PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Chío
by Ángel de Estrada

Ni un árbol, ni una flor, ni una
                     sonrisa
en el color de la montaña adusta;
serena el alma la retrata augusta,
con sus flancos y cumbres de ceniza
Ya no es sagrada su ligera brisa,
y a septicorde lira no se ajusta;
ciego el aeda, de expresión vetusta,
se desvanece en el peñón que pisa.
Sólo nieves que vienen desde Troya
aprovechando cual marmórea joya
la cumbre le hacen al pasar un velo;
ondulante la sombra se refleja,
y es gracia de la gloria que semeja
sobre la cuna del cantor, el cielo.

Meter: iambic
The Passionate Shepherd to His Love
by Christopher Marlowe

Come live with me and be my love,
And we will all the pleasures prove,
That Valleys, groves, hills, and fields,
Woods, or steepy mountain yields.

And we will sit upon the Rocks,
Seeing the Shepherds feed their flocks,
By shallow Rivers to whose falls
Melodious birds sing Madrigals.

And I will make thee beds of Roses
And a thousand fragrant posies,
A cap of flowers, and a kirtle
Embroidered all with leaves of Myrtle;

A gown made of the finest wool
Which from our pretty Lambs we pull;
Fair lined slippers for the cold,
With buckles of the purest gold;

A belt of straw and Ivy buds,
With Coral clasps and Amber studs:
And if these pleasures may thee move,
Come live with me, and be my love.

The Shepherds’ Swains shall dance and sing
For thy delight each May-morning:
If these delights thy mind may move,
Then live with me, and be my love.

Meter: iambic
A hembra remilgada, despierto varón
by Quevedo

De cierta dama que a un balcón estaba
pudo la media y zapatillo estrecho
poner el lacio espárrago derecho
de un tosco labrador que la acechaba.
Ella, cuando advirtió que la miraba,
la causa preguntó de tal acecho;
el labrador la descubrió su pecho,
diciendo que la vía y contemplaba.
Mas ella, con alzar el sobrecejo,
le dijo, melindrosa: «Aquesto, hermano,
no es más de ver y desear la fruta.»
El labrador, sacando el aparejo,
la respondió, tomándolo en la mano:
«Pues ver y desear, señora puta.»

Meter: iambic
Mé písničky. (II.)
by Antonín Koukl

Že někdy chodím za jinou,
mi vyčítáváš, drahoušku!
Leč vše to dělám pro Tebe
a jenom jaksi na zkoušku.
Vždyť proto k jiné chodívám,
bych uměl líbat na čílku,
a když to skvěle dovedu –
pak zlíbám Tebe, andílku!

Meter: iambic
III. Ty šedá skálo nad vodou,
by Vítězslav Hálek

Ty šedá skálo nad vodou,
co mne to vábí k tobě!
Mně jest, jak by zas dýchalo,
co dávno mněli v hrobě.
Měsíc se rozlil po vodě
a vlna žblunkla steskem,
tam kráčí paní bělostná,
oděna krásou, leskem.
Na čele poklid velebný
a v prsou oheň živý,
a koho prstem dotkne se,
ten velké stvoří divy.
Ten v říši duchů domovem,
pronikne příští časy,
on slovo tělem učiní
a drahý národ spasí.
Tak mnohý věk ji zneuznal,
tak mnohý se jí rouhá,
ach, kýž byste to věděli:
toť lidu mého touha!
Tu slyším z blízka jasný zpěv,
mrtví se řadí k živým –
ó, paní svatá, dotkni se
již prstem dobrotivým!

Meter: iambic
La fontana
by Carlos Valverde López

Esa clara fontana rumorosa
de lenguas verdes y cristal helado,
ese dulce manar acompasado,
es un borbotear de mariposa
Ese chorro de plata primorosa
forma un hilo de acero ensortijado
que, en el fondo del lecho anacarado,
borda una flor de escarcha esplendorosa
Salta tímido al cauce y se desgrana
en pompas de color efervescente
y en la charca dorada se engalana
con guirnaldas de cuarzo iridiscente
vengo a verte esta vez clara fontana
para hundirme en tu seno dulcemente.

Meter: anapestic
Kdys v Alpách vstoupal jsem vždy tíž a tíž,
by H. Uden

Kdys v Alpách vstoupal jsem vždy tíž a tíž,
až příkrou strání, na níž tráva vlaje,
a prsoma se stráně dotýkaje
jsem zvolna bral se k cíli svému blíž;
když ale hrany dostoupil jsem již,
zas jinou stráň jsem zřel, jak vstoupá z kraje,
až teprve stráň osmou počítaje,
jsem v skalách spatřil vytouženou chýž.
Noc šerá přišla, malou chatu skryla,
však plocha sněhu nekonečná, bílá
se pyšnou lhostejností rozjiskřila...
„Oh – děl jsem – drahou tvou se přece dám,
já pevným jsem a vzdorovati znám
i nehostinným chladným výšinám.“

Meter: iambic
Tempestad
by Pedro de Lara

Se oscurece la faz del firmamento;
ruge con furia la tormenta airada;
se oculta la avecilla en la enramada
que azota audaz el huracán violento,
y se anega la tierra en un momento;
y suspira la flor, ya deshojada,
al ver que sin piedad es arrastrada
al arroyo que corre turbulento.
Aterrado, en su hogar, el campesino
santa oración con ansiedad murmura
para aplacar al Hacedor divino,
y la luz del relámpago fulgura,
y el rayo asolador se abre camino
entre las sombras de la noche oscura

Meter: polymetric
Gott
by Gustav Sack

Aus Furcht geboren und vom Wunsch verschönt,
ein Bild unsrer Vollkommenheit zu malen,
wurdest du Jude und zum Kannibalen,
der eifervoll dem Bruderfraße frönt;
dann nährtest du dich, opferblutgewöhnt,
von unsrer Selbstzerfleischung Folterqualen,
bis deine Wut verdämmerte zum fahlen
Gespenst, das hohl und wimmernd uns umstöhnt:
Oh Ding an sich! Oh Wahrheit! Letzter Grund!
Nun stirbst du – – dennoch fachte dieses Wort
all unsrer Sehnsucht Narrenschmerzen und
Gelüste an und unsre Welt verdorrt
noch in den Dünsten, die dein toter Mund
aushaucht, zu einem runden Narrenort.

Meter: iambic
- 989 - Acto III, CÉSPEDES De El valor de las mujeres
by Lope de Vega

Nací en España, el Reino de Toledo,
me dio la luz del cielo más templado,
sangre noble me dio un abuelo honrado,
y un padre a quien el mayorazgo heredo.
El cielo aquestas fuerzas con que puedo
tener un carro, y un molino airado,
di muerte a Pero Trillo, fui soldado,
y nunca a fuego y hierro tuve miedo.
Rompí del Albis los deshechos hielos,
Carlos y el de Alba a mi valor se inclinan,
di a Italia envidia, y a Alemania celos.
Rompí, vencí, maté cuantos me indignan,
y una pasión de amor, unos ojuelos,
me prenden, matan vencen y afeminan.

Meter: iambic
6.
by Paul Heyse

Ich konnte nie die Glücklichen beneiden,
Vor denen offen, wie am hellen Tag
Ein Blumenbeet, das Jenseitsrätsel lag,
Wie Kinder gläubig sich an Märchen weiden.
Früh lernt' ich, ob mit Schmerz auch, mich bescheiden,
Daß kein beschränkter Geist erfassen mag
Unendliches, und weder dreist noch zag
Gab ich mich drein, mein dunkles Los zu leiden.
Doch, mußt' ich auf die Freuden auch verzichten,
Die jener Himmelstrost den Frommen beut,
Unfromm und trostlos war ich drum mitnichten.
Birgt doch ein Ew'ges jede Spanne Zeit,
Wo Wahres wir erkennen, Schönes dichten,
Und wer da liebt, der fühlt Unendlichkeit.

Meter: iambic
Povzbuzení.
by Matěj Havelka

Hluč a šum jen, slavné Labe,
Spusti proudy do hřmotu,
Však se lecos k tobě hrabe,
Ty nic nedbej na psotu.
Trochu květnatého smetí
Tokem svým-li odplavíš,
Přestane-li ptáče pěti,
Že ty hřmotněj vlasť slavíš,
Rozbije-li z prken boudu
Vlna tvoje zpěněná,
Nepolaje tvému proudu
Duše vlasti věněná.
Tebou, Labe, duch se jaří,
Božské pije nadšení,
Že se čin za činem daří
K vlasti drahé vzkříšení.
Až však dcera i syn vlasti
Přijdou ve tvůj okolek,
Zvukem českým žal i slasti
Sdělujíce vespolek,
Proměň, Labe, pak šumání
A jek svého vlnění
V líbezné prozpěvování
Bohu k díku činění.
K díku činění, že štěstí
Otčině se dostalo,
Právo domova že kvésti
Také Čechům počalo.

Meter: trochaic
MOŘE BOUŘÍ.
by Josef Václav Sládek

MOŘE bouří, vichr duje
od života skal,
s někým, kdo ti drahým, pluje
loďka v mhavou dál.
A jak s břehu hledíš za ní,
víc-li můžeš dát,
než to: S Bohem! – Na shledání
jednou, – někde, – snad!
A kdyby ti všecko vzala
bouř, – co platno lkát;
jak ta němá, nahá skála
musíš stát a stát.
Dál, byť skálu rvalo v kusy,
moře bude hřmít:
loďka mizí, srdce musí
jít ji nechat, jít.

Meter: trochaic
- CL -
by Gutierre de Cetina

Como garza real alta en el cielo,
entre halcones puesta y rodeada,
que siendo de los unos remontada,
de los otros seguirse deja a vuelo,
viendo su muerte acá bajo en el suelo,
por oculta virtud manifestada,
no tan presto será del aquejada
que a voces mostrará su desconsuelo.
Las pasadas locuras, los ardores
que por otras sentí, fueron, señora,
para me levantar, remontadores;
pero viéndoos a vos, mi matadora,
el alma dio señal en sus temores
de la muerte que paso cada hora.

Meter: anapestic
- CXXII -
by Fcode Borja

Ilustre Duque, si posible fuese,
que a la forzosa fe, que el tiempo olvida,
por vos, sin mí, de amor favorecida,
hoy mi cobarde pluma se atreviese.
La vana antigüedad es bien que cese,
rindiendo a vos, y a mí la injusta vida,
o sino la victoria conocida
a mí por vos, y a vos por mi confiese.
Mas antes que sin límite se encienda
de Apolo, y Marte en los contrarios pechos
de nueva envidia emulación forzada.
Poned alegre fin a la contienda,
y dad, porque sosieguen satisfechos,
lira al amante, y al guerrero espada.

Meter: iambic
Sir Humphrey Gilbert
by Henry Wadsworth Longfellow

Southward with fleet of ice
Sailed the corsair Death;
Wild and gast blew the blast,
And the east-wind was his breath.

His lordly ships of ice
Glisten in the sun;
On each side, like pennons wide,
Flashing crystal streamlets run.

His sails of white sea-mist
Dripped with silver rain;
But where he passed there were cast
Leaden shadows o'er the main.

Eastward from Campobello
Sir Humphrey Gilbert sailed;
Three days or more seaward he bore,
Then, alas! the land-wind failed.

Alas! the land-wind failed,
And ice-cold grew the night;
And nevermore, on sea or shore,
Should Sir Humphrey see the light.

He sat upon the deck,
The Book was in his hand;
"Do not fear! Heaven is as near,"
He said, "by water as by land!"

In the first watch of the night,
Without a signal's sound,
Out of the sea, mysteriously,
The fleet of Death rose all around.

The moon and the evening star
Were hanging in the shrouds;
Every mast, as it passed,
Seemed to rake the passing clouds.

They grappled with their prize,
At midnight black and cold!
As of a rock was the shock;
Heavily the ground-swell rolled.

Southward through day and dark,
They drift in cold embrace,
With mist and rain, o'er the open main;
Yet there seems no change of place.

Southward, forever southward,
They drift through dark and day;
And like a dream, in the Gulf-Stream
Sinking, vanish all away.

Meter: polymetric
Na manželku.
by Hugo Václav Wunsch

Máš pravdu, že jsi diamant,
jak v sadu krásná růže,
leč démant řeže pouhé sklo,
a ty zas svého muže.
Žes anděl v děvu vtělený,
tak líčil mně tvůj přítel;
já věřil mu, a ze mne byl
hned horoucí tvůj ctitel.
Leč po svatbě tu seznal jsem
ty andělské tvé vlohy,
když na mou hlavu šedivou
jsi nasadila rohy.
Tvé krásné oči nemají
dojista žádné vady,
jen škoda, že tak „šilhají“
po důstojnících rády.
Do tance jsi čilá,
pozvolná však k práci,
při které se tobě
stará nechuť vrací;
zvlášť při šití často
dnové marně mijí,
ačkoli přec s tebou
všichni čerti šijí.
Neberu si k srdci,
když je venku zima,
jež nás také zhusta
doma krutě jímá;
mně víc není třeba
nežli se opíti,
dovedeš mně pak již
řádně zatopiti!
Aj, tobě se špatně vede,
ty bys ráda kočár měla?
Však nač bys ty ještě jela,
když ti huba tak dosť jede?
Vlas z hedvábí a pleť tvá ze sametu
mne povždy k tobě mocnou touhou vábí,
však divím se, že ještě na odvetu
ty po sametu toužíš po hedvábí.
Nuž, podej důkaz řídké ctnosti
a vylož význam činu svého,
proč, majíc jazyk ostrý dosti,
jej přece brousíš o každého.
Ty stýskáš si, že zanedbávám tebe,
že věrnosť moje k tobě přestala;
však mýlíš se, já líbal bych tě stále,
bys byla mladou, hezkou zůstala.
Nebýt perel těch tvých zoubků
dvojím krásným pořadem,
drahá, nevěřil bych, ženo,
žes ty pro mne pokladem.
Nebýt růží na tvých lících,
nevěděl bych pro pět ran,
proč jsem asi trny tvými
celičký tak pobodán.
Nebýt stříbra tvého hlásku,
jak bych asi chudým byl,
máme teprv čtrnáctého,
a mně sotva zlatník zbyl.

Meter: polymetric
ANDĚLÍČKOVÉ MURILLOVI
by Jan Neruda

Co je tu andělíčků,
co zářivého ruchu,
jak oblak motýlů by
vrh do modrého vzduchu!
Jsou tvůrkové tak malí:
dvě boubelatá líčka,
dvě křídla jako dlaně
a máš už andělíčka.
Rád anděla-motýla
bych viděl v nebes pláni,
když po květinách-pannách
se mlsavě prohání.
On vidí asi dobře,
kde která zvláště lepá,
a už se lichotivě
jí kolem líček třepá.
A ona tiše stojí
a bez klopení víček:
vždyť chce jen trochu medu
a je to andělíček!

Meter: iambic
Tři poháry.
by Jaroslav Vrchlický

Tři poháry v můj život – nechť mnohý byl v něm žal,
mně dobrotivý osud v střed cesty záhy dal.
A jestli byl jsem moudrý, já záhy všecky zdvih'
a úkoj, radost, těchu a štěstí pil jsem z nich.
Já z přírody pil číše a z číše umění
a z číše lásky žhavé, která se nemění.
Tím trojím douškem žiju – co zbude v slední mžik,
blah budu, stačí-li mi, za vše to šeptnout: Dík!

Meter: iambic
A Calderón
by Ricardo Gil

Siendo español no ha sido perezoso,
ni siendo militar fue pendenciero;
cortesano y no ha sido lisonjero;
teólogo y al ergo dio reposo;
Honores recibió; no fue ambicioso:
fue poeta y modesto ¿Pues qué pero,
qué falta impide que el romano
                     clero
canonice a varón
                  tan virtuosos?
¿A qué tanto esperar? Yo le consagro
mis oraciones ya con toda el alma
en los combates de la carne recios
Mas ya sé lo que esperan, un milagro:
ver si después de muerto puede en calma
resistir la alabanza de los necios.

Meter: iambic
An denselben
by Johann Wolfgang Goethe

Statt den Menschen in den Tieren
Zu verlieren,
Findest du ihn klar darin
Und belebst, als wahrer Dichter,
Schaf- und säuisches Gelichter
Mit Gesinnung wie mit Sinn.
Auch der Esel kommt zu Ehren
Und yaht uns weise Lehren.
Das, was Buffon nur begonnen,
Kommt durch Tischbein an die Sonnen.

Meter: trochaic
Símbolo
by Federico Bermúdez y Ortega

¡Aquél viejo enigmático y sereno,
de tristes palideces marfilinas
y miradas de dulce Nazareno,
échase a descansar bajo las ruinas!
¡Y en le vasto silencio vespertino,
tras un largo suspiro y un bostezo,
cerráronse del sueño al hondo beso
sus ojos de cansado peregrino !
Cuando la tarde huyó triste y doliente,
con la noche se entró por el oriente
la luna, y al verter sus argentadas
claridades silentes en las ruinas,
bañó con sus miradas argentinas,
¡dos míseras grandezas olvidadas!

Meter: polymetric
Po denním shonu.
by Jaroslav Vrchlický

Po denním shonu duše zmdlený kalich
rád jako poupě v sebe zavírá se,
svět větší, lepší v původní své kráse
mu kyne po všech všedních trudech malých,
v něm pravé centrum duše v změnách stálých.
Co zkalil den, noc vrací v hvězdném jase,
z všech barev, které v tonech rozespalých
již bledly, vesny svěžest usmívá se
po denním shonu.
Po prašné pouti, která věčnou zdá se,
po cestách vedrem na poušť okoralých,
po vřesku, ruchu jako na oase
v sabatu tichém citů rozháralých
vzplá myšlenky jas, věčnost v proudném čase
po denním shonu.

Meter: iambic
10.
by Joseph von Eichendorff

Mein liebes Kind, ade!
Ich konnt ade nicht sagen
Als sie dich fortgetragen,
Vor tiefem, tiefem Weh.
Jetzt auf lichtgrünem Plan
Stehst du im Myrtenkranze,
Und lächelst aus dem Glanze
Mich still voll Mitleid an.
Und Jahre nahn und gehn,
Wie bald bin ich verstoben –
O bitt für mich da droben,
Daß wir uns wiedersehn!

Meter: iambic
Odpoutání. (I.)
by Bohdan Kaminský

Šli chvíli parkem vedle sebe,
však cítili, že mezi nimi
jest dohráno... Leč jak si říc’?
Šla mlčky hlavu sklánějíc
a cítila, jak v duši zebe
ji pohled jeho, plný zimy,
studený pohled, který znova
a líp, než všecka lidská slova
ji v pochybnostech nenechával,
že pro ni ztracen tento muž,
že žhoucí jeho lásky nával
vychladl, zhasl, zmizel už,
že to, co zbylo její touze
v tom jeho srdci ještě dnes,
jsou dohořelé jiskry pouze...
Tu poznala, je konec všemu.
A ona, jak hrdinky dramat,
jež vídávala, k vůli němu
se odvážila muže klamat –
a náhle ten, jejž ráda má,
k ní chladně se a cize chová,
jde vedle ní tak beze slova
a téměř si jí nevšímá...
Když prvně k ní své oči vznes’
před dvěma léty, byl by za ni,
jež přece byla vdanou paní,
dal snad i život celý rád
a přísahal jí tisíckrát,
že nemůže si myslit ani,
jak bez ní žil by opět sám...
V rostoucí vášni, stále větší,
víc nedbal ani lidských řečí
a hrdě čelil domněnkám
svých známých, všemu nebezpečí,
ve kterém stále žili oba.
A dnes ta uplynula doba,
kdy láskou nevěrné té ženy
byl nadšený a přeblažený,
kdy koříval se její kráse,
jež plnila mu celou duši.
Ta doba přešla, – a jí zdá se
a ona v mukách ví a tuší,
že není už, čím dřív mu byla,
že jemu není víc tak milá,
že jakýs cizí, divný chlad
tu lásku jeho zvolna rdousí,
že víc a více cizí jsou si
a blízka je ta doba snad,
kdy on, teď střízlivější mnohem,
jí opatrně vyhne se,
své srdce jinam zanese
a klidně dá jí chladné s Bohem!

Meter: iambic
MISTRU JAR. VRCHLICKÉMU
by Tereza Dubrovská

Jsi jako slunce žhoucí dech,
Jsi jako luny skvoucí zář,
Jsi stálé zdroje květů všech,
Jsi věčné krásy luzná tvář.
Jsi jako smích v těch dívčích rtech,
Jsi čistých slzí třpytný šlář,
Jsi srdcem srdcí duší všech,
jež krev Ti daly na oltář.
Svět dýše Tebou obrozen,
a velebou Tvou jásá den,
a hluboká se chvěje noc.
A Titanů všech sílu máš,
Svým zpěvem bědným duším dáš
zas pevnou víru v krásy moc!

Meter: iambic
Al matar el toro Felipe IV
by Francisco Vivanco

Bruto feliz, en toda lid guerrero,
de tu propia defensa coronado,
no me admira que venzas más osado,
ver que obedezcas, sí, cuando más fiero.
En la palestra el César que venero,
te admite empresa de tu acción pagado:
al arte debes el favor logrado;
indigno fuiste del valor severo.
Del rojo aliento de furor vestido
en líquido coral tu ardor desata,
de tanto esfuerzo el gusto agradecido.
En dócil plomo ¡oh fiera! te retrata;
y porque exento vivas de vencido,
vida te solicita si te mata.

Meter: iambic
Frisch auf !
by Joseph von Eichendorff

Ich saß am Schreibtisch bleich und krumm,
Es war mir in meinem Kopf ganz dumm
Vor Dichten, wie ich alle die Sachen
Sollte auf's allerbeste machen.
Da guckt am Fenster im Morgenlicht
Durch's Weinlaub ein wunderschönes Gesicht,
Guckt und lacht, kommt ganz herein
Und kramt mir unter den Blättern mein.
Ich, ganz verwundert: „Ich sollt' dich kennen“ —
Sie aber, statt ihren Namen zu nennen:
„pfui in dem Schlafrock, siehst ja aus
Wie ein verfallenes Schilderhaus!
Willst du denn hier in der Tinte sitzen,
Schau, wie die Felder da draußen blitzen!“
So drängt sie mich fort unter Lachen und Streit,
Mir that's um die schöne Zeit nur Leid.
Drunten aber unter den Bäumen
Stand ein Roß mit funkelnden Zäumen.
Sie schwang sich lustig mit mir hinauf,
Die Sonne draußen ging eben auf,
Und eh' ich mich konnte bedenken und fassen,
Ritten wir rasch durch die stillen Gassen,
Und als wir kamen vor die Stadt,
Das Roß auf einmal zwei Flügel hatt',
Mir schauerte es recht durch alle Glieder:
„mein Gott, ist's denn schon Frühling wieder?“ —
Sie aber wies mir, wie wir so zogen,
Die Länder, die unten vorüberflogen,

Meter: iambic
Louis Philipp
by Franz Grillparzer

Wenn schon der eiserne Kopf zerschmolz,
Was wartet erst der Köpfe von Holz.

Meter: iambic
22.
by Friedrich Rückert

Nicht auf die Schwalbe, die des Frühlings Botschaft bringt,
Und mir von ewiger Erneuung Lieder singt,
Freu' ich so sehr mich als auf einen Freundesgruß,
Der das mir bringt, was ich zum Leben haben muß:
Daß Zeitenwechsel geht, fest die Gesinnung steht,
Ist was mein Herz mit mehr als Frühlingshauch durchweht.

Meter: iambic
- XXII -
by Fernando de Herrera

¿A do tienes la luz, Héspero mío,
la luz, gloria y honor del Occidente?
¿Estás puesto en el cielo reluciente
en importuno tiempo y seco estío?
Lleva tu resplandor al sacro río,
que tu belleza espera alegremente,
y el céfiro te sea otro oriente,
hecho lucero, y no Héspero tardío.
Merezca Betis fértil tanta gloria,
que solo él de estas luces ilustrado,
a tierra y cielo lleve la victoria:
Que tu belleza y resplandor sagrado
hará perpetuo, de inmortal memoria,
mientras corriere al mar arrebatado.

Meter: iambic
- 794 - Acto II, DORISTA De El capellán de la Virgen
by Lope de Vega

Hablé atrevida, porque no hay pisada
víbora cual mujer que fue ofendida,
pero puesto que fui tan atrevida,
me dice amor que no seré vengada.
Es Gracia de Manfredo tan amada,
que por los celos ha de ser querida
con más extremo que su misma vida;
celos son vaina, y el amor espada.
Los filos del amor y sus desvelos,
mientras los dedos dan punto en vacío,
encubren, como al sol los pardos cielos,
tanto, que cuando está cansado o frío,
con agrio de naranja de unos celos,
si no come el amor, pierde el hastío.

Meter: iambic
Waldgespräch
by Joseph von Eichendorff

»es ist schon spät, es wird schon kalt,
Was reitst du einsam durch den Wald?
Der Wald ist lang, du bist allein,
Du schöne Braut! Ich führ dich heim!«
»groß ist der Männer Trug und List,
Vor Schmerz mein Herz gebrochen ist,
Wohl irrt das Waldhorn her und hin,
O flieh! Du weißt nicht, wer ich bin.«
So reich geschmückt ist Roß und Weib,
So wunderschön der junge Leib,
»jetzt kenn ich dich – Gott steh mir bei!
Du bist die Hexe Lorelei.«
»du kennst mich wohl – von hohem Stein
Schaut still mein Schloß tief in den Rhein.
Es ist schon spät, es wird schon kalt,
Kommst nimmermehr aus diesem Wald!«

Meter: iambic
Na její oči.
by Josef Wenzig

Ti v milé, dobrotivé oči zříti,
Když táži se: „Přeješ mi, jak ti já?“
A když se přiznat ústa tvoje štítí,
Že přeješ mi, tehdáž ti v oči zříti,
Ó jaká slasť to, blahosť nebeská!
Tu srdce zbouřené se utišuje,
Krev rozplameněná přestává vřít,
Rozmysl bujnou vášeň ukrocuje,
Směs citů pořádku se podrobuje,
A ňádra má provívá svatý klid.
Tu věru jest jen jedno, co mne rmoutí:
Že slunce doby té zas zapadá.
Ó kéž bych tehdyť moh’ tě obejmouti,
A s tebou tam rty na rtou dolítnouti,
Kde závistivý čas již nevládá!

Meter: iambic
Listopad.
by Jaroslav Vrchlický

Ó šero! Dlouhé večery! Ó stíny!
Ó dumné ticho mračném na severu,
zas v člověku se vzbouzí člověk jiný.
Ten bez jistoty, klidu, beze směru
to dítě snů a plachých pochybností,
kterémuž všecko rozplývá se v šeru.
Krb doutnající staré zvěsti hostí,
tam kniha láká a tu pohár vína,
jak medvěd z tuku žijem z minulosti.
A pomalu se duše rozpomíná
a prožijem v snech lidstva věky celé,
jak lotofágů bědná druž a líná.
A básníci, jenž mají zář na čele,
a reci myšlénky, krev na chodidlech,
jdou kolem fantomy jak v jizbě ztmělé.
A pijem pravdu v zasypaných zřídlech
a pijem krásu v květů svadlé třísni
a duše pel má hvězdný na svých křídlech.
A zase dýšeš v ňadrech nám, ó písni!

Meter: iambic
XxIII.
 Deficit in dolore vita mea/ Psal. XXXI.
by Andreas Gryphius

Mjt thränen vnd mit ach/ mit arbeit weh vnd zagen
Verschließ ich Stund vnd Tag/ der Feber grim̃es Leidt
Nimmt mit dem Jahr mich hin/ die flucht der schnellen
zeit/
Läst mich mein herbes Weh/ mein Elend kaum beklagen!
So bald die Sonn vns bringt den lichten Tag getragen/
Rufft jammer mich zu Kampff. Dafern mir in dem streitt
Die Hoffnung hülff einspricht/ fält der erhitzte Neidt/
Mich mehr denn hündisch an/ vnd läst nicht ab zu nagen.
Wenn
Ist nichts/ das mich mit ruh’ vnd rath ergetzen kan/
Wie lange sol ich noch in diesem kummer stecken?
Ich weynel doch vmbsonst. so offt die schwartze Nacht
Den trüben Sternen rufft/ vnd wenn
Kein Abend deckt die Noth/ kein Tag kan trost erwecken.

Meter: iambic
Šli jsme, plný měsíc jasně svítil,
by H. Uden

Šli jsme, plný měsíc jasně svítil,
nad střechy se domů stále zvedal,
jak by východ z pustých ulic hledal,
jako by se šerých koutů štítil.
Tu a tam se v malých oknech třpytil,
na zavřenou okenici sedal
a zas prchal, pokoje si nedal,
až se na zdi zbořené kdes chytil.
Při nejlepším, nejpevnějším chtění,
když nás vede žal a lítost pravá,
všickni stejni jsme – my nasycení,
před špinou, v níž těžká bída chodí,
před mudrctvím, jež se z hladu rodí,
všecka soustrast na útěk se dává.

Meter: trochaic
A bordo del «Barranquilla»
by Julio Flores Roa

El oro de la tarde se diluye
en la plata del río; cruza un ave
el ámbar vesperal, da un grito y huye
¿De qué? ¿De quién? ¿Adónde va? ¡Quién sabe!
Cruje el barco Refulge la candela
del sol sobre el verdor del monte bravo;
y el ave vuela, y vuela y vuela
hasta perderse de mi vista al cabo
Y al pensar que aquella ave en fuga loca,
tal vez dejando en apartada roca
su nido, huyó tras mentirosa huella
Pienso en mí que, doliente y aturdido,
me voy huyendo como el ave aquella,
dejando sólo en mi montaña el nido.

Meter: polymetric