PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Verliebte Arien.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich singe tauben ohren/
Dein schönes antlitz kennt mich nicht/
Hab ich der freundschafft süsses licht/
Mein bestes kleinod gantz verlohren?
Wird denn mein tag zu düstrer nacht?
Soll ich mich lebendig begraben?
Und deiner augen schöne pracht/
So vormahls sonne war/ itzt zu cometen haben?
Was sind es doch für sünden/
Davor ich peinlich büssen muß/
Und aller schmertzen überfluß/
Als übelthäter/ itzt empfinden?
Doch laß der übelthäter recht
Mich/ eh’ ich sterbe/ nur geniessen!
Und mache/ daß dein armer knecht/
Was er verbrochen hat/ mag vor dem tode wissen.
Vor was hab ich zu büssen?
Vor göttin hab ich dich erkennt/
Mein hertz als weyrauch dir gebrennt/
Und mich gelegt zu deinen füssen.
Strafft mich der himmel oder du?
Dir hab ich mich in mir verzehret!
Der himmel stürmet auff mich zu/
Dieweil ich dir zu viel/ und ihm fast nichts gewähret.
Ach zürne nicht/ Melinde/
So mir diß freche wort entfährt!
Ein sünder ist erbarmens werth.
Du fühlest nicht/ was ich empfinde!
Nicht lache/ wenn dein sclave fällt/
Du weist/ verwirret seyn/ und lieben
Hat allbereit die erste welt
Mit schrifft/ die nicht verlescht/ zusam̃en eingeschrieben.
Doch wilt du göttin heissen/
Zu der dich deine tugend macht?
So must du auch bey solcher pracht
Dich der erbarmung stets befleissen.
Reiß deinen kalten fürwitz ein/
Und mache meine noth zum schertze/
Die hölle lehret grausam seyn/
Der himmel/ den du gleichst/ verträgt kein steinern hertze.

Meter: iambic
Der Henker
by Hugo Ball

Ich kugle Dich auf Deiner roten Decke.
Ich bin am Werk: blank wie ein Metzgermeister.
Tische und Bänke stehen wie blitzende Messer
der Syphiliszwerg stochert in Töpfen voll Gallert und Kleister.
Dein Leib ist gekrümmt und blendend und glänzt wie der gelbe Mond
deine Augen sind kleine lüsterne Monde
dein Mund ist geborsten in Wollust und in der Jüdinnen Not
deine Hand eine Schnecke, die in den blutroten Gärten voll Weintrauben und Rosen wohnte.
Hilf, heilige Maria! Dir sprang die Frucht aus dem Leibe
sei gebenedeit! Mir rinnt geiler Brand an den Beinen herunter.
Mein Haar ein Sturm, mein Gehirn ein Zunder
meine Finger zehn gierige Zimmermannsnägel
die schlage ich in der Christenheit Götzenplunder.
Als dein Wehgeschrei dir die Zähne aus den Kiefern sprengte
da brach auch ein Goldprasseln durch die Himmelssparren nieder.
Eine gigantische Hostie gerann und blieb zwischen Rosabergen stehen
ein Hallelujah gurgelte durch Apostel- und Hirtenglieder.
Da tanzten nackichte Männer und Huren in verrückter Ekstase
Heiden, Türken, Kaffern und Muhammedaner zumal
Da stoben die Engel den Erdkreis hinunter
Und brachten auf feurigem Teller die Finsternis und die Qual.
Da war keine Mutterknospe, kein Auge mehr blutunterlaufen und ohne Hoffen
Jede Seele stand für die Kindheit und für das Wunder offen.

Meter: iambic
Dost času...
by Jaroslav Vrchlický

Na klid a mír máš, duše, času dost,
zde jen jsi bojovník a plachý host.
Co urveš neb co padne tobě v klín,
ať radost je to či radosti stín,
či šedý blín
ze zřícenin,
vše může býti tobě, kam se hneš,
jak sama chceš,
největší skvost!

Meter: iambic
Die späte Hochzeit.
by Joseph von Eichendorff

Der Mond ging unter — jetzt ist's Zeit. —
Der Bräut'gam steigt vom Roß,
Er hat so lange schon gefreit —
Da thut sich auf das Schloß,
Und in der Halle sitzt die Braut
Auf diamant'nem Sitz,
Von ihrem Schmuck thut's durch den Bau
Ein'n langen rothen Blitz. —

Meter: iambic
Tu amor...
by Delmira Agustini

Tu amor, esclavo, es como un sol muy fuerte:
jardinero de oro de la vida,
jardinero de fuego de la muerte,
en el carmen fecundo de mi vida.
Pico de cuervo con olor de rosas,
aguijón enmelado de delicias
tu lengua es Tus manos misteriosas
son garras enguantadas de caricias
Tus ojos son mis medias noches crueles,
panales negros de malditas mieles
que se desangran en mi acerbidad;
crisálida de un vuelo del futuro
es tu abrazo magnífico y oscuro
torre embrujada de mi soledad

Meter: polymetric
XIII.
by Jiří Ruda

Nevelké státy poráželi akordem kus od kusu,
německá vlajka spuštěna s vrcholu Elbrusu,
Francie, ochablá jak děvka kleslá,
bezvládně spustila před Němcem vesla,
wir fahren gegen Engeland již Hitlerjugend pěla,
jakoby na Te Deum spěchat chtěla.
Však co svět světem, to jste neviděli,
jaký to mejdan divoký a smělý
v ulicích Stalingradu v rozpoutání zavál,
dnem, nocí tekla krev a štáb se nepřiznával,
tisíce že tu padá do bláta Němců a Němečků,
a že se hroutí hitlerovská moc v tom tanečku,
že není možno postupovat dál,
tak samum pomsty kupředu se dral,
dům za domem, zeď stržena je za zdí,
pluh orby válečné tank za tankem zem brázdí.
A po námaze víc než nadlidské
pluk za plukem za nocí v hrůze panické,
v bezměrném šílenství jak orkán duje
a před ruskými vojsky nutně ustupuje.
To byla první, Němce rvoucí rána,
jež byla těmto lupičům a vrahům dána.
Krok za krokem a kilometr s kilometrem
německá zoufalost se rvala s ruským větrem.
Zdupaná Ukrajina slavnou armádu již hostí,
tisíce mrtvol hnojí zem, prach rozdrcených kostí
mísí se s měst a vesnic popelem,
tam po třech letech po prvé si v klidu ustelem,
mátušky Volhy věrní synové,
kde mřeli za cara kdys naši otcové,
kde tančili jsme v radosti a v žalu
po nelítostné války intervalu.

Meter: iambic
18.  Die Ewigkeit wird für nichts geschätzt.
by Angelus Silesius

O Thorheit/ umb die zeit wagt man sich biß inn Tod!
Und auf die Ewigkeit setzt man nur einen Spott!

Meter: iambic
NEMOCNÍ O PŮLNOCI
by Jiří Karásek ze Lvovic

Smrt čekají... Je konec touhám lživým.
Jsou připraveni k chvílím posledním...
Jim půlnoc bije jinak nežli živým.
Smrt sestupuje s Věčna schodů k nim.
Tam venku nikdo nebdí, kdo by ještě
O jejich osud chvěl se v úzkostech.
Je slyšet slabé narážení deště
V tmách noci na provlhlých, černých zdech.
Za kapkou kapka zdá se počítati
Vteřiny zbylé. Zesinala líc.
Je konec všemu! Nic se nenavrátí!
Jen oči ještě žijí. Tělo drtí
Zmar v objetí svém. Oči, světla svic
Na nejstrašnějším oltáři tvém, Smrti!

Meter: iambic
Sonetos – - VII -
by Pedro de Quirós

Al campo de los dulces ruiseñores
el alba despertó, vistióse de oro,
y con amena risa y blando lloro,
desmayo a estrellas dio y aliento a flores.
En cuya hermosa variedad de olores,
vi que afectaba con mayor decoro
ese rojo, ese cándido tesoro,
de su llama y su luz competidores
Con ingrata arrogancia competía
con la joven aurora aquesta rosa,
y este jazmín con el infante día.
Póngolos en tu mano poderosa
por castigarlos, dulce Ardemia mía,
con tus mejillas y tu frente hermosa

Meter: polymetric
Inquietud
by Julián del Casal

Miseria helada, eclipse de ideales
de morir joven triste certidumbre,
cadenas de oprobiosa servidumbre,
hedor de las tinieblas sepulcrales
Centelleos de vívidos puñales
blandidos por ignara muchedumbre,
para arrojarlos desde altiva cumbre
hasta el fondo de infectos lodazales;
ante nada mi paso retrocede;
pero aunque todo riesgo desafío
nada mi corazón perturba tanto,
como pensar que un día darme puede
todo lo que hoy me encanta, amargo hastío,
todo lo que hoy me hastía, dulce encanto

Meter: iambic
- CCXXXIV - Soneto de Gutierre de Cetina, siendo enamorado en la corte, para donde Montemayor se partía
by Gutierre de Cetina

Si como vas, Lusitano, yo fuese
do el alma dejé, que no debiera;
si como verás presto la ribera
del hermoso Pisuerga, así la viese;
si como partirás do yo partiese,
y llegarás do yo llegar quisiera;
si el bien que verás tú, yo ver pudiera,
y el poder ir como tú vas , tuviese,
estos húmidos ojos que llorando
te mueven a piedad, vieras gozosos
andar, su mayor bien manifestando.
Mas ordenan los hados enojosos,
porque lo sienta más, irme alargando
los días del destierro trabajoso.

Meter: polymetric
In einer großen Stadt.
by Detlev von Liliencron

Es treibt vorüber mir im Meer der Stadt
Bald Der, bald Jener, Einer nach dem Andern.
Ein Blick ins Auge, und vorüber schon.
Es tropft vorüber mir ins Meer des Nichts
Bald Der, bald Jener, Einer nach dem Andern.
Ein Blick auf seinen Sarg, vorüber schon.
Es schwimmt ein Leichenzug im Meer der Stadt,
Querweg die Menschen, Einer nach dem Andern.
Ein Blick auf meinen Sarg, vorüber schon.

Meter: iambic
Unmut
by Joseph von Eichendorff

O Herbst! betrübt verhüllst du
Strom, Wald und Blumenlust,
Erbleichte Flor, wie füllst du
Mit Sehnsucht nun die Brust!
Weit hinter diesen Höhen
Die hier mich eng umstellt,
Hör ich eratmend gehen
Den großen Strom der Welt.
In lichtem Glanze wandelt
Der Helden heil'ger Mut,
Es steigt das Land verwandelt
Aus seiner Söhne Blut.
Auch mich füllt' männlich Trauern,
Wie euch, bei Deutschlands Wehn –
Und muß in Sehnsuchtsschauern
Hier ruhmlos untergehn!

Meter: iambic
DEPORTACE.
by Jan Opolský

V zem bledou, vzdálenou, byl deportován jednou
pro slz pár skráplých krve prašivé,
ve svorech těžkých, bílou ruku bědnou,
opouštěl tehdáž krásné Ninive.
To byla vesna! Slavíček žil v háji,
Ninive tálo v proudech polibků
(vždyť po klekání cudnosti se vzdají,
by naplnily blaha kolíbku!).
Bděl koráb v rejdě, vytápěl své plíce,
v zem bledou, vzdálenou se brzo vytratí,
dál budou ženy vzdávati se, chvíce,
v bolestech čekat, ze mdlob líbati.
Však loď už bdí... Tu z Ninive se vydá
pohřební průvod jeho oběti,
kvil rekvií se na palubu přidá,
pak hvízdne loď a šílíc, poletí...

Meter: iambic
- 927 - Jornada II, ESPINOLA
by Lope de Vega

Dispuso amor que en el amor hubiese
una hermosura a todas reservada,
y que de todas fuese fabricada,
sin que a ninguna de ellas pareciese.
Que de una las mejillas eligiese;
los ojos, frente y boca más realzada;
de otra la tez más bella y ajustada;
y, en fin, que el mejor talle se vistiese.
Con esto, amor a todas las convida
y en una junta dulce y amorosa
eligió lo mejor de aquesta vida,
sacando en perfección maravillosa,
por la flor más realzada y escogida,
a Laura, más que todas más hermosa.

Meter: iambic
CO JEDNOU DÁNO...
by Viktor Dyk

Stane se časem, že zchud’ štědrý dárce
a s prázdnou rukou stojí, v srdci rmut.
Stane se časem, že se oku starce
dar jeho mládí jeví jako blud.
Tu počínají v nitru spor a hádky
a dívaje se na nevděčný svět
zklamaný šeptá: Co jsem dal, chci zpátky!
– Co jednou dáno, nebéře se zpět!
Čas býval zlý, však prošli jsme jím přeci.
Čas ještě zlý – a projdem’ také snad.
Leč kdo dal síly malé velké věci,
želeti nesmí, nesmí litovat.
A vše-li pryč, dny mládí, jeho síla
a povadnul-li dávno jarní květ,
ze všeho tobě věta hrdá zbyla:
– Co jednou dáno, nebéře se zpět.
Ó, mladosti! Čas přijde! Ty ho vítej.
A neváhej svůj odevzdati dar.
A dáš-li, za dluh dar svůj nepočítej,
obětovaných nelituj svých jar.
Jdi velikými chvílemi a roky
v svém oku žár a v srdci mladém vzlet.
Čin není půjčka daná na úroky.
– Co jednou dáno, nebéře se zpět.

Meter: iambic
La gota de rocío
by Juan Tomás Salvany

La cándida y risueña Filomena
una mañana plácida de estío,
contemplaba una gota de rocío
posada en el botón de una azucena
Y como en ella, al reflejar serena
la luz del sol, le daba nuevo brío,
quiere cogerla y con su dedo frío
destruye la ilusión que le enajena
Baja la niña la gentil cabeza,
diciendo con amargo desconsuelo:
-¿Por qué al tocarla huyó tanta belleza?
¿Qué habrá cual ella en el mundano suelo?-
-La delicada flor de tu pureza-
contesta suspirando un arroyuelo.

Meter: iambic
NAŠE POESIE.
by Jaroslav Vrchlický

Dnes, zdá se, stůně trochu povážlivě,
a blátem její zlatá říza tmí se,
jí všední, co se míhá v žití nivě,
chce duchů krmi na mystické míse,
ten loká předrážděná chtivě, divě,
v sled stačí jí – co psáno v časopise!
A schoulená se chvěje zimomřivě,
řve banalně – a při tom nezardí se.

Meter: iambic
Alcázar, Baltasar del Sevilla. 30 - Sevilla. 1606 Poeta, alcalde, administrador y músico. Al amor
by Baltasar del Alcázar

Di, rapaz mentiroso, ¿es esto cuanto
me prometiste presto y a pie quedo?
¿Andar mirando entre esperanza y miedo,
cercado de respetos, hecho un tanto?
Sustos, celos, favores, risa y llanto
dalos, Amor, a quien se lame el dedo;
los que me diste a mí te vuelvo y cedo,
no quiero tomar más cosa de espanto.
Bien siento las heridas y que salgo
de tu poder para ponerme en cura,
porque tengo aún abiertas las primeras.
Y juro por la fe de hijodalgo
de si mi buen propósito me dura
de no partir de hoy más contigo peras.

Meter: iambic
Müder Juniabend
by Joachim Ringelnatz

Blühende Kastanienzweige
Strecken ihre Tatzen vor.
Wenn ich jetzt das rechte Ohr,
Weil es taub ist, rückwärts neige,
Höre ich einen Spatzenchor.
Weil mich dessen Plärr so kalt
Läßt, und angeregt von Tatzen,
Suche ich jetzt mit Gewalt
Einen Pickel aufzukratzen,
Der im Grund zwar noch nicht reif ist,
Doch mich hinten an der Scharte,
Wo beim Affen noch der Schweif ist,
Schikaniert. Da plötzlich zischt
Schnupfen in die Speisekarte.
Rasches Taschentuch verwischt
Rotz und Preise der Gemüse
Und Salate. Und ich grüße
Eine Dame, die vorbeigeht
Und mich kennt, mir auch gefällt.
Wobei leise was entzweigeht,
Was den Hosenträger hält.

Meter: trochaic
47.
by Friedrich Rückert

Im Allgemeinen wird der Geist mir schwindeldumpf,
Und vorm Besondern gar ist jeder Sinn mir stumpf.
Wo bleibt ein Spielraum mir, von hier und dort vertrieben?
Ein artig Grenzgebiet in Mitten ist geblieben,
Wo Allgemeines im Besondern Farben spielt,
Und ein Besonderes auf's Allgemeine zielt.

Meter: iambic
- XXXIX -
by Juan Boscan

Como el ventor que sigue al ciervo herido,
su sangre y sus pisadas rastreando,
y anda tras él, acá y allá ladrando,
hasta verle en el suelo ya tendido;
así, señora, vos me habéis seguido,
mi muerte y mi deshonra procurando,
y la saña y poder sobre mí echando,
que hasta el punto postrero me ha traído.
En ver mi corazón estar llagado,
no dejáis de correrle y acosarle,
dándole siempre allí do le habéis dado.
Y si en algo tenéis algún cuidado,
es en seguirle hasta derribarle,
y en matarle después de derribado.

Meter: polymetric
A un ignorante muy derecho, severo y misterioso de figura
by Quevedo

Esa frente, ¡oh Gïaro!, en remolinos
torva y rugas pálida y funesta,
antes señas de toro manifiesta
que de estudios severos y divinos.
Tus semblantes ceñudos y mohínos,
si no descifran délfica respuesta,
obligan que, de risa descompuesta,
se descalcen los propios calepinos.
No tiene por fructífera el villano
la espiga que con uso se endereza,
sino la corva, a quien derriba el grano.
Hacia la tierra inclina tu entereza,
porque lo erguido se promete vano,
y que está sin meollo la cabeza.

Meter: polymetric
VANDA. (7.)
by Otakar Červinka

Tu na východním nebi bledé plání
co budící se rána lesklá zoře
polilo svitem luny hvězdné moře,
a vzduchem jemné pozachvělo vání
a větřík, na Dunaji vlnky tvoře
zašeptal v písni, tiché jako hoře –
o zašlé mladosti tajemné lkání. –
A šepot vlnek tiše chvěl se z řeky
jak jemná hudba v ucho dívčiny,
jak vábil by v ty temné tišiny,
kde konec hoře – na všechny již věky.
I sklonila zrak v řeky hladinu,
již lehký větřík v laškování čeřil,
kde vzešlé luny svit se stříbrem šeřil,
a návalem jak citů přemožena –
zapěla Vanda v noční tišinu
píseň, jež zvuky hudby provázena.
Kým byla řeč ta sladká postižena,
jež hudbou v duši city nejsvětější
v nás probouzí – zrazujíc nejskrytější
v ní přání ukrytá – a v slova nezhalená?
Tu, v nepostižitelné, hloubné tůně
se noří duše – matných do propastí,
kde lidský duch, v té říši hrdě trůně,
jest vznešen nad bol, nad pozemské strasti,
jest v onom citů božském rozkochání,
kde zmírá vše – utichá každé přání,
však duše sama, touhou téměř mroucí,
takřka zosobněna v hudbu onu
tu kráčí v propast k věčnému jak skonu –
Tu opět touhou v hloubí ňader vroucí
jest nesena v ty přetajemné kraje,
kde upomínka dávná srdcem hraje,
kde září světlo věčně nehynoucí.
Tu opět v bouř, a hromu rachocení
co vichru šum kol duše poletuje
a v přetajemném – bolném osvícení
se v lidstva spásu s mukou obětuje
a pouta vše té lidské bídy drtí,
umírá pro svobodu sladkou smrtí
však – vítěz – v smrti – nad tyranem jásá.
A opět v luzné přejde melodie
co tichá, nevýslovná, lásky báje,
jež ohromnými křídly lidstvo kryje
budíc v srdcích člověčenstva ráje,
co zosobněná nesmrtelná krása. – *)
Tu zazní výkřik, výkřik zoufalosti,
jako kdy duše v strašných mukách zmírá
a kletba mroucí ústa křečí svírá. –
A teď – jak v pláč ztracenou nad mladostí
se mění zas, litujíc toho žití,
jež neúprosná navždy hubí moc.
Ach v květu mládí – bože! odtud jíti –
Pak temně zazní: s bohem, dobrou noc!
Však ještě jednou povznáší se výše
jak duše pevná, odhodlaná k činu,
jež mužně snáší muka za nevinu,
poslední ozvěna – a zmírá tiše. –

Meter: iambic
Höhere Menschheit
by Friedrich Hölderlin

Den Menschen ist der Sinn ins Innere gegeben,
Daß sie als anerkannt das Beßre wählen,
Es gilt als Ziel, es ist das wahre Leben,
Von dem sich geistiger des Lebens Jahre zählen.

Meter: iambic
Y muriendo por ti...
by Alberto Valero Martín

Voy a morir Mi espíritu me advierte
que silenciosa, imperturbable y fiera
con pisar cauteloso de pantera,
me acosa persigiéndome la muerte
¡Y muriendo por ti, muero sin verte!
¡Qué triste llegará mi hora postrera!
¡No cerrarás mis ojos cuando muera
ni llorarás sobre mi cuerpo inerte!
Yo era dichoso cuando eras mía
Hoy me traicionas, y mi amor gigante
término pone a mi existencia fría
¡Y sabe Dios si acaso en el instante
en que sufro mi bárbara agonía
deliras en los brazos de otro amante!

Meter: polymetric
Der welt brauch.
 * * v. L.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Schein floh die alte welt/ und liebte nur das seyn:
Seyn haßt die neue welt/ und suchet nur den schein.

Meter: iambic
Comparación de las fábricas de la soberbia con las de la humildad
by Quevedo

Es la soberbia artífice engañoso;
da su fábrica pompa, y no provecho:
ve, Nabuco, la estatua que te ha hecho;
advierte el edificio cauteloso.
Hizo la frente del metal precioso;
armó de plata y bronce cuello y pecho;
y por trocar con el cimiento el techo,
los pies labró de barro temeroso.
No alcanzó el oro a ver desde la altura
la guija, que rompió con ligereza
el polvo en quien fundó rica locura.
El que pusiere el barro en la cabeza
y a los pies del metal la lumbre pura,
tendrá, si no hermosura, fortaleza.

Meter: iambic
Advierte de la temeridad de los que navegan
by Quevedo

Creces, y con desprecio, disfrazada,
en yerba humilde, máquina espantosa,
que fuerza disimula poderosa,
y tiene toda el agua amenazada.
Ve, ¡oh Noto!, que, secreta y encerrada,
alimentas con caña maliciosa
tu más larga fatiga y peligrosa,
tu peregrinación más codiciada.
Con menos hojas vive que cautelas;
pues, a pesar del mar, sobre él tendidas,
juntará las orillas con sus telas.
Ahogáranse en ésta menos vidas
corrida en lazos que tejida en velas:
mortajas a volar introducidas.

Meter: iambic
Fortsetzung der Gedancken von der
 Sonne,  Tomo  3. des Jrdischen Ver-
 gnügens.
by Barthold Heinrich Brockes

Daß es der Wahrheit ähnlich scheint,
Wenn man von allen Sonnen meint,
Daß sie nur Oeffnungen am Firmament,
Wodurch ein Theil vom Licht, so GOttes Thron ümschränckt,
Zum Nutz der Creatur, begrentzt sich abwärts senckt;
Darin hat mich noch jüngst ein heller Morgen
Noch mehr befestigt und bestärckt.
Mein grüner Vorhang hielte mich
Jm Bette, vor dem Strahl der Sonnen, noch verborgen,
Da ich in Schatten eigentlich
Den Durchbruch des so offt getheilten Lichts bemerckt.
Ich sah’ an tausend tausend Orten,
Als so viel kleine runde Pforten,
Viel zarte Lichter, recht als helle Stern’, und zwar,
Nach mehr erweiterten, und mehr verengten Grentzen,
Von erster, anderer, und dritter Grösse, gläntzen.
Jhr unterschiedlicher, nie gleicher Abstand war
Ein dentlich Ebenbild der mancherley Figuren,
So die Astronomie uns in den Sternen zeigen.
Ich fand mit leichter Müh dieselben Creaturen;
Weil ihre Menge mir Gelegenheit genug
Zu mehren, zu zerstreun, zu theilen, zu vereinen,
Und vorzustellen gab: daß ich mit Fug
Den grossen Bären, und den kleinen,
Orion, Pleiades, den Fuhrmann, nebst den Ziegen,
Den Schwan, Delphin, den Stier, durch ein gewisses fügen,
Durch ein willkührliches verbinden und zertrennen,
Dir hätte deutlich zeigen können.
Hierüber fielen mir aufs neu
Die vorigen Gedancken bey:
Wie sehr würd’ einer, dacht ich, irren,
Wie lächerlich würd’ er, was wahr und falsch, verwirren,
Der diese Lichterchen für eigne Lichter nehmen,
Und ihren Ursprung nicht,
Bey einem allgemeinen Licht,
Beym Strahl der Sonnen, suchen wollte!
Er müste sich gewiß des groben Jrrthums schämen.
So kann (und ist es gantz vermuthlich) in der That
Das prächtige Sapphirne Firmament
Allein der Vorhang seyn,
Wodurch der hinter ihm vorhandne Schein
Von GOttes heilgem Thron, zu unserm Nutzen brennt.
Es kommt aufs mindste dieses mir
Als ein Gedancke für,
Der, zu des Schöpfers Ruhm, was Grosses in sich hat.

Meter: iambic
Na Lípu.
by Pavel Josef Šafařík

Lípo! ozdobo stínnavého lesu!
Sýlo bohopustných hor! tobě nesu
Skrovnou vděčnosti obět vkrátkém pění,
Vnechlubném znění.
Stín tvých ratolestí mou duši blaží
Svatou rozkoší; srdce mírně vlaží,
Jejžto horlivý plamen valně svírá,
Pokrytě zžírá.
Utlé trávníku lůno vysokého,
Zdobné červenem jahod, zemdleného
Oudům básníka někdy podá časně
Čerstvosti jasné.
Chladná jeskyně, jižto rozkladité
Větve tvého tam zdí pně, náležitě
Mne před outokem slunce bude chránit,
Před větrem bránit.
Z tvých sy halouzek uplet věnec stkvostný,
Utvých kořenů, stromu přemilostný,
Svou ja budoucně s šeptem tichých hlásků
Hlásat chcy lásku.

Meter: trochaic
RESIGNACE.
by Emanuel Lešehrad

Sni, o sni své celé žití
o nebi, jež v zlatě plaje;
hle, mé sny, jež mohu míti,
luna bledá, bez tepla je.
Sni, o sni, můj drahý květe,
o těch dnech, kdy jabloň zraje;
všechno už jsem viděl v světě,
co mne čeká, bez tepla je.
Sni, o sni, můj archandělí,
o rozkošné slasti máje;
že jsem toužil život celý,
moje srdce bez tepla je.

Meter: trochaic
III. PASTVINY.
by Jaroslav Vrchlický

Jako poutník zmítán plavbou dlouhou
mezi nebesy a mezi mořem
zasteskne si často nudou, hořem
a po družném tvoru zalká touhou:
Já se zachvěl temných hvozdů chůzí,
objaly mne těsně dvojím činem,
v nové světy nořily mne mžikem,
šeptajíce slova svaté hrůzy.
O samotě hymny zpívajíce
sobě jen a neznámému bohu!
V tom nad keřem sněhobílých hlohů
jasu pruh se kmit’ a rostl více.
Konečně jsem vyšel z noci lesů.
Pastviny a vřesoviště, lada
v dál se táhla, vzadu lesů řada
lnula ku bílému skalin tesu.
Na pastvině, kde zpívala třtina,
celý vzduch byl sycen silnou vůní,
přeslička a rákos k tmavé tůni
skláněly se, much jen hudba líná
zazvonila ob čas mořem trávy.
Blíže tůně jak tesány z žuly
stály, ani sebou nepohnuly
jako v zamyšlení pestré krávy.
K nebi obracely velké oko
plné smutku, plné resignace,
silné šíje jich se leskly hladce,
nohy v trávě tkvěly přehluboko.
Z jednotvárné písně hvozdů šumných
v ticho pláně jak jsem vkročil náhle,
zabučení zasmušilé, táhlé,
rozchvělo vzduch vlnou tónů dumných,
dál se nesouc po zamlklém luhu.
Života zvěst slyšel jsem v tom šeru,
jinou notu ve velikém zpěvu,
jiný hlahol v tvorstva valném kruhu.
A hned srovnával jsem s touto řečí
němé tváře bouřný hlahol stromů,
stupnici těch přitlumených hromů,
v níž to úpí, výská, štká a ječí.
A já cítil, krávy jednozvuký,
smutný hlas, jenž ob čas zněl a z hloubi,
že víc dumy, žalu v sobě snoubí
žití celou tíž a celé muky!
Cítil jsem, co rozkoše a plesu,
ryku nadšeného, vzruchu, síly
z písně hmoty padá v tvorstva žíly,
jak je bujná, bouřná hymna lesů
proti smutku této němé tváře,
jež svůj osud s resignací nese!
Poslouchej! – Ó jak se hlas ten třese,
v něm se štěstí nezakmitá záře!
A co zvuk ten táh’ se do daleka
pastvinou jak tvorstva povzdech žalný,
zdálo se, že tmí se obzor dálný,
mysliti já musil na člověka.
Jaký postup snahy, práce, píle,
celá jeho vzdělanost v tom dřímá,
vysloviti, co ho žalem jímá,
jak je bídný v největším svém díle!

Meter: trochaic
Briseis.
by Jaroslav Vrchlický

Ty krásnolící, kdož ví, jaké vlasy
tvé čelo oblétaly? v duši tvojí
co vřelo plamenů? po jakém boji
jsi poddala se, květ antické krásy?
Však šťastna žiješ pro vše příští časy,
že lože Achilla tě zvalo svojí,
tys napila se v nesmrtnosti zdroji
a píseň Homera tě věkům hlásí.
Ne že jsi byla dcerou kněze Chrysa,
ne mlada že jsi byla, lásky hodna,
že Achill pro tě hořké slzy ronil;
leč, před ním že tvá spustila se říza,
že na tvá ňádra těžkou hlavu sklonil.
Co jinak život? – Dopilas ho do dna.

Meter: iambic