PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Song of Fairies Robbing an Orchard
by Leigh Hunt

We, the Fairies, blithe and antic,
Of dimensions not gigantic,
Though the moonshine mostly keep us,
Oft in orchards frisk and peep us.

Stolen sweets are always sweeter,
Stolen kisses much completer,
Stolen looks are nice in chapels,
Stolen, stolen, be your apples.

When to bed the world are bobbing,
Then's the time for orchard-robbing;
Yet the fruit were scarce worth peeling,
Were it not for stealing, stealing.

Meter: trochaic
In this short Life that only lasts an hour (1292)
by Emily Dickinson

In this short Life that only lasts an hour
How much - how little - is within our power

Meter: iambic
A Colón
by Clemente Althaus

Sigue, sigue, atrevido navegante,
por los mares remotos de occidente:
ni la onda insana, ni la ciega
                     gente
rinda tu fe, ni tu valor espante:
que, si aún no existe la
                  región gigante
que tu adivino corazón presiente,
por ti solo el favor omnipotente
hará que de las ondas se levante
Y se presenta al fin; mírala: es ella,
madre del porvenir, Edén segundo,
reina del mar y de la tierra estrella;
la que aislaba el océano profundo,
para que virgen se guardara y bella,
y joven fuera en la vejez del mundo.

Meter: polymetric
KONIÁŠ.
by Adolf Heyduk

Po Praze slídí černý mnich,
ba slídí po Čechách všade,
s dragouny po vsech sklíčených
shledává knihy a krade.
Hledá je v skalních trhlinách,
v dutinách pravěkých stromů,
rozbíjí skříně, trhá práh,
v Klementin snáší je domů.
Diví se černý Klementin,
diví se rektor i bratří,
chválí jej: „Věrný řádu syn,
vše koná horlivě za tři!
Ba koná věru za deset;
prohlíží chrámy i chaty,
haldy knih spálil za pár let
tovaryš Ježíšův svatý.
Jakmile umře, do tří dnův
zázraky stanou se přímě,
kacířských k hanbě Husitův
světcem ho zrobíme v Římě!
Zas má knih plné komory,
kouř z nich se do nebe valí,
padesát tisíc podpory
stavové k slídění dali!
Zas má knih plný refektář,
zradostněn z domu se nehne,
pokavad bedlivý ten žhář
v plamen je nerozežehne.
Pálí je; vizte, vizte jen,
hlava se třese, rty šklebí,
suché mne ruce spokojen,
mníť, že má záštitu v nebi!
U krbu sedí Koniáš,
od ohně tvář rudne šedá,
o lebku holou vzpírá páž,
pálí; vztek spáti mu nedá.
Na oheň klade zas a zas,
dusný kouř refektář halí,
všecko, co skrad ten písmokaz,
škube a trhá a pálí.
Poznovu tělo namáhal,
tajnými hříchy už shýblé,
do ruku velkou knihu vzal,
posvátné Králické bible.
„Aj,“ zvolal, „vyble!“ a již zved’
vznešený poklad ten český,
„tebe dnes nechám naposled,
abych noc zakončil hezky.
Tučná jsi čirým kacířstvím,
vysoko plamen tvůj šlehne,
teprv až lži tvé přejdou v dým,
klidně má hlava si lehne.“
Vzňala se bible v jeden ráz,
zář na zdi ponuré metá,
Koňas mne ruce zas a zas,
nedbá, kam jisker cval slétá.
„To, ďáble, darem přijmi,“ řek’,
„ode mne, kacířů lovce;
choťmi měj teď můj ,Beránek’
veškeré po Čechách ovce!“
Smál se, až tajil se mu dech,
posunky ohni se koří,
netušil, že mu na zádech,
plášť černý doutná a hoří.
Z uhlí a čoudu stejný puch, –
tu náhle kutna se vzňala,
vzkřikl mnich, v chodbách zmoh’ se ruch,
řehole v nářek se dala.
Strhli mu kutnu, strhli šat,
svěcenou kropili vlahou,
mazali sádlem vpřed i vzad
postavu Koňase nahou.
Mazali svatým olejem,
mazali, kde mohli křižmem,
chodili pro lék tam i sem,
léčili ambrou a pižmem.
Těžce byl churav Koniáš,
hlava mu třeštila holá,
viděl kol sebe čertů stráž,
jak v náruč peklu jej volá.
Co bylo písmen v knihách všech,
co v jiskrách z ohňů se dralo,
tolik se ďáblů v plamenech
o duši lotrovu pralo.
Křičel, řval hrůzou Koniáš,
stále se modlili mniši:
„Loyolo svatý, mistře náš,
světcem jej učiň v své říši!
Loyolo svatý, mistře náš,
ochránce Ježíše Krista,
víme, že prázdné křeslo máš
v nebi svém proň dozajista!
Pracoval pro nás, že až strach!
vyschl; nuž svému přej učni,
svatým ať sluje po Čechách
a při tvém hodu ať ztuční! –
Loyolo svatý, mistře náš,
záštito Ježíše Krista,
pospěš, sic v Čechách pro blamáž
na věky hanba nám jista.“

Meter: dactylic
34. Das Glück der witzigen Köpfe in ihrem Vaterlande
by Abraham Gotthelf Kästner

O Land, das mich gezeugt, du warest mich nicht werth;
Mein Witz war dir verhaßt, so schrecke dich mein Schwert.
Gesetzt, ich hätte nun auch meinen Witz gezwungen,
Die Thoren nicht verlacht, die Mädchen nicht besungen,
Und wäre Vorwurfs frey dein fromm und lieber Sohn,
Was würde denn dafür, Germanien, mein Lohn?
Vielleicht wie
Wie
Wie
Wie
Auch wohl mit
Und einen Bücherschatz, wie
Das Glücke gäbst du mir, verlaßnes Vaterland,
Wie dank ich meinem Witz
Fern von Gefahr und Ruhm wär ich ohn' ihn geblieben;
Er hat mich auf die Bahn, die

Meter: iambic
- CLXXV -
by Juan de Tassis y Peralta

Pasé los golfos de un sufrir perdido,
y piélagos de ofensas he surcado,
de enemigos impulsos agitado,
de poderosas olas impedido.
Hoy, pues, menos quejoso que advertido,
de esperanzas las velas he animado,
y debo a mi noticia haber tomado
en mar de sinrazón puerto de olvido.
Donde ya en dar benéficos alientos
a la violenta fuerza me libraron
del tiempo airado y de contrarios vientos.
Ya engañosas sirenas me dejaron,
porque la falsa voz de sus acentos
mis diamantes iodos no escucharon.

Meter: polymetric
21.
by Johann Gottfried Herder

Dem, der Dich verehrt mit Grauen,
Wolle ja nicht trauen!
Weißest Du, warum die Schlange sticht?
Weil sie Dich verehrt mit Grauen
Und sich fürchtet, daß Dein Fuß ihr nicht
Den Kopf zerbricht.

Meter: trochaic
1L: Es hat ein Stern geleuchtet
by Anastasius Grün

Es hat ein Stern geleuchtet
In kalte dunkle Nacht;
Da sprühten Funken und Flammen,
Die schlugen zur Lohe zusammen,
Zum feurigsten Brand entfacht.
Es ist ein Hauch geflogen
Warm über verödetes Feld;
Aufs Neu begann es zu lenzen,
Aufblühte in Blumen und Kränzen,
In Duft und Wonne die Welt.
Es ist ein Ton erklungen,
So innig, so rasch und bang;
In Liedern begann es zu schwellen
Von Nachtigallen und Quellen,
Nie hört' ich so lieblichen Klang!
Ein Rosenblatt ist gefallen
In einen Alpensee;
Sein Spiegel begann zu wallen,
Die kochenden Wellen zu ballen
Im Sturme so wild und jäh.
Dieß Alles hab' ich erfahren
In meiner seligsten Stund',
Als sich zwei rothe Lippen,
Ach, nur zu flüchtigem Nippen,
Gelegt an meinen Mund.

Meter: iambic
V PODSVĚTÍ 1915
by Josef Svatopluk Machar

V přitmělé říši těkajících stínů
jediný stojí nehnutě a zírá
cesarským zrakem, ruce založeny,
v dál, v boje živých.
Na světě tom nes jmeno Napoleon.
Kol umlkly už všechny vášně, kletby,
výčitky matek, dětí pláč, vztek mužů.
Hrozícím pěstím,
– jichž miliony k hlavě se mu zdvihlo,
když vystoupiv kdys z člunu Charonova
a odmít napíti se z proudů Lethe,
sem hrdě vstoupil –
už daly klesnout stíny unavené.
I víří neslyšně směs šerých mátoh
prostorem, v kterém není dna ni času.
On pouze stojí
a zírá na svět v reje milionů,
v kolony pěchot, jízdy trysk, děl pohyb,
v linie obran, útoků a srážek –
a chví se touhou
to všecko moci srovnat, vést a řídit,
vše jinak šlo by. Dějiny by stály
nad zdrcenými říšemi a státy,
v jichž metropole
On v čele maršalů a gard by vjížděl.
Vztek hořký nad předčasným skonem chvěje
mu vzdmutou hrudí. Dávné upomínky
mu vanou hlavou –
Jak rád by teprv nyní chtěl jít cestou
své mladé slávy! Teprv nyní žíti!
Teď, Smrt kdy lidskou vědou vyzbrojena
poletat může
v rozlehlých pláních, na zelených mořích,
v prostoru vzdušném, v hloubkách šumné vody –
teď chtěl by žíti!... Ale z říše stínů
návratu není...

Meter: iambic
Charis und Penia.
by Eduard Mörike

Er erwacht und hebt
Den Kopf; verstört, beschämt schaut er uns an.

Meter: polymetric
54. Vor dem Braten
by Johann Heinrich Voß

Sehr willkommen, lieber Hase,
Sehr willkommen bist du heut;
Nimmer duckst du mehr im Grase;
Alle wir mit vollem Glase
Läuten dir das Grabgeläut!
Dein schon harrt die große Gabel,
Und das große Messer dein!
Bald zerhackt dich's, wie ein Sabel,
Bösewicht! und unsern Schnabel
Soll dein saftig Fleisch erfreun!
Ha! dich fing der gute Bauer,
Dem du oft den Kohl geraubt.
Abends stand er auf der Lauer:
Komm nur! sprach er; meinst du, Schlauer,
Was dem Reh, sei dir erlaubt?
Hirsch' und Rehe können grasen,
Wo nur was zu grasen ist;
Wenn sie auch mein Korn durchrasen!
Anders, wenn ein Schelm von Hasen
Mir den Winterkohl zerfrißt!
Endlich hält dich schlauen Rammler
Fest am Hinterlauf die Schnur!
Ah, du wackrer Kräutersammler,
Streckst die Löffel? Sei kein Dammler!
Du mußt her! Ja quiecke nur!
Drohn auch Brüch' und Nackenschläge,
Wenn dich hier der Förster spürt;
Was er droht, hat gute Wege!
Stähl' er selbst mir im Gehege,
Traun er würde selbst geschnürt!

Meter: trochaic
Velrybí zátoka
by Jiří Mahen

Zde to tedy – zde to bylo, kde ta skála vyplula
jako zázrak dálných moří, jako přízrak minula!
Ještě teď tu chlapa slyším, kterak ječí zděšeně,
že se ocit’ se svou loďkou kdesi černé na stěně.
Zde to tedy, zde to bylo – kde as chtěla umříti,
ale což to vůbec někdo pochopí a procítí?
Ještě teď ji škrundat slyším jako prase pravěku,
pak ji vlny strhly ke dnu, vyvrhly až v daleku.
Proč svůj hrob si právě tady nad hloubkami hledala?
Jistě byla uštvána a už jen kostra bezmála!
Přišla – vnikla v moje noci. Včera jsem ji ve snu zdvih’,
nes’ na plecích veleobra kams do moří ztracených,
velryby kde hřbitov mají. V mracích orel orlů vzlét’
a já viděl z vln se nořit něco, co se zove svět!

Meter: trochaic
- LVIII -
by Argensola

Por verte, Inés, ¿qué avaras celosías
no asaltaré? ¿Qué puertas, qué canceles,
aunque los arme de candados fieles
tu madre, y de arcabuces las espías?
Pero el seguirte en las mañanas frías
de abril, cuando mostrarte al campo sueles,
bien que con los jazmines y claveles
de tu rostro a la aurora desafías;
eso no, amiga, no; que aunque en los prados
placido iguala el mes las hierbas secas,
porque igualmente les aviva el seno;
con las risueñas auras, que en jaquecas
sordas convierte el húmedo sereno,
hace los cimenterios corcovados.

Meter: iambic
11.
by Friedrich von Logau

Gottes Werck hat immer Tadel; wem der Tag zu kurtz zum trincken,
Diesen wil auch zum ernüchtern gar zu kurtz die Nacht bedüncken.

Meter: trochaic
6.
by Hermann von Lingg

Wind, Wolke, Lichtstrahl ziehn die alte Reise
Um unsern Erdball, türmen Nacht und Wogen,
Versenken Schiffe, wölben Regenbogen –
Das alte Schauspiel, stets in neuer Weise.
Die Monde wiederholen ihre Kreise,
Die Schar der Vögel kommt ins Jahr geflogen,
Geschlecht kommt um Geschlecht herangezogen,
Es wird zum Mann das Kind, der Mann zum Greise.
Wir sehn, wie bis hinauf zum Glanz der Kronen
Das Unglück dringt, wie Schuld und Not und Schande,
Pest, Krieg und Feuer nirgends ruhn und schonen.
Was klagst du, wenn du nicht gleich alle Bande
Zerbrechen kannst, um wie ein Gott zu thronen?
Auf! rüste dich zu größrem Widerstande!

Meter: iambic
1L: Dich freut die warme Sonne.
by Wilhelm Busch

Dich freut die warme Sonne.
Du lebst im Monat Mai.
In deiner Regentonne
Da rührt sich allerlei.
Viel kleine Tierlein steigen
Bald auf- bald niederwärts,
Und, was besonders eigen,
Sie atmen mit dem Sterz.
Noch sind sie ohne Tücken,
Rein kindlich ist ihr Sinn.
Bald aber sind sie Mücken
Und fliegen frei dahin.
Sie fliegen auf und nieder
Im Abendsonnenglanz
Und singen feine Lieder
Bei ihrem Hochzeitstanz.
Du gehst zu Bett um zehne,
Du hast zu schlafen vor,
Dann hörst du jene Töne
Ganz dicht an deinem Ohr.
Drückst du auch in die Kissen
Dein wertes Angesicht,
Dich wird zu finden wissen
Der Rüssel, welcher sticht.
Merkst du, daß er dich impfe,
So reib mit Salmiak
Und dreh dich um und schimpfe
Auf dieses Mückenpack.

Meter: iambic
EL CANTAR DE LOS CANTARES
by Rubén Darío

Aroma puro y ámbar delicado,
miel sabrosa que liban las abejas,
lo blanco del vellón de las ovejas,
lo fresco de las flores del granado;
el pétalo del lirio perfumado;
ojos llenos de ardor, bocas bermejas,
besos de fuego, enamoradas quejas,
caricias de la amada y el amado;
fruición de gozo, manantial de vida,
reflejos de divinos luminares,
pasión intensa en lo interior nacida;
el himno celestial de los hogares…
Con eso sueña el alma entristecida,
al rumor del Cantar de los Cantares.

Meter: iambic
A la muerte para mejor vida del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Pedro Jerónimo Mancebo de Velasco

Esta luz que en los términos fatales
amenazada del horror, parece
que en resplandores trémulos fenece
luchando con las sombras funerales,
En Farol (que de sólidos metales
la piedra le construye) permanece
exenta al común soplo, que oscurece
tanto vital ardor de hachas mortales
Atenta aquí la Parca (cuando fiera
extinguir suele toda luz viviente)
midió el golpe fatal de su tijera:
Cortó avivando; con qué más luciente
quedó la llama que a la vez primera,
cuanto va de caduca permanente.

Meter: iambic
II. Zimní je noc a měsíček svítí,
by Alois Jirásek

Zimní je noc a měsíček svítí,
nehnuty stíny po sněhu,
jenom to mračno po roli bílé
obrazy kreslí ve běhu.
Zimní je noc a ticho je vůkol,
ve sněhu bor jen zastená;
z dáli tam zvonců stlumené zvuky:
veselé jízdy ozvěna!
Zimní je noc, mrtvo je kolem,
u krbu každá rodina –
Úvozem pustým pašer se brodí.
Jeho ta smutná hodina. –

Meter: polymetric
- XVIII -
by Bocangel y Unzueta

Sabio Marqués, con quien Apolo parte
el laurel que corona numeroso,
porque otro medio círculo glorioso
reserva a sus previstas glorias Marte;
decidme: ¿por qué siempre amor reparte
la pena, el llanto y el desdén celoso
a los suyos? Si amor, ¿cómo es odioso?
Si de arte ofende en la deidad, ¿hay arte?
Confieso que al dolor tal vez prefiere
el gusto, pero ¿cuándo sus instantes
reducir a un contento supo el gusto?
¿Por qué es ciego el amor que apunta e hiere,
y no se llaman ciegos los amantes
que le siguen, sabiendo que es injusto?

Meter: iambic
La transfiguración
by Clemente Althaus

Ya la gloriosa cumbre del Tabor
atrás dejaron los divinos pies;
nieve la viste, un astro la faz es
que del sol avergüenza el resplandor.
Así, del alto cielo oh morador,
a la diestra del Padre arder lo ves;
y en los aires Elías y Moisés
ciñen un lado y otro del Señor.
Mientras yacen por tierra, en ademán
de asombro, de pavor y adoración,
Pedro, Santiago y el amado Juan:
¡Cuándo, oh Señor, en la celeste
                     Sión
sin velo así mis ojos te verán,
si de verte mis ojos dignos son!

Meter: polymetric
10. ŘÍJEN 1905.
by Adolf Černý

Vidím vás, táhnete v sevřených řadách,
jako když v pochod dal by se les,
míza jak v krev by se změnila v kládách,
trčících na místě včera jak dnes.
Rostli jste, obrové svalnatých snětí,
o píď jste nemohli s místa se hnout –
množily zástupy vašich se dětí,
každé však s kletbou se rodilo pout.
Deště vás šlehaly, vichry vás rvaly,
za bouří hrom bil do vašich čel –
ve výhni slunce jste žíznivi stáli,
za mrazu kryli se pod sněhu běl.
Nemohli hnout jste se, vůle kam chtěla,
v zakletí každý jste do půdy vrost –
na konec ocel vám vnikala v těla,
ach, vždyť jste byli jen neživý hvozd! –
Teď náhle po věcích lesy se hnuly,
na pochod daly se ku branám měst –
zástupy, vlastní svou vedeny vůlí,
zabraly délku všech silnic a cest.
Plna jich náměstí, ulice plny,
v hrozivém mlčení berou se vpřed,
valí se černé jich, nesčetné vlny –
kde jejich počátek, konec a střed?
Zděšeně shlížejí pánové na ně –
pluky jim s puškami vyslati vstříc?
Neznámo, kam mohou stříleti zbraně,
může být k zástupům o zástup víc...
V příšerném mlčení valí se davy,
zaťaté pěstě, semknutý ret,
k jednomu cíli vše směřují hlavy,
po něm jen pátrá jich ponurý hled.
Přísná jest mluva těch mlčících retů,
proniká tak jako mráz až v kost:
– Konec jde učinit vašemu světu
pod rudým praporem budoucnost!

Meter: dactylic
An den Mond
by Johann Martin Miller

Lieber Mond, du scheinest wieder
In mein stilles Thal hernieder;
Aber ach! mein Auge weint
Um den fernen Herzensfreund!
Schwermutsvoller wallt und trüber
Mir die Stunde jetzt vorüber,
Da er hier mich einst entzückt
An sein klopfend Herz gedrückt.
Unter welchen Seligkeiten
Sah ich dich vorübergleiten!
Schöner lachte dein Gesicht
Keinem Mädchenauge nicht.
Leiser lispelten die Lüfte,
Süßer dufteten die Düfte,
Heller funkelte der Tau
Auf den Blumen dieser Au.
Aber ach! hinweggeschwunden
Sind die schönsten aller Stunden!
Ach! im fernen Thale weint
Meinethalb der süße Freund!
Ach! Er weint, und denkt der Stunden,
Die mit mir ihm hingeschwunden!
Doch, o Herz, gedulde dich!
Deinethalben härmt er sich!

Meter: trochaic
POVZDECH
by Jan Neruda

Dvě uši dal nám bůh do šumného zvuků moře,
dvě ruce dal nám též do klopotné práce tuhé,
a dvě nám oči dal, by střežilo jedno druhé,
a dvě nám nohy dal, to vzájemné ku podpoře –
proč nedal srdcí dvé, nést všechno to světa hoře!?

Meter: trochaic
- XXIII -
by Gutierre de Cetina

Si jamás el morir se probó en vida,
yo triste soy el que lo pruebo y siento
con extraño dolor, pena y tormento,
en esta trabajosa mi partida.
Mi alma en vuestro gesto embebecida,
mirándoos se henchía de un contento
tal, que de ufano ya mi sufrimiento
gloria le era la pena más crecida.
Mas hora que de vos me alejo tanto,
¿cuál consuelo será que me consuele,
que no sienta en partir la misma muerte,
si me muestra el temor visión de espanto,
que asombrándome hace que recele
de vos, de amor, del tiempo y de la suerte?

Meter: polymetric
Pořád tak mile...
by Josef Kalus

Pořád tak mile a známě
dívá se slunečko na mě,
jak bychom dlouhá již léta
kráčeli spolu kol světa.
Pořád tak mile a známě
dívá se slunečko na mě,
jak bychom prožili spolu
tisíce slastí a bolů.

Meter: dactylic
CON DIOS SIEMPRE
by Zoilo J. Hilario

Las razas, adorando a Dios de veras,
cumplen las leyes de humanitarismo,
obtienen la corona de heroísmo
y sus victorias no son pasajeras.
En cambio, las Naciones altaneras
que sobreponen a Dios su egoísmo
acaban por hundirse en el abismo
con sus ídolos, armas y banderas.
Por eso, bella Perla del Oriente,
sigue cultivando tu fe ardiente
en el Gran Creador del Universo.
Con esa fe, hacia las cumbres avanza.
¡A Pueblos con Dios, siempre la Esperanza
no ha de faltar, aún en tiempo adverso!

Meter: polymetric
- XLIX -
by Bernardino de Rebolledo

Del tronco de Moncada Catalina
rama en virtudes siempre floreciente,
la cumbre coronó del eminente
monte a que Mongibella suya inclina.
Y muchos que este más riesgos fulmina
de sulfuro vapor, y llama ardiente,
ilustraban de aquella excelsa frente
lucientes rayos de beldad Divina.
Mas la inconstancia de la humana suerte
no permitiendo a siglo tan oscuro
de tan claras Virtudes luces bellas.
Con feliz sí, pero temprana muerte,
al Cielo trasladó su esplendor puro,
que de Corona le ciñó de Estrellas.

Meter: iambic
Gabacho tendero de zorra continua
by Quevedo

Esta cantina revestida en faz;
esta vendimia en hábito soez;
este pellejo, que, con media nuez,
queda con una cuba taz a taz;
esta uva, que nunca ha sido agraz,
el que con una vez bebe otra vez;
éste, que deja a sorbos pez con pez
las bodegas de Ocaña y Santorcaz;
éste, de quien Panarra fue aprendiz,
que es pulgón de las viñas su pestuz,
fantasma de las botas su nariz,
es mona que a los jarros hace el buz,
es zorra que al vender se vuelve miz,
es racimo, mirándole a la luz.

Meter: iambic
Resurrecciones
by Julio Flores Roa

Algo se muere en mi todos los días;
del tiempo en la insonora catarata,
la hora que se aleja me arrebata
salud, amor, ensueños y alegrías
Al evocar las ilusiones mías,
pienso: «!Yo no soy yo! » ¿Por qué, insensata,
la misma vida con su soplo mata
mi antiguo ser tras lentas agonías?
Soy un extraño ante mis propios ojos,
un nuevo soñador, un peregrino
que ayer pisaba flores y hoy abrojos
Y en todo instante, es tal mi desconcierto,
que ante mi muerte próxima, imagino
que muchas veces en la vida he muerto

Meter: iambic
Na Ni.
by Josef Krasoslav Chmelenský

Tys co růže v máji krásná,
Dobrá jako Seraf sám,
Majestatná, jak když jasná
Stkví se slunce zoře nám –
A divná věc,
Já plaču předc.
Když zřím obraz svůj v tvých očí
Modrém zrcadle se stkvít,
Kvapem krev v mé líce kročí,
Tempe Řeků myslím zřít –
Aj, divná věc,
Já plaču předc.
V pobožnosti k Bohu státi
Když Tě vidím v kostele:
Když se na Tě usmívati
Patřím libě anjele –
Hle, divná věc,
Já plaču předc.
Plaču a vzdy plakat budu,
Až rozplynu lítostí;
Jiným k radosti – mně k trudu
Krásná jsi a k žalosti –
Divnáli věc,
Že plaču předc? –

Meter: trochaic
A un espejo
by Luis de Sotomayor y Terrazas

¡Cuántas veces los ojos de mi amada
en ti los míos con afán buscaron,
y cuántas ¡ay! mis ojos te robaron
la ardiente reflexión de tu mirada;
tu luna, espejo fiel, fue iluminada
por miradas de amor que te quemaron;
dulcísimos suspiros te empañaron,
expresiones del alma enamorada!
Hoy te miro también, mas en la vida
todo pasa; la imagen de mi bella
busco y la lloro, por mi mal perdida.
No deja un rostro en el espejo huella;
pero al mirarme en ti, prenda querida,
pienso mirar a la mujer aquella.

Meter: polymetric
Soneto al nacimiento de Cristo Redentor Nuestro
by Francisco Agustín Talega

En medio del Silencio Temeroso
quitando el Miedo y el Horror del suelo,
por las Tinieblas nace el sol del cielo,
Fiel reparo del mundo tenebroso.
Y sacudiendo el sueño peligroso,
Sombra de aquel eterno desconsuelo,
del Descuido común trueca el Recelo
en un Sosiego dulce y no costoso.
Tan grande Estudio puso el Dios más alto
en reparar del hombre la Tristeza
que su Temeridad cual hombre llora
y de Recogimiento y ropa falto
a un tiempo la mortal naturaleza
lo aflige, lo obedece y lo enamora
¡Oh, venturosa hora!
Nocturnos hechos cuya suerte y
                     nombre
hacen los hombre dioses y a Dios hombre

Meter: iambic
Rasgo
by E. Rebaque Thuillier

Cuando la suerte adversa me fustiga
y me hiere a mansalva con fiereza,
si bien suele abatirse mi cabeza
no demando jamás la mano amiga
En sí mismo mi espíritu se abriga
y si exhala una queja en su tristeza
no es que busque su herida fortaleza
un extraño sostén que no mendiga
Me sitiará la Vida con sus males
y del dolor las heces inmortales
por mano infiel amargarán mi vino
Pero aunque el llanto brote de
                  mis ojos
jamás mi alma se pondrá de hinojos
no cederá a los golpes del Destino!
En mi errar por el trágico sendero
donde el dolor al peregrino acecha,
más de una vez mi fe cayó maltrecha
para irradiar después como un lucero
Si el golpe de infortunio fue certero
mi tendencia estelar cerró la brecha
y donde una ilusión quedó deshecha
mi insaciable avidez halló un venero
Y así, si bien mi corazón herido
dejó escapar, doliente, algún gemido
bajo el airado azote de la suerte
Templado en el dolor y hecho a su prueba,
por el sendero que al Destino
                     lleva
voy retando a la vida y a la muerte
Por el amor mi alegre Primavera
volvióse antes de tiempo taciturna
y fue mi pecho funeraria urna
donde inhumé mi juvenil quimera
Sobre mi clara vida placentera
rendida al beso de la gloria diurna,
cayó la densa lobreguez nocturna
para que el llanto en aluvión corriera
Busqué por el amor luz y consuelo;
el sol de la ilusión fulgió en mi cielo
sólo por el amor puro y bendito
Y es por él que en la forja de mi canto
es mariposa hasta el doliente llanto
en triunfal ascensión al infinito

Meter: iambic
POROSENÉ CHRPY.
by Josef Václav Sládek

Porosené chrpy
v klasech na souvrati, –
museli jsme na vždy
tam si s bohem dáti.
S bohatými klasy
modré chrpy v poli
kvetou, ale nesmí
s nimi do stodoly.
A jak jsme tu spolu
při západu stáli,
tvoje modré oči
slzy zalévaly.
Na rtech ani slova,
jenom líce bledy, –
a tak jsme si ruku
stiskli naposledy.
Porosené chrpy
v poli na souvrati, –
vždy těch smutných očí
musím vzpomínati.

Meter: trochaic