PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
A mi amigo Juan de Dios Peza
by Luz Gay

Toma la débil flor que te dedica
la musa blanca del país cubano;
pálida, triste, sin follaje vano,
pero en aromas de pureza rica
Para muertos cual tú ¿qué significa
en la flor bella del jardín lozano
el brillo frágil del matiz galano
que la hermosura del color implica?
Yo, que sé bien lo que lo eterno vale,
busqué una flor que en tu
                  sepulcro exhale
lo que el tiempo no estruja ni consume;
lo que la brisa a las alturas lleva
y hasta los tronos del Señor eleva:
¡la fragante pureza del perfume!

Meter: iambic
- XXIV -
by Pedro de Padilla

Después que consintió mi dura suerte,
que yo fuese del ciego amor herido,
la muerte a largo paso me ha huido,
como si viera en mí otra nueva muerte.
Si la llamo a mi voz, jamás advierte,
y con tapar el uno y otro oído,
gasto en llamarla tiempo mal perdido,
y en mi nunca se gasta el dolor fuerte.
Por ninguna ocasión pienso que huye
con paso presuroso mi presencia,
y a mi ruego jamás no se convierte.
Sino porque del mal que me destruye,
teme que si le da la pestilencia,
ella se ha de morir, y yo ser muerte.

Meter: polymetric
SONET.
by Antonín Klášterský

Již stokrát jsem se zaříkal vždy znova,
že myšlénce ni citu, jenž se řítí,
ni tichým snům, té vlahé rose žití,
má ruka pouto znělky neuková.
Ach, předsevzetí! Slova, slova, slova!
Jsou myšlénky, jsou nálady jak kvítí:
to volně rostouc, září do růžova,
a druhé pne se po sloupu a niti.
Jsou myšlénky, jsou nálady jak ptáci:
ten v kleci hlas i pestré peří ztrácí,
ven v pole chce a do lesa a k řece.
A druhý – a tak často s písní mojí –
chce pouto sám, on svobody se bojí
a zahyne – když pustíte ho z klece.

Meter: iambic
„Lilja“.
by František Kyselý

O mnichovi Ásgrimssonu*)
islandská tak pověsť praví:
S biskupem se v tuhý rozpor
Ásgrimsson dal hrdohlavý;
avšak, běda, biskup Gyrdr
mnicha vrhá do žaláře,
na dno sluje přehluboké,
prázdné vůně, tepla, záře.
Ubohý mnich v sluji strádá,
tma jej straší, zima mrazí,
a kol nohou slizkou změtí
žab a hadů roj se plazí;
měkne srdce Ásgrimssonu,
kajicnosti kel v něm pučí,
na modlitbách k nebes výši
vzlétá ducha křídlo ručí.
Matce Páně, která smutné
utěšuje smavou zoří,
s toužebnou se důvěrností
opuštěný vězeň koří;
pozvolně pak v rysech temných
přelévá mnich zadumaný
modlitby proud v píseň tklivou
na oslavu něžné Panny.
Když mu ze rtů prvá sloha
vyzněla, šperk drahocenný,
o stopu tu nohy jeho
nad roj plazu vyvýšeny;
žasne, pátrá, divný stupeň
pod rozchvělou hledá patou,
paprsku, aj, zázračného
prouhou zdvižen zářnou, zlatou!
A sloh sto mnich sto dní spřádá,
až tak sto jej zlatých pruhů
přepodivně vyhroužilo
z úmorného sluje kruhu;
dopěna a v duši vryta
„Lilja“, píseň božské vnady,
a skald její, sluncem líbán,
volnosti rej vítá mladý.
O mnichovi Ásgrimssonu
islandská tak pověsť praví.
Nejeví se v jádru jejím
básníkův los neklamavý?
Tak i básník, v prachu všedním
žalařován tupců vřavou,
k hvězdám bílých jisker deštěm
vytryskuje píseň žhavou.
A tu spějí archandělé,
uchváceni písně vnadou,
a svá zářná, zlatá křídla
za světlé mu stupně kladou;
on pak jako vidmo rajské
s míru písní pružným chvatem
do výsostí nadoblačných
po řebříku stoupá zlatém.

Meter: trochaic
VLADAŘ SOBĚ
by Antonín Sova

Když duch tvůj přestal býti flagellantem vzbouřeným,
by za lidské se mrskal hříchy, zrady, bolesti,
rod promethejských kleteb doburácel kdes
za světem, novou vůlí světla stvořeným
a vzdaloval se, mizel, ztichal, v hloubku kles’,
by pohřbil tíhu, sám a sám již nes’...
Když duch již přestal býti flagellantem vzbouřeným,
ran jeho krví ulic chodník nemokval
a lidstvo ke mstám neprobouzel v noc ni v den,
na zhublé herce zmar s ním nepoklusával,
meč jeho netrestal a byl-li napřažen,
jak zkameněl by v ráz, hned spal, hned spal, hned spal...
Svět hmoty bolestný se ztratil ti jak stín,
i jeho propastí i věží, hrobů hlas,
s ním celá minulost propadla do hlubin
a smysl dávné existence jeho shas’.
Sám octnul jsi se, v poli prostý pracovník...
Dne krásu pochopil a cítil příčinnost,
jíž zaklíněn jsi mezi boha, obětník
a mezi tvorstvo, s kterým stotožnil se, srost,
hodiny žatvou naplnil, když uzrál klas
a ještě čas mu zbýval na píseň i dík...
Teď duch tvůj v tichu hojivém se blíží k věčnosti,
života rafij kruh jak opáčí si tisíckrát.
K svým žním a k svojí vroucí plnosti
přihlíží, kvést co má, co vadnout, zrát...
A jako rybář v tichu oceánu sám a sám
lov čeká radostný, svým lupicím a makrelám
se oddává, síť plnou zdvihá tišinou
a celou myslí svou
den ze dne odkázán svou prací na kořist,
svým dneškem je i zítřkem svojím jist...
Radostný rybář světů imaginárních,
sám v moři snů kvetoucích růžovými oblaky,
za ranních úsvitů, kdy zvony jitřními
vyzvání vítr, v blízkosti by náhle ztich’,
i vzduch i hlubiny naplniv zázraky,
ty pluješ, vrháš síť a necháš míjet kol
koráby černých pirátů, zkad uvězněn zří bol
střílnami prázdnými, pak z hrozných jejich brázd
svou loď ty vymaníš, síť novou počneš klást
sám mezi bratry, na hládi kdy ustal vír
do šíra, do šíra,
v jih, v sever, východ, západ když se prostírá
hvězd nekonečný mír,
loď plníš zvolna k večeru, když jinak zas
zakvítá moře, vany, stíny, z břehů hlas,
majáků první světlo blížících se měst, –
pak zkřížíš veslem tisíc různých cest,
a vracíš se a v trávu uléháš...
A na snu krásného ty mysle lov,
na vše, co hoří, kvete, tmí se, vynořuje
se před zrakem ti k žití, beze slov
položíš hlavu v ruce žilnaté
spit krásným zázrakem, jenž život sluje,
ne apoštol, však člověk sobě již, –
svým spánkem spravedlivým usneš, tíž a tíž...
Ba bude lhostejno tvé touze rozpiaté,
zda zástup kořistí svou nasytíš...

Meter: iambic
Das Kind.
by Barthold Heinrich Brockes

Ein kluger Wund-Arzt schneidet drein,
Eh’ er vom schneiden viel erzälet.
Warum? er weiß, daß insgemein
Die Furcht mehr, als das Uebel, qvälet.

Meter: iambic
Ve větru.
by Karel Rožek

Slyš, píseň má, vtělená ve větru hvizd,
teď naříká pod okny dole, jak raněný pes.
Slyš, píseň má! Úzkost mne mučivě rve,
a do duše kreslí muk nejvyšších děs.
A touhy mé zvrhly se v smuteční květ,
a láska – ta dala mi s rozkoší bolesti pít.
Ó, slyš, vichr, píseň a já – jeden bol:
Jsme štváni vždy – nikdy to nebude konce snad mít.
A přece však, miláčku, vedle mne buď;
Tvůj hlas mi tak kojivě do lkání vichřice zněl.
Je úzko mi, uprchly síly i vzdor:
já na ňadrech Tvých tolik, oh tolik plakat bych chtěl.

Meter: amphibrachic
Die Regeninsel
by Gustav Falke

Aus eines fernen Ozeans grauen Wassern,
Die nie ein Sturm aus ihrer Ruhe rüttelt,
Ragt unter schwerem, ewig trübem Himmel
In flachem Anstieg eine stille Insel.
So lang des Meeres schläfrig träge Wellen
Mit schmutzig gelbem Schaum den Strand umkränzen,
Seit tausenden von Jahren, rieselt endlos
Derselbe sanfte Regen aus den Wolken
Und näßt den Boden, dessen üppige Wildnis
Die Feuchte trinkt mit immer durstigem Mund.
Und ewig plauscht und plantscht und plitscht und platscht es.
Eintönig, rhythmenlos, tropfts von den Zweigen,
Gluckst seufzend von den Ranken, fällt von Halmen
Wie Tränen ab und klatscht in tausend Tümpel,
Lehmfarbige Lachen, und verspritzt, zerstäubt.
Baumriesen, deren nasse, blanke Äste
Schlammfransen schmücken, als ob gestern erst
Die Insel aus den Fluten sich erhoben,
Beschatten mächtige Farrenwedelwälder
Und dicke, fleischige, tellerförmige Blätter
Von Sumpfgewächsen rings und hochgestielte
Farblose Blumen, die in schwammigen Kelchen
Den Regen fangen, der in feinen Bächen
Der schwanken Becken Ränder überrinnt,
Und ewig plauscht und plantscht und plitscht und platscht es.
Fremdartige Vögel horsten auf den Bäumen
Mit fettigem, ölglänzendem Gefieder
Und schwarzem, abgestumpftem Entenschnabel.
Aus lehmiger Erde bauen sie die Nester
Den schlick- und schlammumhüllten Waldkolossen
In ihre breiten Arme. Klagend klingen,
Gebrochen, schrill, die wunderlichen Rufe
Der großen grauen Tiere, die mit leisem,
Fast regungslosem Flug die weite Öde
Der See bestreichen und nach Fischen fahnden.
Seltsame, stumme Stelzenvögel jagen
Im Sumpf nach feisten, plumpen Riesenfröschen,
Und fabelhafte Wesen, halb der Otter,
Halb einem Eichhorn gleich, mit Flatterflügeln
Wie eine Fledermaus, nur größer, führen
Ein wunderliches, drolliges Doppelleben,
Halb Vogel und halb Fisch, in all dem Naß.
Und ewig plauscht und plantscht und plitscht und platscht es.
Doch märchenhafter noch als diese Tiere
Sind hier die Menschen. Klein, breitmäulig, schielend,
Mit Karpfenaugen unter wulstigen Lidern,
Und fischgeschwänzt, Schwimmhäute an den Händen,
So liegen sie, aus ihren Bieberhütten
Hervorgekrochen, paarweis und in Rudeln,
Gleich Robben rings am Strande auf den Bäuchen,
Siesta haltend in den Mittagstunden
Und schläfrig grinsend, wenn mit lautem Klatschen
Ein Fisch sich aus den kaum bewegten Fluten
Des müden Meeres in den Regen schnellt.
Und ewig plauscht und plantscht und plitscht und platscht es
Aus grauem Himmel auf die tranigen Leiber
Der Robbenmenschen, rollt in runden Perlen,
In kleinen Kügelchen herab und löst sich
In Tropfen, zitternd, zögernd, von den breiten,
Ein wenig aufgestülpten Nasen ab.
Ein tiefes Schnarchen knurrt am Ufer hin.
Und manchmal lacht ein leises, fettes Kichern
Wie hinter vorgehaltenen Händen auf,
Wenn hinterrücks so ein geschwänzter Schäker
Mit langem, spitzem Schilf ein Mädchen kitzelt,
Das nur so tut, der Schelm, als ob es schläft.

Meter: iambic
62. Auf seiner Tochter Benigne zweyten Geburts-Tag
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Jesulein, man hat gelesen
Daß Du auch ein Kind gewesen,
Und daß wir durch Dich genesen,
Weil wir gar verdorben sind.
Und darnach so steht geschrieben,
Daß Du sollst die Kinder lieben,
Und es immer sehr getrieben,
Daß man Dir sie bringen soll.
Heute sind unschuldge Kindlein,
Gestern sah man dich in Windlein,
Jesu bind in dieses Bündlein
Der Benigne Seele ein.
Mache Du sie Dir zum Lamme,
Und gewöhn zum Creutzes-Stamme
Ihr dem Seelen-Bräutigamme
Ohnedem geweyhtes Herz.
Weil du ja die Eltern liebest,
Und auf ihr Gebet was giebest,
Und sie nicht mit Lust betrübest;
So beleb auch dieses Kind.
Diesem Lämmlein von der Heerde,
Die Du weidest auf der Erde,
Gib, daß es gehorsam werde,
Und Dir völlig angenehm.
Lehre dieses Kindes Eltern,
Unter Deines Creutzes Zeltern,
Ihren Eigenwillen keltern
Und der Tochter Eigensinn.
Wasche sie in Deinem Blute,
Halt ihr mancherley zu gute,
Das aus einem schwachen Muthe
Und aus keiner Bosheit kömt.
Wo Du ihr wilst Arbeit geben,
Jesulein, so laß sie leben;
Sonst kanst Du sie bald erheben
In das Reich der Kinderlein.
König aller Königreiche,
Der Du bist dem Vater gleiche,
Gib, daß dieses Kind erreiche
Die geliebte neue Stadt.
Laß doch auch uns andre Kleine
In des Lammes Blute reine,
Und bey Deines Lichtes Scheine,
Eine Weile frölich seyn.
Schenk uns lauter Kinder-Freuden,
Laß uns wie die Kinder leiden,
Mit den Kindern frölich weiden,
Wo der Sohn der Liebe ist.

Meter: trochaic
Na přívoze.
by Beneš Grünwald

Je prázdnin čas a do lesů zve cesta:
pod srázem skal, kde končí život města,
slez růžový se po zahradách kmitá,
za nimi chalup stříška rozložitá,
v jichž drobná okna plot se dere živý.
Sem k přívozu, kde ve vlnách se křiví
terasy rudé nad travnatou hrází,
šum výletníků pozvolna se schází,
a na přístavu, na kůlech jenž stojí
a tleská prknem do vln, ve příboji
se mihotají plaché nožky děví.
Proud řeky šumí utlumené zpěvy:
je teplá voda, slunka jas v ní píchá,
tu vodní dráhu ryjí vesla tichá,
a parolodě tlukou lopatkami,
až slunce jas, jenž tančí nad vodami,
se v sterý odlesk tříští. V jedné změti
sem s druhých břehů hudba zahrad letí
a kolovrátků zvuky pomíchané,
že skalní pramen, který vedle kane
po hrázi dolů, zmožen zvuky těmi
v bublání teskném odpočinul němý;
a také lípy nápěv hravý, slabý
ni bdělé ucho dneska nepřivábí:
zamlknul rytmem houpačky, v níž letí
až mezi listy hlouček šťastných dětí.

Meter: iambic
Mis resabios
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

Despreciar a magnates orgullosos,
nunca vociferar mis padeceres,
tener siempre unos mismos pareceres
y odiar a lenguaraces perniciosos.
Criticar a los tontos y chismosos,
del mundo despreciar varios placeres,
no fiar en promesas de mujeres
y punzar a los hombres ambiciosos.
Buscar de lo que callo gran renombre,
decir sin subterfugios lo que siento,
hablar poco y burlarme de
                  aquel hombre
que por sabio pasando, es un jumento
Esto lo digo sin fruncir los labios:
Serán toda la vida mis resabios.

Meter: polymetric
In memoriam.
by Jaroslav Vrchlický

Ty nejstarší všech matek, matko země,
v klín přijmi vlídně kosti drahé matky,
po bouřích dne jim oddech popřej sladký,
na květech stel jim, aby spaly jemně.
A srdce zlaté, které přetajemně
jen láskou plálo v bouře, boje, zmatky
jak lampa svítíc, srdce vezmouc zpátky,
změň v hvězdu, ať se vlídně sklání ke mně.
Přej, ať ta hvězda v moje srdce vidí
a vlídnost, dobrotu a lásku její
tam zažhne v plamen sálavý a ryzí,
ať bolu odolám i beznaději,
ať úděl můj, bych vždycky, zlobě cizí,
jak ona drahá milovat moh’ lidi.

Meter: iambic
Frei über der Brüder Gleichmaß und Joch
by Max Dauthendey

Das Walddach steht glatt wie mit Sensen geschnitten,
Als sei ein Mäher hoch über die Wipfel geschritten.
Nur eine einzige Eiche höher als die andern ragt,
Wie ein Kopf, an den sich das Messer nicht gewagt.
Der streckt sich sehend in den Abend hoch,
Frei über der Brüder Gleichmaß und Joch.
Und selbst der Blitz darf ihm am Stamm hinschaben,
Als können ihm die tödlichsten Feuer nichts anhaben,
Solange alljährlich die Frühlingslust noch umarmt den Riesenknaben.

Meter: iambic
PRYČ ODTUD, SATANE!
by Adolf Černý

Pryč odtud, satane – pryč, ďáble, za hor sráz,
jež Bůh zde v dávnu zdvihl v kruhu malém,
by růst v něm mohl nový Jeruzalém!
Pryč odtud na věky – apage, satanas!
Zde v duších dychtivých hrad boží stavěli,
kdož cestou předcházeli Mistra Jana,
i on sám, sluha pravdy svého Pána,
že rostly skvělé zdi jak v čisté úběli.
A proto proti nám vzplál hněvem satanáš
a pekla ohněm spálil pravdy kněze –
pak, Husův lid by pad' své na paveze,
ďas cizí voje zval a vodil na hrad náš.
A ďábelníkům lid ten když se ubránil
a v bratří Jednotě i v trní, v hloží
dál krásnější si stavěl město Boží –
bral satan jinou tvář, by hrad si podmanil:
byl králem země té, měl její korunu,
štval úšklebkem svým proti stavům stavy
a těm, kdož prozřeli, dal stínat hlavy
a jiné ze země hnal mocí od trůnu.
Zem ďáblům vydána, že vše v ní zpleněno
a zdálo se, že Boží hrad je zbořen,
i rodný lid že vyťat bude z kořen.
Však přece zůstalo zde skryté semeno
a znova vzklíčilo, kmen lidu znova zkvet',
střás' hada, rozšuměl se ve svobodě.
Žel, satan s novou tváří vůkol chodě,
zrát nedal květům v plod a topor k ráně zved'.
By sťal nás konečně, i stromy kácí kol,
spár by měl volnost ke smrtelné ráně,
by zmařil, co zde rostlo z vůle Páně,
by zem tu proměnil v své pole pro koukol.
My nezoufáme však: zas bude náš hor kruh,
v něm Jeruzalém vznést chcem v potu tváří,
ten nový, Bůh v němž místo slunce září,
v němž chrámem bude nám sám vševládnoucí Bůh.
Tak pevně věříme. Tvá vláda přestane,
jíž držíš nás a svět zlou mocí pekel –
hle, ruka píše ti již: „Mene, tekel.“
Pryč, ďáble, za hor sráz – pryč od nás, satane!

Meter: iambic
Sonet vánoční.
by František Sekanina

Ó Vánoce, cos velkého se tají
v těch vašich nocích, v jasném lesku hvězd,
v těch četných stopách zasněžených cest,
jež ze vsí k chrámům jdou tam někde v kraji.
Jdou ženy, muži – jsou mi jako v báji.
Jdou – v levo pole, v právo lesa klest,
jdou mlčky, tiše, sníh tam všudy jest
a kdesi v chrámě varhany již hrají.
Ó Vánoce, duch zbožnosti se tají
v těch vašich nocích a v tom lesku hvězd,
když zvony zvoní, varhany když hrají...
Ty četné stopy zasněžených cest,
toť stopy hříšníků, již v pustém kraji
v svých duších omládlých zas Krista mají.

Meter: iambic
Mé písně jarní.
by Berta Mühlsteinová

Vrátilo se jaro, vrátil se zas máj,
šveholení ptáků naplňuje háj,
vyloudilo slunce z chladné země kvítí,
jež pod jeho líbkou počalo se rdíti.
Lid se z toho těší, – neb prý jara čas
utiší ve prsou žalu trudný hlas.
Bohužel! mé srdce nezná utěšení,
a proto mu nikdy, nikdy jara není.
Jen když šedý závoj po obloze rozestřen,
podzimní když nastal chladný, smutný den;
když matička země kvítí pochovala,
nám jen lupen suchý, – pustý háj nechala;
když ni větřík poklid ten neruší,
ticho, – klid – jak v beznadějné duši:
tu je srdci volno, – neb v svém umrtvení
s mrtvou přírodou pak víc ve sporu není.

Meter: trochaic
- V - Ojos de Fénix, si matadores, deseados
by Pedro Soto de Rojas

Indicios claros de la luz, espías
del luminoso general del cielo,
cuyo valor ardiente, cuyo celo
años le rinde y le conquista días;
apacibles tiranos, que alegrías
dais y quitáis al más cortés desvelo;
deidad tonante, que fulmina hielo
sobre el volcán de las entrañas mías;
volved a mí, volved, aunque de fiero
basilisco seáis: vuestra hermosura
más que la vida en vuestra ausencia quiero,
si ya no sube a tanto mi ventura
que os puedo ¡oh cuán difícil! ver primero,
y es cada cual difunto y sepultura.

Meter: iambic
1L: Wie thaun die Nebel über die Morgenflur!
by Gotthard Ludwig Kosegarten

Wie thaun die Nebel über die Morgenflur!
Wie freundlich nickt der regnende Blüthenbaum
Mir seinen Morgengruß durchs Fenster,
Golden vom jüngsten der Sonnenstrahlen.
Ich will dich feiern, heiliger, schöner Tag!
Mit Wonn' und Wehmuth feiern – So feierten
Dich Christus Jünger, als ihr Meister
Ihnen entschwebte vom hohen Tabor.
Noch stand er unter ihnen. Itzt segnete
Sie seine Rechte. Rührender scholl sein Wort –
Und immer heller ward sein Antlitz,
Strahlender immer, und immer hehrer.
Itzt säuselt' es, wie Säusel im Zedernhain –
Itzt hüllten Wolken, duftig und goldbesäumt,
Den Gottgeliebten. – Itzt entschwebt' er
Feierlich langsam seinen Freunden!
Wie standen die Verlaßnen! Wie streckten sie
Ihm nach die heißen Arme! Wie starrt' ihr Blick!
Nun sah'n sie ihn nicht mehr. – Nun stürzten
Thränen der Wehmuth und Wonnethränen!
Ich will dich feiern, heiliger, schöner Tag!
Bist du es nicht, an welchem vor zwanzig sechs
Verblühten Lenzen meine Mutter
Wieder zur himmlischen Heimath kehrte?
Noch rang sie auf dem Lager – es trauerte
Der erste Gatt'! Es wimmerten um ihr Bett
Die Kinder ihres Herzens – Weinend
Sah sie gen Himmel. Der Himmel sah sie.
Sie sprach zum Gatten: Friede, mein Trauter, dir!
Und: Friede sey mit euch! zu den Wimmernden!
Und immer stiller ward ihr Antlitz,
Ruhiger immer und immer heller! –
Und Engelstimmen flisterten: »Komm hinweg!
Komm, theure Schwester! Dulderinn! komm hinweg!«
Da brach ihr müdes Aug'. Ihr Schutzgeist
Trug sie in Veilchengewölk gen Himmel.
Ich will dich feiern, heiliger, schöner Tag!
Mit Wonn' und Wehmuth feiern, so oft du kehrst –
Und kehrst du mir nicht mehr im Staube –
Wonne, so feir' ich dich ihr am Busen!

Meter: iambic
91.
by Friedrich Rückert

Zum Spielplatz läuft das Kind, man brauchts nicht hinzutreiben;
Zur Schule führt man es, möcht' es zu Hause bleiben.

Meter: iambic
U učitele.
by Martin Alexander Přibil

Vítej nám, dne přežadoucí!
Hodný hlučné slavnosti!
V kterém Tobě city vroucí
Lze nám vylit v tichosti.
Nechcem chválit Tvoje píle,
Znajíc Tvoji pokoru;
Že i mnohou v mužné síle
Stavíš vlasti podporu.
Mile snášíš unavení
Povolání svatého;
Jen pro dítek zvelebení
Žiješ žití drahého.
Japnou rukou seješ símě
V srdce outlá hluboce;
Pohled sladí Tvoje břímě
Na budoucné ovoce.
Za to ať Tě dárce svatý
Silí s vyšší milostí!
Za to ať Ti hojně platí
Bůh milenou blahostí.

Meter: trochaic
Dios
by Esteban de Jesús Borrero

Si el verde hermoso de los campos veo,
o el suave aroma del amor aspiro;
si de la fuente los cristales miro
y oigo del ave el plácido gorjeo.
si de espacio en lo infinito leo,
y de tanta luz bella estudio el giro;
su origen busco, su esplendor admiro,
y en contemplar la Creación me empleo
¡Omnipotente Dios, el alma absorta,
te ve grande, sublime, sin segundo,
y encuentra débil y mezquino al hombre;
la inmensidad de tantos cielos corta;
y átomo leve y miserable el mundo
para llevar la cifra de tu nombre!

Meter: iambic
1L: Gehst hin in eine andere Welt –
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Gehst hin in eine andere Welt –
Von Herzen Glück, wie's dir gefällt!
Verleih dir Gott ein fröhlich Blut,
Zur Arbeit immer frischen Muth,
Wär ich zur Stund ein reicher Mann,
Ich böth dir was geringes an;
(obs gleich nur Quark) in dieser Welt
Im Glauben manchen noch erhält.
Da ich nichts bessers geben kann,
Nimm dreierlei zum frommen an:
Hab wahrer Künstler Eigensinn,
Zu mahlen nur nach deinem Sinn;
Wie Gott dir Aug und Herz gestellt,
Darnach betrachte deine Welt –
Nimm Rath und gute Meinung an;
Doch schau wer Rath dir geben kann.
Ein mancher meints von Herzen recht
Giebts drum nicht minder dumm und schlecht –
Vor allem traue der Natur;
Bist Künstler nur auf ihrer Spur:
Denn ohne sie was ist die Kunst?
Ein Kinderspiel – nur Müh und Dunst.

Meter: iambic
SKEPTICKÝ RYTMUS.
by František Rybář

Že není volnosti, jak sny nám slibovaly,
a velkých duší zář že bludičky jsou matné,
a nesmrtelnost lež, a štěstí dny nám lhaly,
jež věčně prchají jak vlasatice chvatné,
že znesvěceno dílo, po němž sáhne ruka
sobeckých tvorů právem raženého zlata,
ó duše, duše má, jen nekonečná muka
ti ve vědomí dává existence jatá.
Snad jinak myšleno vše bylo prapůvodem,
by jiné cesty duše v jiné vedly cíle,
by božství krásnému byl člověk doprovodem
v úsměvu hvězd a květů, věčně mladé síle,
snad ráj byl údělem. – A jaká tíha hříchu
nám mohla urvat vše, kdy neznáme své viny,
synové hroudy, zákonů, již v chrámu tichu
chcem božství usmířit za nespáchané činy?...

Meter: polymetric
- XXV - Al enojo de la fortuna en sus penas
by Luis Carrilloy Sotomayor

Desatad mi veneno convertido,
amargos ojos, en amargo llanto,
no por burlar mi mal, mas porque es tanto
que le niega lugar al que ha nacido.
¿Qué, tristes, receláis donde ha perdido
el alma al pecho? El pecho al alma espanto,
veneno os causa. ¿Fuego teméis tanto?
¡Dejad que corra tras quien causa ha sido!
De mis injurias y tu brazo escudo,
viste, ¡oh Fortuna!, el corazón deshecho,
un consuelo: mis penas inmortales.
Deshicísteme, en fin: tu brazo pudo;
y, en deshacerme, haces pueda el pecho
no temer más ni darle tú más males.

Meter: polymetric
The House of Life: 66. The Heart of the Night
by Dante Gabriel Rossetti

From child to youth; from youth to arduous man;
From lethargy to fever of the heart;
From faithful life to dream-dower'd days apart;
From trust to doubt; from doubt to brink of ban;—
Thus much of change in one swift cycle ran
Till now. Alas, the soul!—how soon must she
Accept her primal immortality,—
The flesh resume its dust whence it began?

O Lord of work and peace! O Lord of life!
O Lord, the awful Lord of will! though late,
Even yet renew this soul with duteous breath:
That when the peace is garner'd in from strife,
The work retriev'd, the will regenerate,
This soul may see thy face, O Lord of death!

Meter: iambic