, zu schwach dein widerstand,
by Georg Rodolf Weckherlin

Dein anschlag ist zu frech, zu schwach dein widerstand,
o torecht stolzer feind. Die warheit dir zu sagen
muß dises helden lieb und dein leid dir behagen,
weil seine gnad dein trost, wie sein zorn deine schand.
Mit weisheit, mut und macht sein wertes haupt, herz, hand
gezieret, krieg und ruh, sig und gnad zugleich tragen;
mit ihm ist nur ein werk zu sigen und zu schlagen
nichts kan unmüglich sein für sein schwert und verstand.
So soll nu billich sich das reich mit Brissach neigen
mit wahrer huld und bit: O du der tugend sohn
nem uns (glückselig) auf, dieweil wir nu dein eigen!
Du bist ja unser herr, wie der höchst dein patron,
und da ist, da muß sich, wa du dich wilt, erzeigen,
der welt wohn, des rechts thron, des reichs und Teutschlands kron.

Meter: iambic
79. Gott trägt vollkom̃ne Früchte.
by Angelus Silesius

Wer mir Vollkom̃enheit wie Gott hat ab-wil-sprechẽ/
Der müste mich zuvor von seinem Weinstok brechen.

Meter: polymetric
M.G.
by Friedrich Hölderlin

Herr! was bist du, was Menschenkinder?
Jehova du, wir schwache Sünder,
Und Engel sinds, die, Herr, dir dienen,
Wo ewger Lohn, wo Seligkeiten krönen.
Wir aber sind es, die gefallen,
Die sträflich deiner Güte Strahlen
In Grimm verwandelt, Heil verscherzet,
Durch das der Hölle Tod nicht schmerzet.
Und doch, o Herr! erlaubst du Sündern,
Dein Heil zu sehn, wie Väter Kindern,
Erteilst du deine Himmelsgaben,
Die uns, nach Gnade dürstend, laben.
Ruft dein Kind Abba, ruft es Vater,
So bist du Helfer, du Berater,
Wann Tod und Hölle tobend krachen,
So eilst als Vater du zu wachen.

Meter: iambic
VIII.
by Jaroslav Vrchlický

Olivy kvítku malý!
Duch lásky v tebe zaklet z tebe dýše,
jak ona silný a jak ona – z dáli!

Meter: iambic
Sechzig Jahre
by Justinus Kerner

Immer wird mir todesbang,
Wenn ich überschlag',
Daß ich sechzig Jahre lang
Meine Nase trag'.
Daß schon sechzig Jahre lang
Blut durchs Herz mir fließt,
Und dies Herz, so eng und bang,
Nicht zersprungen ist.
Daß mein Kopf, obgleich ich als
Mächtig ihn zerschellt,
Sechzig Jahr' auf meinem Hals
Wie ein Turmknopf hält.
Wenn ich jetzt zusammenbrech',
Klage nicht, mein Weib!
Aus Büffelhaut und Eisenblech
Besteht kein Menschenleib.

Meter: trochaic
- XVIII -
by Pedro de Padilla

Habéis dado en hacerme disfavores,
Leonor hermana, y yo también he dado,
en no ser ya más necio, y porfiado
pretendiendo de vos caros favores.
No halláis miedo que os diga más amores,
porque estoy de sufriros muy cansado,
que no valen con vos fe ni cuidado,
ni padecer angustias y dolores.
Quiero dejar al tiempo que os allane,
porque ahora voláis muy altanera,
y entiendo que os preciáis de ser ingrata.
Y no puede ser que esto no se humane,
y que allá al declinar la Primavera
no ser coma la fruta más barata.

Meter: polymetric
286. Der Schwachen Tapferkeit
by Gerhard Tersteegen

Der Sünden Macht ist dir zu groß,
Doch ist dir nah der Held im Streite;
Sink, schwaches Kind, in seinen Schoß,
Er kämpft, du ohne Stören leide!

Meter: iambic
12 9 .  Daß jnnre bedarf Nicht deß aüserẽ.
by Angelus Silesius

Wer seine Sinnen hat ins jnnere gebracht/
Der hört was man nicht redt/ und siehet in der Nacht.

Meter: iambic
U věrnosti.
by František Hajniš

Přestaňte se svou stížností,
Že v světě není věrnosti!
Tu ji máte, nevěřící,
V obraze co pannu spící:
V každé panně, pokud spí,
Věrné srdéčko se skví.

Meter: trochaic
1L: O Sonne, wenn von Deinem Licht
by Luise Hensel

O Sonne, wenn von Deinem Licht
Ein Strahl durch meinen Kerker bricht,
Wie schnell dahin ist aller Schmerz,
Wie jubelt himmelan mein Herz!
Vom Auge fällt der Freude Thau,
Der Blick strebt auf zum Himmelsblau,
Er suchet Dich, er findet Dich,
Und labt an Deiner Schöne sich.
O Jesus! süßer Nam' und Laut!
O Bräutigam, so lieb und traut!
Ich habe nichts, als Dich allein,
Ich wünsche nichts, als Dein zu sein.
O Freund, nach dem mein Herz sich sehnt!
O Stern, um den mein Auge thränt!
Erschein', erscheine, holdes Licht,
Das meinen dumpfen Kerker bricht!
Weh! daß ich Dich so oft betrübt!
Weh! daß ich Dich so spät geliebt!
Nicht wußt' ich es, wie gut Du bist,
Wie süß Dein heilig Lieben ist.
O Gnadenquell, berausche mich!
O Liebe, zieh mich ganz in Dich!
Lehr' mich der Leiden Liebesgrund,
Dann bin ich selig und gesund.

Meter: iambic
- XXXVIII - Aunque en vano, quiere reducir a método racional el pesar de un celoso
by Juana Ines de La Cruz

¿Qué es esto, Alcino, cómo tu cordura
se deja así vencer de un mal celoso,
haciendo con extremos de furioso
demostraciones más que de locura?
¿En qué te ofendió Celia? si se apura;
o porque al amor culpas de engañoso,
si no aseguró nunca poderoso
la eterna posesión de su hermosura?
La posesión de cosas temporales
temporales, Alcino, y es abuso
el querer conservarlas siempre iguales.
Con que tu error, o tu ignorancia acuso,
pues Fortunas, y Amor de cosas tales
la propiedad no han dado, sino el uso.

Meter: iambic
TO ZA HORAMI BYLO...
by Adolf Černý

To za horami bylo v dálné zemi:
tam za carem vlád slavně mocný car,
lid bezčetný byl poslušenstvím němý –
mělť o něj péči dráb a kyrysar.
Když nad vládou se přec kdo pozastavil
a odvážil se smělé žádosti –
car pérem trhnul, aby kat to spravil,
neb on byl carem z boží milosti.
Čas míjel, s rosou střídalo se jíní –
i množili se smělci proklatí,
jimž nechtělo se uznat dobrodiní,
když car je ráčil ve prach šlapati.
Už v moře vzrostly nepokojné hlasy
a bouří útočily v carský sluch –
ach, kam se děly dávné, blahé časy,
kdy lidem stejně znělo: car či Bůh!
Však nebyla teď doba k přemítání,
když za hroznou šla v palác horší zvěst:
vzal péro císař, čelo přejel dlaní
a lidu svému napsal manifest.
Že ve starostech těžkých, neustálých,
jak štěstí svého národa by zved,
chce pro poddané vypít hořký kalich,
chce o žádostech jejich – přemýšlet.
Však davy hlučně k paláci se řítí
a protestem svým plaší carský sen –
a ubohý car nemoh pochopiti,
že nevděčný lid není spokojen.
I starosti pln o lid svůj, své děti,
by navrátil své říši mír a klid –
svým plukům kázal pušky nabíjeti
a střílet ve svůj milovaný lid.
Déšť kulí lesklé hlavně vychrlily
a mnohý vzbouřenec se kácel bled –
však jak by kouzelné tu vládly síly:
ty střely ve hrad vracely se zpět!
A jako před palácem ve zástupu,
tak řádily teď uvnitř v paláci –
trup rádců vznešených se kácí k trupu,
i carský rod z ran četných krvácí.
Zřel na to zdiven císař samovládný,
zrak rozšířený žasem široce –
když dole bouří dav se ozval zrádný,
car zahleděl se na své praotce,
jak z rámů dívali se nepohnutě:
Ó dobře, že je dávno kryje hrob,
že netuší, jak osud nyní krutě
si s pravnukem jich zahrál pozdních dob!
Však nedobře, že z věčnosti dát rady
mu otec nemůže, ni praděd, strýc,
jak slíbit lidu na upokojenou hrady –
a přec nic neztratit a nedat nic.
A jak tak myslil, trhl sebou prudce,
pot studený mu vyvstal na čele –
stín zjevil se mu Velké Revoluce
a hrůzovlády děsné ortele.
V té chvíli mimovolně k péru sáhl
a zas psal svému lidu manifest:
že plní, po čem dávno, dávno prahl,
že volá k sobě posly z dědin, měst.
Ať přijdou leši, vladyky i kmeti,
že žádostiv jest moudrých jejich rad –
a že on otec jest a oni děti,
on sám pak uzná, co má udělat...
Čtli slova monarchova po vší zemi,
a on chtěl slyšet lidu jásání –
však pochmurně se dívá zástup němý
a bez slova se blíží po pláni.
Je příšerný to pochod ve svém tichu,
jak chmury když se šinou nebesy –
s úzkostí hospodář zří na svou líchu
a čeká, bouř až zařve nad lesy.
Jdou zástupy a konce vidět není,
a není moci, by je zdržela –
jsou jako řeka ve svém rozvodnění,
když z vykázaných břehů vzkypěla...
A než se císař nadál, v hradní brány
se pochmurné ty vody valily –
zda poplašné je mohou zdržet rány,
jež hřmějí se zdí mocné bastilly?
A než se nadál, ze zástupu luzy,
dřív slepě jeho předkům poddané,
v sluch zazněl pozdrav jemu, plný hrůzy:
„Buď zdráv, nám rovný, zdráv buď, občane!“

Meter: iambic
Am Geburtsfeste der Gräfin E.v.T*.
by Aloys Blumauer

Wir alle freuten uns des Tag's,
Der dich zur Welt gebracht,
Und dachten an den Umstand nicht,
Der dir des Lebens süsse Pflicht
So schwer und bitter macht.
Ach! Mancher, der sein Plätzchen hier
Oft mehr entehrt, als ziert,
Hat doch hienieden Luft genug,
Indeß dir jeder Athemzug
Zum lauten Seufzer wird.
Und trotz der vielen Seufzer scheint
Das Leben dir nicht hart;
Denn niemand ist, der lebensfroh,
Wie du, mit jedem Seufzer so
Ein Freudenlächeln paart.

Meter: iambic
Die Menschen wünschen oft et-
 was das sie nicht wollen.
by Johann Justus Ebeling

Als ich mich, was der Mensch, einst in Ge-
danken frug,
Fiel mir die Antwort ein: Er ist ein
Wiederspruch,
Der lebt und etwas will, das er doch
nicht begehret,
Wenn ihm Gelegenheit, das was er wünscht, be-
scheret.
Wie mancher wünschet sich, das Ende aller Noth,
Wenn ihm ein Unglük plagt, den fürchterlichen Todt;
Und wenn derselbe komt; so will er gern entfliehen,
Und sich des Schiksals Macht, fast mit Gewalt
entziehen.
Wie mancher wünschet sich die Herrlichkeit zu sehn,
Des wesentlichen
Den seelgen
erfüllen,
Die Sehnsucht die er zeigt, in seinen Wunsch und
Willen.
Gott ist uns unsichtbar, das weis ein jeder woll,
Und wenn ein sterblich Aug denselben sehen soll:
So muß er sichtbarlich die Vollenkommenheiten,
Als Strahlen seines Lichts, in seinem Werk aus-
breiten.
Das hat er ja gethan: Jhm zeigt die ganze Welt,
Die
Wer sieht die Kreatur woran er abgedrükket,
Darin man seine Größ, als Spiegeln, klar erblikket
In solcher Absicht an? die wenigsten thun das,
Sie leben in der Welt, sie sehn ohn Unterlaß
Derselben Schönheit an, und denken nur dabei,
Daß dieses alles da, dieweil es ist so sei.
Wär ihr begierger Wunsch so brünstig als man meinet:
So suchten sie ihn da, wo uns sein Bild erscheinet.
Ja! Menschen! sagt mir nicht; das ist ein falscher
Schlus
Jhr wolt die Quelle sehn, ich weise euch den Flus
Der nur daraus herstammt; Ich will nicht wieder-
streben,
Ich will euch lieber noch dies zum Beweise geben:
Wer einen Endzwek wünscht, der nimmt die Mit-
tel an;
Jhr wolt die Gottheit sehn, die keiner sehen kan,
Als wer sich recht bestrebt ins Himmelreich zu gehen,
Wo mit verklärten Aug sein ewigs Licht zu sehen.
Ist euer Wandel stets nach diesem Ziel bemüht,
Dabei ihr euch der Welt, und ihrer Lust entzieht?
Prüft eur Gewissen recht, und last ein Urtheil fällen;
So wird die Warheit klar von diesem Saz erhellen.
Jhr wünscht und wolt doch nicht; ihr geht nach
Abend hin
Und wolt ins Morgenland, nach euren Wunsch
und Sin;
Ist nun ein solcher Mensch, kein Wiederspruch zu
nennen,
Der
nicht kennen?

Meter: iambic