PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Pláč starce.
by Bohuslav Tablic

Jako voda uplynuli
Dnové krásné mladosti,
V moři času utonuli!
Všecky, jak mlha, pominuly
Růžové mi radosti!
Zemský věk když hyne tak,
Kdo mi vrátí ho? a jak?
Stížná starost zabělila
Každičký mé hlavy vlas,
Čelo vráskou cele zryla,
Váz mi k zemi nakřívila,
Zemdlela můj sylný hlas:
Již se k hrobu ubírám,
Zponenáhla umírám.
Kam se mně y jiným děly
Hřičky šťastné mladosti?
Vážiť sme jich nevěděli,
Nyní nám již zaletěly
K moři hrozné věčnosti,
Víc se nikdý nevrátí,
Kdo jich cenu zaplatí?
Kde jsou již mé tance, kvasy?
Kde kuň s dřeva, kde můj mič?
Kde jsou krásné školské časy?
Kde zpěv, hudby libé hlasy?
Ach, vše to již jestiť pryč!
Všecko zžíře dlouhý čas,
Ach! kdo mi to vrátí zas?
Hlava, ruce mé se třesou,
Všecken padám v hromadu,
Nohy mé mne ledva nesou,
Jako centníř těžké mi jsou,
Kdo dá toho náhradu?
Sladký pokrm jest mi blen,
Utíká mi s očí sen.
Sluch též denně se mi tratí,
Stěžkem slyším volání,
Zrak můj přeostrý se krátí,
Který král pak mi ho vrátí?
Starost jest jen stonání!
Pamět má mdlí každý den,
Bída bídu honí jen.
Dřevní svět byl uznalejší,
Vážil bídné starosti,
Mládež již jest bezbožnější,
Jížto věc jest nejmilejší
Bližním činit těžkosti.
Šedivých hlav neváží,
Na starého nevraží.
Vše mne v celém světě mrzý,
Všecko se mi oškliví,
Předce nevím, nejsa drzý,
Buduli prost bid těch brzy,
Bože, jak sem tesklivý,
Svět mne netěší již víc,
Nic se mi nelíbí, nic.
O přijď spíše přeblažená,
Přijdiž smrti hodinko!
Nechť má křížem obtížená
Duše bude ovlažená.
Neplač, milá rodinko,
Když se s tebou rozloučím,
Bohu duši poručím.

Meter: trochaic
VI. V Zakarpatské zemi nelze déle
by František Jaroslav Vacek Kamenický

V Zakarpatské zemi nelze déle
Žíti davu Slávů pohromadě,
Jinak zhyne při zmatku a hladě
V také tísni pokolení celé.
Vystoupiv Čech statný v jedněch čele,
Vece: „Uzavříno v bohů radě
Vyhověti velké této vadě;
V jejich vůli důvěřte se směle.“
Za třetí tam řekou v nedalekém
Kraji chtí nám zemi dáti jinou,
Vínem tekoucí, medem a mlékem.“
Volá lid: „Veď nás do vlasti nové,
Odkud nám tak velké slasti kynou
A kde lepší nastanou nám dnové.“

Meter: trochaic
Todtenopfer
by Ludwig Achim von Arnim

Nun die Schlacht vorüber,
Nun die Lebenden gezählt,
Ach der Todte, der uns fehlt,
War vor allen uns doch lieber;
Und der Nachruf klingt so trüb:
Ach der Todte war uns lieb,
Und die Nacht, die uns umgiebt,
Hat vor allen ihn geliebt,
Hat ihn an ihr Herz gelegt,
Und so schwer an Thränen trägt.
Wache auf, du Treuer,
Ruft der Geister Himmelsschaar,
Jeder Stern glänzt freudenklar
Zu dem neuen Schlachtenfeuer,
Sieh auf himmlischem Gefild
Fromme fest und Böse wild,
Schon erhebt sich Wolkendampf
Von dem höhern Geisterkampf
Über unserm Sternenzelt
Sind sie schon zum Kampf gestellt.
Kennst du deine Brüder,
Die du lange hast vermißt,
Freue dich, du frommer Christ;
Schlage nicht die Augen nieder,
Christus will vor ihnen ziehen,
Seine Wunden rosig blühen;
Und er winkt und rufet dich;
Alle Brüder freuen sich,
Ihre Schaar ist noch nicht groß,
Du bist heut ihr Schlachtgenoß.
Und jemehr hier fallen,
Dort so größer wird das Heer,
Zu des heil'gen Thrones Wehr,
Der vom Bösen angefallen,
Wundert euch darum nicht mehr,
Daß die Frommen hier im Heer
Früher sinken in dem Streit,
Sie gehören hehrer Zeit,
Wo ihr Herz einst ganz erkannt
Und ihr Muth zur That entbrannt.
Klein ist irdisch Streiten
Gegen jene Heldenschlacht;
Doch auch in der Erdennacht
Wird ein Dämmerschein uns leiten,
Himmelszeichen retten oft,
Wer auf Himmelsgnade hofft,
Steigern muß der ird'sche Streit
Daß zum Höhern wir bereit;
Ja, das Leben wäre Wahn,
Wenn es nicht des Himmels Bahn.
Sagt, was ist hier Lieben?
Alles, was uns hier entzückt,
Uns der Erde frei entrückt!
Und ihr fragt, wo er geblieben?
Droben weiß das Herz die Lust,
Die es suchte unbewußt,
Und der Schmerz enträthselt sich,
Und was mit der Zeiten wich,
Kommt dort endlich doch zurück.
Trauert nicht um Todesglück!

Meter: trochaic
1L: Allerliebste Nachtigall,
by Nicolaus Götz

Allerliebste Nachtigall,
Schweige, denn wir sind alleine.
Kläng dein angenehmer Schall,
Mißgunst nahte diesem Haine,
Sezte sich zum Waßerfall,
Wo ich süß für Wohllust weine,
Und verrieth uns überall. –
Daß ich süß für Wohllust weine,
Würkte mir dann lauter Quaal.
Glücklicher wein' ich alleine,
Allerliebste Nachtigall.

Meter: trochaic
779
by Josef Vlastimil Kamarýt

Chcešli pořád jenom brávat,
přestanou ti lidé dávat.

Meter: trochaic
1L: Rausche durch den Wald, rausche durch das Herz,
by Ernst Moritz Arndt

Rausche durch den Wald, rausche durch das Herz,
Tränenzorn, du frischer Lebenswind!
Schweige nicht das Wort, schweige nicht den Schmerz,
Rausche, du des Muts erstgebornes Kind!
Rausche, brause frisch! Klinge, schalle kühn!
Kühner, weil der Feigheit Pestilenz,
Deutsche Pest, uns leirt Welken und Verblühn,
Winterfrost und Tod vor dem deutschen Lenz.
»wo ist Babel heut? Wo das alte Rom?
Welche Fahnen wehn heut vom Kapitol?
Wie kein Tropfen fließt je hinauf den Strom,
Find't erloschner Stern nimmer neuen Pol.«
Leiertest du so mit, verschneiter Greis?
Tod und Nacht, die deutsche Greisennacht,
Weil kein Kaiser kommt, welcher weist und weiß,
Was den deutschen Mut stark und fröhlich macht?
Feiger Memmen Klang tönest du so nach,
Weiberhoffen, Weiberzagen nach,
Weil noch immer kein Adlerflügelschlag
Klingt den langen Schlaf Barbarossas wach?
Nicht also mit dir! Nimm dir deutschen Schwung,
Deutscher! Nimm einmal dir den deutschen Stolz
Für dein großes Volk, unter Greisen jung,
Grün wie seines Waldes grünstes Eichenholz.
Nicht also mit dir! Rausche durch den Wald!
Rausche, brause, Zorn, durch Stein und Bein!
Brause, deutscher Mut, Gottes Zorngewalt!
Greif die Adler dir, laß die Krähen schrein.

Meter: trochaic
26 Nejsme svoji rodem, sňatkem,
by Jan Evangelista Nečas

Nejsme svoji rodem, sňatkem,
pojí nás jen přízeň duší
pevná, silná, trvanlivá,
jakou smrt jen sama zruší!
Ani ta snad nebude míť
na to síly dosti – –
Duše mohou milovať se
dál – i na věčnosti!

Meter: trochaic
Beshrew that heart that makes my heart to groan (Sonnet 133)
by William Shakespeare

Beshrew that heart that makes my heart to groan
For that deep wound it gives my friend and me!
Is ’t not enough to torture me alone,
But slave to slavery my sweet’st friend must be
Me from myself thy cruel eye hath taken,
And my next self thou harder hast engross’d:
Of him, myself, and thee. I am forsaken;
A torment thrice threefold thus to be cross’d.
Prison my heart in thy steel bosom’s ward,
But then my friend’s heart let my poor heart bail;
Whoe’er keeps me, let my heart be his guard;
Thou canst not then use rigour in my goal:
    And yet thou wilt; for I, being pent in thee,
    Perforce am thine, and all that is in me.

Meter: iambic
Sloky
by Jaroslav Kvapil

Sytý, čistý jako víno, v rythmus verše zakletý,
krásný obraz v duši mojí narodil se před lety.
Snad že tenkrát akát kvetl, vonný jak mé ženy vlas,
snad že jasmín na krk její stříbrné své hvězdy třás’,
letní noc snad opojivá objímala bledou zem,
snad že tenkrát ústa moje zahořela polibkem –
nevím o tom okamžiku, ale jistě krásný byl,
že ten obraz v duši mojí zázrakem se narodil.
Po leta v mé duši žije, svítí všemi barvami,
kouzlo ryzí, vzácné básně do dna duše vrhá mi,
cítím velkou sílu její, tuším její linie,
jako píseň Mussetova zářící a svěží je,
vášeň hoří v slokách jejích, horoucností prohřátá,
vlní se a oddychuje jako prsů poupata,
světlo nálad rozechvělé zapadá v ní v náruč tmám,
ale stále verš jen jeden z celé básně v duši mám!
Po leta v mé duši žije, čist jak víno, mlád jak sen,
barevný a roztoužený, ale věčně nezrozen.
Verši, čím je krása tvoje, čím tvůj rythmus, jas a cit,
čím tvá vůně, čím tvé tvary, když jich nelze vyslovit?
Necitelný, neúprosný v duši mojí dřímej dál,
bolestný jak muka matky, hrdý jako ideál,
kletbou buď mé tvůrčí síle, která stále klne ti,
myšlenku i formu volej stále v nové oběti,
ženu svou když v náruč tisknu, rozpaluj mě jejím rtem,
když mě nová touha zchvátí, směj se jejím úzkostem,
zotročuj mé dlouhé noci, plaš můj sen a rvi můj cit –
ale znikni, ztrať se navždy, kdybych tě chtěl vyslovit!

Meter: trochaic
Sestřina prosba.
by Irma Geisslová

První hvězdy v modru planou,
rosné kapky v trávu kanou,
zvuky tklivé krajem vanou –
Ave Maria!
Opět s vírou duše splývá –
že se Pánbůh na svět dívá,
opět duše Pannu vzývá:
Ave Maria!
Sestro, duch můj konec tuší,
smrť až moje žití zruší –
pomodli se za mou duši
Ave Maria!

Meter: trochaic
Platens Vermächtnis
by Emanuel Geibel

Noch schweift der kräft'ge Geist auf fernen Bahnen,
Und rasch durch diese Adern pocht das Leben;
Doch Stimmen gibt's, geheime, deren Mahnen
Das Herz umsonst sich müht zu widerstreben,
Und mir verkündet solch ein dunkles Ahnen:
Bald muß ich diesen Staub dem Staube geben,
Und den sie mir im Leben nicht gestatten,
Der Lorbeer wird auf meinem Grabe schatten.
Sei's immer. Ich erfüllte meine Sendung,
Ein rastlos treuer Priester der Kamönen;
Ich deutete mit jeder leisen Wendung
Ein Fackelträger nach dem Reich des Schönen.
Umwallt vom Königsmantel der Vollendung
Schritt mein Gesang dahin in Feiertönen,
Und was vordem den Griechen nur gelungen,
In deutscher Rede hab' ich's nachgesungen.
Zwar habt ihr selten meinen Ernst begriffen
Und nie das Ziel bedacht, das ich erkoren;
Zu meinem Spotte habt ihr grell gepfiffen,
Denn seine Wahrheit kitzelt nicht die Ohren,
Und wie der Wogenschlag an Felsenriffen,
Ging selbst des Liedes Maß an euch verloren;
Doch wie ihr mich verleugnet und mein Dichten,
Ich bin getrost, die Nachwelt wird mich richten.
Ist auch das Saatkorn noch nicht aufgegangen,
Das ich gestreut in unsrer Heimat Boden,
Verzagt ihr auch, von Kleinmut noch befangen,
Des Unkrauts träge Wildnis auszuroden:
Erscheinen wird der Tag, wo mit Verlangen
Den Aschenkrug ihr suchet des Rhapsoden,
Der ringend nach der Schönheit goldnen Früchten
Vor eurem Groll zum Süden mußte flüchten.
Dann wird der deutsche Wald von Liedern schallen,
Die prächtig wie auf Adlersflügeln rauschen,
Der heitre Süden wird zum Norden wallen,
Um seines Ernstes Schätze einzutauschen.
Und heilig wird der Sänger sein vor allen,
Und fromme Hörer werden rings ihm lauschen.
Was soll ich drum den frühen Tod beweinen? -
Der Dichter lebt, solang die Sterne scheinen.

Meter: iambic
XXXIV. ŠEST EPIGRAMŮ (NÁHROBNÍ NÁPIS RAKOUSKA V HISTORII)
by Josef Svatopluk Machar

Žil životem, v němž smyslu není,
časové pouze opomenutí –
a pak se pustil v zápolení
a uvítězí se k rozpadnutí.

Meter: iambic
Ukolébavka.
by Jaroslav Vrchlický

Jen sobě říci: Bez písně nikdy nepůjdu spat,
něco mne musí celou noc dlouho u srdce hřát!
Jen sobě říci: Celý den dlouhý já něco jsem chtěl,
v smutné své noci pod hlavu nechci podkládat žel.
Jen sobě říci: Celý den dlouhý jak člověk jsem žil,
zápasil krutě s démony nitra, rval se a bil,
a mám-li již usnout – kdož ví, zda vstanu? – pokoj chci mít!
Myšlénce sfinze by zřel v tvář klidně rozum i cit.
Jen sobě říci: Všecko, co kolem, divadlo jest,
ničemná blabuň před jasnou tváří odvěkých hvězd,
co z toho chytnu, to je má trofej, vítězství skřek,
mlhavá stopa, stopa však přece v budoucí věk!
Jen sobě říci: Tam, kde Bůh kázal, vždycky chci stát,
s celým svým srdcem o dobro lidstva bít se a rvát
a najdu-li v řež tu pro svoje hnízdo jedinou sněť,
usnu již klidně, vesele, moje písni, ty vzleť!

Meter: polymetric
- XXV -
by Gutierre de Cetina

Al pie de una alta haya muy sombrosa,
cuando más alto el sol mostraba el día,
mirando el agua clara que corría
por la ribera del Tesín hermosa,
pensando está Vandalio en la rabiosa
ocasión que turbó su fantasía,
tan obstinada el alma en su porfía
cuanto por la ocasión triste y cuidosa:
«¡Ay, suerte desigual! -dijo llorando-,
si está el alma de mí tan separada,
¿tan lejos de ella cómo o por qué vivo?
Dolor, que sin matarme así apretando
te vas, o tu poder no puede nada
o se hace inmortal el hado esquivo.»

Meter: iambic
El que lo entiende
by Juan del Pueblo

Amados en Jesús oyentes míos
(¡qué cara tiene todos de animales!)
Los judíos son seres infernales
(cómo que son muy ricos los judíos ).
Es fuerza exterminar a los impíos
(y ver si les pescamos los reales)
lo mismo que a los perros liberales
(para que así don Carlos cobre bríos )
La fe nos salva y nos alumbra y guía
(qué guapa es doña Fe! ¡me está mirando!)
Tenedla, y mientras llega el grato día
(ya la hora de almorzar está llegando)
con el ángel decid: «Ave María»
(y abur, que mi María está esperando).

Meter: iambic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Blas Fernández de Mesa

Cisne de Mantua, que canoro antes
que discurrieses tu estación umbría,
ni esta playa volaste, tuya, y mía,
te vio el mundo en canciones elegantes
Pocos números eran tus instantes
cuando no sin asombro te atendía,
primero que deudor fueses de un día,
ni te vistiesen plumas tremolantes.
Milagro fuiste aun antes que estudioso
porque en tu cuna verde, y nido
                     rudo
prodigio contra el orden fue tu canto;
que en su pico el aliento numeroso
se adelantó por si llegabas mudo,
a los umbrales del Sepulcro Santo

Meter: iambic
NA JEDNÉ STRUNĚ.
by Jaromír Borecký

Vám chválu na jediné struně, krásná, zpívám,
jak do vlasu vám fijal vůně s rosou padla,
jak rovnáte se bledé luně, jež se zchladlá
přec zářněji vždy s nebes tůně kloní k nivám.
Vše v píseň svou, jež touhou stůně, žehrav skrývám,
v ni hleďte – k rozluštěné runě – do zrcadla,
však Ofelií ne, květ v lůně, do vod zvadlá
jež shýbala se v nízkém čluně k lhavým jívám.
Jen neutoňte jako v suně derviš podlý!
Hle, již vám cválá slavně duně veršů příval
na těla sníh, na zlatém trůně syrské modly.
Ó, usmívejte se tak slunně ve svém studu,
já Astaroty o koruně pro vás sníval...
Vás věčně na jediné struně vzývat budu.

Meter: iambic
Gegensatz.
by Andreas Gryphius

S
Alßbald der süsse schlaff den Leib hat vberwunden:
(in welchem wie man lehrt sie gleichfals als gebunden)
W
Die der seuchen Pest außzehrt! die der nahe tod vmbfasset
Haben freylich offt verkündet/ was sich fand wenn sie er-
blasset.

Meter: polymetric
Reflexe štědrovečerní.
by Augustin Eugen Mužík

Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Ta srdce ubohá! Mrou, ještě doufajíce,
a mlčky strádají přes celé svoje žití,
a v dýmech požárů zář východu mní zříti;
a v studu skrývají své bledé, mrtvé líce,
a každý nový den se hlouběj v propast noří,
a říši illusí si v nitru ještě tvoří!
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Tož není pravdou víc, co chvějní šepcí rtové,
že visíš ukován, běd lidských symbol němý
pod nebem bezcitným a nad prokletou zemí
juž tisíc dlouhých let, že v muce stále nové
jsi sepjat řetězy, až ve propasti hrobě
svět celý zahyne a lidi pohřbí v sobě?
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Dnes tedy sestoupíš a na hruď svoji vřelou
rod lidský přivineš, tu zavrženou chátru,
dnes ruku stiskneš nám jak rodný bratr bratru,
dnes na se vezmeš sám tu naši bídu celou,
a teplem blaženým nám prodchneš chladné údy,
a zavzní zpěv a ples a volná píseň všudy!
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Ó pojď již, Kriste, slyš ty stony, nářky, vzdechy,
jež lidstva ňadrami se vlní jako moře,
pojď, abys prožil sám to velké naše hoře,
jest třeba veliké, jest třeba božské těchy,
pojď, půlnoc stmívá se tak dusná, temná, šírá,
a lidské bídy pláč v ní pomalu juž zmírá.
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Dnes více nežli kdy nám Tvé je lásky třeba
jak vzduchu čistého, jak v temno hrobu světla,
dnes bída po světě již příliš vzhůru zkvetla,
dej mroucím nápoje, dnes lačným podej chleba,
a člověk roztaje a bude k jiným vlídný,
kde dříve krutý byl, a sám přec tolik bídný!
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Nadarmo! Visíš dál a v hrozné, velké trýzni
své ruce rozpínáš – tu jednu k požehnání,
a druhou ku hrozbě. Po bledé tvojí skráni
pot chladný s krví dští. Tvá duše láskou žízní
po lidském objetí... Den hasne chladnou září,
a jeho svit a stín se na tvém čele sváří.
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Ten těžký, kletý kov, jenž v rukou tvých se mění
na hřeby krvavé, zde u nás v pouta divá
a v meče vražedné a lidstvu ňádra zrývá
a zastavuje den, jenž nese vykoupení,
on také spráchniví! On s rukou vězňů spadne,
a lidstvo sestárlé zas novou silou zmladne.
Dí srdce lidská dnes, že v Betlémě se rodíš,
že’s přišel k otrokům a že je vysvobodíš.
Ty budeš svoboden a v záři nové doby
svět celý obejmeš, že vrah se změní v bratra,
že najde starý ráj ta podlá lidská chátra,
že zmizí bída, stud, zášť, hanba, vášně, zloby,
a srdce ubohá, jež dávno stlela v hrobě
se znovu probudí a budou žít jen sobě.

Meter: polymetric
Sie seh'n sich nicht wieder
by Friedrich Hebbel

Von dunkelnden Wogen
Hinunter gezogen,
Zwei schimmernde Schwäne, sie schiffen daher,
Die Winde, sie schwellen
Allmälig die Wellen,
Die Nebel, sie senken sich finster und schwer.
Die Schwäne, sie meiden
Einander und leiden,
Nun thun sie es nicht mehr, sie können die Glut
Nicht länger verschließen,
Sie wollen genießen,
Verhüllt von den Nebeln, gewiegt von der Flut.
Sie schmeicheln, sie kosen,
Sie trotzen dem Tosen
Der Wellen, die Zweie in Eines verschränkt,
Wie die sich auch bäumen,
Sie glühen und träumen,
In Liebe und Wonne zum Sterben versenkt.
Nach innigem Gatten
Ein süßes Ermatten,
Da trennt sie die Woge, bevor sie's gedacht.
Laßt ruh'n das Gefieder!
Ihr seht euch nicht wieder,
Der Tag ist vorüber, es dämmert die Nacht.

Meter: amphibrachic
57. Auf die Phasis
by Gotthold Ephraim Lessing

Von weitem schon gefiel mir Phasis sehr:
Nun ich sie in der Nähe
Von Zeit zu Zeiten sehe,
Gefällt sie mir – auch nicht von weitem mehr.

Meter: iambic
- 1318 - Acto I, DUARTE
by Lope de Vega

A verte vengo, si por dicha puedo
merecer en la noche de tu olvido
el Sol más riguroso y encendido,
de cuyos rayos abrasado quedo.
Mas la tiniebla, donde el alma enredo,
laberinto de amor y del sentido,
así me tiene ciego y oprimido,
que al fin se rinde la esperanza al miedo.
Sal, mi divino Sol, y tu belleza
abrase este laurel, que otras crueles
entrañas han cubierto su corteza.
Mas no salgas, señora, a estos laureles,
que tomarás ejemplo en su dureza,
y serás fugitiva, como sueles.

Meter: iambic
3. KŘEST SVATÉHO VLADIMÍRA (Zpěv X. KONKURS)
by Karel Havlíček Borovský

Věje vítr černomorský,
trávou v stěpi klátí;
sbíhají se do Kyjova
páni kandidáti.
Věje vítr od západu,
v Kyjově se práší;
každá firma haní jiné,
sama se vynáší. –
Poslal papež dekret z Říma,
pečeť jako talíř:
„Co je po té řecké víře,
nedám za ní halíř!
Není církev jako církev,
cáre nejmilejší,
římská církev mezi všemi
nejcírkvovatější!“ –
A carhradský patriarcha,
pečeť jako míska:
„Nevěř tomu, Vladimíre,
co ancikrist píská.
Není církev jako církev,
cáre nejmilejší,
řecká církev mezi všemi
nejcírkvovatější!“
A rabínské synedrium
„Šulem, šulem,“ píše,
„nevěř Římu, nevěř Řekům,
drž se jen Mojžiše.
Není církev jako církev,
cáre nejmilejší,
židovská je mezi všemi
nejcírkvovatejší.“
Také mufti muhamedský
překřičet se nedá:
„Potluč ty psy nevěřící,
uvěř Muhameda!
Není církev jako církev,
cáre nejmilejší,
musulmanská mezi všemi
nejcírkvovatější!“ –
V cárském dvoru na Podolu
psi se o kost hryzli:
také ty ostatní sekty
konkurovat přišly.
Čert zná všechna jejich jména!
Ale jak se ctily,
z toho se ruské hokyně
mnoho naučily.
Tenkrát byly zlaté časy
pro dohazovače,
rozolku pili z krajáčů,
jedli jen koláče.
Proto, že jim v tom konkursu
obchody tak květly,
jmenují se od té doby
také „boží metly“.

Meter: trochaic
„NÁŠ LID“ (I.)
by Josef Svatopluk Machar

Lid!... Božstvo veliké, nad všecko světější –
oh, jak to slovo zní velebně po národě!
Má kněží svojich sbor, jimž dá chléb vezdejší
a slávu, úctu, čest, jak údělem v jich rodě.
Nám pošetilcům jest útěchou v dobách zlých
a cílem našich snah, obsahem každé dumy...
A zatím lid ten dlí v tmě ve svých jeskyních,
my nepoznali ho, a on nám nerozumí.

Meter: polymetric
791
by Josef Vlastimil Kamarýt

Jako zlato prudký oheň čistí,
tak si člověk pádem ctnost svou jistí,
s chybami jde k dokonalosti;
z nevinného může lotr býti,
lotr – v nebešťana se změniti,
podlé daru božské milosti.

Meter: trochaic
25.
by Friedrich von Logau

Der Lentz kan alles regen,
Der Winter alles legen.
Dein Alte leget dir,
Wächst, Veit, dir was herfür.

Meter: iambic
V ČLUNU
by Emanuel Lešehrad

V měsíčné chvíli
v lodici sedím,
lovím sny – rybky stříbrně lesklé.
Pod člunem plynou v minulost vlny,
blíží se nové.
V hlubinu hledím,
pohřížen v sebe:
Rusalky smavé vynořují se,
svádí a prosí, nosí své šperky
do mého klína,
lekníny, perly, barevné škeble,
vnadíce sladce:
„Vidíš-li čárné poklady naše,
vidíš-li naše lichotné údy,
chceš mít náš palác v hlubině snící?
Dáme ti všechno,
s námi pojď dolů..“
V lodici sedím, ztrnule vážný.
Oblaka vlají, hvězdy zář’ srší,
putují k zemi..
Na vlnách, stranou – pod kšticí vrby –
smutná má duše.
Pobledlá žena,
podobající se Ofelii,
s šíleným vlasem,
po proudu pluje,
skříženy ruce na květech ňader,
zavřeny oči,
oddané, snivě tázavé oči..
Úplněk lkavý oblévá září
uvadlé spanilé líce.
Půlnoc.. Jdou vlny pod tichým člunem,
blíží se nové,
unášejíce do temné dálky
pobledlou ženu
s šíleným vlasem,
zavřeným zrakem.

Meter: polymetric
Poesía dedicada a la bandera
by Miguel Teurbe Tolón y de la Guardia

Galano pabellón, emblema santo
de Gloria y Libertad enseña y
                     guía
que de Cuba en los campos algún
                     día
saludado serás con libre canto
Bajo tus pliegues cual sagrado manto,
la muerte sin temor te desafía;
de tu estrella al fulgor la tiranía,
huye y se esconde a su cobarde espanto.
Y tú, noble adalid, canto de guerra,
de Patria y Libertad, alza valiente,
clavando este estandarte en
                  nuestra tierra
que luzca siempre y que por siempre vibre,
la espada que en tu mano es rayo ardiente,
y en el mundo se oirá: ¡Ya Cuba es libre!

Meter: polymetric
Wahlspruch
by Karl Henckell

Ob man mich tadelt,
Totschweigt, anerkennt,
In sich geadelt
Bleibt mein Element.
Ich will nur schaffen,
Was die Wurzel zeugt,
Den Kranz erraffen,
Dem mein Herz sich beugt.
Eh mir auf krummen
Pfaden Ruhm gedeiht,
Will ich verstummen
Bis in Ewigkeit.

Meter: polymetric