PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ROZZVUČELO.
by Rudolf Illový

ROZZVUČELO, rozzvučelo,
rozeznělo tišinou,
v tisícerých zvucích znělo,
vznášelo se výšinou,
zpívat chtělo
tenkrát tělo.
Zapěla však pozdní vesna,
dávné touhy ožil svit,
těžkého jak vzbuzen ze sna
procit náhle eremit,
poustevna mu byla těsna.
Na vysokou stoupal horu,
dálkám vzepjal paže vstříc,
fantom uzřel na obzoru,
fantom – ničeho však víc –
a šel do ticha zas borů.
Avšak v duši jeho znělo,
nezhynul již touhy jas,
rozzvučelo, rozzvučelo,
pozdní vesny byl to čas,
zpívat chtělo
tenkrát tělo.

Meter: trochaic
EL DIVINO LOCO
by Fernando María Guerrero

Hidalgo de la Mancha: todos los malandrines
siguen clavando flechas de escarnio en tu figura,
pues no alcanzan el vuelo de tu genial locura
los que viven reclusos, en sórdidos confines.
Yo hago mía la senda por donde tú camines;
en pleno siglo XX proclamo tu aventura,
y voy en ansia eterna de aquella calentura
que te exalto por cima de osados Palmerines.
Herirán nuevas piedras el árbol del Ensueño,
pero sobre las piedras volará Clavileño
llevando al Infinito la carga de una idea;
y toda noble diestra, asida a su destino,
quebrará en las dos aspas del más alto molino
las lanzas de su esfuerzo vital por Dulcinea…

Meter: anapestic
61. V tento vzácný, svatý den,
by Josef Uhlíř

V tento vzácný, svatý den,
jejž já k nejmilejším pojím,
citem sladkým opojen,
před Tebou zde, máti, stojím,
bych Ti za Tvou lásku mnohou
nejprv vřelé díky vzdal,
a pak, pokud slova mohou,
Tobě k svátku štěstí přál:
Štěstí tvář měj jakoukoli;
buď v podobě anděla
slétni k nám, a co Tě bolí,
sejmi s duše i s těla;
neb se zjev co světice,
jež své jméno Tobě dala:
neb co rajská dennice,
by Tvůj život zjasňovala.
Chráněná tak, dlouho blaze
po života kráčej dráze;
pak i my na pouti zdejší
budem dítky nejšťastnější.

Meter: trochaic
Sestina letního večera.
by Jaroslav Vrchlický

Den, zlatý fenix, v svém se tavil ohni,
na východě jen kupila se mračna,
jichž černá brva kryla v sobě blesky;
dech parný sálal z dlažby, zdí, střech, domů
a vůně táhla z uzavřených zahrad,
v níž jasmínu a fial mřela duše.
Jak město v žáru slunce, moje duše
jak mroucí den se ona taví v ohni
a z citů temných uzavřených zahrad,
nad nimiž dumy, trudu tmí se mračna,
se touha ozývá zpět domů! domů!
Fosforné rhytmů mozkem spějí blesky.
A jak mrou v oknech slední slunce blesky,
tak zastkvívá se unavená duše
reflexem minulosti! Z bájných dómů,
jež týčily své báně v jitra ohni,
tříšť zbyla trosek, jimiž táhnou mračna,
v nichž tmí se kostry stromů starých zahrad.
Ach! Státi dlouho u vrat starých zahrad!
Zřít v slzách fontany mřít slunce blesky,
spět zřídlem labutě a nebem mračna,
a měsíc potom, jenž jak bludná duše
se zvedá v mystickém a bílém ohni
nad okapy a štíty starých domů!
Jak dítě zbloudilé, jež touží domů,
tu vůni cítit, plíseň a dech zahrad,
v běl vstoupit liljí, v pivoněk spát ohni,
a chytat všecky prchavé ty blesky,
kterými chví se velká Noci duše,
žít v okamžiku, strhat nudy mračna,
ó krásný sen to byl by! Ale mračna
se kladou níž nad strmé střechy domů,
před bouří chví se jako ptáče duše,
van horký táhne alejemi zahrad,
přes fontan šlehly první ostré blesky,
svět v žlutém tone, fialovém ohni.
Ó vzpláti v ohni – Darmo úpí duše.
Ó s bohem blesky, dechy vonných zahrad,
jdu bez úkoje domů, v srdci mračna!

Meter: iambic
Das :viij.
by N.A.

Er sprach ach kammerer traut gesell
du oller liebster diener mein
wolst du nun thun auch was ich well.
so pfleg du selbs der frawen dein
ich gelobe dir auch für war
kum ich her wider heim zu land
ich begab dich wol sycherlichen zwar

Meter: iambic
- III - Ceniza, la hermosura
by Lope de Zarate

Átomos son al sol cuantas beldades
con presunción de vida siendo flores,
siendo caducos todos sus primores
respiran anhelando eternidades.
La rosa, ¿cuándo, cuándo llegó a edades
con todos sus fantásticos honores?
¿no son pompas, alientos y colores
rápidas, fugitivas brevedades?
Tú de flor y de rosa presumida,
mira si te consigue algún seguro
ser en gracias a todas preferida;
ni es reparo beldad, ni salud muro,
pues va de no tener a tener vida
ser polvo iluminado a polvo oscuro.

Meter: iambic
- VII -
by Fernando de Herrera

Vuela y cerca la lumbre y no reposa,
y huye y vuelve, a su beldad rendida,
figura simple suya, y encendida
siente que fue a su muerte presurosa;
mas yo, alegre en mi luz maravillosa,
a consagrar osando voy mi vida,
que espera, de su bello ardor vencida,
o perderse o cobrarse venturosa.
Amor, que en mí engrandece su memoria,
entibia mi esperanza en lento engaño
y en llama ingrata ufano me consumo.
Cuidé (¡tal fue mi mal!) ganar la gloria
del bien que vi, y al fin hallo en mi daño
que sólo de mi incendio resta el humo.

Meter: iambic
21.
by Friedrich von Logau

Da ich solte, kont ich leben;
Da ich solte, kont ich sterben;
Denn das ewig zu erwerben,
Kont ich sterblich leichte geben.

Meter: trochaic
NEDĚLNÍ ŠATY
by Antonín Sova

Když jaro prohřívá zdi předměstské a sady,
co ruchu v ulicích a v parcích co je vnady!
Já rád si vycházím a do vlažného vzduchu
dým ssýlám doutníku a pozoruji v duchu.
Zřím v krámku maličkém, jenž je tak zastrčený,
kde vše tak chatrné, kde levnější jsou ceny,
před prádla balíky a kartonů a šátků
a krajek žlutavých stát s dítětem svým matku.
To v jejím náručí si brouká, nožkou třepe.
Však ona za chvíli, by vybrala si lépe,
je kupci pochovat dá hovorná a smavá,
jenž brejle na čele, mu lesklou hračku dává,
své zboží chválí zas a smíchem děcka jatý
sám dlouho vybírá mu na nedělní šaty,
a rety hrubými když tkne se jeho skrání,
dí: „Že tak hezké je, vše za polovic, paní!“ –

Meter: polymetric
MOJŽÍŠ. (I.)
by Antonie Menčlová

Tvář Mojžíšovu oblil jasným svitem
paprsek boha Hospodina. Zvolna
se vzdaloval, spíš nehmotný a vnořen
tak cele v ono mysterium, jež mu
pozvolna odkrývalo všecky taje,
jichž člověk nikdy netknul se. Jak oblak
se snášel skorem s hory, duchem stále
jsa ještě u boha. A viděl zem i nebe
jak archanděl, jenž stojí nad propastí
a minulost i přítomnost tam vidí.
A nebe rdělo se krvavě rudou září,
když Mojžíš pozvolna se vracel k lidu svému.
Tu kraj se zatřásl výkřikem jásajícím.
Z snů Mojžíš procitl. A zachvěl se jak třtina
zachvěním hlubokým, on, mohutný a silný,
jenž směle životem šel celým jako vítěz,
on, v jehož duši taká byla síla,
že nebál se katů ni faraona,
on, za nímž davy šly, on velký vůdce.
A celý zachvěl se, jak třtina chví se v bouři.
A prsty pevně svírající desku
se zaryly v to písmo ohněm psané,
kde slova stkvěla se, napsaná rukou boží.
Zrak jeho zabloudil v údolí, odkud jásot
a divý ryk a bubnů rachot stoupal.
Tu ostrý bolesti meč v srdce se mu zaryl,
až zapotácel se a v děsu ruce vztýčil,
a z hrudi vydral se mu divý, temný výkřik.
A Mojžíš nebyl snad tak velký ani tehdy,
když v svatém hněvu zabil trýznitele,
ani když vyslán bohem, mluvil k lidu,
ani když hrdý k faraonu vešel,
ani když národ Rudým mořem vedl.
A k bohu mluvil hlasem jako bouře,
že v úzkosti se křoví kolem chvělo,
a démoni, již za skalisky stáli,
zpět na zem padli. Mojžíš volal k Bohu:
„Ó, Pane, hle, ten lid, jejž svěřil’s mně jak děcko,
a jejž jsem miloval, ty víš, snad víc, než tebe,
a utrpení jeho sám jsem cítil,
a křivdy jeho pálily mne v duši.
Ó, lide můj, pro tebe zhrd’ jsem slávou,
pro tebe zlatý palác zanechal jsem,
pro tebe v poušť jsem prchl, bloudil nocí.
Ó marně mluvil jsem! Proč mluvil jsem kdy k tobě?
Proč odkryl jsem ti velký zázrak nebes?
Proč zjevil jsem ti tajemství, jež v keři
kdys v poušti hořícím před duší mojí vstalo?
Ó marně zázraky jsem z Egypta tě vedl,
a marně Jahvé též, v plášť zhalen oblakový,
šel mořem Rudým s tebou, lide bídný!
Tys ještě nevyrost’, bys’ vyslovit moh’ jméno,
jež v nitru víří mém, tys posud pouhé děcko!
Ó, pro tebe byl bůh vždy příliš dalek,
můj bůh, jenž volal tě. Ó, proč tě volal, lide?
K čemu ti bůh? Vždyť kus ti hlíny stačí,
kol níž tvé ženy v divém rythmu víří.
Myšlenka, síla, božství, jež tě vedly
až dosud pouští, v bláto hodíš rychle,
neb zrak tvůj nesnese té pravé záře božství.
Chceš zvíře bohem mít – tož měj si zlaté tele!“
A mrštil deskami o tvrdé hrany skály.

Meter: iambic
BALADA.
by Tereza Dubrovská

V hlavách lože hoří svíce.
Ze všech koutů zírá bída,
bledá paní dveře hlídá.
Oděv její vlaje bílý,
vichr skučí, moře kvílí.
V jizbě chladno, okno praská,
chorá matka děcko laská.
Rozpálená, ruce siné,
hebká líčka k srdci vine.
„Sirotečku, dítě moje“ –
vichr vrazil do pokoje.
Zahučel a ztichl zase –
bouře náhle ztišila se.
Děcko s křikem ručky zvedá –
jizbou kráčí paní bledá...
V hlavách lože zhasla svíce.

Meter: trochaic
101. Což to slyšeť od západu z hrobky,
by František Sušil

Což to slyšeť od západu z hrobky,
Odtud, kde stál druhdy Štítný hrad?
Zdali soudem Božích věčných rad
Dozralý plod padá s času stopky?
Těhotné-li otvorem chce sopky
Zadržalý vyjíť ohně hlad?
Či to kouzlem divotvorným jat
Prodírá se Tóma z hrobné kobky?
On to, Štítný! Od svého on skonu
Zachovává s vlastí pořád sponu,
V hrobě pro ni dýchá jak Jan Páně.
Slyš ten vzdychot! Viz ty plačné skráně!
Uhnětá ho zloba zlého sejce,
Jenž mu vzděl jak zezulka svá vejce.

Meter: trochaic
XIX. PO ROCE
by Josef Svatopluk Machar

Dvě rozpěněné vlny kdysi
se hnaly na zářivý břeh,
hrot skály čněl tu v cestě lysý
a rozdělil jich jarý běh –
když v bezvětří pak uklidněny
se kdesi v šíru setkají,
jsou bez šumu, bez bílé pěny,
jsou cizí si, se neznají...
Byl koncert; vešla s mužem šedým
a v křeslo vážně usedla,
klid zavládl jí líčkem bledým
a po sále se rozhledla.
Kol skupily se přítelkyně,
ji zdravil vážných matron řad –
o sloup se opíraje líně,
jsem rozhovor moh poslouchat.
Má milá svižně vyptala se
na zdraví dětí, tchyní, tet,
na rýmy, kašle, zlé v tom čase
a dovedla dát recept hned,
i v program hledla, pochválila
ten onen zajímavý bod,
nadšeně přímo hovořila
o jednom střihu z Nových Mod,
pak o nábytku, cukru, kávě –
mluvila s onou lahodou,
jak její máť to znala právě,
když slýchal jsem ji náhodou.
Jas blaha svítil z tváře muži
tam na vedlejším sedadle,
otáčel v ruce kytkou růží,
a všecky byly uvadlé...
Ó štěstí dnů mých rozevátých,
má bílá růže – už jsi snem...
Jen po těch copech dlouhých zlatých
já ještě tebe poznal jsem!...

Meter: iambic
- XIII - Al Rey Nuestro Señor recién nacido
by Juan de Tassis y Peralta

Crece, oh pimpollo tierno, entre leales,
hesperios troncos, crece alimentado,
no del valor paterno ya heredado,
sino del propio, eterno entre mortales.
Sus armas te administren ya fatales,
uno y otro planeta desarmado,
cuya virtud te admirará bañado
en sudor de fatigas inmortales.
Digna corona sea de tus sienes
el yelmo de las plumas guarnecido,
con que levanta más la fama el vuelo,
que en duplicado honor ya le previenes
glorias al tiempo, afrentas al olvido,
a la virtud asilo, aras al cielo.

Meter: polymetric
The Haunted Oak
by Paul Laurence Dunbar

Pray why are you so bare, so bare,
   Oh, bough of the old oak-tree;
And why, when I go through the shade you throw,
   Runs a shudder over me?

My leaves were green as the best, I trow,
   And sap ran free in my veins,
But I saw in the moonlight dim and weird
   A guiltless victim's pains.

I bent me down to hear his sigh;
   I shook with his gurgling moan,
And I trembled sore when they rode away,
   And left him here alone.

They'd charged him with the old, old crime,
   And set him fast in jail:
Oh, why does the dog howl all night long,
   And why does the night wind wail?

He prayed his prayer and he swore his oath,
   And he raised his hand to the sky;
But the beat of hoofs smote on his ear,
   And the steady tread drew nigh.

Who is it rides by night, by night,
   Over the moonlit road?
And what is the spur that keeps the pace,
   What is the galling goad?

And now they beat at the prison door,
   "Ho, keeper, do not stay!
We are friends of him whom you hold within,
   And we fain would take him away

"From those who ride fast on our heels
   With mind to do him wrong;
They have no care for his innocence,
   And the rope they bear is long."

They have fooled the jailer with lying words,
   They have fooled the man with lies;
The bolts unbar, the locks are drawn,
   And the great door open flies.

Now they have taken him from the jail,
   And hard and fast they ride,
And the leader laughs low down in his throat,
   As they halt my trunk beside.

Oh, the judge, he wore a mask of black,
   And the doctor one of white,
And the minister, with his oldest son,
   Was curiously bedight.

Oh, foolish man, why weep you now?
   'Tis but a little space,
And the time will come when these shall dread
   The mem'ry of your face.

I feel the rope against my bark,
   And the weight of him in my grain,
I feel in the throe of his final woe
   The touch of my own last pain.

And never more shall leaves come forth
   On the bough that bears the ban;
I am burned with dread, I am dried and dead,
   From the curse of a guiltless man.

And ever the judge rides by, rides by,
   And goes to hunt the deer,
And ever another rides his soul
   In the guise of a mortal fear.

And ever the man he rides me hard,
   And never a night stays he;
For I feel his curse as a haunted bough,
   On the trunk of a haunted tree.

Meter: iambic
107.  Ein unbeflekter Mensch ist über
 die Engel.
by Angelus Silesius

Ein Engel seyn ist viel; Noch mehr ein Mensch auf
Erden/
Und nicht mit jhrem wust und Koth besudelt werden.

Meter: trochaic
TY NEVÍŠ...
by Jaroslav Vrchlický

Ty nevíš, nevíš ani, duše moje drahá,
jak v struny srdce mého dnes mi bolesť sahá,
tak divoce a teskně cos tam zakvílilo...
Ó by jen popraskaly! – snad by lépe bylo!
Proč zoufale tak vichr venku se dnes vzteká?
proč utuhlá zem v květný háv se neobleká?
proč mlha kol a kol a v mlze proč sníh bílý?
což v nebi nevědí, že dnes tvůj svátek milý?
Já darmo k větrům volám, by mi křídla daly;
leč jak by na můj posměch plachty rozepjaly
a odletěly v dálku zakrouživše vírem –
a ticho smutno kolem jak v mém srdci sírém.
Tlum opozděných ptáků, který k moři letí,
blíž mne usedl tiše na usvadlé sněti,
k těm ptákům o písně má chudá duše volá –
však darmo, tiše spějí dál přes pole holá.
Mám vzdech ti poslati? – ten mezi větry padne,
či políbení snad? – to v zimní mlze schladne,
či slzu lásky své? – tvé oko dost jich roní,
či upomínku svou? – ty nedozvíš se o ní!...
Ó měl bych ke svým ňadrům jako v dávném čase
tvou drahou zlatou hlavu nakloniti zase,
by spočinul v mém srdci zrak tvůj holubičí
a kouzlem svým mně zahřál, co tam vře a klíčí.
Jest láska moje motýl v zimě osiřelý...
Kam zalétnouti má, když květy odumřely?
v čem sluniti se má, když sněžná mlha všude?
ta zima táhne k nám... Ó, jak nám, drahá, bude?
Ty nevíš, nevíš ani, duše moje drahá,
jak v struny srdce mého dnes mi bolest sahá!
Tak divoce a teskně cos tam zakvílilo...
Ó by jen popraskaly! – snad by lépe bylo!

Meter: iambic
LXVI.
by Gustav Pfleger Moravský

Jak známo, v pensionatech se jistě
Nemluví dosuď naší češtinou,
Tam koří se vždy frančtině jen čisté;
A tak se vzdělání též neminou
Ti všickni ženští encyklopedisté.
A přece u nás převysokých rodů
Se milé děti – ne snad na zlou škodu –
Teď učí česky, aby předkův dávných
Se dopídily zvukův staroslavných!...
Možná! Však jisto jest – a stav to milý –
By jazyk svůj tou řečí... oblomily.

Meter: iambic
1L: Auf allen Blättern steht geschrieben,
by Luise Hensel

Auf allen Blättern steht geschrieben,
Wie wundergut der Vater ist.
O Herz, wie magst du Ihn nicht lieben,
Der dich aus jeder Blume grüßt? –
Auf alle Blättlein möcht' ich schreiben,
Wie sehr mein süßer Freund mich liebt,
Und all Sein Thun und all Sein Treiben,
Das Er als Mensch für mich geübt.
Auf alle Blätter möcht' ich malen
Des Liebsten klares Angesicht,
Doch alle Farben, alle Strahlen
Erreichen Seine Schöne nicht.
Und allen Bäumen möcht' ich sagen
Von Seiner Treue, Seiner Huld,
Und allen Steinen muß ich's klagen,
Daß Ihn getödtet meine Schuld.

Meter: iambic
Zamilovaní.
by Adolf Heyduk

Na vysoké tyči jaře smělý
jede chmel.
„Kam pak jedeš, pyšný pane chmeli?“
Kam bych jel?
Vzhůru k slunci, viděti-li není
v dálných polích moje potěšení:
ječmenovo zrno zlatých vlasů
smát se na mne z moře bílých klasů.
Sil jsem ječmen na pahorku dole,
aby chmel mi nezřel na to pole,
šelma chmel však nalezl si tyčku,
vyšplhal jak kejklíř do vršíčku,
rozhlídl se hrdě po okolí,
viděl, co jsem skrýt chtěl dole v poli,
a teď stále na zrno mi kývá...
nuže: ať se vezmou, co mi zbývá?

Meter: trochaic
318. Na zkaženého chasníka.
by Matěj Josef Sychra

Slyš, proč děvče nemá k tobě žádnou chuť:
Že jsy často píval připravenou rtuť. –

Meter: trochaic
Petr.
by Ferdinand Písecký

Než kohout třikrát zazpíval,
třikrát jsi zapřel, več jsi věřil.
Leč pak ses do trpkého pláče dal
a hřích svůj hlasem svědomí jsi měřil.
Ty dobrý, prostý rybáři!
Byl’s nezkušené světa dítě.
Každý ti poznal na tváři,
že neumíš lhát dosti hbitě.
My dovedem lhát jináče!
Nám nestačil by kohout zpívat!
A po lži každé dát se do pláče?
To raděj jednu lež zas novou skrývat.

Meter: iambic
- 968 - Acto III, DOÑA LEONOR De El remedio en la desdicha
by Lope de Vega

Yo muero y vivo, yo me hielo y ardo,
y de lo que me alegro me entristezco;
a un mismo tiempo adoro y aborrezco
y despreciando el bien, el mal me guardo;
temo el remedio y el remedio aguardo;
con dicha pierdo y con temor merezco;
huyo al peligro y al mayor me ofrezco,
y donde más me animo, me acobardo.
Ya mi amor se levanta, ya se humilla,
ya me mira los pies y ya la rueda,
ya tiene el gusto y ya el desdén la silla.
Pero viendo que ya resuelto queda,
al mismo amor espanta y maravilla
que entre tantos contrarios vivir pueda.

Meter: iambic
Júpiter y Europa
by Julián del Casal

En la playa fenicia, a las boreales
radiaciones del astro matutino,
surgió Europa del piélago marino,
envuelta de la espuma en los cendales.
Júpiter, tras los ásperos breñales,
acéchala a la orilla del camino
y, elevando su cuerpo alabastrino,
intérnase en oscuros chaparrales.
Mientras al borde de la ruta larga
alza la plebe su clamor sonoro,
mirándole surgir de la onda amarga,
desnuda va sobre su blanco toro
que, enardecido por la amante carga,
erige hacia el azul los cuernos de oro

Meter: iambic
La venus de nieve
by Ángel Ganivet

Los albos copos que al caer se mecen
en el aire, por fuerzas agitados
de misterioso amor, arrebatados
giran y en torbellino desparecen
Los ámbitos se cierran y oscurecen
y escuchan los oídos angustiados
en las tinieblas gritos apagados
que, llegando hasta el alma, la estremecen
La voz de la creación por el caos vuela
y algo divino nace: blanca forma,
fantástico ideal va contorneándose,
que en mujer sobrehumana se transforma
y mientras yo la invoco, ella, alejándose,
con su mirada el corazón me hiela.

Meter: polymetric
XLVI. Krása světa.
by Josef Tichý

Jak jsi krásný, světe! světe!
Jedna krása druhou stíhá,
Zázrak v zázraku se míhá.
Od bylinky, zde co květe,
Až tam v světů myriady,
Samá – samá krása všady!
Co jen krásy rozmanité
Po této se zemi krouží,
Tak že hled se nad ní ouží!
A co je jí teprv skryté
Všude rozumu i oku
V dalném nebes větrotoku!
Světe, světe, ty jsi krásný! –
Krásu tvou, tu všecky moci –
Polotmavé roucho noci,
Tak jak svit dne hlásá jasný;
A až oku věky minou,
Bude vidět krásu jinou.

Meter: trochaic
Dvě číše.
by Jaroslav Vrchlický

Zda bylo to pouhou náhodou
či sen mi rozmysl kalil?
Sám v půlnoci přišel jsem v prázdný byt
a žízní týrán a roztržit
v dvě číše vína jsem nalil.
A teprve když bylo nalito,
jsem jasně omyl svůj viděl;
na druha milenku myslil jsem snad?
Však v prvním mžiku jsem v rozpaky pad’
a za ten přehmat se styděl.
Však nalito bylo již, a dobře tak.
Což víme my, když tu žijem,
kdo vznáší se kol nás ve vzduchu?
A v žalu či radosti výbuchu
pít bude s námi, když pijem?
Snad nepřítomné milenky ret
s mým potká se v purpuru vína?
Snad soudruh, jenž zapomněl věku půl,
v též za mořem pohárem hnul
a v tom se rozpomíná?
Snad mrtvý dávno již v hrobě svém
měl jasný moment v té chvíli
a cítil jemně, kdyby živ byl,
kterak by v půlnoci se mnou pil,
veselí jak bychom byli!
Či mohu zde, samotář, věděti,
kde kdo mne vzpomněl teď právě?
Chce ťuknout si se mnou? Nuž, zdráv buď,
neznám tě, bratře, leč k hrudi tvé hruď,
věř, přitisk’ bych v pijácké slávě!
V zdar všemu v radosti připil bych,
ve vichřici citů tak srázné!
Ví Bůh, já z jedné jen číše jsem pil,
kdož by mi bez taje vysvětlil,
že obě v tom stály tu prázdné?

Meter: dactylic
Amante que hace lección para aprender a amar de maestros irracionales
by Quevedo

Músico llanto, en lágrimas sonoras,
llora monte doblado en cueva fría,
y destilando líquida armonía,
hace las peñas cítaras canoras.
Ameno y escondido a todas horas,
en mucha sombra alberga poco día;
no admite su silencio compañía:
sólo a ti, solitario, cuando lloras.
Son tu nombre, color y voz doliente
señas, más que de pájaro, de amante;
puede aprender dolor de ti un ausente.
Estudia en tu lamento y tu semblante
gemidos este monte y esta fuente,
y tienes mi dolor por estudiante.

Meter: iambic
Soneto
by Joseph Miralles

Basta a las glorias, basta a los favores,
más a las penas, más a los tormentos,
basta a las alegrías, y contentos,
más a las aflicciones y rigores.
Basta a los dulces del amor primores,
más a los del rigor abatimiento,
basta a los del favor conocimientos,
más a los del afán, y los dolores.
Ser en no querer premios, importuno,
desconocerse a sí, por conocerse,
de los consuelos no querer ninguno.
De otro, y no de sí compadecerse,
en el mundo estas cosas tuvo alguno,
hasta que en él, Francisco llegó a verse.

Meter: dactylic
Ein Berittener
by Gottfried Keller

Ein Häuptling ritt geehrt im Land
Gleich einem der Propheten;
Als er im Feld sich einsam fand,
Hub er den Arm, zu beten:
»mich traf das Übel Schlag auf Schlag,
Es war ein wildes Toben;
Als schuldig ich im Staube lag,
Hab ich mich selbst erhoben!
Es wußte keiner, daß ich lag,
Als du, o Herr, dort oben!
Und für dein Schweigen diesen Tag
Will ich dich Stillen loben!«
Da hallt 'es durch den Äther rein:
»dein Lob, nicht kann's mir taugen;
Wenn du dich schämst, ein Mensch zu sein,
So reit mir aus den Augen!«

Meter: iambic
Růže jsi –
by Adolf Heyduk

Růže jsi, žel ale, růže zvadlá,
sopka krás jsi, oheň tvůj však zplanul,
hvězda jsi, leč hvězda s nebe spadlá.
Vše mne upoutalo, kde jsem stanul,
velebně mne dojal pohled chrámů,
z vnitřku jejich mrtvý chlad však vanul.
Opustila’s nyní sebe samu
a jen osud stále tobě volá:
nejsilnější slávy kmen já zlámu.
V síni dožů, když jsem hleděl z dola
na ty tváře volenců tvých dávných,
kývala mně jejich hlava holá.
Každý mluvil: „Hochu, z dob těch slavných
zbylo vlasti naší slávy málo,
nic, leda pár loděk mořeplavných.“
„Nám ty loďky, vám pak nebe dalo
místo žezla zákolníček k pluhu;
avšak lidstvo ještě neskonalo.“
„Po potopě zklenul tvůrce duhu!“ –

Meter: trochaic
4.
by Nikolaus Lenau

In des Donners Klängen lauschet
Ziska der verwandten Seele,
Als ein Mann ihm naht behutsam,
Sprechend aus gedämpfter Kehle:
»welche Wonne muß durchs große
Herz dem Donnergotte wallen,
Wenn er läßt die starke Stimme
Jauchzend durch die Lüfte schallen!
Welche Wonne in der Feldschlacht
Glüht durchs edle Heldenmark
Einem Mann wie du, o Ziska,
Der
Aber süßre Wonne gibt es,
Als sie wird dem Helden kund,
Der, wie Wetter kalte Schloßen,
Leichen hagelt auf den Grund:
Süßre Wonne, Liebeswonne;
Hat dein Herz ihr nie geschlagen,
Als du einst am Königshofe
Lebtest in beglückten Tagen?
Königin Sophia sandte
Mich zu dir und deinem Grimme,
Daß ich in der Brust dir wecke
Eine holde Friedensstimme;
Königin Sophia sendet
Einen Gruß dir und die Kunde:
Isabella, die du liebtest,
Trauert sich um dich zugrunde.
Als ich scheidend stieg zu Rosse,
Sah ich noch die Edeldame
Senkend ihr gebleichtes Antlitz,
Still verzehrt von Liebesgrame.
Eilend spornt ich meinen Renner,
Denn die schönste Frau indessen
Welket rasch und unaufhaltsam,
Stirbt, wenn du sie hast vergessen.
Kehre heim, dir ist vergeben;
Laß des Glaubens wilde Streiter,
Nimm der Liebe sichern Himmel,
Denn dir winkt vielleicht kein zweiter.«
Also flüsternd sprach der Bote,
Scheu sich schmiegend an die Föhre;
Ihm entgegnet Ziska leise,
Daß es kein Hussite höre:
»o sie sterbe! als das reinste
Opfer sei sie hingegeben
Für die Freiheit, der ich opfre
Jede Freude, all mein Leben.
Isabella, Stern der Liebe,
Sinke! – meinem Pfade muß
Leuchten nur des Zornes Fackel; –
Bring ihr meinen letzten Gruß!
Doch nun raffe dich von hinnen,
Eile, Bote, und entweiche,
Weil du nanntest einen Namen,
Der dich schützt vor meinem Streiche!«

Meter: trochaic