PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Epilog.
by Antonín Klášterský

Květiny, vonící v sadě a luhu,
chtěl jsem vás oslavit prostou svou písní,
a teď nechť pokrčí rameny v kruhu
šosáci střízliví, mrační a přísní.
Já jsem vás miloval, já jsem vám zpíval,
nic nechci, květiny, jiného za to,
než byste na hrob můj rozlily příval
květů svých zářících: duhu i zlato.
Dole já budu spát, venku vy kvésti,
v slunci vy záhřevném, v tmavé já tůni,
snad že až do hlubin, ach, toho štěstí!
ucítím se shora opojnou vůni.
Budu tak vědět, že nahoře vesna,
motýl že houpá se na štíhlém stvolu,
s písní že pták jde spat, budí se ze sna,
hřbitovem milenci že chodí spolu.
Skryjte hrob se všech stran, pukejte za dne,
za noci chytejte měsíční světlo,
že v srdci, které spí pod vámi chladné,
také to jedenkrát z hlubiny kvetlo.

Meter: dactylic
Für Schnillern etc.!
by Arno Holz

Immer noch laufen sie uns in die Quer,
Faust, Hamlet, Hiob und Ahasver.
Aber ich finde, nachgerade
Wird die Gesellschaft ein wenig fade.
Zu viel Schminke, zu viel Theater,
Zu viel Klimbim und zu viel Kater.
Da lob ich mir Reuter und Wilhelm Busch.
Für Schnillern etc. ein ander Mal Tusch!

Meter: iambic
A Simón Bolívar
by Rafael María Baralt

Él fue quien fulminando el
                  hierro insano
recorrió de Colón el ancho mundo,
dejando en pos de sí surco profundo,
de gloria y triunfos su potente mano
Truena su voz del uno al otro océano
y libertad en manantial fecundo
brotó la tierra que secó iracundo
el hado injusto del valiente hispano
Cinco naciones, que formó su espada,
sacra aureola de perpetua lumbre
a la radiante frente le ciñeron.
Y al ver la antigua afrenta ya vengada
de los soberbios Andes en la cumbre
las sombras de los incas sonrieron

Meter: iambic
- 7 - Escribe a un amigo el suceso de una jornada
by Lope de Vega

Claudio, después del Rey, y los tapices
de tanto grande y forastero incauto,
no tiene la jornada a ver el auto,
que te pueda escribir que solemnices.
Fue todo cortesanas meretrices
de las que pinta en sus Comedias Plauto,
anduve casto, porque ya soy cauto
en ayunarlas, o comer perdices.
Ya los ventores con el pico al Norte
andaban por las damas circunstantes,
que al recibir las cartas se da el porte.
Partiose el Rey, llevose los amantes,
quedó al lugar un breve olor de Corte,
como aposento, en que estuvieron guantes.

Meter: iambic
9.
by Theodor Fontane

Wetternacht und Sturmesgrollen
Hab' ich um mich für und für,
Und der Gießbach, angeschwollen,
Klopft an meine Felsentür;
Ach, von jenen stillen Quellen,
Dran die blaue Blume blüht,
Von des Westwinds leisen Wellen
Labt nicht eine mein Gemüt.
Rechtes willen, Ehre wegen
Kämpften wir den Kampf der Pflicht,
Doch der Himmel war entgegen,
Und die Götter wollten's nicht;
Sieg und Ruhm entsank im Streite
Uns auf Hochlands Moor und Moos,
Vor uns liegt die Welt, die weite,
Aber freund- und freudelos.

Meter: trochaic
Götterdämmerung .
by Joseph von Eichendorff

Und himmlisches Sehnen
Geht singend durch's Blau,
Da schimmert von Thränen
Rings Garten und Au. —

Meter: polymetric
Abschied vom Leben
by Detlev von Liliencron

Ins halb schon tote Herz, ins alte, grüßen
Noch einmal Vogelsang und Sommerranken.
Wie blau der Himmel; welch ein lustig Schwanken
Der grünen Blätter, die sich neckend küssen.
Und nun das herbe Abschiednehmenmüssen.
Vorbei, wie zögernd, gleiten in Gedanken
Die wenigen Stunden, die ins Herz mir sanken
Mit reinen Seligkeiten und Genüssen.
Gönnt mir den letzten Trunk aus diesen Schalen,
eh ich hinab muß in die grauen Gründe;
O gönnt ihn mir als letzte meiner Qualen!
Lebt wohl! Klagt euerm Gott all meine Sünde!
Ihr kennt die Schmerzen nicht, die in mein Leben
Sich gruben; sonst – ihr würdet mir vergeben.

Meter: iambic
La visión del cóndor
by José Santos Chocano

Una vez bajo el cóndor de su altura
a pugnar con el boa, que, hecho un lazo,
dormía astutamente en el regazo
compasivo de trágica espesura
El cóndor picoteó la escama dura;
y la sierpe, al sentir el picotazo,
fingió en el césped el nervioso trazo
con que la tempestad firma en la anchura.
El cóndor cogió el boa; y en un vuelo
sacudiólo con ímpetu bravío,
y lo dejó caer desde su cielo
Inclinó la mirada al bosque umbrío;
y pudo ver que, en el lejano suelo,
en vez del boa, serpenteaba un río.

Meter: polymetric
1L: Wollt' ich mich an dem Feinde rächen,
by Betty Paoli

Wollt' ich mich an dem Feinde rächen,
Der tückisch durch mein Leben schleicht,
Müßt ich die Kronenzier zerbrechen,
Die er mir widerstrebend reicht.
Denn, wenn er nicht genau bedächte,
Wie schön mein Herz, wie groß und gut:
Nicht wagte es der Feige, Schlechte,
Mich zu verletzen, wie er's thut.
Er weiß, ich könnte mich vertheid'gen,
Vernichten ihn mit einem Laut,
Und wagt es doch, mich zu beleid'gen,
Weil er auf meine Großmuth baut.
Wollt' ich in rascher Seelenwendniß
Nun Rache nehmen an dem Feind,
Was wäre sie, als ein Geständniß:
»ich bin so gut nicht, wie er meint!«
Den Kiesel niedern Zorns zu bringen
In meines Herzens Demantschrein,
Soll keinem Feinde je gelingen!
Ich will so schlecht, wie er, nicht sein.

Meter: iambic
- CXXIII -1
by Lope de Vega

Cayó la Troya de mi alma en tierra,
abrasada de aquella griega hermosa,
que por prenda de Venus amorosa
Juno me abrasa, Palas me destierra.
Mas como las reliquias dentro encierra
de la soberbia máquina famosa,
la llama en las cenizas victoriosa
renueva el fuego y la pasada guerra.
Tuvieron y tendrán inmortal vida
prendas que el alma en su firmeza apoya,
aunque muera el troyano y venza el griego.
Mas, ¡ay de mí!, que con estar perdida,
aun no puedo decir: aquí fue Troya,
siendo el alma inmortal y eterno el fuego.

Meter: polymetric
Galantes dreißigjähriges Kriegslied
by Ludwig Achim von Arnim

Amor, erheb dich edler Held!
Begebe dich mit mir ins Feld,
Frisch auf!
Mein Liebchen ist gerüst'
Als ob sie mit mir streiten müst',
Sie hat nichts Guts im Sinn.
Jezt zieh ich wider die ins Feld,
Die mir die Liebst ist in der Welt,
Frisch auf!
Gott weiß, ich bin bereit,
Mit ihr zu leben ohne Streit,
Wenn sie nur selber wollt'.
Was all ihr Gott verliehen hat
Vor andern Frau'n aus großer Gnad,
Frisch auf!
Das setzt sie wider mich,
Mich zu vertilgen eigentlich,
Der ich doch nichts verschuldt.
Ihr Leib von Gott gar schön bereit
Die Festung ist, darum ich streit',
Frisch auf!
Ihr zarte Brüstelein
Zwei mächtige Basteien sein,
Worauf sie sich verläßt.
Ihr Fähnlein ist der Uebermuth,
Damit sie mich verachten thut.
Frisch auf!
Ihr zarter rother Mund,
Ist Spieß und Schwerdt, so mich verwundt,
Ja öfters bis in Tod.
Trabanten, Fußknecht, Reiterei
Sind Ungnad, Falschheit, Tirannei.
Frisch auf!
Ihr klare Aeugelein,
Die sind zwei Feuerkügelein,
Damit sie mich verblendt.
So Gott mir gönnet Glück und Preis
Daß ich das Fähnlein niederreiß,
Frisch auf!
Ich hoff' damit zu sieg'n,
Herzlieb, du mußt doch unterlieg'n
Und geben mir den Preis.
Die Waffen sind, womit ich streit,
Kunst, Tugend, Ehr und Frömmigkeit,
Frisch auf!
So soll ihr Spies und Schwerd
So mich vor Zeiten hat versehrt
Meinen Schaden machen heil.
Denn nimmer hast du die Gewalt,
Daß sich dein List gen mir erhalt,
Frisch auf!
Geliebt dir Frömmigkeit,
Kunst, Tugend, Ehr, so wird der Streit
Durch mich gewonnen seyn.
Wo aber du nach Reichthum freist,
Schau, daß du nie den Kauf bereust,
Frisch auf!
O Weh! Ein alter Mann
Hat einen Sack voll Thaler an,
Der wird dich führen hin.
Ein wenig denke nach, mein Schatz,
Eh du kömmst auf den Musterplatz,
O Weh!
Wenn du mich nun besiegst,
Und dann bei deinem Alten liegst,
Wie wird dir sein zu Muth!
Herzallerliebstes Engellein,
Bedenk, was dir zu thun mag sein,
O Weh!
Wirst du einmal verführt,
Mein junger Leib dir nimmer wird,
Du bringst mich auch in Tod.

Meter: iambic
FUSSIEN DOMINOIS.
by Petr Křička

Měl rád svou Francii, měl rád svou sklenku vína,
k nám s láskou stál i s umu zralostí.
Pád vlasti zabil ho. A hanba, rozvrat, špína.
To čestné srdce puklo žalostí.
Na dějin pranýři vlast jeho stojí nicí,
stín viny na čele a sklopen zrak.
Kdo však je onen muž, ten s rozcuchanou kšticí,
jenž skřipcem v ruce posunkuje tak?
Ten brunet s tvářemi i nosem znachovělým
a hlasem naprasklého fagotu,
jenž přikrýt snaží se svým pláštěm povetšelým
své kleslé matky trapnou nahotu? –
A my, jimž milenkou i moudrou učitelkou,
Ó sladká Francie, jsi bývala,
my, kteří znali tě vždy vznešenou a velkou,
k níž staletí se s úctou dívala,
my, oběť slepoty a sebelásky scestné
tvých synů, ubohých svou malostí,
vše zapomínáme pro jedno srdce čestné,
jež nad tvou bídou puklo žalostí. –
Nechť stane před zrakem i příštích pokolení
ten smavý piják, věčný proletář,
než slinu pohrdy a kámen zatracení
té jeho matce vmetnou v bledou tvář.

Meter: iambic
OTEVŘENÉ OKNO
by Emanuel Lešehrad

Otevírám do budoucna okno.
Jitřní zdravý van mne pozdravil,
jako po bouři vzduch svěže voněl,
pln jsa odvahy a nových sil.
Nechám nyní okno rozevřené,
chci vzduch budoucnosti dýchati,
nechť má lačná duše zapomene
na minulost, jež se nevrátí.

Meter: trochaic
Die neue Schule
by Friedrich Schlegel

Dieser weiß sich sehr bescheiden,
Jener bläst die Backen voll;
Dieser ist im Ernste toll,
Jener muß ihn noch beneiden.
Alle Narrheit kann ich leiden,
Ob sie genialisch knalle,
Oder blumenlieblich walle;
Denn ich werd' es nie vergessen
Was des Meisters Kraft ermessen;
Eines schickt sich nicht für alle.
Um das Feuer zu ernähren,
Sind viel zarte Geister nötig,
Die zu allem Dienst erbötig,
Um die Heiden zu bekehren.
Mag der Lärm sich nun vermehren,
Suche jeder wen er reibe,
Wisse jeder was er schreibe,
Und wenn schrecklich alle Dummen
Aus den dunklen Löchern brummen,
Sehe jeder wie er's treibe.
Ein'ge haben wir entzündet,
Die nun schon alleine flammen;
Doch die Menge hält zusammen,
Viel Gesindel treu verbündet.
Wer den Unverstand ergründet,
Hält sich alle gern vom Leibe,
Die geboren sind vom Weibe.
Ist der Bienenschwarm erregt,
Den das neu'ste Wort bewegt,
Sehe jeder wo er bleibe.
Mögen sie geläufig schwatzen,
Was sie dennoch nie begreifen;
Manche müssen irre schweifen,
Viele Künstler werden platzen.
Jeden Sommer fliegen Spatzen,
Freuen sich am eignen Schalle,
Reizte dies dir je die Galle?
Laß sie alle selig spielen,
Sorge du nur gut zu zielen,
Und wer steht, daß er nicht falle.

Meter: trochaic
POKROČILÁ PRAHA
by Josef Svatopluk Machar

V kultury mohutném vývinu
došla teď k zářnému vršku:
ústy už vyzná i Březinu –
leč srdcem Hadimršku.

Meter: dactylic
SCÉNA VÍTĚZNÁ.
by Vojtěch Martínek

...To slavný den byl. Rozvlněným životem
a plně Praha zachvěla se celá.
Jak vzruchem opila se, zkvetla jásotem,
kovová ústa zvonů vyprávěla.
Vše bratrským se pozdravilo stisknutím,
už pravda Páně zvítězila svatá
a ve svět křesťanský teď slavně hlásá Řím,
že podle zákona jsou kompaktata.
Už nastal mír a sudlice teď zrezaví,
zas ucítí pluh země nezrývaná.
Čech nový život bohabojný pozdraví,
zas církve synem jest i Krista Pána.
A mistr Rokycana řečí nadšenou
den slavný uvítal a vřelým díkem,
lid tonul v slzách nad osudu proměnou,
že není proklet už ni haeretikem.
Jen Táborita zasmušilý tam a tu
cos o Římu si bručel v pohrdání
a směšná slova opakoval traktátů,
že z drápů pekla svět se nezachrání...
Když za dnů úpalných jde pouští karavana
a ve žhavém už písku noha poklesá,
což každá zornice se šíří rozšlehaná
a v horizont se vpíjí, v modrá nebesa!
Když rety zprahlé jsou a kapky vody není
a chleba vyprázdněny zbytky poslední,
což mozek rozhoří se v teskném roztoužení,
ať po dnech zoufalých se přece rozední!
...Vál samum, družiny půl tvrdá Zhouba zbila,
půl druhá pozvolna jde svému ke kraji
pryč od zničených bratří, v jejichž těla bílá
a v kosti sežehlé jen větry zahrají...
A v hlavě těžce duní, zraky divně hoří
a všecky myšlenky se v jeden slily cíl,
by tam, kde nebe padá k písečnému moři,
kraj žlutý zeleným se pruhem rozvlnil...
V tom náhle na obzoru... palmy... zeleň čistá!
Jak dálky zasmály se vlídným pozdravem!
Všech ruce vzmachem jedním v rajská kynou místa
a každý pramen slyší vzduchu ve žhavém!
Šíj jakby nalomená rázem vzpřímila se,
krev tryskla silou novou všemi žilami,
v běh další, radostný se noha vzpjala zase...
ten cíl jak smysly všecky prudce omámí!
A příval nesmírný se rozlil bouřně city
a každý řítí se tam k chladům oasy...
Ó, marno zdržovat! Zrak horečně v dál vrytý
jak šíleně se noří v pestré obrazy!
...A zvolna přelud bledne... Vzduchem ještě chvěje
pruh zelený se chvíli, štíhlý palmy kmen...
Ó, třikrát nešťastný a bědný, bez naděje,
kdo prázdnou vidinou byl v poušti oslepen!
Sval k předu vztažený v ráz klesne vysíleně
a hlava v zoufání se k prsům nachýlí...
Je stokrát pustší cesta po chvilkové změně
a tvrdě vysmívá se těm, kdož bloudili...

Meter: iambic
Soneto
by Luis de Sandoval y Zapata

Iluminando el Occidente estaba
quien para Oriente de beldad nacía
Por detener lo que a espirar corría,
la esfera de este Ocaso el sol buscaba
Yo, que en el Occidente luz rondaba,
en un morir enamorado ardía
(El último periodo de mi día,
luna era, que vida madrugaba )
Desde Occidente estás al Sol ganando
él da heridas fatales fugitivo,
tú das inmóvil de salud heridas.
Orientes para piras está dando;
y tú desde el Ocaso, Sol más vivo,
estás enamorado para vidas.

Meter: iambic
Soneto
by E. M. González del Valle

¡Siempre lejos de ti! Siempre, bien mío,
suspirando por ti con hondo anhelo:
siempre soñando el amoroso cielo
y viendo el cielo de mi amor vacío.
En vano, en vano, en la esperanza fío,
que es la esperanza, al fin,
                  pobre consuelo
para el triste mortal que en su
                     desvelo
con el amor faltóle su albedrío
¡Ay! si rompió la caprichosa suerte
el lazo del amor que nos unía,
ya el bien eterno a mi pesar no alcanza
Yazga en el pecho el corazón inerte,
gima por siempre el alma en su agonía
muerta tú ¡qué me importa la esperanza!

Meter: polymetric
A S. M. la reina Victoria – II
by Eduardo Peralta

Tan bella es y tan buena, que siempre me parece
que es deidad esta Reina en la tierra española;
a su corona adjunta magnífica aureola;
el amor de su pueblo que el corazón le ofrece.
Amado de Victoria, hoy
                     Alfonso merece
la enseña que triunfante nuestra raza tremola,
y lleva en letras de oro esta leyenda sola:
«Rey es de nuestra casta el Rey Alfonso XIII»
Cuando evoca la imagen de Victoria la mente,
con su actitud gallarda, con su serena frente,
con su bondad que el cielo ha trocado su casa,
una visión semeja de la divina altura,
y dice el pensamiento ante su imagen pura:
«es preciso inclinarse, que nuestra Reina pasa»

Meter: anapestic
- XII - A Fernando de Soria Galvarro
by Francisco de Medrano

En el secreto de la noche suelo,
Sorino, contemplar las luces bellas,
y mudo platicar así con ellas,
porque envidioso no me estorbe el suelo:
«Ya, ya, soberbios astros, vuestro cielo
Flora pisa inmortal con firmes huellas;
ya, eternamente hermosa, pisa estrellas;
y ¡cuál sin ella yo! más cese el duelo.
Tú fuiste, Flora, y vos, que la robaste,
divinas luces, para mí inhumanas,
pues solo y vida y seso me dejaste.
Mas, porque tú no toda mueras, Flora,
ni en las miserias vivas toda humanas,
viva yo y pene, y tú los cielos mora.»

Meter: iambic
MAKOVIŠTĚ.
by Antonín Klášterský

Za vískou, která tu tam jenom kmitá
skrz stromů zeleň omšenými krovy,
ó, jak to září v úpal červencový,
jak zkvetlých máků hraje barva sytá.
Jak celé pole plameny když chytá,
tu běl, tu nach, tu záblesk fialový,
jak motýlů když bájných sta si hoví
a rozvírá tu křídla duhovitá.
Ó, ty, jenž v barvách žhoucích hýříš polem
a vlídně kýváš dlouhým květů stvolem
v tom teplém, ve sny lákajícím vánku,
ty, za ten život plesnivý a šedý
jenž nádherou svých klamů spíjíš hledy,
zde cítím vlát tvé křídlo, sladký Spánku!

Meter: iambic
El único día del paraíso – VII
by Gaspar Núñez de Arce

«¡Gemid, gemid por vuestra infausta suerte,
-truena la voz de Dios desde la altura-
la paz del mundo en negra desventura
vuestra soberbia ingratitud convierte!
Tú, Adán, tú labrarás como más fuerte,
desde hoy la tierra, a tus esfuerzos dura,
y será siempre tu progenie impura
esclava del dolor y de la muerte.
Salid, hasta que en hora venidera,
el pie de una mujer inmaculada
la frente aplaste de la sierpe artera »
Dijo, y blandiendo su
                     fulmínea espada
el ángel del Señor, echólos fuera
del mustio Edén, y les cerró la entrada

Meter: iambic
Caprice
by Sor Juana Inés de la Cruz

Who thankless flees me, I with love pursue,
Who loving follows me, I thankless flee;
To him who spurns my love I bend the knee,
His love who seeks me, cold I bid him rue;
I find as diamond him I yearning woo,
Myself a diamond when he yearns for me;
Who slays my love I would victorious see,
While slaying him who wills me blisses true.
To favor this one is to lose desire,
To crave that one, my virgin pride to tame;
On either hand I face a prospect dire,
Whatever path I tread, the goal the same:
To be adored by him of whom I tire,
Or else by him who scorns me brought to shame.

 

 

Al que ingrato me dexa, busco amante;
    al que amante me sigue, dexo ingrata;
    constante adoro, á quien mi amor maltrata;
    maltrato, á quien mi amor busca constante.
Al que trato de amor, hallo diamante,
    y soy diamante, al que de amor me trata;
    triunfante quiero vèr al que me matá,
    y mato á quien me quiere vèr triunfante.
Si á éste pago, padece mi deseo;
    si ruego a aquel, mi pundonor enojo:
    de entrambos modos infeliz me veo.
Pero yo, por mejor partido escojo
    de quien no quiero, ser violento empleo,
    que, de quien no me quiere, vil despojo.

Meter: iambic
Que se ha de tener dado a Dios en el ánimo todo lo que el hombre posee, para que cuando le faltare, no parezca que se lo quitó
by Quevedo

Tuya es, Demetrio, voz tan animosa:
«Agravio a mi obediencia, Dios, hiciste,
cuando tu voluntad no me dijiste,
antes que la trajera hora forzosa.
»Diera lo que me llevas, pues no hay cosa
que me quites, si no es lo que me diste:
pudiste recibir, y más quisiste
ejecutar con mano rigurosa.
»Esto, que es obediencia, yo quisiera
que fuera ofrecimiento, la alma mía
y los hijos te doy del mismo modo.
»Cobra la hacienda que otro dueño espera;
no me agravie, Señor, tu cortesía;
y, pues todo lo das, cóbralo todo.»

Meter: polymetric
Pražské věže.
by Emanuel Čenkov

Mha šerá, podzimní nad městem leží,
jak závoj vine se kol četných věží,
jež, němé výkřiky, se k nebi pnou; –
a já dob vzpomínám, jež přešly dávno,
kdy jméno Čechů bylo všude slavno,
kdy pyšnili se svojí korunou.
A ptám se vlastní duše, zda jsme my to,
jichž jméno čestně v desku dějin vryto,
zda jest to lůno chrabrých někdy sil,
zda ještě Čechy jsme, smeť trpasličí?
Leč nezřít věží, jež se k nebi týčí,
že stará Praha to, bych nevěřil!

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Těšit se – to málo,
čekat – jest již víc!
nejvyšší jest – štěstí,
pít z tvých zřítelnic!
Nejen z těch i z retů,
z celé bytosti,
jedině se rovná
plesu věčnosti!
Tak nám jednou bude,
neklame-li báj,
až nám otevře se
Kosmu taj i ráj,
potom pocítíme,
co jen tušil sen,
že můž’ dát jen láska,
ale ona jen!

Meter: trochaic
by Johann Wolfgang von Goethe

Uebermacht, Ihr könnt es spüren,
Ist nicht aus der Welt zu bannen;
Mir gefällt zu conversiren
Mit Gescheiten, mit Tyrannen.
Da die dummen Eingeengten
Immerfort am stärksten pochten.
Und die Halben, die Beschränkten
Gar zu gern uns unterjochten;
Hab’ ich mich für frey erkläret,
Von den Narren, von den Weisen,
Diese bleiben ungestöret,
Jene möchten sich zerreissen.
Denken in Gewalt und Liebe
Müssten wir zuletzt uns gatten,
Machen mir die Sonne trübe
Und erhitzen mir den Schatten.
Hafis auch und Ulrich Hutten
Mussten ganz bestimmt sich rüsten
Gegen braun’ und blaue Kutten;
Meine gehn wie andre Christen.
„aber nenn’ uns doch die Feinde!“
Niemand soll sie unterscheiden:
Denn ich hab’ in der Gemeinde
Schon genug daran zu leiden.

Meter: trochaic
- 137 - Discúlpase con Lope de Vega de su estilo
by Lope de Vega

Señor Lope, este mundo todo es temas;
cuantos en él son fratres, son orates;
mis musas andarán con alpargates,
que los coturnos son para supremas.
Gasten espliegos, gasten alhucemas,
perfúmenlas con ámbar los magnates;
mi humor escriba siempre disparates,
y buen provecho os hagan los poemas.
Merlín Cocayo vio que no podía
de los latinos ser el siempre augusto,
y escribió macarrónica poesía.
Lo mismo intento, no toméis disgusto;
que Juana no estudió filosofía,
y no hay Mecenas como el propio gusto.

Meter: iambic
Sblížení kontrastů.
by Ferdinand Písecký

Ostře proti sobě vždycky stáli
rudý květ
a bajonet.
Nechtěli se vidět ani zdáli
bajonet
a rudý květ.
Náhle však se za hrozného třesku
prudce zved
bajonet.
Hlavu svoji v jeho ostří blesku
sklonil hned
rudý květ.
A teď ruku v ruce kráčí spolu,
na své cestě kupí horu bolu
rudý květ
a bajonet.

Meter: trochaic
NÁVRAT
by Otokar Fischer

Je blízko noc. Však dojdem za dne.
Klekání zvoní z vesnice.
Les v medu střemch a hlohem sládne.
Zde pod tou oblohou se mládne.
Sváteční mír. Jsou letnice.
Krůpěj se blyští na zeleni,
která už tmou je protkána.
Tichounce jdem jak na modlení.
Ne našemu: však pokolení,
jež po nás přijde, hosanna!
Jdu potmě a jsou přec jen spiaty
mé kroky s tvými v jasný kruh.
Ve vůních mařinky a máty
mladě nás vede světlý, svatý,
mateřské půdy strážný duch.

Meter: iambic
To Lucasta, Going to the Wars
by Richard Lovelace

Tell me not (Sweet) I am unkind,
         That from the nunnery
Of thy chaste breast and quiet mind
         To war and arms I fly.

True, a new mistress now I chase,
         The first foe in the field;
And with a stronger faith embrace
         A sword, a horse, a shield.

Yet this inconstancy is such
         As you too shall adore;
I could not love thee (Dear) so much,
         Lov’d I not Honour more.

Meter: polymetric
by Johann Wolfgang von Goethe

Närrisch, dass jeder in seinem Falle
Seine besondere Meynung preisst!
Wenn
Im Islam leben und sterben wir alle.

Meter: iambic
IX. Tak musím zpívat, jako cítím.
by Jaromír Nečas

Tak musím zpívat, jako cítím.
To kletba. Mysl básnivá
své zpěvy protkat musí kvítím,
jaké jí srdce pokrývá.
Jak rád, jak rád bych růži podal,
a dávám routu! Nezdobný
se do mé růže červ vehlodal –
co mohu dát? Jsem chudobný.
Mé srdce hrob, co na něm kvítí?
Tu viz můj osud rozluštěn:
vyber si květ! Já nemoh’ síti,
můj hrob je chud, je opuštěn.

Meter: iambic
1L: Noch einen mir, der Kraft mir leihe!
by Adolf Friedrich von Schack

Noch einen mir, der Kraft mir leihe!
Gieb, Weib, bevor ich scheiden muß,
Für Leben mir und Tod die Weihe
In einem langen, heil'gen Kuß!
Laß brennend ihn von deinem Munde
Mir bis ins Herz des Herzens glühn,
Und duftend glänze diese Stunde
Gleich Rosen, die auf Gräbern blühn!
Um unsre selig-süßen Schmerzen
Soll sie, und um des Abschieds Qual,
Aufflammen halb wie Hochzeitskerzen
Und halb wie Leichenfackelstrahl;
Und fern noch in der Trennung Wehe
Mir leuchte sie, wenn ich verirrt
Am Rand des jähen Abgrunds stehe
Und alles um mich finster wird.

Meter: iambic
ODŘÍKÁNÍ.
by Julius Zeyer

Ve stínu starých sykomorů stála
oproti muži žena pobledlá,
háj dýchal tiše, večernice plála,
a v nyvém vlahé noci zanícení
tak mluvíc, žena hlasu pozvedla:
Dvě perly poslal jsi mi vzácné ceny,
bych přijala je s láskou strastnou tvou,
a přece víš, že sňatek už mě víže,
že jiný muž mě zove ženou svou!
Zde perly tvoje, jdi! Teď spadla tíže
mi se srdce... Však ne, ó june, stůj!
Dvě slzy ještě vezmi, slzy bolu,
že nesetkali jsme se dříve spolu,
tvůj bez konce že bude žal – i můj! –

Meter: iambic