PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Frisch auf !
by Joseph von Eichendorff

Und hoch über dem allerschönsten Wald
Machte sie lächelnd auf einmal Halt.
Da sah ich erschrocken zwischen den Bäumen
Meine Heimath unten wie in Träumen,
Das Schloß, den Garten und die stille Luft,
Die blauen Berge dahinter im Duft
Und alle die schöne alte Zeit
In der wundersamen Einsamkeit.
Und als ich mich wandte, war ich allein,
Das Roß nur wiehert' in den Morgen hinein,
Mir aber war's als wär' ich wieder jung,
Und wußte der Lieder noch genung!

Meter: iambic
ORMUZDU I AHRIMANOVI.
by Jaroslav Vrchlický

Pravda, ukážeš mi v stínu temnou tvář,
pravda, ty ukážeš jasnou, blesk a zář!
Oba přeletíte mihem, svit a dým,
a já ve tmách jako v ohni vaše tváře nevidím.

Meter: trochaic
ZAPOMEŇ!
by Ruda Mařík

Ó zapomeň, že’s mne kdy znala,
že cesty naše spěly jedním směrem,
že láska Tvá, jež v srdci plála,
se zkrvácela bolným pod úderem!
Že kdy Jsi slyšela můj hlas,
jenž sladká slova lásky šeptal –
svým jednáním že po ten celý čas
jsem ubohé Tvé srdce deptal,
to zapomeň... Ó zapomeň!
Ó zapomeň, že v oči Tvoje
jsem žalu slzy vnutil v trpké chvíli,
že vzdechů, běd a útrap zdroje
Ti život lásky na vždy otrávily...
že ústa má svým polibkem
kdy směla poskvrnit Tvé rety –
že na srdce Tě, zrádné, tiskl jsem
a sliboval Ti blaha květy,
to zapomeň... Ó zapomeň!
Ó zapomeň, že’s milovala,
že’s věřila, a oklamána byla...
Že ústa má se Tobě smála
a pochybnost Tvou polibkem zas smyla...
Že důvěru Tvou sklamal jsem,
již ke mně měla’s v lásce Svojí!
Teď každý jinou cestou světem jdem’...
jen neproklínej vinu moji
a zapomeň! – Ó zapomeň!

Meter: iambic
Cristianos al uso
by Felipe Pérez y González

-Yo soy cristiano -Y ¿ama la pobreza?
-Tonto es quien la riqueza no prefiere
Yo soy cristiano -¿A su enemigo quiere?
-Dar, como prueba, un palo en la cabeza.
Yo soy cristiano -¿Y por las calles reza?
-El que lo ve mi santidad infiere
Yo soy cristiano -Y ¿odia, injuria, hiere?
-Si es por mi bien, no hacerlo es gran simpleza.
Yo soy cristiano -Entiendo; es caso llano
Tal nombre es para muchos, por lo visto,
muestra de mercader o apodo vano.
-Yo soy cristiano En preguntar no insisto
Es la moda del día: ser cristiano,
despreciando las máximas de Cristo.

Meter: iambic
30. Elsgens treues Herz
by Paul Fleming

Ein getreues Herze wissen
hat des höchsten Schatzes Preis.
Der ist selig zu begrüßen,
der ein treues Herze weiß.
Mir ist wol bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.
Läuft das Glücke gleich zu Zeiten
anders, als man will und meint,
ein getreues Herz' hilft streiten
wider Alles, was ist Feind.
Mir ist wol bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.
Sein Vergnügen steht alleine
in des andern Redligkeit,
hält des Andern Not für seine,
weicht nicht auch bei böser Zeit.
Mir ist wol bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.
Gunst, die kehrt sich nach dem Glücke,
Geld und Reichtum, das zerstäubt,
Schönheit läßt uns bald zurücke,
ein getreues Herze bleibt.
Mir ist wol bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.
Eins ist da sein und geschieden.
Ein getreues Herze hält,
giebt sich allezeit zufrieden,
steht auf, wenn es niederfällt.
Ich bin froh bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.
Nichts ist süßers, als zwei Treue,
wenn sie eines worden sein.
Diß ists, das ich mich erfreue,
und sie giebt ihr ja auch drein.
Mir ist wol bei höchstem Schmerze,
denn ich weiß ein treues Herze.

Meter: trochaic
Heimweh .
by Joseph von Eichendorff

Wer in die Fremde will wandern,
Der muß mit der Liebsten gehn,
Es jubeln und lassen die Andern
Den Fremden alleine stehn.
Was wisset Ihr, dunkele Wipfeln,
Von der alten schönen Zeit?
Ach, die Heimath hinter den Gipfeln,
Wie liegt sie von hier so weit.
Am liebsten betracht' ich die Sterne,
Die schienen, wenn ich ging zu ihr,
Die Nachtigall hör' ich so gerne,
Sie sang vor der Liebsten Thür.
Der Morgen, das ist meine Freude!
Da steig' ich in stiller Stund'
Auf den höchsten Berg in die Weite,
Grüß Dich Deutschland aus Herzensgrund!

Meter: iambic
Syrinx.
by Jaroslav Vrchlický

Pan pravil k nymfě: „Musím tebe líbat,
k tvým vlahým ústům svoje sprahlá shýbat,
tvou duši vypit jedním palným dechem
jak Helios déšť rosy, jež plá mechem
a v narcissu se v krůpěj zlata mění.
Chci tebe, prahnu po tvém políbení,
po dechu tvém, jenž voní thymianem,
nad kterým z Hybly včela bzučí, ránem
když v modré páře Gaia odpočívá.
Mou není vinou, že jsi hebká, snivá,
že na tvých ústech ambrosie svítí,
již vypit chci. Já musím tebe míti!“
Jej vyslechla a přece v běh se dala,
leč u řeky, nad níž se tměla skála,
dál nemohla a klesla v chladnou trávu;
jí srdce tlouklo, zvedla krásnou hlavu
a ku Venuši volala, všech matce:
,Jak žila jsem, dej umříti mi sladce,
jen Satyra mne nevydávej zlobě!‘
Pan byl juž u ní, chtěl ji strhnout k sobě,
však couvnul náhle – před ním strom, hle, v zemi
kmen vrby, plaše třásl haluzemi
a větrem šustil, jak by smál se jemu.
Pan zaplál hněvem, skočil k řeky lemu,
prut uříz’ ze stromu a na píšťalu
jej rychle mění jeho prsty umné,
a brzy v ticho podvečerní dumné
zní tóny plesu, který splývá v žalu:
„Já zvítězil přec – vidíš, juž tě líbám,
k tvým vlahým ústům svoje sprahlá shýbám,
tvou duši jedním dechem ret můj pije!“
Tak Syrinx flétnou nesmrtelná žije.

Meter: iambic
Love the Light-Giver
by Michelangelo Buonarroti

To Tommaso De’ Cavalieri

Veggio co’ bei vostri occhi.

With your fair eyes a charming light I see,
    For which my own blind eyes would peer in vain;
    Stayed by your feet, the burden I sustain
    Which my lame feet find all too strong for me;
Wingless upon your pinions forth I fly;
    Heavenward your spirit stirreth me to strain;
    E'en as you will, I blush and blanch again,
    Freeze in the sun, burn ’neath a frosty sky.
Your will includes and is the lord of mine;
    Life to my thoughts within your heart is given;
    My words begin to breathe upon your breath:
Like to the moon am I, that cannot shine
    Alone; for lo! our eyes see nought in heaven
    Save what the living sun illumineth.

Meter: iambic
1L: Ihr, meine Todten! kommt, o kommt
by Betty Paoli

Ihr, meine Todten! kommt, o kommt
Zum Frieden mir das Herz zu wenden!
Die einz'ge Labung, die mir frommt,
Die habt nur ihr mir noch zu spenden,
Herauf! herauf aus eurer Gruft!
Laßt euern Blick mich still durchdringen!
Die starke Liebe, die euch ruft,
Sie muß des Grabes Bann bezwingen! –
Mit ernstem Gruß trittst du heran,
Du Freund aus meinen Jugendtagen.
An's lichte Endziel deiner Bahn
Hat frühe dich dein Flug getragen.
O Gott! ich weiß kein Menschenbild,
Das groß und rein, wie deines ragte!
Kein Aug', in welchem Trost so mild,
So siegreich wie in deinem tagte!
Der mächt'ge Tod, der Alles bricht,
Hat deine Macht nicht überwunden!
Du strahlst, ein erdenfremdes Licht,
Herein in meine trübsten Stunden.
Und will mein Geist, vom Natterstich
Des Zweifels blutend, bang verzagen,
Dann rufst du: »Auf! besinne dich!
Dein Loos ist Wirken und Ertragen!«
Und wie mein Ohr dem Worte lauscht,
Kehrt auch die alte Kraft mir wieder!
Durch meinen Busen strömt und rauscht
Geheimnißvoll der Strom der Lieder.
Das Walten fühl' ich deiner Hand,
Den Trieb mich deinem Glanz zu einen!
Wie Märtyrer im Flammenbrand
Bekenn' ich froh mich zu den Deinen!
So bist du mein Befreier, drängst
Mich rastlos fort zu neuen Siegen,
So wirkst du noch durch mich, ob längst
Zum Todtenreich hinabgestiegen.
Von dir gestützt, getragen, ringt
Mein Geist sich durch des Kampfes Wehe,
Den Hauch wahrhaft'gen Friedens bringt
Mir deine ewig theure Nähe! – –
Du, And're! sprich! was stehst du scheu,
Wie im Gefühl der Schuld befangen?
Mahnt bang Erinnern dich auf's neu',
Daß du dich einst an mir vergangen? –
Die Thräne, die mein Auge trübt,
Sie sage dir, wie ich dich richte!
Ich weiß, du hast mich viel geliebt – –
Dein Schuldbrief, ward längst zu nichte! –
Und du, verklärte Lichtgestalt!
Geliebteste von ihnen allen!
Mich faßt der Sehnsucht Gramgewalt,
Auf meine Kniee möcht' ich fallen!
Du schwebtest, leuchtend, wie ein Schwan,
In's Reich der unbewölkten Wonnen!
Als ew'ge Lust für dich begann,
Hat ew'ger Schmerz für mich begonnen.
Und diese unermess'ne Pein
Den Menschen darf ich sie nicht klagen!
Nur dir, mein Alles! dir allein
Darf ich in meinem Liede sagen:
Daß von den Thränen, die es trank,
An jedem Morgen feucht mein Kissen,
Mein Leben an der Wurzel krank,
Mein Herz im tiefsten Kern zerrissen!
Daß auf dem weiten Erdenrund
Ich nichts als deinen Hügel sehe,
Daß ich in meiner Seele Grund
Ein ewig Schmerzenfest begehe!
Genug! die keinem Aug' sich zeigt,
Du deutest sie die Hieroglyphe,
Und was das arme Wort verschweigt
Lies es in meiner Wunden Tiefe! –
Du lächelst sanft und feierlich?
O wohl versteh' ich dieses Lächeln!
Als ew'gen Lenzhauch fühle ich
Es meinen Schmerzen Kühlung fächeln!
Der Strahlenschimmer, der dich krönt,
Scheint rosig mir die Nacht zu färben!
O, nur der heil'ge Tod versöhnt
Mit dieses Lebens stetem Sterben! – –
Ihr theuern Todten, die ihr lebt
In uns'rer Sehnsucht, uns'rer Trauer,
Den heißen Schmerz um euch durchbebt
Allew'gen Lebens Wonneschauer!
Wie glaubte an Vergänglichkeit,
An spurlos Schwinden und Verwehen
Die Seele, d'rinnen Lieb und Leid
In wandelloser Blüthe stehen?! –

Meter: iambic
- XXIV -
by Franciscode Aldana

Comunica su luz desde su altura
el gran planeta acusador de Marte,
con tal porción, tal providencia y arte,
que vive i goza de ello la natura;
mas del inmenso ardor la luz tan pura,
cuando el orbe inferior más se reparte,
más de sí mismo da a sí mismo parte
y, en sí, la reflexión más se apresura.
Tal tú, mi nuevo Apolo, el ser perfeto
cobrando yo a tu luz, que así a menudo
de mi vivir la estambre va tejiendo,
el rayo reverbera en mí, sujeto
de tu alabanza, y quedo ciego y mudo,
por bien celeste, un mal sufriendo.

Meter: iambic
Seufftzer
  Zu Gott dem HErrn.
by Philipp von Zesen

Wje lange wil meiner der HErre vergessen?
Wie lange verbürgstu dein Antlitz für mir?
Wie lange sol kummer und sorge mich fressen?
und ängsten mein Hertze/ mein Leben allhier?
Wie lange sol wüten
und toben der Feind?
Wann wiltu mir bieten
Die Rechte/ die sonsten mich treulich gemeint?
Mein flehen und bitten/
Erleuchte die Augen/ laß scheinen dein Licht/
Dem schrecklichen schlaaffe des Todes auch wehre/
Auf daß sich mein Hasser erlustige nicht;
Auf daß sich aufs neue/
Nicht rühme der Feind;
Auf daß sich nicht freue
Der/ welcher mich allezeit fälschlich gemeint.
Doch hoff’ ich und traue der göttlichen Güte/
Die Gnade des Höchsten erfreuet mich so/
Es hilffet ja gerne dein Vater-gemüthe/
Du hilffest und machest mein Hertzerecht froh/
Drümb will ich auch singen
Den HErren nun an/
Ich wil mich erschwingen/
Dieweil er mir alles zum besten gethan!

Meter: amphibrachic
BASKYRSKÉ PÍSNĚ. (2.)
by Karel Sabina

Šumné moře žulovými
Mezi skalami se baví,
I čeří se vlny zpurné;
Děvina ku moři praví:
„Moře, moře, kde můj milý?
Rci, ach! kde mne očekává?“
Moře neodpoví, šumí
A pozdálí promodrává.
Obloha se v mrak oděla,
Zanáší se prach létavý,
Vítr břehem když zahvízdá;
Děva pak ku větru praví:
„Větře, větře, od severu
K jihu duj v milostném vění,
A milenci dones mému
Poslední mé políbení!“
Rozestře po větru křídla
Havran, za moře se plaví
Povětřím; val pod ním sténá;
Děva ku havranu praví:
„Havrane, ty druhu smutný!
Na svém dálném putování
Nezapomeň přemilému
Vzdáti moje rozžehnání.“
A což havran? Zakrákoral
Z mohyly prohlédával;
Ve skalách zahvízdal vítr
A hladinou si zahrával.
Zašumělo, zabouřilo
Moře, vzteká se vlnina,
Nad níž vichr duje zpurný –
S mořem zápasí děvina.

Meter: trochaic
- XXXVIII -
by Lopez de Mendoza

Leño (felice) qu'el grant poderío
que todo el mundo no pudo ayubar,
en cuyo pomo iba el señorío
de çielos, tierra, arenas e mar;
sin alterçasiones e sin desvío,
mas (leda) e gratamente sin dubdar,
en el tu cuello le pasaste el río,
que non sin causa se debió negar.
Jaián entre los santos, admirable
por fuerça insigne e grant estatura,
de quien yo fago conmemoraçión,
faz, por tus ruegos, por el espantable
passo yo pase en nave segura,
libre del golfo de la dapnaçión.

Meter: polymetric
- CVI - En la muerte de Cristo
by Argensola

Hoy, por piedad, de su hacedor le ofrecen
prendas de sentimiento sus hechuras;
llama el sol a la noche, y las oscuras
sombras aprisa en tiempo ajeno crecen.
De la vida asaltadas, se estremecen
atónitas las mudas sepulturas;
libran sus cuerpos a las almas puras,
y a los justos vivientes aparecen.
Las piedras se quebrantan, y a su ejemplo,
visten los astros voluntario luto;
rómpese el velo místico del templo.
Da cualquier obra al llanto algún tributo,
y ¡yo, siendo la causa, lo contemplo
con pecho alegre y con semblante enjuto!

Meter: polymetric
Ae Fond Kiss
by Robert Burns

Ae fond kiss, and then we sever;
Ae fareweel, and then forever!
Deep in heart-wrung tears   I'll pledge thee,
Warring sighs and groans I'll wage thee.
Who shall say that Fortune grieves him,
While the star of hope she leaves him?
Me, nae cheerfu' twinkle lights me;
Dark despair around benights me.

I'll ne'er blame my partial fancy,
Naething could resist my Nancy;
But to see her was to love her;
Love but her, and love forever.
Had we never lov'd sae kindly,
Had we never lov'd sae blindly,
Never met—or never parted—
We had ne'er been broken-hearted.

Fare thee weel, thou first and fairest!
Fare thee weel, thou best and dearest!
Thine be ilka joy and treasure,
Peace. enjoyment, love, and pleasure!
Ae fond kiss, and then we sever;
Ae fareweel, alas, forever!
Deep in heart-wrung tears   I'll pledge thee,
Warring sighs and groans I'll wage thee!

Meter: trochaic
Epitaph on the Tombstone of a Child, the Last of Seven that Died Before
by Aphra Behn

This Little, Silent, Gloomy Monument,
Contains all that was sweet and innocent ;
The softest pratler that e'er found a Tongue,
His Voice was Musick and his Words a Song ;
Which now each List'ning Angel smiling hears,
Such pretty Harmonies compose the Spheres;
Wanton as unfledg'd Cupids, ere their Charms
Has learn'd the little arts of doing harms ;
Fair as young Cherubins, as soft and kind,
And tho translated could not be refin'd ;
The Seventh dear pledge the Nuptial Joys had given,
Toil'd here on Earth, retir'd to rest in Heaven ;
Where they the shining Host of Angels fill,
Spread their gay wings before the Throne, and smile.

Meter: iambic
No se disculpa, como los necios amantes, de atreverse a amar; antes persuade a ser superior hermosura, la que no permite resistencia para ser amada
by Quevedo

¡No si no fuera yo quien solamente
tuviera libertad después de veros!
Fuerza, no atrevimiento, fue el quereros,
y presunción penar tan altamente.
Osé menos dichoso que valiente;
supe, sino obligaros, conoceros;
y ni puedo olvidaros ni ofenderos:
que nunca puro amor fue delincuente.
No desdeña gran mar fuente pequeña;
admite el sol en su familia de oro
llama delgada, pobre y temerosa;
ni humilde y baja exhalación desdeña.
Esto alegan las lágrimas que lloro;
esto mi ardiente llama generosa.

Meter: iambic
Missionář a mudrák nevěrec.
by Beneš Metod Kulda

Missionář Kristem osvícený
k světlu vodí slepé pohany;
ale mudrák pýchou zaslepený
do temnoty láká křesťany;
missionář cestu k blahu razí,
mudrák blaho křesťanům zas kazí.
Aj, proč nejdeš k rodům divokým;
bys je oblažoval světlem svým?
„Nač se u nich těžkou prací mořit,
lze-li doma blaho blaze bořit?
Až je Církev vzdělá v křesťany.
já z nich dělat budu pohany.
Hle, jak dnes již ve všem obvodu
svítí naše světlo národu!
Světlem naším ozářené hlavy
o překot již palác blaha staví;
křesťanský řád už se z rodin ztrácí;
naši žáci nemilují práci.“
Ano, Vaše světlo smutně svítí, –
asi tak, jak v bahně černé kvítí.
Každý učeně se nadouvá.
krčma jim se více zamlouvá.
Ve dne, v noci až až do únavy
na výlety chodí, na zábavy;
a jak se jim zábavy ty daří; –
zdraví, čas a štěstí svoje maří.
O tom blahu dobře všude ví se
mudrují a řvou a opíjí se;
z bratrské se lásky líbají
a hned nožem sebe bodají;
za té jejich práce činné –
rodina jim hladem hyne.
Výkvět Vašich výzkumů
hanbu dělá rozumu!
Osvěť Vám jej Svatý Duch,
otevři Vám vid a sluch!
Nekřesťanská věda bledá –
drahé vlasti blaha nedá.
Těší Vás dav synů, vnuků,
jimž vře blud Váš v krvi, v tuku,
jenž se k Církvi neznají,
vlast svou v lásce nemají?
Co z nich národ bude mít,
až v něm rozestrou svou síť?
Hlava mělká, srdce pusté,
duch se točí ve tmě husté,
ze rtů hnusný dech jim čiší,
cizy jsou jim tužby vyšší – –
Dík, že máme pluky jiné;
z nichž se každý k Bohu vine;
odchovance pravé vědy,
ctící vlast a zbožné dědy,
v těch nám dobrá naděj’ kvete,
zloch že národ nerozmete.
Kéž jich počet milost Boží
rok co rok nám hojně množí!

Meter: trochaic
XLIX.
by Gustav Pfleger Moravský

Co do řeči jsou také listy tyto
Juž bez odporu první instance;
A dopisů v nich vždy sto věnců svito
Kuchyňským slohem z čmoudu, z kahance.
Však kdo ten kuchař, to je světu skryto.
Neb by nezavdal mrzutostí símě,
Vždy píše do těch novin anonymě.
Snad za svého se stydí ducha děti,
Ač pravdu mluví, nikdy neklevetí;
Spíš myslil bych, že, ač má moudrou hlavu,
On nedbá o Miltiadovu slávu.

Meter: iambic
Anděl smrti.
by Jaroslav Vrchlický

Spěl obilím jak větru van,
šat z bolesti a z noci stkán,
spěl, křídlem stínů zakryl dům,
čí rty as přimkne ku svým rtům?
Ba tichou naší jizbou táh’
a já ho viděl jako v snách,
u děcka mého lože stál,
já zachvěl se – a on šel dál.
A minul čas a on tu v ráz
k nám vrátil se, šel jizbou zas,
šel obilím jak větru van,
šat z bolesti a noci stkán.
Nad čelem mým se zastavil,
jež zápas roků unavil,
co, nevím, v jeho vráskách čet’,
já skoro cítil chladný ret.
Kdo tenkrát za mne jen se chvěl,
že bez kořisti nazpět šel?
Zda ženy byl to tichý vzdech,
jež viděla ho ve svých snech?
A minul čas a on tu v ráz
k nám vrátil se, šel jizbou zas,
šel obilím jak větru van,
šat z bolesti a noci stkán.
Já viděl ho a já se bál.
On tiše v sny mé zašeptal:
„Strom žití co má svadlé jen,
je kořist má a je můj plen!
Ta moje cesta v žití sad
jen svadlých stane u poupat,
jen mrtvých růží já se tknu,
vy žijte dál, se těšte dnu!“
A pravdu měl. Kde najdeš snět,
by nesvad’ na ní jeden květ?
Kde hnízdo v hvozdě uzří zrak,
zkad nespad’ jeden mrtvý pták?
Ó ženo, která vedle spíš,
té písni zdali rozumíš?
Tys nejlíp zřela jemu v zrak,
když clonil tě v svých křídel mrak.
On z bolesti a noci stkán
šel jizbou jako větru van,
jak oblaků po klasech stín,
tvé mrtvé poupě vzal v svůj klín.
Jak po bouři květ porosen,
my zříme v světlo, vše nám sen,
a udivení zříme v taj,
kde smrt a život – jedna báj.
Kde smrt a život – jedna změť,
kde pouze „láska“ odpověď,
by k novým květům zaplál strom –
Ó buďme šťastni v citu tom!

Meter: iambic
2
by Adelbert von Chamisso

»bald legt sich der Alte zur letzten Ruh
Und fällt sein brechendes Aug erst zu, –
Auf welcher Seite sei das Recht, –
So bin ich der Herr, so bist du der Knecht.« –
»du, Doppelgänger, bist mir fast,
So wie ich dir, in der Seele verhaßt;
Und schläft er... ich frage nach keinem Recht,
So bin ich der Herr, so bist du der Knecht.« –
»ich bin der Graf, wer widersagt
Dem hochgeborenen Herren? wer wagt
Verblendet gegen mich den Raub?
Vor mir, Leibeigener, in den Staub!« –
»ich bin der Graf und dulde hier
Dein blasses Bild nicht neben mir;
Ich werfe dich in den tiefsten Turm;
Zu meinen Füßen kreuch, du Wurm!«
»wenn schmähen deine Zunge darf,
Ist doch dein Schwert viel minder scharf,
Sonst müßte bald entschieden sein
Wohl zwischen uns das Mein und Dein.« –
»was warten wir, daß sein Auge bricht?
Ich fälle dich gleich, du Bösewicht!« –
»was warten wir? das sprachst du gut;
Gleich dünge mein Land dein schwarzes Blut!«
Vernahmst du, Graf, der Waffen Klang
Vom Hag herüber die Halle entlang?
Was trägt dein schwankender Fuß dich dahin?
Ach! Unheil ahndet dein finstrer Sinn.
Und über zwei Leichen auf blutigem Grund,
Da ringt er verwaist die Hände wund,
Und weint die alten Augen blind,
Und schüttelt sein greises Haar in dem Wind.

Meter: iambic
Al jabalí que mató don Felipe Cuarto nuestro señor
by Anastasio Pantaleón de Ribera

Repetir regodeos al destino
no es no, bruto feroz, consejo sano,
que si te holgó la oreja el fiel alano
la franca sobra al Español Quitino.
Haga escarmiento al más moro cochino
su próximo difunto, que la mano
en la nariz el joven soberano,
aun se la está jurando el Vellocino.
De las ingles de Adonis es venganza,
no así de Alcino séptimo, el que admiras
(jabalí peregrino) bruto muerto.
Temiendo, pues, tu riesgo en otra lanza,
con los ojos le lloras que le miras,
o con uno no más, si fueras tuerto.

Meter: polymetric
ČASE!
by Adolf Racek

Pavouku, pavouku, pavouku černý
opřádáš sklepení stříbrnou nití – – –
Na okna záclony koberců hustých
na díry s mřížemi nad vězni věsíš.
Jestli mne uvrhnou do věže v pouta,
nebudu první a poslední také,
prosbu jen jedinou, pavouku, vyslyš! – – –
– – – Kdybych tak sešílel, Ježíši, sešílel!
Od věků mlčenliv tajemství nezraď,
přišli by blbci a vytylí kněží
k nuzáku bez ducha s chechtotem, hrozbou:
Pomstou hle Jehova zasáhl červa!

Meter: dactylic
SMRT.
by Antonín Klášterský

Smrt viděl jsem. Ne tvora umírání,
leč živou Smrt, tvář její. Byla strašná.
V kavárně v cizím městě sedl jsem
si u okna a kávu pil a čet
a chvílemi se do ulice díval.
Už tmělo se, v kavárně plála světla
a zněla hudba, ale moje okno
bez záclon nechávali. A tu přišla.
Ó, hrůza! Venku, ke sklu okna mého
se přitiskla a nahlížela dovnitř.
Zrak měla vpadlý, jak by prázdné důlky
se pod čelem jen tměly; kolem očí
nach rozlézal se v skvrnách jako lišej
v mrtvolně sinou jejích lící pleť;
nos neměla, jen díra zela po něm,
rty opuchlé a jako rozežrané
již rozkladem. Jí šátek hlavu kryl,
leč bylo zřít, že lebka pod ním holá.
Nahlédla dovnitř, zašklebila se;
pár vycenila řídkých, černých zubů
před oknem na chodníku, snad i kývla –
dnes nevím už – svou lebkou několikrát
a zmizela zas. Nikdo mimo mne
snad neviděl jí. Hudba hrála dále,
šum, hovor kolem, cinkot, koulí ráz,
a tak se asi zdálo jenom mně,
že divně nějak skřípějí teď housle,
když veselý a sladký hrají valčík,
žen smích se škrtí a že ani čísti
už není lze, jak špatně hoří světla...

Meter: iambic
El medio ambiente
by Luis Brun

Hoy como ayer Los días en esta
                  ciudad muerta
constantemente iguales nunca traen alegría,
por las calles silentes, por la plaza desierta
corre el viento enervante de la melancolía
¿Luchar? ¡Pero es tan dulce esta plácida calma!
No ambicionemos gloria, fortuna y poderío,
después de cada instante generoso, en el alma
un ¿para qué? implacable pone siempre el hastío.
Tibio sol, pobres flores en un campo sediento,
amor vulgar, que nunca se convierte en pasión,
bajo el celaje triste, igual y ceniciento,
huyen las ilusiones de nuestro corazón
y es tan hondo y tan grande
                  este renunciamiento
que no se siente pena por la renunciación

Meter: dactylic
- CCXXXII - A la princesa de Molfeta
by Gutierre de Cetina

Como al rayo de sol nueva serpiente
en virtud del calor sale y se aviva,
muéstrase más lozana y más altiva
y el esfuerzo y valor doblado siente,
y como mientra el sol no es tan caliente,
la falta del calor hace que viva
tímida, solitaria, obscura, esquiva,
do ni la puede ver ni vea la gente,
tal ha sido de mí, señora mía,
que en virtud del calor de los favores
mientra el sol me duró, ledo vivía,
hasta que los helados disfavores
hicieron encoger mi fantasía,
esconderme y huir de los amores.

Meter: polymetric
OTÁZKA
by Božena Benešová

Tak tiše půjdu, Bůh ví, že tiše a bez reptání,
ač den se sklání
a podél cesty pohasly květy, které jsem chtěla
vít kolem čela.
Proč jenom srdce nehasne také, proč žhavá touha
zmírá tak zdlouha?
A proč až tenkrát, k smrti když mdlobná do sněhu lehá,
zkvétá z ní něha?

Meter: polymetric
Nešpory.
by Xaver Dvořák

Tu ticho jest a setmívá se,
do klenby roste stín;
loď chrámu, cítím, tiše kolébá se,
mystických padá do hlubin.
Své dlaně spínám v skroušenosti,
lamp zlatých září pět;
pět panen neviditelných vstříc Hosti
v tom přítmí slyším přicházet.
Juž přijít musí v okamžení,
dech tajím, duše strnula;
teď v světla mdlého sladkém zavlnění
se rouška tabernaklu pohnula.
A srdce sevře sladká touha,
do závrati sladčí cit:
teď lávy tajený proud léta dlouhá
se musí žhavý provalit!

Meter: iambic