PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
POSVĚCENÍ PRÁCE.
by Antonín Koukl

Zřímli boháčův břich tučně vypasený,
věřím, Bůh že stvořil tělo z hlíny,
vznešený pak chuďas: původ jiný
mozolů jest: byly prací vytvořeny.

Meter: trochaic
Jugendandacht .
by Joseph von Eichendorff

Den Sänger will der Frühling gar umspinnen,
Er, der Geliebteste, darf nicht entfliehen,
Fühlt rings ein Lied durch alle Farben ziehen,
Das ihn so lockend nimmer läßt von hinnen.

Meter: iambic
Ein anders.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Sylvia ist wohl gemacht.
Ihre glieder sind wie ketten/
Und ich wolte sicher wetten/
Daß von hundert Amouretten
Drey nicht ihre schönheit hätten/
Noch ihr holdes angesicht;
Nur ihr hertze tauget nicht.
Sylvia ist angenehm.
Ihre lippen sind corallen/
Ihrer brüste zucker-ballen/
Und ihr honigsüsses lallen
Gleicht den jungen nachtigallen/
Die die mutter abgericht;
Nur ihr hertze tauget nicht.
Sylvia ist voller lust.
Sie verbirget/ was sie schmertzet/
Sie ergetzet/ wann sie schertzet/
Sie bezaubert/ wann sie hertzet/
Lachet/ wenn man sie verschwärtzet/
Und hört alles/ was man spricht;
Nur ihr hertze tauget nicht.
Ach du ungezognes hertz!
Wann du denn allein mißfällest/
Wann du ihren geist verstellest/
Wann du ihren mund vergällest/
Und mit trotze von dir prellest/
Was sich dir und ihr verpflicht;
Warum ändert sie sich nicht?

Meter: trochaic
Siebendes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

Aufrichtigkeit sah zu, was es dann wurde seyn,
Und sprach: „So nennest du die goldne Blätter dein?
„wann unser
„wer weiß ob dein Gespräch den Schaz so sehr erhebte?
„wann hat er dich so viel, als mich, um Rath gefragt?
170”Wie manch Mahl hat er dich von seinem Thron verjagt?

Meter: iambic
77. A B ist schon genug.
by Angelus Silesius

Die Heyden plappern vil: wer Geistlich weiß zubetten/
 der kan mit A und B getröst für Gott hintretten.

Meter: iambic
VZKAZ III.
by Josef Svatopluk Machar

Mistře Kodíčku, tak vlez jste
do stojatých našich vod...
Pámbů s vámi, veďte si tam
s amfibiy o závod.
Dva jsou soudy: dnešek – taškář
huláká svá mínění,
přísná Budoucnost je zváží
prozkoumá a promění –
neslyšíte její kroky?
Ohlušit snad chcete ji?
Marno. Tisíců je vírou.
A mou velkou nadějí.
Básník J. S. Machar proti křivým pomlouvačům!
PO VRTICHVOSTECH – ŘITĚLEZEC!
Tak jako vždycky: strašné rozhořčení,
morální despekt, každé slovo dýka,
soud pro věčnost, a odvolání není –
tak šmok se u nás vrhá na básníka.
Pro efekt pochválí tvou velkost dávnou –
let čtyřicet už v dobách pustých štvanic
se dovídám, že minulost mám slavnou,
leč v této chvíli nestojím už za nic.
A jako vždycky přišli zase všici.
Jen tváře jiné – ve vojsku tak bývá:
zbraň stará, jenom noví bojovníci,
leč taktika jak byla od jakživa.
Chlap, jenž se prodal dvakrát či už třikrát,
ti vytkne, že se názor tvůj teď zvrací,
tramp na chvíli se od koryta přikrad,
řve, že stát pensi dal ti za tvou práci.
I poet přiběh – ovšem, že ne gratis –
jak čilé hádě svlík už duše kůži –
rozsudek dá ti – plural majestatis:
„my“ zmýlili se v básníku i muži.
Ah, služba, služba! Kreatury bědné,
jež ohýbáte páteř svojich nátur
a dřete se tak za noci i ve dne,
ut aliquid fecisse videatur.
tož nyní do Lán bez řečí,
ať Stivín tam se přesvědčí!
Soudruzi, jaký to váš vývin?!
Což ve vás špetka citu není?!
Smí mě rvát deně z hrobu Stivín
za svědka těch svých blabolení?!
O čem bych moh teď svědčit ještě?!
Že tenkráte jsem při tom stál,
když zuře, za prudkého deště,
M. přítelovu kštici rval,
že po ni nezbylo ni vlásku?!
Či že jsem na Hradě kdys shled,
jak M. se pustil do klobásků
a že je s rozhořčením sněd?!
Či že jsem – byl tam lidstva nával
a mnozí též se divili –
zřel, jak M. s klením poklepával
krk bílé páně kobyly?!
To tedy ještě dosvědčuje.
A víc a dál ať není štván
tím fantastou, jenž Stivín sluje,
nebožtík Gusta Habrman.

Meter: iambic
EPIGRAM O DUŠI A TĚLE.
by Emanuel Čenkov

Jest duše v těle jako slavík v kleci,
jenž truchle cítí vězení svých pout –
má rádo tělo pozemské jen věci
a slavík touží k nebi odlétnout.

Meter: iambic
COLOMBIA
by Rubén Darío

Colombia es una tierra de leones;
el esplendor del cielo es su oriflama;
tiene un trueno perenne: el Tequendama,
y un Olimpo divino: sus canciones.
Siempre serán soberbios tus pendones,
bajo la aureola que a la gloria inflama;
siempre será la tierra que derrama
la savia de los grandes corazones.
En sus historias nobles y triunfales
resplandecen egregios paladines,
coronados de lauros fraternales.
Y se oyen en sus campos y confines
Boyacá y sus tambores inmortales,
y el Santuario y sus épicos clarines.

Meter: polymetric
[welch Merkmal trägt die heutge Welt]
by Franz Grillparzer

»welch Merkmal trägt die heutge Welt,
Daß man sie dran erkennte?«
Sie zahlet Ruhm und borget Geld:
Anlehn und Monumente.

Meter: iambic
PROSBA
by Marie Calma

Sametové ticho samot hor a lesů
v postříbřeném ránu, na lukách když dní se,
dej mi sílu vzdoru srázů svých a tesů,
kterou zlátne kraj, když v slunci rozhoří se.
Mlčením svým napoj duši nezlekanou,
výkřiky mé ukryj ve své lesní hluši;
i když moje srdce jedinou je ranou,
ať mou bolest lidská soustrast nevytuší.
Od všeho mě chraň, co bez užitku bodne,
od planého stesku osvoboď mě rázem,
odhodlanou, silnou probouzej mě do dne,
v člověka ať zraju bez hany a bázně.
A když proti smrti stanu nečekaně,
ať ji uvítám jak posla ticha tvého,
vstříc jí jdu, jak šla jsem žitím, odhodlaně,
s pevnou vírou v duši ve zbavení zlého.

Meter: trochaic
CYNIK
by Josef Svatopluk Machar

Jen víru nebrat! – Člověk mít ji musí
a kdyby věřil v třináctku, či mloka
neb v peklo, nebe, ďábla, pánaboha –
jen víru nechat! Dojdem sice všichni
i s ní i bez ní k cíli, kde nás srovná
Smrt, demokratka jediná a správná,
ty tak, ty onak, jedny beze jmena
a druhé pod kamenem s písmem zlatým –
což lhostejno je, to už pouhý doklad,
že na světě jsou různé míry, váhy,
leč ty se do zásvětí nedostanou,
tam vejdeš nah, jaks do života přišel.
A s vírou se ti putuje zde lehčej:
jsi hlupák pověrčivý – pak dáš řídit
si činy svoje jeptiškou, již potkáš,
či zajícem, jenž přeběhne ti cestu,
či kominíkem, jehož jsi se dotkl; –
jsi zbožný člověk – pak si vychytrale
kupuješ milost boží modlitbami,
mší zaplacenou, obílením kaple
a věříš, že se jednou zaraduješ
ve slastech věčných s milým pánembohem
(leč ať to „jednou“ přijde hodně pozdě,
vždyť kdo ví, při té nejsilnější víře
víš, že jsou slasti světa toho jisté,
a z onoho se nikdo nenavrátil,
by pověděl, co tam a jak je všecko).
Tak suma sumárum – je víra dobré
a moudré zařízení toho světa
(jen jednu vyjímám, jež sporadicky
též přichází: toť víra v jisté lidi,
a že se věří v ně, pak věřívá se
v myšlenky jejich, v podniky a činy –
ta víra končívá vždy kotrmelcem
a nikam nevede – tu nečítám sem),
o víře mluvím podpůrné a nosné,
té kdyby nebylo – vy lidé dobří
zde plagiát mi odpusťte, jejž spášu
na rčení čelných filosofů vašich: –
já musil bych ji vynalézti pro vás,
já cynik, pohan, nevěřící sobě
a natož vašim pověrám, jež zvete
čarami, kouzly nebo pánembohem!
A proč bych musil? Vy byste se báli
jít jako lidé se vztýčenou hlavou!
Vy, plni obav, úzkostí a předtuch,
po čtyřech lezli byste jako žáby,
těch drahých opor náhle pozbaveni!
Jak žáby, mloci. – – – – – – Což by ovšem bylo
divadlem pro mě málo estetickým.

Meter: iambic
A don Agustín de Salazar y Torres
by Belisa

El Tesón numeroso de tu lira,
que con cláusulas graves hirió al viento,
en docto superior dulce contento
ya de la Patria al blando ruido, admira
Con la música afable que respira,
mezclando suavidad, y sentimiento,
nos renueva en dulceras el lamento,
que al inflamar caduco, acorde inspira
Si póstumo el sonido recibiera
de la voz de su métrica Poesía,
es porque en ecos la recoge Vera
Y del eco, y la voz la melodía,
en la Fama inmortal, siempre ligera,
resonarán en unísona armonía

Meter: polymetric
13. Sabina an den Nero
by Christian Wernicke

Ich sorg' es sey mein
Dem Kayser willig ab, so bin ich schon vergnügt,
Wenn der stat seiner mir in meinen Armen liegt:
Der

Meter: iambic
[unbegriffen, unverstanden]
by Friederike Kempner

Unbegriffen, unverstanden,
Seh' ich sehnsuchtsvoll mich um,
Fragend all' das Welten Chaos:
Und das Chaos bleibet stumm.
O erkläret mir das Rätsel
Der umringenden Natur,
Zu den Wundern zeiget, gebet
Mir nur eine einz'ge Spur!

Meter: trochaic
Koketa.
by Emanuel Züngel

Ve přístěnku na okénku
mladá kočka sedí,
po mourkovi kocourkovi
něžným očkem hledí.
Z nenadání jak by maní
stranou po něm koukne,
roztouženě, zpropadeně
při tom mrška mňoukne.
Vypíná se, upejpá se,
fintí se a líže,
an galánek, Don Juanek
tíhne k ní vždy blíže.
„Běda, lásko, růžná pásko,
rodíš muky pekla!“
Že chtěl tlapky zlíbat, drápky
do nosu jej sekla.

Meter: trochaic
NÁMĚSTÍ POMSTY.
by Jan Opolský

Náměstí pomsty... Plápol revoluce
se dusí, dýmá v slavné jarní noci
a zahrad sousoší své mramorové ruce
před soldateskou lomí ku pomoci.
Vyzábla pýcha... Pranýře a špalky
jsou dříví lhostejné, jež utápí se v šeru,
a z ulic klikatých sem v rythmu nesou dálky
pokojný chrapot pozdních Robespierrů.
...Kojencům znova prsy budou dány,
zas počnou soptit rudé strojírny!
Noc jarní všecky zanícené rány
zahalí ve svůj balsám nesmírný.

Meter: iambic
SELSKÁ PÝCHA
by Antonín Klášterský

Mám ženu svou a děti rád
a do smrti mít budu,
leč nade vše – nač měl bych lhát? –
mám rád svou selskou půdu.
Je milý mně i kůň, i pes
i strom, i ptáče, pane,
však když k mé roli zrak se vznes’,
vždy radostí mi vzplane.
O půdu tu se dědek rval,
ji otec splácel krví,
a mojí práce pot a pal
ji svlažuje a mrví.
Jak zdědil jsem ji, tak ji zas
chci odkázat svým dětem,
by udržely přes zápas
ji dál i v čase kletém.
A nechť hřbet shýbám, stírám pot
a v kout se krčím zticha,
já vím, co konám pro národ,
a to má, pane, pýcha!
Vy chraňte jazyk, chraňte říš
a národ bludu všeho,
já, na svých bedrech nesa tíž,
chci chránit půdu jeho.
To zní mi jako svatý zpěv
a to mne sílí v trudu,
neb národ jen jak hrstka plev,
když ztratil svoji půdu!
Že jazyk nutno chránit víc –
vy díte – nežli chleba?
Ba stejně! Kdo však dal se v líc
proň bít, když bylo třeba?
Kdo před dráby a před plamy,
za trýzně, robot tíhy,
vám pod hambalky, pod trámy
to skrýval české knihy?
Kdo uchoval to českou řeč,
když město kdys ji smetlo,
a odkud vzešlo v smrti křeč
vám buditelů světlo?
Že nejsme jako předci už,
váš pošklebek mi praví?
Nu, na snět chorou stačí nůž,
jen kořen když je zdravý.
A do vsí, vísek jděte jen,
pomníčky stojí všude,
a na každém z nich řádka jmen
stkví v záplavě se rudé.
To byli naši synkové,
a řad jich není malý,
co za té války světové
krev za volnost všech dali.
A ženy zatím síkly klas –
nu, jsou to věci známé,
leč bude-li kdy třeba zas,
my zas tu krev svou dáme!
Tož meťte, pane, v koutku svém
a dbejte o čest svoji –
já vím, že stojím s národem
a národ na mně stojí!

Meter: iambic
PÍSEŇ NADĚJE.
by František Taufer

Mne neklid bojácný na pouti nepřepadne,
ni lítost tesklivá po letech odvanutých.
Po všem, co odešlo, znám vzpomínání chladné,
svých nečtu pamětí ve knihách listů žlutých...
A těm jen naslouchám, kdo pějí přede mnou.
Znám palouk na nebi, jenž konec mít se nezdá,
a květem těším se, jenž věčně rašit bude
jiskrami z mlhovin a z mraků vstane, hvězda!
Do noci hluboké mi jitro z dálky hude,
čas v rose zapadá peřejí tajemnou.
O zemi hostinné, kde klasy zrají, zpívám,
i o té, již svým snem v záplavě růží tuším,
o slunci na nebi, jež světlem padá k nivám,
o slunci krásnějším, jež zjevuje se duším,
o životě, jenž hřmí, i v myšlenkách jenž plá.
Chci duchem ovládnout’, co kolem mne se chvěje,
i vše, co přichází a co se teprv chystá,
co zmírá uvadlé, čím vesna vždy se směje...
V bouři i selance je duše moje jistá
a marně vzpíná se u paty mé zášť zlá!
S vodami neběžím, vichřicím nepostačím,
na cesty ztracené se neptám chvějných stínů.
Je pouze myšlenka mi silným křídlem ptačím,
jí nad zem vznáším se, do mračných sedám klínů
a v křivce nesmírné se dotknu mořských vln.
Jsem jako živý strom, jenž před rozkvětem plane
a rosu, ptáka, blesk si láká do koruny,
v niž světlo bílých hvězd za nocí tichých kane...
Ba pouhý poutník jsem, však srdce mého struny
jak harfa zazněly a naděje jsem pln.

Meter: polymetric
57. Auf den unvergnügten Cleant
by Christian Wernicke

Er kennet was ihm
Er machet, dass wir insgemein
So über seinen
Er ist nicht klug genug

Meter: iambic
XXIV.
by Gustav Pfleger Moravský

A se slzami v oku na ni zírá
A s rostoucí jen stále starostí
Sám Orlovský, a krutá bolesť svírá
Mu měkké srdce v tklivé žalosti...
On zanevřel i sám na Vladimíra,
Že lehkovážně uvrh’ ve bolesti
Lidušku zmařiv mladé její štěstí.
A přece doufal, každý den se tázal,
Zda na Vyšínku z Prahy pán co zkázal:
Však starý správce vždy mu odpovídá,
Že letos pána venku neuhlídá...

Meter: iambic
Die Weltalter
by Friedrich Schlegel

Anfangs lebte der Mensch mit sich selber in heiliger Eintracht;
Denn es umwehete noch ihn der Anhauch himmlischen Geistes.
Liebend besangen und dankbar die Kinder den ewigen Vater;
Blumen da brachte die Erde, und fromme Gebete die Menschen,
Jegliches brachte selber sich dar in Vertrauen und Demut.
Segen entquoll der heiligen Sonn' auf des Orients Fluren,
Wo des Erleuchteten freudiger Gruß zuerst sie bewillkommt.
Willig gewährte und folgsam der Boden die heiligen Früchte,
Und dann teilten das ländliche Mahl mit dem Gotte die Menschen.
Da war golden das Leben, in goldenen Träumen beseligt,
Schwebte sinnend das kindliche Herz, und gedachte des Glanzes,
Wo den König des Himmels noch hellere Strahlen umscheinen.
Denn oft stiegen hernieder zum erdegeborenen Menschen,
Lieblich in lieber Gestalt noch, die seligen Kinder des Lichtes;
So auch gingen die Menschen noch, leicht entschlummert zur Heimat,
Blieben dort immer vereinigt wie gern wohl im heitersten Frieden,
Kehrten doch willig verwandelt auch wieder zum Garten der Unschuld,
Wo die grünende Erde so schön dem Geliebten sich schmückte.
Aufwärts stieg die Flamme des Lebens aus sehnenden Herzen,
Welche der Treue Geheimnis, noch Göttliches deutend, vereinigt;
Selber der Tod verband ja nur inniger noch die Umarmten.
Ganz in Liebe verschlungen verwebten sich alle Gedanken;
Auch noch waren die Zeiten vereint des Jahrs und des Tages.
Abendkühlung umhauchte die Stirn, und es leuchtete Morgen,
Glühender Hoffnung Rose gesellt mit der Blume des Friedens;
Ja, auch des Tages strahlende Kraft und der dunkelen Fülle
Nächtliches Segens Geheimnis, sie waren noch herrlich verbunden.
Ewiger Frühling umschlang den Blumengürtel der Erde,
Und es alterten niemals der seligen Menschen Geschlechter.

Meter: polymetric
34.
by Friedrich Rückert

Ich sprach: „Der Liebe Rausch verstehn nur trunkne Sinne;“
Und daß ich recht es sprach, werd' ich mit Freuden inne.
Ich freu' mich, daß mich nicht die Nüchternen verstehn,
Und nur die Trunknen sich mit mir im Reigen drehn.

Meter: iambic
STARÝ HRAD.
by Karel Dostál-Lutinov

Tak chmurně, hněvně, zdumale
se mračí hrad tam na skále.
Krov jeho spadl v trosek rum –
pahýl jen hrozí k oblakům.
Kamen na kámen osudně
se drobí v síň a do studně.
Kde rytíři a princezny?
Jen hadinec a divizny.
Kde troubadour svou píseň hrá?
Jen havran vřeskně krákorá.
Co nedobyla vojska hráz,
to zvolna dobyl Vítěz čas.
A všechna pýcha, nádhera
jak poslední svit večera.
Však PÍSNĚ ještě živy jsou
a vesele kol pěvci jdou.
A ORÁČ pilný, svobodný
na koně výská: Vijo! hý!

Meter: iambic
POVZDECH
by František Serafínský Procházka

Národe, viz, jak se vláda
do tvých rukou navrací,
že až z toho ve svém hrobě
Komenský se obrací.

Meter: trochaic
by Johann Wolfgang von Goethe

Höre den Rath den die Leyer tönt;
Doch er nutzet nur wenn du fähig bist;
Das glücklichste Wort es wird verhöhnt
Wenn der Hörer ein Schiefohr ist.
„was tönt denn die Leyer?“ sie tönet laut:
Die schönste das ist nicht die beste Braut,
Doch wenn wir dich unter uns zählen sollen,
So musst du das Schönste, das Beste wollen.

Meter: polymetric
Comparación elegante de Hércules con sus penas, y del «non plux ultra» de sus columnas, que desmintió el Rey Católico
by Quevedo

Si el cuerpo reluciente que en Oeta
se desnudó, en cenizas desatado
Hércules, y de celos fulminado
(ansí lo quiso Amor), murió cometa,
le volviera a habitar aquella inquieta
alma, que dejó el mundo descansando
de monstruos y portentos, y el osado
brazo armaran la clava y la saeta,
sólo en mi corazón hallará fieras,
que todos sus trabajos renovaran,
leones y centauros y quimeras.
El Non Plus Ultra suyo restauraran
su dos columnas, si en tus dos esferas,
Lisi, el fin de las luces señalaran.

Meter: iambic
A Red, Red Rose
by Robert Burns

O my Luve is like a red, red rose
   That’s newly sprung in June;
O my Luve is like the melody
   That’s sweetly played in tune.

So fair art thou, my bonnie lass,
   So deep in luve am I;
And I will luve thee still, my dear,
   Till a’ the seas gang dry.

Till a’ the seas gang dry, my dear,
   And the rocks melt wi’ the sun;
I will love thee still, my dear,
   While the sands o’ life shall run.

And fare thee weel, my only luve!
   And fare thee weel awhile!
And I will come again, my luve,
   Though it were ten thousand mile.

Meter: iambic
6. Nur Eins
by Gerhard Tersteegen

Nur Eins ist not; wer mehr will haben,
Den kann nicht Welt noch Himmel laben.
Kehr aus der Vielheit dich ins Eine,
So hast du gnug an Gott alleine!

Meter: iambic
156.  Noch darvon.
by Angelus Silesius

Gott ist noch mehr in mir/ als wann das gantze Meer
In einem kleinen Schwamm gantz und beysam̄en wär.

Meter: iambic
Der Genesene an die Hoffnung.
by Eduard Mörike

Doch schon lag mein Haupt, wie süß!
Hoffnung, dir im Schoos verborgen,
Bis der Sieg gewonnen hieß.
Opfer bracht' ich allen Göttern,
Doch vergessen warest du;
Seitwärts von den ew'gen Rettern
Sahest du dem Feste zu.
O vergib, du Vielgetreue!
Tritt aus deinem Dämmerlicht,
Daß ich dir in's ewig neue,
Mondenhelle Angesicht
Einmal schaue recht von Herzen,
Wie ein Kind und sonder Harm;
Ach, nur Einmal ohne Schmerzen
Schließe mich in deinen Arm!

Meter: trochaic
- LXIX -
by Juan Boscan

Como suele en el aire la cometa,
o alguna otra señal nueva espantarnos,
y tanto su temor hace avisarnos,
que entonces cada uno es gran profeta,
así, muestra de bien clara o secreta,
si a mí y a mis sentidos queréis darnos,
no podemos sino mucho alterarnos;
tan nuevo está en el bien nuestro planeta.
No sufre mi dolor ningún estado
de ningún bien si no es muy poco a poco;
de otra arte pienso ser siempre engañado.
Nunca creo el placer, aunque le toco;
y si tan mala vez me he asegurado,
temo que me tendrán todos por loco.

Meter: polymetric
Sommerschwüle .
by Joseph von Eichendorff

Noch nie hat es die Brust so tief empfunden,
Es ist, als ob viel' Stimmen heimlich sangen:
„auch
An Weib und Kind ist nun der Sinn gebunden!“

Meter: iambic
- 33 - Acto III, DOÑA CLARA De La burgalesa de Lerma
by Lope de Vega

Divino vencedor, de amor vencido,
con túnica de sangre y con diadema,
donde escribió la Majestad suprema
el nombre que vos solo habéis leído;
Cordero asado en cruz, el pecho herido,
para que exhale el fuego en que se quema,
en cuya herida amor con hostia y nema
firmó la carta al hombre redimido;
¡quién se alistara, capitán benigno,
debajo de esa cruz, bandera santa,
imperio que en sus hombros se enarbola!
Cordero de Sión, si fuera digno
mi pecho de ofreceros la garganta,
yo os siguiera con palma y con estola.

Meter: iambic
Bis weit nach Asien zeigt das All
by Max Dauthendey

Bis weit nach Asien zeigt das All
Des großen Krieges Widerhall.
Die Sonne geht mit blassem Leibe
Ums Atapdach.
Sie zeigt kaum noch die bange Scheibe,
Ihr Strahl ward schwach.
Versteckt im Dunst, bleibt sie verschwunden,
Der Mittag gleicht den Abendstunden.
Fern in Europa ging durch Blut
Ihr Strahl seit Tagen,
Nun fehlt zum Leuchten ihr der Mut.
Sie will nicht immer Licht nur tragen
Zum Töten und zum Wundenschlagen.
Sie macht den Weg tief grau verhüllt,
Bis daß der Friede sich erfüllt.

Meter: iambic
Petición de una niña
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

¡Un soneto me pides! ¡Qué diablura!
A la tal petición no me someto;
me pone tu pedido en tal aprieto,
que no fuera contártelo cordura.
Mas, ¡cómo desairar a una criatura
que pedírmelo supo con respeto!
Toma pronto, mujer, toma el soneto
que estoy al acabar esta obra dura
Pero exijo una cosa antes que todas,
que espero me concedas, por ser justo:
pidiéndome sonetos me incomodas,
y dártelos no puedo de buen gusto;
cuando quieras pedirme una poesía,
pídeme el corazón, hermosa mía.

Meter: iambic
A la Concepción de Nuestra Señora
by Fermín de la Puente y APechea

Fue la luz ¡oh Señor! porque Tú hablaste,
y la tierra y el mar y el firmamento,
y a sólo Tú querer mundos sin cuento
brotarán, como el mundo que creaste
Sólo al formar al hombre trabajaste,
manos poniendo en ello y pensamiento;
que al alma hiciste soplo de tu aliento,
en lodo vil maravilloso engaste.
Mas ¡ah! si tanto fue porque tu
                     idea
vio que en medio del tiempo aquí en el mundo,
tu Verbo, hijo del hombre, Hombre sería;
al crear a su Madre, al decir ¡¡sea!!
¡cuál formaste! ¡oh mi Dios! ¡yo me confundo!
la Concepción Divina de María.

Meter: iambic
197. GOtt macht Vollkom̃en seyn.
by Angelus Silesius

Daß GOtt Allmächtig sey/ daß glaubet jener nicht/
Der mir Vollkom̃enheit/ wie GOtt begehrt/ abspricht.

Meter: polymetric
ECHO ZEMĚ
by Marie Calma

Jsou louky bíle nakvetlé,
jak sníh by na ně napad',
a pěšinou když jimi jdeš,
jak v moře trav bys zapad'.
Průsvitní břízek krajkoví
paprsky ranní zoře,
červánků nádech růžoví
na jejich bílé koře.
Břeh potoka je jedna houšť,
ztracených květů příval,
a kapradí je zakrývá,
jak v prales by ses díval.
Kamenů ústa šeptají,
jak voda přes ně letí,
dno potoků je zkypřené
mechovou hebkou spletí.
Dno zelení se usmívá,
v mělčinách květy bují,
zahrady drobné rostou tam
na prahu vodních slují.
I kořen dubu pravěký
se noří z vodní pěny
s porostem květů v dřeni své
jak oltář ověnčený.
Zem všemi pÓry oddychá
rozkvětu mocným dechem,
a píseň, kterou zpíváš si,
je její písně echem.

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Valdés y Menéndez

Dejando atrás el estrellado manto
el fiel Mercurio, del divino aliento
rompe las nubes, y calmando el viento,
baja a la Virgen, que se turba en tanto
«Salve, le dije el paraninfo santo,
¿de qué teme tu casto pensamiento,
si el propio Dios, tomando humano asiento,
encarnará en tu vientre sacrosanto »
Duda María, el cielo se suspende,
lucha la honestidad y el temor junto,
viendo que al concebir falta la forma.
Mas cuando traza ser del cielo entiende,
«hágase» dice; y en el propio punto
el mismo Dios en hombre se transforma.

Meter: polymetric
Acto II, PRÍNCIPE
by Lope de Vega

Amor, de amar me reprehendo y riño;
amé por accidente; excusa tengo;
arrepentido al desengaño vengo,
sus blancas aras de laureles ciño.
Mi pecho quiere ser cándido armiño;
mirando el lodo vil, los pies detengo;
para defensa la razón prevengo;
gigante quiero ser, si tú eres niño.
Suele un cobarde andar con un valiente,
y temerle por eso su enemigo,
que solo, le matara fácilmente.
Amor, cobarde soy, mas yo te digo
que para mi defensa eternamente
pienso llevar a la virtud conmigo.

Meter: iambic
- 18 - A la concepción de la Virgen Nuestra Señora
by Lope de Vega

Hermosa Virgen, cuando el tempo santo
de Salomón se edificó, ni oído
golpe tocó, ni fue jamás sentido,
que la posteridad cubrió de espanto.
Ni se trocó su religioso manto
por guerra alguna en el marcial vestido,
ni al pacífico trono esclarecido
humanas armas se atrevieron tanto.
Vos pues, cuando en el claustro soberano
de vuestra madre, o Reina, previniste
a Dios el templo que labró su mano.
Libre del golpe de la culpa fuiste,
ni contra vos se levantó tirano,
que desde que él lo dijo, le venciste.

Meter: iambic
Antika a modernost.
by Jaroslav Vrchlický

Jsme dlužni antice víc, nežli víme.
Proč umění by mělo být jí cizí?
Ten kmen má v sobě světy živné mízy,
on jara nemá třeba – to v něm dříme.
Však moderností když se unavíme,
jak věky před námi zpět v zdroj ten ryzí
se vrátíme, a čas, jenž modu sklízí,
co její dědice nás uzří přímé.
Bylť člověk vždycky týž, ať válčil s bohy,
ať smál se nad amforou vína plnou,
ať opíjel se krásou, štěstím, slávou:
Vždy čelem u hvězd, nechť vlek’ blátem nohy,
a modernost svou neobrátí vlnou
jej vzhůru nohama a v bláto hlavou.

Meter: iambic