PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Entwurff einiger Betrachtungen,
 über den
  Zustand der Seeligen.
 Beym Anfang des 1727sten Jahres.
by Barthold Heinrich Brockes

Mit welchem Vorrath ew’ger Lust,
In den Erfahrungen von ihres Schöpfers Willen,
Wird sich ihr gantzes Gantz dadurch erfüllen!
Wenn sie nur bloß die Huld, und die Gerechtigkeit,
Durch welche GOTT die Welt regieret,
Zu welchem Zweck er alles das geführet,
Was ihnen vormahls in der Zeit
Nicht billig schien, Verwund’rungs voll erwegen,
Wenn sie erstaunet überlegen,
Wie ihr vorher verfinsterter Verstand,
So offtmahls Böses Gut, und Gutes Bös genannt,
Wovon sie nun in stiller Andacht lesen,
Wie herrlich allezeit die Absicht sey gewesen.
Ja, wie sich, durch ein seeligs Ueberlegen
Der Führung, welche GOTT bloß ihrentwegen
Hier in der Welt gezeigt, ihr Heil vermehren,
Und immer grösser wird; so wird zu GOTTES Ehren
Dasselbe noch weit grösser werden;
Wenn sie die wichtigen Begebenheiten,
Und die gewaltige Veränderung der Zeiten,
Den Wachsthum und den Fall der Regiment’ auf Erden,
Erstaunend übersehn:
Da sie denn, was kein Mensch auf Erden konnt’ ergründen,
Vor Lust entzücket, werden finden,
Daß alles Gutes, was geschehen,
Allein geschehen sey, den weisen Willen
Des herrlichen Beherrschers aller Welt,
Zum guten Endzweck, zu erfüllen.
Sie werden deutlich können lesen;
Daß alles, was gebaut und angefangen,
Daß alles, was verstöhret und vergangeu;
Vortrefflich, nützlich, gut und nöthig sey gewesen.
Wie werden sie mit solcher Seelen-Speise
Sich ewig und unendlich nähren,
Auf welche angenehme Weise
Wird von Verrichtungen der Engel auf der Erden,
Wenn sie manch Reich gestürtzt, ein anders unterstützet,
Hier eine Stadt verheert, ein’ and’re dort geschützet;
Den Seeligen erzählt und kund gemachet werden!
Ja werden sie sich nicht in seel’ger Lust verliehren,
Wenn sie dergleichen Wunderwercke,
Und herrlichen Beweis, von GOTTES Lieb und Stärcke,
In hundert tausend Welten spüren?

Meter: iambic
Odkaz.
by František Cajthaml-Liberté

Já v úděl dostal pole kus:
„Jdi, pracuj, síly svoje zkus!“
tak Sudičky mi řekly.
Já s chutí se do práce dal
vzdor vichru, jenž mé líce rval,
až s krví slze tekly.
Byl kamení pln, ten můj lán,
a mnohý na něm převrh‘ plán
a slabá paže klesla,
když vseté zrní spálil mráz,
či stonky řídké bouře v ráz
i s prstí v dál roznesla.
Já začal znova práci svou
a mrvil půdu písčitou
pro hojnou sklizeň příští
a než mi uzrál první klas,
na skráni černý prokvet vlas
v parnu i ledné tříšti.
A co jsem sklidil, rozdám rád,
byť místo žita častokrát
bodláčí vzrostlo trochu.
Až mého žití praskne nit,
spát klidně chci, když řekne lid:
„Tys‘ nezahálel, hochu!“

Meter: iambic
- CXXXV - A una dama que murió y fue muy celebrada
by Joseph de Litala y Castelvi

Peregrino si el Pórfido no llora,
es porque guarda la belleza pura
de aquella Celestial rara hermosura,
que al Sol luces prestó, llanto a la Aurora.
Maligna estrella trajo postrer hora,
en el incendio de una calentura,
y es esta breve, y rica sepultura,
belleza, y horas Lisida mejora.
Llora tú, que perdiste ardiente llama,
donde a giros quemaste en ansias sumas,
tus Ceras Mariposa de la fama.
Justo es pues, que en el llanto te consumas,
porque faltando tan hermosa dama,
no hay Esfera de Amor donde arden Plumas.

Meter: iambic
Soneto en loor del autor y su obra
by Cervantes

El casto ardor de una amorosa llama,
un sabio pecho a su rigor sujeto,
un desdén sacudido y un afecto
blando, que al alma en dulce fuego inflama,
el bien y el mal a que convida y llama
de amor la fuerza y poderoso efecto
eternamente, en son claro y perfecto,
con estas rimas cantará la fama,
llevando el nombre único y famoso
vuestro, felice López Maldonado,
del moreno etíope al cita blanco
y hará que en balde de laurel honroso
espere alguno verse coronado
si no os imita y tiene por su blanco.

Meter: iambic
Al pueblo
by Indalecio San Román

No en mármoles, ni en bronces, te lo juro,
escrito el nombre quiero sea que llevo,
a una gloria más sólida lo elevo,
laurel más envidiable yo le auguro.
El lugar que anhelante le procuro,
que a tanto en mi ambición y fe me atrevo,
está en tu corazón a quien conmuevo
con la consagración de mi amor puro.
En él quiero mi nombre quede escrito
que el corazón del pueblo no una tumba
sino un altar paréceme bendito.
La cárcel de mi alma se derrumba,
a gozar ésta va de lo infinito,
guarda mi nombre y lo demás sucumba.

Meter: polymetric
Gott segne dich.
by N. N.

Der einst mein erstes Lied erklungen
In sehnsuchtsscheuer Knabenzeit,
Hast dir den Brautkranz nun errungen —
Gott segne dich, du junge Maid.
Ein goldner Stern in Maiennächten,
Stiegst du vor meinem Blick empor,
Du glich’st dem Edelstein, dem ächten,
An den ich ganz mein Herz verlor.
Ich sah dein Bild von fern nur leuchten
Und betete in stummer Nacht
Mit fleh’nden Augen, thränenfeuchten,
Zu dir — die nimmer mein gedacht.
Die Wolken kamen schwarz gezogen,
Die Wetter peitschten wild mein Haupt,
Mein Schiff versank im Grab der Wogen,
All’ meines Glücks ward ich beraubt.
Durch Himmel und durch Hölle stürmte
Mein furiengehetzter Sinn,
Das Ideal, das treu mich schirmte,
Warf mir den Rettungsanker hin.
Sieh’! Da zerfloß das trunk’ne Sehnen,
Das wonnebang mich einst umschwoll,
Dein Bild verschwand, des Geistes Wähnen
Ward ew’ger Gottversenkung voll.
Der Menschheit Heiligthum zu retten,
Wall’ predigend ich meinen Pfad,
Erlösend aus der Selbstsucht Ketten
Mit meines Liedes freier That.
Doch heute bei des Täubers Girren,
Umhaucht vom Dust des Lindenbaums,
Darum die Bienen lüstern schwirren,
Gedacht’ ich jenes süßen Traums:
Da ich mein erstes Lied gesungen
In sehnsuchtsscheuer Knabenzeit
Dir, die den Brautkranz nun errungen —
Gott segne dich, du junge Maid!

Meter: iambic
Puerilia
by Gustav Sack

Da war einmal ein Maientag
mit Primelduft und Lerchenliederleiter,
mit blauem Himmel und so weiter –
doch meine liebeswunde Seele lag
an einem Strom und unter gelben Weiden
trank schluchzend sie ihr erstes Leiden.
Und diese Stunde muß ich wiederfinden
mit ihrer jungen, jungendummen Trauer
und ihrem stolzen Überwinden.

Meter: iambic
- LVII - Al señor Infante don Carlos
by Luis de Ulloa y Pereira

O rompa ya el silencio el dolor mío,
y salga de este pecho desatado,
que sufrir los rigores de callado,
no cabe en lo que siento, aunque porfío.
De obedecerte, Anarda, desconfío,
muero de confusión desesperado;
ni quieres que sea tuyo mi cuidado,
ni dejas que yo tenga mi albedrío.
Mas ya tanto la pena me maltrata,
que vence el sufrimiento, ya no espero
vivir alegre, el llanto se desata:
Y otra vez de la vida desespero,
pues si me quejo, tu rigor me mata,
y si callo mi mal, dos veces muero.

Meter: iambic
294.  GOtt ist ohne Willen.
by Angelus Silesius

Wir bethen es gescheh mein Herr und Gott dein wille:
 und sih/ Er hat nicht will': Er ist ein Ewge stille.

Meter: iambic
In the Reading-Room of the British Museum
by Louise Imogen Guiney

Praised be the moon of books! that doth above
A world of men, the fallen Past behold,
And fill the spaces else so void and cold
To make a very heaven again thereof;
As when the sun is set behind a grove,
And faintly unto nether ether rolled,
All night his whiter image and his mould
Grows beautiful with looking on her love.

Thou therefore, moon of so divine a ray,
Lend to our steps both fortitude and light!
Feebly along a venerable way
They climb the infinite, or perish quite;
Nothing are days and deeds to such as they,
While in this liberal house thy face is bright.

Meter: iambic
Dva hlasy.
by Karel Hlaváček

Dnes dvorce ani po klekání nezavřeli –
dva smutné dvorce na samotách propadlých –
dva hlasy se tam o cos hádali a přeli,
při rudých stínech pochodní za vodou vzdálených.
Byl prvý hluboký a stále chtěl své: ano,
a druhý bázlivý a stále chtěl své: ne,
až zmlkli najednou, když blízko bylo ráno,
a měsíc vyšel na chvilku nad vody vzdálené.
Dnes dvorce ani po klekání nezavřeli –
dva smutné dvorce na samotách propadlých...
Dva hlasy se v nich dlouho mezi sebou přeli,
až hlas, jenž prosil, zaúpěl a náhle stich,
a hlas, jenž chtěl své: ano: z hluboka si vzdych.

Meter: iambic
Tristeza
by Carlos Ortiz

Si en la tela expectante de la vida
se deslucen los óleos animosos,
y agoniza de opaco ese brilloso
escenario de luces escondidas;
si en todo el pensamiento haya medida,
y en un plazo fatal para lo hermoso
ya caduca el placer y muere el gozo;
si no hay gracia, alegría ni salida
en el túnel
                  estrecho de los días
que nos abra de risa a la sorpresa;
si un letargo de tiempo nos espía
con el ojo de hastío y de pereza;
ya no hay dudas, con toda su porfía,
nos horada la vida la tristeza.

Meter: anapestic
I. Růži zřel jsem v květném sádku,
by Josef Uhlíř

Růži zřel jsem v květném sádku,
Pomněnku a lilji kvésti;
A ty počly spolu hádku
O své pěstitelce vésti.
„Která z vás mi upřít může,
Že jsem v srdce naší krásky“
– Hovořila sličná růže –
„Vdechla první pocit lásky?“
„„Ale bez věrnosti přece,
Řekni, co by láska byla?““
– Pomněnka tak růži vece –
„„A té já ji naučila.““
K oběma pak lilje děla:
„Nejkrásnější ze všech cností
Ode mne však obdržela;
Myslím: kouzlo nevinnosti.“
Nedaleko v stinném loubí
Děva pěstitelka stála,
A těch kvítků milé chlouby
Vyslyševši, takto prála:
Nekazte si krátké žití
Takovýmto hašteřením:
Vězte, že vás z všeho kvítí
Nejvíc – ale stejně cením.

Meter: trochaic
SRNY.
by Adolf Černý

Vyšly srny plachých snění
z houštin duše mojí v pláně –
jak je ostré světlo denní,
a kde zelené jsou stráně?
Kraj, kam oko dozří, bílý,
stráně také probělaly ––
kam jste, srny, zabloudily,
kde jste se tu, sněhy, vzaly?
Všude jenom holé sněti,
bez listu se stonek kývá,
nad polem vran hejno letí,
chladné ticho na zem splývá.
Vlhké oči v udivení
v jednotvárný obraz hledí,
horký dech se v mlhu mění,
dálky mizí v bílé šedi.
Zachvěly se srny plaše,
nazpět k lesům pohleděly;
změnily se sosny vaše,
jak jste, lesy, potemněly!...
Ne jak vyšly – hlavu k zemi
vracejí se srny v lesy.
Ach, jak houštiny jsou němy!
Ptáku jara, kde jsi? kde jsi?
Prchli ptáci, svadly květy –
zatím v houštinách co snily
plaché srny, v jiné světy
ptáci s květy zabloudili...
Vraťte se zas, srny, v houští,
ukryjte se pod větvemi,
kolem celý kraj je pouští,
přikrčte se, srny, k zemi.
Spadnou s nebe bílé sněhy,
všecky cesty zapadají –
zmizí řeka, zmizí břehy,
bílé sněhy všecko stají.
A vy černou pod chvojinou
dále sněte, duše děti –
neměly jste skrýši stinnou,
plaché srny, opouštěti!...

Meter: trochaic
Chmel.
by Antonín Bulant

Kde se k výši pne a vine
kolem tyčí chmel,
do zeleně v loubí stinné
ptáček zaletěl.
V úponků a listů chladu,
v stínu chmelných rév
od rána až do západu
zněl tu jeho zpěv.
Stojí chmele v plodu zralém,
ptáček letí v jih, –
pohroužil se v stínu palem
do snů bláhových.
Snil o libém chmelnic šeru
v známém údolí,
myslil, že to na severu
les byl na poli.
Tam se z jara opět vrátí,
hnízdo bude plést,
až se bude zelenati
chmele ratolest.
V snivé touze čeká, čeká, –
k moři dal se v let,
na sever zas do daleka
z jihu letí zpět.
Z dáli vidí známá pole,
hledá chmelný les, –
ale tyče, tyče holé
ční tu do nebes...
Pěvče, který v touze vřelé
vzlétáš do oblak,
tys ten na zeleni chmele
zabloudilý pták.
V ruchu života den ke dni
svoje sny jsi tkal, –
ale život, život všední
požal ideal!
Naklonil se jako třtina
ke hmotě náš věk, –
víc teď chutná chmelovina
než tvé sloky vděk!

Meter: trochaic
Z potulného života.
by Emanuel Miřiovský

Drkotavé vrže po silnici
vetchý vozík; klisna vyhladlá
nestejnými trhá poklusy
povoz v kamenech se tetelící;
do hromádky právě upadla,
zajisté že biče zakusí.
Zakusila. Vozka chutě kleje
na hrboly cesty, na koleje,
a hle, bičík v milošvarném švihu
na rezavou ukládá se hřívu...
A pak vozka k vozu nazpět chvátá
pobízeje zbytky archy sporé:
v jejím nitru děcko s matkou choré
a pod plachtou na dvou kolech chata.
Trochu slámy, něco hadrů k tomu,
toť je všecko ubohé jich lože;
není ani postesknouť si komu,
požalovať, můj ty milý bože!
Principál i vozka vedle kluše,
mezi rtoma píseň beze slov,
snad je kus v ní chudé jeho duše,
nad životem osamělý rov...
A za lesem ze vsi vížka kyne,
tam jich dnešní vytoužený cíl,
jako jiným cesta na sta mil;
podél silnice se potok vine
ostříhaný chudě vrbinami.
A hlas zvonku krajem zvučí známý,
klekání aj! právě ve vsi zvoní;
odhrnuje mužík plachtu, hledí do ní:
matka děcko ve svou náruč stiská,
dýše ztěžka matka jako dítě
jedním smutným dechem pospolitě.
Klisna stane. Před očima víska
klidně zírá hosti na cizí.
A principál klisnu pobízí
pronikavým „hi“ a svižným „hopsa“
ku hospodě, aspoň o sto kroků,
a slibuje něco od obroku,
sena trochu, snad i špetku ovsa.
Ale marně. Kůň se k zemi kloní.
Opět zdvihá plachtu principál,
zas nazírá opatrně do ní;
v odpověď mu strašný výkřik krátký
zápasící s děckem, bídné matky:
děťátko si pán bůh k sobě vzal!
Zvědavá se mládež vesnice
v posměšném i žalném pokřiku
kol a kolem staví vozíku,
nad nímž muž i žena plačíce
rukama jen lomí na nebesa. –
A pohřbila děcko celá víska;
večer mládež vesele zas plesá,
ana máma v buben opět tříská,
na provaze skáče principál –
zejtra klisna poveze je dál...

Meter: trochaic
VRANÍ OKO.
by Maryša Šárecká

Zda pamatuješ, otče, jak jsme šli
kdys lesní cestou převysoko,
a na místě si právě usedli,
kde vyrůstalo vraní oko.
Já myslila, že borůvky to plod,
jenž osvěžil by ústa zpráhlá,
a – nerozumné děcko čtyrleté, –
jsem ruku po něm chtivě vztáhla.
Tys vykřik' a v čas za ruku mne chyt,
když brala jedovaté kvítí,
a já pak z leknutí v pláč propukla,
jejž nemohl jsi utišiti.
Ta příhoda mne znovu napadá,
když myslím v tichém rozjímání,
jak často na cestě mé životní
vyrostlo černé oko vraní!
Jsouc srdcem stále děcko čtyrleté,
já po něm chtivě vztáhla ruku,
však s květem jedovatým urvala
jen nové zklamání a muku.
Jak často za plod sladký měla jsem
to jedovaté vraní oko,
a bolest po zklamání zůstala
mi v duši tkvíti přehluboko.
Vždy na cestě mé osudný rost' květ,
vždy chtěla jsem jej znovu míti,
a vždy ten usedavý srdce pláč,
jejž nemoh' nikdo utišiti.
A nyní, když se vracím v minulost,
říkám si, zatínajíc pěstě:
ach, kolik ještě oněch vraních ok
vyroste na mé pusté cestě!

Meter: iambic
Abhandlung
 von der Schreibart in Miltons
 verlohrnen Paradiese.
by Johann Jacob Bodmer

Des Eifers Zeit ist nicht die beste,
Er fürcht ein andren Gauch im Neste.

Meter: iambic
9
by Johann Wolfgang Goethe

Wer Marmor hier und Erz und Elfenbein erblickt,
Und was noch sonst von Stoff die edle Kunst beschickt,
Der denkt: Wie möchten wir mit emsigem Fleiß
Und treuem Sinn das alles umgestalten,
In tausend Bildern
Und unsre Liebe zu entfalten!

Meter: iambic
Z Nočních Dumek. (XIV.)
by Gustav Pfleger Moravský

A sotva že svůj zrak obrátím málem:
Tu nebeskou juž vidím komediji,
Jak nebe lesk a peklo chmúry kryjí;
Zde Bouilon vjíždí v svatý Jerusalem;
Tam šílí Roland v lásce, v žárném boji;
Zde slávopísně zvoní k Lauře palem.
A k tomu věsti Skotský věštec pojí,
Anť zatím druhý Homér slepým zrakem
Pád angelův hlaholí v písni svojí.
Tam pěvcův král s knížecím v rukou znakem
Hrdinův svojich činy z listův čítá:
Sbor Jindřichův a Hamlet, Julje vzkvítá
Mu ze slov sladkých ve půvabu takém,
Že slúchačův všech mysl vstříc mu lítá!

Meter: iambic
Musik! Musik!
by Klabund

Musik! Musik! Zusammensein
Mit tausend Tönen, das mich nicht verlässt.
Ich schwinge mich im angesagten Fest
Und bin zu vielen und nicht mehr zu zwein.
Ich bin erlöst von meinem Blondverlangen.
Und Sybil ist mir wie ein ferner Wald,
Aus dem, bevölkert mit den schönen Schlangen,
Der herbstlich rote Schrei des Hirsches schallt.
Nicht mehr im Ruch der faulen Gossen sein.
Ein Eherner zur Sternparade schreiten.
Unter dem blauen Brückenbogen gleiten.
O ganz im süssen See verflossen sein!

Meter: iambic
The Sea and the Skylark
by Gerard Manley Hopkins

On ear and ear two noises too old to end
     Trench—right, the tide that ramps against the shore;
     With a flood or a fall, low lull-off or all roar,
Frequenting there while moon shall wear and wend.

Left hand, off land, I hear the lark ascend,
     His rash-fresh re-winded new-skeinèd score
     In crisps of curl off wild winch whirl, and pour
And pelt music, till none’s to spill nor spend.

How these two shame this shallow and frail town!
     How ring right out our sordid turbid time,
Being pure! We, life’s pride and cared-for crown,

     Have lost that cheer and charm of earth’s past prime:
Our make and making break, are breaking, down
     To man’s last dust, drain fast towards man’s first slime.

Meter: trochaic
HLOUPOST.
by Leo Karmín

Viděl jsem hloupost nadutou
ulicí pyšně se nésti,
do výše s hlavou zdvihnutou,
tak jako má husa v dešti.
Kráčela pyšně, funěla,
prstem se ťukala do čela.
Kráčela hloupost ulicí
a strachem celá se chvěla,
zda jí kdo nečte na líci,
že její postava celá,
i když se tloukla do čela,
že přec jen bučela, bučela.

Meter: polymetric
A Ballad of Baseball Burdens
by Franklin Pierce Adams

The burden of hard hitting. Slug away
      Like Honus Wagner or like Tyrus Cobb.
Else fandom shouteth: “Who said you could play?
      Back to the jasper league, you minor slob!”
      Swat, hit, connect, line out, get on the job.
Else you shall feel the brunt of fandom’s ire
      Biff, bang it, clout it, hit it on the knob—
This is the end of every fan’s desire.

The burden of good pitching. Curved or straight.
      Or in or out, or haply up or down,
To puzzle him that standeth by the plate,
      To lessen, so to speak, his bat-renoun:
      Like Christy Mathewson or Miner Brown,
So pitch that every man can but admire
      And offer you the freedom of the town—
This is the end of every fan’s desire.

The burden of loud cheering. O the sounds!
      The tumult and the shouting from the throats
Of forty thousand at the Polo Grounds
      Sitting, ay, standing sans their hats and coats.
      A mighty cheer that possibly denotes
That Cub or Pirate fat is in the fire;
      Or, as H. James would say, We’ve got their goats—
This is the end of every fan’s desire.

The burden of a pennant. O the hope,
      The tenuous hope, the hope that’s half a fear,
The lengthy season and the boundless dope,
      And the bromidic; “Wait until next year.”
      O dread disgrace of trailing in the rear,
O Piece of Bunting, flying high and higher
      That next October it shall flutter here:
This is the end of every fan’s desire.

ENVOY

Ah, Fans, let not the Quarry but the Chase
      Be that to which most fondly we aspire!
For us not Stake, but Game; not Goal, but Race—
      THIS is the end of every fan’s desire.

Meter: iambic
- LXXXIX - Semejanza en el amor de los dos al nacimiento del león y el oso
by Pedro Soto de Rojas

Nace en los brazos de la muerte dura,
el gran rey de las fieras, que la imita,
y con piadosas voces resucita,
valiente de rebeldes sepultura.
Nace el Oso, en un bulto sin figura,
y su madre, en lamerle se ejercita,
hasta que su basteza debilita
y facciones, y miembros le figura.
Es Fénix, el León mi amor perfecto,
nació sin vida, y la razón mi daño
le dio el alma, con voces lisonjeras.
Tu amor el Oso, que nació imperfecto,
se figuró mi lengua, caso extraño,
como tendremos vidas, entre fieras.

Meter: polymetric
- CC - A la muerte del Conde de Coruña
by Juan de Tassis y Peralta

Cuando hierve cual mal la adolescencia
en ondas de peligros y de engaños,
golpe de arrebatados desengaños
hizo efecto mayor de su violencia.
Sólo aquella sublime providencia
sabe en un punto restaurar los daños,
de la omisión y olvido de mil años,
en un acto interior de penitencia.
Digno auxilio, Señor, porque la culpa
nunca fue tal, ni el término tan breve
que su misericordia no le alcance.
Supla, pues, la piedad a la disculpa
donde no hay fin seguro, ni honor leve.
¡Oh ciega obstinación! ¡Oh duro trance!

Meter: anapestic
V šerých hodinách.
by Julius Brabec

Jdou v duše hlubinách po březích zapomnění
žalostné průvody zmrtvělých tužeb mládí,
a sténá naděje s láskami zapadlými,
vše v šatech vybledlých, co kdy jsme měli rádi.
Jdou smutné průvody k hřbitovu snů a tužeb,
jen v dáli černavé neznámě flétna kvílí
jak srdce znavené, jež puká žalem lásky,
když v rakev zavřen kdos nám nejdražší a milý.
Uprostřed hřbitova... Sen, zkamenělá touha,
jíž oko strnulé tmou žití skelně svítí,
noc těžká, hluboká, jak chvíle zoufalosti...
a z rovů šťastných let vát hrůzu člověk cítí...

Meter: polymetric
Auf meines Kindes Tod.
by Joseph von Eichendorff

„und was weint ihr, Vater und Mutter, um mich?
In einem viel schöneren Garten bin ich,
Der ist so groß und weit und wunderbar,
Viel Blumen steh'n dort von Golde klar
Und schöne Kindlein mit Flügeln schwingen
Auf und nieder sich drauf und singen. —
Die kenn' ich gar wohl aus der Frühlingszeit,
Wie sie zogen über Berge und Thäler weit

Meter: iambic
* * *
by Josef Lukavský

Melancholický bratře,
opusťme samotu,
ponořme v slunce hlavu,
odevzdejme se davu
a jeho jásotu.
Jsme pohozené listy
se stromu života,
jsme v stínu svadlé kvítí,
psi, kteří nesmí výti,
když hnusna samota.
Náruče vdov a panen
nečinně zahálí
a plná ňadra, boky
po mnohé jistě roky
vítěze čekaly.
Poháry, absinth, pitky
k nezahození věc –
bouř v křečovitém řevu
a v nadávkách a zpěvu
nám neuškodí přec.
Melancholický bratře
buď satan bohem zas –
tuberkulosa čeká,
smrt pomalu nás svléká:
ať vezme všecko ďas!
Dnes večer zahájíme
i ukončíme snad,
a po nás na památku
nekrolog bude v plátku,
že ten i onen pad...

Meter: iambic
Soneto
by Epifanio Mejía

Sobre el musgo reseco la serpiente tranquila
fulge al sol, enroscada como rica diadema,
y en su escama vibrátil el zafiro se quema,
la esmeralda se enciende y el topacio rutila.
Tiemblan lampos de nácar en su roja pupila,
que columbra del buitre la asechanza suprema,
y regando el reflejo de una pálida gema,
silbadora y astuta por la grama desfila.
Van sonando sus crótalos en la gruta silente
donde duerme el monarca de la felpa de raso;
un momento relumbra la ondulante serpiente,
y cuando ágil avanza y en la sombra se interna,
al chispear de dos ojos suena horrendo zarpazo
y un rugido sacude la sagrada caverna.

Meter: polymetric
Soneto
by Pedro Liñán de Riaza

La noche es madre de los pensamientos,
cama de peregrinos y cansados,
velo de pobres y de enamorados
y día de ladrones y avarientos;
cueva de fugitivos y sangrientos,
guerra de enfermos, paz de maltratados,
reino de vicio, tierra de pecados
y testigo de santos pensamientos.
Es un rebozo de naturaleza,
es máscara del sol, luz de estudiosos,
capa de pecadores y de justos;
es una sombra llena de extrañeza,
espuela de cobardía y animosos
y causa, al fin, de gustos y disgustos.

Meter: dactylic
1L: Wie thöricht rühmet man ein Weib, das ungescheut,
by Christian Wernicke

Wie thöricht rühmet man ein Weib, das ungescheut,
Das
Mit dieses letztern
Drum wär es Lachens wehrt, wo jemand fragen wolte,
Warum
Er trat mit dem Beding'
Dass er ihm auch zugleich

Meter: iambic
77.
by Friedrich Rückert

O wende dich an das, mein liebendes Gedicht,
Im Menschen, was vereint, an das, was trennet, nicht!
An das nicht, was nur trennt, und ewige Trennung stiftet,
Der beiden Welten Heil mit heiligem Gift vergiftet;
Was als das einzige Heil für hier des Staates Norm
Aufstellen und für dort will eines Glaubens Form;
Daß vor dem heiligen unheiligen Kriege Frieden
Und Glück zu finden sei nicht droben noch hienieden.
Von dieses Fiebers Frost, von dieses Fiebers Glut,
Erstarrt der Menschheit Herz, versiegt ihr Lebensblut.
In diesen Todesfrost blas' einen warmen Hauch,
Und einen klärenden in diesen dumpfen Rauch!
Das reine Menschliche im Menschen wend' hervor,
Der ewigen Sonne zu den Liebesfrühlingsflor!

Meter: iambic
1L: »wie eine Rose aussieht, wüßt ich gerne!
by Anastasius Grün

»wie eine Rose aussieht, wüßt ich gerne!
Wohl wußt' ich's einst, doch hab' ich's traun, vergessen,
Denn zwischen mir und jenes Frühlings Ferne
Dehnt längst der Knechtschaft Nacht sich unermessen!
Ich sah die Rose einst in einem Garten,
Durch den die Spiele meiner Kindheit flogen;
Ich sah sie einst auf flatternden Standarten
Der Heere, die zum blut'gen Kampfe zogen.
Ich sah sie einst im Dom vor'm Brautaltare
An einer Jungfrau Herz sich zärtlich schmiegen;
Ich sah sie einst in meines Vaters Haare,
Als Tod ihn auf den Schragen streckte, liegen.
Ich sah, wie an der Brust der Mörder einer
Sie mit zur Richtstatt führt' im Sünderwagen;
O daß ich säß' im Karren anstatt seiner,
Daß ich die Rose könnt' am Herzen tragen!«

Meter: iambic