PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die Zeit
by Wilhelm Busch

So ist nun mal die Zeit allhie,
Erst trägt sie dich,
Dann trägst du sie;
Und wann's vorüber, weißt du nie.

Meter: iambic
Soneto
by Diego Ramírez Pagan

Dardanio con el cuento de un cayado
el nombre y la figura deshacía
de aquella ninfa a quien él mismo había
en mil cortezas de árboles cortado.
Y con el rostro triste y demudado,
con un ay que del alma le salía,
oh perversa Marfira, le decía,
en quien puse mi fe, seso y cuidado.
Si pudiese del alma tu retrato
quitar, cual de los árboles le quito
no harías mi vida ser tan corta.
Mas ay cuán por demás triste me mato
que lo que está en el corazón escrito,
borrarlo en la corteza poco importa.

Meter: polymetric
1L: Ich pfeife schon den ganzen Morgen
by Gerrit Engelke

Ich pfeife schon den ganzen Morgen
Und döse für mich hin.
Die Sonne ist in Regenlust verborgen –
Doch irgendwas erheitert meinen Sinn.
Die Menschen sehn heute anders aus,
Das Zeitungsmädchen hüpft so niedlich, –
Die lange Straße, Haus an Haus,
So regengrau – und schläfert doch so friedlich.
Was gestern hier lärmte, roh und fuselkehlig,
Das ist heute alles stumm. –
Wie bin ich heute selig –
Und weiß doch nicht warum –
Ihr lieben Leute, ich schalt euch: unausstehlich,
Fluchte manchmal, schalt euch: schlecht und dumm,
Vergebt mir heute, ich bin so selig
Und weiß doch nicht warum.

Meter: iambic
Muestra por extraño e ingenioso camino que es dicha no ser poderoso, y que siempre los que lo son suelen emplearlo mal
by Quevedo

No es falta de poder que yo no pueda
tener al benemérito quejoso,
ni harto de venganza al envidioso
que al bien obrar infama la vereda;
ni elegir en ministro a quien enreda
el sosiego y la paz del virtuoso,
ni ocupar en aumentos del vicioso
de la Fortuna próspera la rueda.
No es falta del poder que el poderío
me falte para ofensas, siendo miedo
al varón docto, y amenaza al pío.
Y pues sin esta potestad me quedo,
mucho le debo al poco poder mío,
pues, cuanto debo no querer, no puedo.

Meter: iambic
- 878 - Acto I, ARIADNA
by Lope de Vega

¿A dónde vas amenazando ausencia,
dueño del alma venturosa mía?
Que no suele olvidar el que porfía,
porque donde hay memoria no hay paciencia.
Amenaza atrevida la presencia;
mas luego que la vista se desvía,
vuelve en su fuerza amor, que a sangre fría
no sabe hacer el gusto resistencia.
Amor, cuando se ha dado por despojos,
no muda la pasión mudando cielos;
que ven las almas si no ven los ojos.
Juegan los que aman si lo son desvelos;
mas no se ausente nadie por enojos,
que lo que saca amor vuelven los celos.

Meter: iambic
39.
by Friedrich von Logau

Das Glücke, theures Paar, sey zinsbar eurem Willen
Und müß euch Haus und Hof mit Heil und Segen füllen;
Mit Segen, der da bleibt, wenn alle Zeit verlaufft,
Mit Segen, den man da erst nennt, wenn man ihn taufft.

Meter: iambic
1. Ausmarsch
by Gustav Schwab

Dein Kessel, brodemvolle Stadt,
Liegt dampfend unter mir,
Frisch, wie mich Gott geschaffen hat,
So wandr' ich singend hier.
Mir ist, wie dem Versunkenen,
Der aufstieg aus der Gruft,
Mir, wie dem halb Ertrunkenen
Beim ersten Athem Luft.
Ich blicke hinter mich; der Dampf
Ballt zu Gestalten sich,
Und werdender Gespenster Kampf
Entspinnt sich schauerlich.
Ein Kohlenaug', ein Beingesicht,
Ein Ries', ein Zwerg, in Streit;
So tauchen aus dem Dämmerlicht
Geiz, Ehrgeiz, Hochmut, Neid.
Sie bäumen sich, sie ringen wild,
Sie schwanken auf und ab,
Im Dunst erzeugt sich das Gebild,
Im Dunst sinkt es zu Grab.
Ich sehe nichts von Häusern mehr,
Ich seh' nur dies Gewühl:
Jetzt merk' ich, warum mir so schwer
Da drunten ist, so schwül.
Wer weiß, welch schlimmer Geist an mir
Zu böser Stunde zerrt,
Und richtigen Gedanken schier
Den Weg ins Herz versperrt?
Durchströme mich, o Gottes Luft,
Und stärke meinen Sinn;
Durchathme mich, o Blütenduft,
Bis ich geläutert bin!

Meter: iambic
Piják.
by Hynek Grunert

Při hodování veselém
tu celá tlupa pánů
a rytířů dlí za stolem,
při poharu a džbánu.
Když dosti již se napili,
a každý byl jak houba,
maličké na to po chvíli
praví z nich jakýs chlouba:
„Nuž, ve radosti, rozkoši –
zapijme všecku slotu!
I tážu se, kdo z vás, hoši,
vytáhne celou botu?“
A na stůl bota veliká
ze skla ihned se staví:
„Pochybnost zmizí všeliká,
kdo as je piják pravý!“
Udivení tu rytíři
nadýmají své plíce
a svému hoví krunýři,
by snesli ještě více.
Jen rytíř Kochan oněměl,
tu botu zrakem měře,
a jak by před ní strachu měl –
ze dveří ven se beře.
Tuť z toho v sále velký smích,
jak vše by jedna nota –
každý se chechtal, drže břich,
že vyhnala ho bota!
Již zkouší jeden po druhém
se v nehorázném pití,
však botu po zlém, po dobrém –
nelze mu doraziti.
A mnohý tu již přemožen
se pod lavici kácí.
Pan Kochan, dobře naložen,
se do síně zas vrací
a volá: „Ďas si to již vem,
kde máte tu svou botu?
Již rychle, podejte ji sem,
já dám se ve robotu!“
A s lící blahem zářící
již do výše pozvedá
tu botu plnou, pěnící –
a od úst dříve nedá,
až vyprázděna docela;
tu, když ji na stůl staví,
ku soudruhům dí z vesela:
„Nuž, nejsem piják pravý?“
I diví se tu, kde kdo jen,
Kochana zrakem měří –
a táže se, proč prvé ven
před botou prch’ ze dveří?
I dí jim Kochan: „Na slotu,
jíž podstoupit jsem musil,
jinou jsem venku vzal botu
a na té dříve zkusil!“

Meter: iambic
El novelero
by Manuel de Zequeira y Arango

Diz que en un buque de marfil nevado,
fue Bonaparte con su dinastía,
navegando por golfos de ambrosía,
de marítimas ninfas halagado;
de gigantes centímanos guardado,
llegó a un castillo de cristal,
                  do había
bombas de aljófar y su artillería
era de tubos de coral plateado
Diz que batió con alas de zafiro,
y venció con morteros de diamante
mil perlas disparando en cada tiro,
¿Qué ríes, Corina, con traidor semblante?
pues no pienses que sueño ni
                     deliro
que esto es ser novelero rimbombante

Meter: polymetric
Des  Autoris  Gedancken in seiner letzten
 Kranckheit.
by Friedrich Rudolph Ludwig von Canitz

Wenn Blut und Lüste schäumen/
So stärcke meinen Geist/
Daß er sich auch im Träumen
Aus Satans Netze reißt.
Hilff für mein Bestes sorgen/
Verändre meinen Sinn/
Und mache/ daß ich morgen
Ein neu Geschöpffe bin.
Ich seh’ das Licht verschwinden/
Die trübe Nacht bricht ein/
Ach HErr/ laß meine Sünden
Auch mit verschwunden seyn/
Streich’ sie aus deinem Buche/
Das mich zum Schuldner macht/
Und rette mich vom Fluche/
Der mir war zugedacht.
Wenn heut mein Ziel der Jahre
Mein letzter Abend ist/
Wolan! wann ich nur fahre
Wo deine Wohnung ist.
(wo du/ mein Vater/ bist.)
Doch soll ich länger leben/
So laß den festen Schluß
Mir stets für Augen schweben/
Daß ich einst scheiden muß!

Meter: iambic
Co jsem slyšel u Macochy.
by Jan Evangelista Nečas

Sešel jsem se u Macochy
s hovorným a dobrým dědkem.
Vykládal, kdo kdy tam skočil
i kdo stal se toho svědkem.
Hostinský sám, dlužníka když
zhlédnul v jeho skoku ranním –
„Teď už máme po penězích!“
hořce sobě vzdychl za ním.
Samovrah zas jiný kdysi
přišel na kraj se svou milou;
jakoby nic na pokraji
rozprávku si vedli čilou;
vzkočiv, vzal on náběh náhlý –
„Karle!“ – za ním zavolala –
Karel nic – již z těla jeho
kaše krvavá se stala.
Nejezchlebem z Vilimovic,
spustivším se po provaze,
pochován ten člověk dole
v písku, štěrku. – Nespal blaze!
vyvrhla ho z hrobu voda,
smyla krev, jež na něm lpěla;
trosek jeho ani hrozná
propasť v sobě nestrpěla:
porvala je, roznesla je
do štěrbin a slují tmavých,
že se spustil Pána Boha
a že sešel s cest svých pravých.
Dědoušek se rozpovídal:
S dovolením, milý pane!
Myslím si, že svobodné víc
táhnou nežli ženy vdané.
Macocha zde nepřístupnou
pannou byla za svým prahem,
až se, smutná, nezavřela
před člověkem samovrahem.

Meter: trochaic
KRUH.
by Richard Weiner

Konečně znám skvostnost západů. – Neboť již netřeba počíti,
a proto již jiter netřeba, která vždy pošlehla znovu.
Večery nejsou mi mezníky – v červáncích nekvapně vplovu
v čarovný kruh, jejž jsem konečně uzavřel. Západ pak jihne
v něhu, jež věčnost stihne.
Do oken kyne mi s úsměvem večer a bez bázně rozchodu
se rozvine v hladké bezvětří večerní vanutí v lese.
Blažen, kdo v bezpečné dohodě se zítřkem do zítřka nese
podíl svůj dnešní a neváhá setrvat v odmlce chvíle.
Projít jest míle, míle – – –
Násilí rozluky se dnem již neznám; však večery prodlouží
ten den v kouzlo věčných splývání, a já se v nich blaženě vracím
z bývalých bludišť svých veselí v čarovný kruh, v němž se ztrácím.
Nečekám, nehledám, nechvátám –

Meter: dactylic
Xenien
by Friedrich Schiller

Distichen sind wir. Wir geben uns nicht für mehr noch für minder.
Sperre du immer, wir ziehn über den Schlagbaum hinweg.

Meter: polymetric
PORTRÉT DVOU PLAVCŮ
by Viktor Dyk

Ten plavčík zpívá si: Za plavby zahynem’.
Je moře bezedné. Jas nebe oklame.
Leč tolik světel je a my jich neminem’.
Tak mnoho lásky je a my ji poznáme.
Dí starý námořník: My nezahynuli.
Nás vichr ošálil a hloubky oklamaly.
Tak mnoho světel je a my je minuli.
Tak mnoho lásky je a my jí nepoznali.

Meter: polymetric
Kalender der Musen und Grazien
by Friedrich Schiller

Musen und Grazien! oft habt ihr euch schrecklich verirret,
Doch dem Pfarrer noch nie selbst die Perücke gebracht.

Meter: polymetric
Přiletěla pěnice.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Přiletěla pěnice
v jabloň na zahrádce,
ach! že zas uletěla,
zapěvši jen v krátce!
Přiletěla myšlenka
do srdéčka mého,
zasedla jen chvilenku
a již prchá z něho.
O! kdy bych jen věděla,
bloudíli kde v poli
šla bych tam, vždyť po ní mne
tolik srdce bolí;
O! kdy bych jen věděla,
že se toulá v lese,
šla bych za ní: tak se mé
srdce strachy třese;
O! kdy bych jen věděla,
že se skrývá v zemi:
vykopala bych si hrob – –
neb tak teskno je mi!

Meter: trochaic
1L: Ich werde stets verschmächt, kan keinen recht vergnügen,
by Friedrich von Logau

Ich werde stets verschmächt, kan keinen recht vergnügen,
Ich mach es, wie ich wil, so mag ich keinem tügen;
Doch bin ich ausser Schuld, weil durch sich selbst vertirbt,
Wer ihm ein Glücke ticht und nicht ein Glück erwirbt.

Meter: iambic
XI. NÁVŠTĚVA Z KŘÍŽEVCE.
by Adolf Heyduk

Snů tajnou cestou vchází muž,
pln zlata jeho šat,
leč kolem šíje rudý pruh,
jak sekerou byl ťat.
Na hnědé surce bílý plášť,
skvost na obrubách ster,
a za čapkovou agrafou
dvé trčí orlích per.
Rtem bledým mluví rozechvěn:
„Nuž, králi, znova nič!
mám hlavu zas, mám duši zas:
jsem Štěpán Lackovič.
Ten, jejž jsi na sněm vylákal
a ve Křiževci jal,
bys před svým stolcem rozkacen
mu hlavu srubnout dal.
Ten, jehož trup jsi oknem svrh’;
znáš dobře as ten zjev,
vždyť posud na zdech straší lid
má v kámen vpitá krev.
Jsem ten, jenž vzdor ti vrhl v tvář,
když novou kul jsi lest,
chtě lid náš místo v Turků zem
na bratry Čechy vést.
Mníš, že se zdaří někdy snad,
co ode mne jsi chtěl,
by Slovan z choutek královských
svých bratrů zapomněl?
Ne, s Čechem Chrvát pobratřen
a s Chrvátem zas Čech,
my jeden lid jsme, pamatuj,
a jeden cit v nás všech!
My Slovanstva jsme dvojí stráž –
nechť zlob tvých sebe víc –
čel našich orli jedno jsou
a létají si vstříc.
I přes Dunaje širý proud
a Labe dalný běh
vždy srdce k sobě přivinou
zde Chrvát, onde Čech.
Tak na vždy bude, pamatuj,
stín můj ti věštcem buď,
že jednu duši junáckou
má millionův hruď.
Nás neodloučíš, zhyneš spíš
jak mrzák bez opor,
jak mršná kořist dravých snův,
jak padlý medvěd hor.
Schneš na kostlivce, skonáváš,
máš strach; já radost mám!
Spěš, svobodu dej urvanou
zpět Čechům a zpět nám!
A ne-li... lotře, proč se chvíš?
proč hadí jazyk zmlk’? –
pak také s okna poletíš,
by vlky žrán byl vlk.
Ať duše tvá je krkavcem
a hledá peklu vděk
na Turcích námi pobitých
svůj věčný újedek!
Aj, modlíš se, máš růženec,
leč strachem ztrácíš dech;
když není v krčmě vína již,
nač nad vraty je věch?
Nech rouhání!“ A krále chyť
a sevřel hrdlo v pěst...
„Už věz, co cizí králík nám
a k tomu zlosyn jest!
Já myslil dřív, že z českých niv
brat milý přišel k nám,
a místo něho Němce jen
za hrdlo v pěsti mám!
Já myslil, z vltavských že niv
k nám přišel bratr Čech,
a místo něho v ruce mám
všech neřestí jen měch.
Pryč, stěhuj se!... A rozzuřen
jej k oknu síně nes’
a v hloub jím met’... Král děsně křik –
sáh’ k hrdlu – vstal – a kles’.
„Čím strádáš, pane? Mluv, co jest?“
„Nic, nic, jen zde, hleď sem,
ten čechelový úvazek
mě svírá pod hrdlem!“
Je rozvázán. Král lehl výš –
leč strachu není prost;
spal – srdce kol však svíjel se
had snů a v draka rost.

Meter: iambic
- CIV - A don Diego Fernández de Córdoba, Señor de la Campana
by Pedro Soto de Rojas

El valor de cobardes corregido,
el corazón, y la derecha mano
herida aquesta de un traidor villano,
y aquel de un noble, por leal herido.
Libre, desesperado, y ofendido,
del yugo, gloria, y fuerzas del tirano,
ya de fortuna (¡oh flaco aliento humano!)
al incesable trabajar rendido.
Estoy, (¡ved cuál! ajeno de venganza,
que es mi ofensa mayor, que el enemigo,
y que mi enojo el tiempo, y su tardanza.
Y en tantos males, por remedio sigo
del hado incontrastable la mudanza:
Sentid don Diego, pues que sois mi amigo.

Meter: iambic
21.
by Friedrich von Logau

Pseudo leugt so trefflich sehr, daß ich ihm nicht glauben kan,
Wann er da gleich, wann er leugt, daß er lüge, saget an.

Meter: polymetric
Compendio de las hazañas del mismo en inscripción sepulcral
by Quevedo

Diez galeras tomó, treinta bajeles,
ochenta bergantines, dos mahonas;
aprisionole al Turco dos coronas
y los corsarios suyos más crueles.
Sacó del remo más de dos mil fieles,
y turcos puso al remo mil personas.
¡Y tú, bella Parténope, aprisionas
la frente que agotaba los laureles!
Sus llamas vio en su puerto la Goleta;
Chicheri y la Calivia, saqueados,
lloraron su bastón y su jineta.
Pálido vio el Danubio sus soldados,
y a la Mosa y al Rhin dio su trompeta
ley, y murió temido de los hados.

Meter: iambic
TY’S JAKO NEBE SNIVÁ.
by Josef Václav Sládek

TY’S jako nebe snivá,
když nikde není mrak,
tak do světa se dívá
tvůj blankytový zrak.
Tak důvěrný a čistý
a ještě jako v snách,
jak fialka, než v listy
jí první napad’ prach.
Jak ptáče s ratolesti
se na svět díváš kol
a neznáš jiné štěstí
než to, že neznáš bol!

Meter: iambic
Čím Psyché schamana, hrou fantaisie...
by Stanislav Mráz

Čím Psyché schamana, hrou fantaisie
skor, Pierro, je tvá, Pisga za Haemos čím,
ač paralelismus dob, pólů kryje
se léna, v pieçy vděk, genru v tým.
Jsi díla kejklíř, satir melodie,
máš bradu, roh, v střet diabolskou patu v šprým,
však studnu magická ferule bije
kdy v zvůli, poruší tvou, kráso, vím.
Nad polní květ je iris um dne, moda?
Lac neskalil v hloub době v studny, shoda,
nikdo, leč strópha, stanz je pýr a – voda.
Však v Hioba elegii, jak tklivá,
zda, bardále, vzpláš proto, dráha zbývá
pokroku širá, v nekonečnost zívá.
Však Syr, toť chant v nerv balsám, struna živá.

Meter: iambic
V LETNICÍCH DUCHA.
by Jaroslav Vrchlický

Jak vítám vás, letnice ducha,
kde v srdci vše se hne a pne,
kde každý sen a každá tucha
rozkvétá v síle tajemné!
V stín samoty jste zdrojem snění,
v noc jara dívky políbení,
v žár leta pohár, jenž se pění,
ve chmury noci záblesk dne!
Ó že jen jednou v žití přáno
váš hesperidský trhat plod,
v svém srdci vítat krásy ráno
a idealů zářný vzchod!
ó že jen jednou v dlouhém žití
se jiskra božství v hrudi vznítí
a vzplane, jak když měsíc svítí
v hvězd plápolu nad tichem vod!
Vše krásy, které jenom tají,
stráň lesnatá a květný luh,
žár slunce, kterým plody zrají,
i ve poupatech tvorčí ruch;
vše poklady jsou otevřeny,
sny dětství znova oživeny,
tu listí šum, tam v řece pěny,
a všady život, všady duch!
A vším hlas jeden tajuplný
proniká nebe, moře, zem;
kdo spočítá ty všecky vlny,
jež probudí svým paprskem?
Jím: „plynu!“ šumí řeka k mořím,
jím hvězda k hvězdě volá: „hořím!“
jím bůh sám k sobě mluví: „tvořím!“
a já k své duši pravím: „jsem!“
Ó jsem a žiju! jaké kouzlo,
ó chvíle štěstí blaživá!
hle hádě, které v rumy sklouzlo
a na slunci se vyhřívá,
i orla skřek v oblačné výši,
dech fijalek, když v taji dýší,
i spící panther v skalné skrýši
tě zná, ó vesno zářivá!
Ty srdce lidské, kalný krystal,
ozáříš v jeho zátiší,
to srdce, byť se ráj mu chystal,
přec jeho tluk se neztiší.
Zář citu pustíš jeho hranou
a hned v duhových barvách vzplanou
a v perlách v písně kalich skanou
vše tuchy lidstva nejvyšší!
Ó mladosti! proč jenom jednou
se mihneš žití zrcadlem?
proč záhy vášně křídla zvednou
a řádí v květu opadlém?
proč aby člověk poznal eden,
dřív musil býti ďáblem sveden,
proč nestačí tvůj doušek jeden
máj vzkřísit v srdci uvadlém?
Či máš nám proto dražší býti,
že zaplaneš jen jedenkrát?
či má snad srdce zapomníti
a život jest jen shon a chvat,
jen samé přání, nikdy činy,
a nikdy světlo, samé stíny,
a stále trpět bez příčiny
a více jarem nezaplát?
Však buď jak buď, vše rád chci nésti,
čím obdaří mne příští věk,
chci umírat, jak chtěl jsem kvésti,
chci v před, však nikdy nazpátek!
Ó mladosti! kéž s tvojich tváří,
jež v zrak můj nyní sluncem září,
ve chmurné stíny mého stáří
jen jeden padne paprslek!

Meter: iambic
- CCIV - Al mismo Príncipe (de Ascoli)
by Gutierre de Cetina

A restaurar tornaba el nuevo día
la aurora, cuando el sueño le mostraba
al pastor principal que nos guardaba,
la imagen que, ya muerta, en él vivía,
diciendo: «¡Oh parte que del alma mía
fuiste la que viviendo más amaba!,
del Reino que en el Trino acá esperaba,
por consolarte, el Señor de él me envía.
Cesen, pues, ya las lágrimas y el luto;
¿a qué sirve llorarme, si mi suerte
pasó de grande a muy mayor estado?
Alégrate, pastor, y con el fruto
del árbol mío que cortó la muerte,
consuela a ti y al español ganado.»

Meter: iambic
HOMO URBICUS (I)
by Arnošt Procházka

Vzduch mění v dusivý a suchý var
terč sluneční jak výheň hltavá a zlatá;
žhne zdola polní cesta, prašný žár,
tkví pole obilná jak poledním snem jata.
Je mrtvá tiš a vůně pryskyřná
i dusná velký les, kam nedočkav se hrouzím:
a střídou tupý úder zaznívá
jen sekyr v ohlas mdlý, jejž kročejem svým vzbouzím.
Ni chladný větru van, ni hmyzu šum,
ni křídel chvatný mih, ni zpěvu výtrysk hřivý,
jen prsti prudký dech, pňů hluchý tlum:
jak slavně mlčí vše a pověčně kol civí!

Meter: iambic
PÍSEŇ VESELÉHO ODCHODU
by Viktor Dyk

Ne, nemám, proč se strachem chvít,
a nemám, co bych hlídal.
Na stráni nutká Prokšů Vít
pomalou kravku „Jdi dál“.
Ta přes Vítův se šourá lán,
a pluh ten vleče polem.
Já chodím jako Kristus Pán
a káži lidem kolem.
Mně vzchází jitra růžová,
kraj daleký mne vítá.
Já bral jsem příliš doslova
to „Jdi dál“ Prokšů Víta.

Meter: iambic
Hudba.
by Jaroslav Vrchlický

To starý motiv neznámého mistra:
Pod klenbou šerou gotického dómu
u varhan seděl muž, stál jinoch za ním;
hra prstů vpadla do klávesů bystrá
a rostla v tónů vichřici, v cval hromu,
muž pozved hlavu k juna dumným skráním,
jak tázal by se: „Je to zvuk ten pravý?
To, co jsi snil, vyslovit nedoved?“ –
Hra burácela, rostla v tónů splavy,
svět vyjadřujíc byla svět.
V ní poprvé se tvůrčí slovo chvělo,
z tmy chaosu, jímž vyvolal Bůh světlo,
je od hmoty a temna rozděluje,
by v hmotu žití věčný zárod selo,
jímž pak by všecko zářilo a květlo,
vln vzruch i sklon, co tráva, řasa sluje,
co zhráněno pak na tvar pevný slito,
by první člověk moh tam nohu klást,
co prosypalo tvůrčí velké síto,
se v pavučině mohlo třást.
Tu hudbu první Adam slyšel v ráji,
s andělských křídel splývala mu v dumy,
než první slovo řekl retem chvějným,
ba dříve jistě chyt je ve šalmaji,
v tom, cedry čím i třtiny zpěvně šumí,
co z vln i klasu rythmem znělo stejným;
ba z ráje vyhnaným na cestu v pláči
ta zněla píseň – kdo ji vypěje?
V krok první přes kámen a přes bodláčí
jak tužba, stesk, jak naděje!
V barbarů řeže, v krve močál hustý,
v tmy století a do otroctví bídy
vždy skanula jak božských slzí manna;
do věků létla neznámými ústy
přes zdi Kyklopů, přes Pyramidy,
ji v souzvuk spjala Parthenonu brána;
zvěř před Orfeem klesla, sotva vyšel,
a v struny zlaté lyry klidně sáh,
s hvězd Plato sladké harmonie slyšel,
v nichž Sokrates moh umírat.
Pak rozvlnila se již veletoky
z té syringy, již umný pastýř zrobil,
se stala světa veškerého řečí;
v boj pouští vedla legionů kroky,
ples její triumf světoborců zdobil,
ba každým dějin krokem byla větší.
Když zhynul velký Pan, se tiše smekla,
jak duše světové by byla dech,
v Bethlémské písni slovo své zas řekla
nad jeslemi, po aeonech.
Své v středověku hřměla „Dies irae“,
pod křížem v „Stabat mater“ hlasně štkala,
v „Tedeum“ zajásala všehomírem...
Ó závrati, ó opojení, víre!
Kde břehy vaše, v nichž se rozjásala
jak zvony plníc láskou svět a mírem!
Pak zněla v písni „božích bojovníků“
titánských řeží sledním ohlasem,
a sírá lkala v Exulantů vzlyku
s posledním Čechů zápasem.
I slovu urvala dnes vlády žezlo,
neb v nejtajnější záhyb srdcí vnikla,
se stavši duší snivých zpovědnicí;
co božského kdy v lidstva sluch se svezlo,
kam slina všednosti zlá nedostříkla,
čím dívčí ňadro touží k večernici,
vše smyslů záchvaty, vše křečí zmatky,
čím cílům svým jsou lidé nevěrní,
jak věrné zrcadlo všem hází zpátky,
čím stůně člověk moderní.
A zase zřím ten starý obraz mistra,
jak sedí u varhan v gotickém dómu,
jak mladý, vážný muž se tyčí za ním;
hra prstů v klávesy již vpadla bystrá
a je to zvuků vichřice, cval hromů,
muž pozved hlavu k dumným juna skráním;
však praví: „Dnes je hudba řečí světa,
té pokud naslouchá, věř, nesvšední,
šla dějinami, slyšíš? Zkvétá, vzlétá,
a Čech v ní není poslední!“

Meter: iambic
1L: Die Dichtkunst mahlt durch Kiel und Schrift.
by Carl Friedrich Drollinger

Die Dichtkunst mahlt durch Kiel und Schrift.
Es zeigt ihr die Natur der Bilder ächte Züge.
Ihr schwärstes ist der Mensch. Wer ists, der solchen trifft,
Wenn ihn die Klugheit nicht entblößt von Larv und Lüge?
Und da ein jedes Bild von einem Schöpfer spricht,
So ist auch dessen Ruhm der Dichtkunst erste Pflicht.

Meter: iambic
K RÁNU
by Jaroslav Kolman Cassius

Vy staré, staré ruce mé,
jak zlý můj čas vás louží, čistí,
už bez krve a bez kořisti
svou vojnu vybojujeme,
vy staré, staré ruce mé,
sepjaté v klíně, jen když sníme,
a když něco pohladíme,
jako když nemilujeme,
vy staré, staré ruce mé,
tak plaché, že vás tma jen spíná,
když bezesná noc napomíná:
modleme se, snad usneme,
vy staré, staré ruce mé,
až smrt vám dlaně protne hřeby
a na kříži vás napne k nebi,
až potom snad se sepneme,
vy staré, staré ruce mé?
Až všemi pekly projdeme?
A v mrákotách tvé hřeby, Kriste,
to jedno jisté, zcela jisté,
už jenom v křeči sevřeme,
vy staré, staré ruce mé?

Meter: iambic
388
by Josef Vlastimil Kamarýt

Mnohý v ustech med,
v srdci chová jed;
v oči se ti klaní,
po straně tě haní.

Meter: trochaic
MAGDALENA. (III.)
by Adolf Černý

A uslyšela svatá Jeho slova,
když prohléd’ Šimonovo myšlení
tak tvrdé o ní, jako kamení –
„žeť věděla by hlava Prorokova:
ty slzy z hříšných očí pramení.“
Ach, jakou hudbou zněla srdci ženy,
v něž padal buď jen pohrdání sníh,
neb utajený, mrzký ďábla smích,
když krásou jejích údů opojený
ji líbal, objímal a tiskl hřích!...
O dlužnících dvou podobenství pravil:
„Ten pět set dlužen byl, ten padesát,
a když neměli dluh svůj z čeho dát,
on odpustiv jim – oba dluhu zbavil.
Rci, kdo z nich víc ho bude milovat?“
Jak zaplesalo srdce Magdaleny,
když Šimon rozsoudil, jak cit jí děl:
žeť ten, kdo více peněz v dluhu měl –
a Ježíš, slzou její pokropený,
když řekl: „Tak jsi právě pověděl.“
Ach, ona ví, že pět set dlužna byla,
ví, jakou láskou musí zahořet,
když dluhu zbaví ji ten svatý ret,
v nějž dříve ještě navždy uvěřila,
než slova zvuk jí s něho k srdci slét’...
A do duše až proniklo ji chvění
a teplého cos k srdci sáhlo jí,
když uslyšela v citů příboji:
„Jsou hříchové ti tvoji odpuštěni,
jdi, ženo Magdaleno, v pokoji...“

Meter: iambic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

¡Oh más de mí que el céfiro estimado,
húmedo Noto! Tú, que al sol y al cielo
con negros toldos y con pardo velo
cubres el rostro azul, el crin dorado;
Así nunca jamás el cierzo airado,
barriendo nubes y arrojando hielo,
te quite el manto, te ahuyente el vuelo,
de espesas lluvias y del mar hinchado.
Que en la sondas levantes alboroto,
y aquella nave en quien mi bien navega
la traiga al puerto tu animoso aliento.
Oye mi justo ruego, fresco Noto:
Mas ¡ay! ¿qué fruto aguarda quien le entrega
sus lágrimas al mar, su ruego al viento?

Meter: iambic
Máj tak krásný, jak jen první
by Jan Neruda

Máj tak krásný, jak jen první
láska býti může,
a v něm vypučela mladá
z poupěte mně růže.
Mlaďounká ta růže krásná,
krasší než vše kvítí,
že mne příliš milovala,
musela umříti.

Meter: trochaic