PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
VELKOMYSLNOST...
by Karel Horký

Za pomazání prý se neplatí...
Nu, matko církev, to je omyl snad?
Já tak již zvyk’ jsem tvojím provisím,
že zadarmo bych nechtěl umírat.
O křtinách, tuším, dal jsem závdavek,
o mojím pohřbu dobereš si „rest“...
Že z pomazání nechceš provisi,
to dozajista reklama jen jest...

Meter: iambic
Soneto
by Anastasio Pantaleón de Ribera

¿En el Arpa, en los dedos, o en el viento,
dónde ha librado Dios su valentía?
Mas si fue en la dulcísima Armonía,
trofeo es de los tres el vencimiento.
Es de su ardiente espíritu el aliento,
con que al abismo el joven desafía,
los dedos su poder, y en profecía
sacra la humanidad, el instrumento.
Los vencidos horrores del Tirano,
afrenta misteriosa de su gloria,
mucho son Vaticinio soberano.
Porque muestra en los lejos de la Historia,
que un dedo, que una voz, que un soplo humano,
sobran en Dios, para tan gran victoria.

Meter: polymetric
LII. Čí pronikne ducha síla
by František Ladislav Čelakovský

Čí pronikne ducha síla
Tebe, matko přírodo,
Vznik a skon kde tvého díla,
Zzákoněná svobodo!
Stále stavíš, stále boříš
Pod tajnými příkrovy;
Věčně světíš, věčně tvoříš,
A vždy práce hotovy.
Co mi šepce Musa sladce,
Povím krátce k té pohádce:
Předně hmota jest a duch,
Mrtvá tíže, živý ruch.

Meter: trochaic
Procitnutí.
by Alois Škampa

Dál hemžení a světa hluku
mé srdce dlouhý spalo sen,
až Ty’s mi, dítě, stiskla ruku
a ze dřímoty náhle k tluku
Tvůj zrak je vzbudil, zarosen!
Či nevzplát mohlo pro Tvou krásu
a lásky Tvé se odříci,
když půvab vzňal je Tvého hlasu,
rtů jahoda a zlato vlasů
i zrak Tvůj, nebem zářící?
Ó bláhoví jak jsme, kdož chceme
svá prsa jaru uzavřít,
když prve, než se nadějeme –
juž k písním vzruší srdce němé
nám čarovný dvou očí svit!

Meter: iambic
La barca maravillosa
by Delmira Agustini

Preparadme una barca con un gran pensamiento
La llamarán La Sombra unos; otros, La Estrella
No ha de estar al capricho de una mano o un viento;
yo la quiero consciente, indominable y bella.
La moverá el gran ritmo de un
                  corazón sangriento
de vida sobrehumana; he de sentirme en ella
fuerte como en los brazos de Dios ¡En todo viento,
en todo mar templadme su prora de centella!
La cargaré de toda mi tristeza, y, sin rumbo,
iré como la rota corola de nelumbo,
por sobre el horizonte líquido de la mar.
Barca, alma hermana: ¿hacia qué tierras nunca vistas,
de hondas revelaciones, de cosas imprevistas
iremos? Yo ya muero de vivir y soñar.

Meter: anapestic
Die Bauchtänzerin
by Hermann Löns

Ich komm' von's Provinziäölmuseum,
Da war's famos,
Das Treppenhaus, na, und die Kuppel,
Noch mäöl so groß.
Und Bilder sind däö, nich von Pappe,
Ganz kollossäöl,
Von Kunst soll mehrstens nich viel dran sind,
Mir puttegäöl.
Ich bin auch mehr vor das Pikante,
Da liegt was drin,
Zum Baaspiel, wie die ganz famöse
Bauchtänzerin.
Man schäöde, daß für mehr von so was
So wenig Platz,
Die Viecher sind ganz überflüssig,
Rein für die Katz.
Drum schmaaßt sie raus und kauft noch Mächens
Ins Necklischee,
Und macht vor Herrens Extrazimmer
Und mit Engtree.

Meter: iambic
Remembranza
by José Tabares Barlett

Marco el postigo a su hermosura era,
¡ha cincuenta años! ¡con dolor lo digo!
Hoy pasé por su calle y el postigo
abierto vi, como diciendo: -¡Espera!-
Ni un compañero de mi edad primera
existe ya, de mi pasión testigo;
de aquellos que rondábanla conmigo
por las losas gastadas de la acera
¡Ella, núbil, bajó a la sepultura
llevándose un ensueño de ventura!
Cruzo delante de su hogar desierto.
Vuelvo atrás la mirada entristecida,
y se le antoja al alma dolorida
hoy, el postigo aquel, un nicho abierto

Meter: polymetric
El genio
by Emilio Medina

Yo soy el genio; de mi frente brota
el rayo que ilumina el pensamiento:
con lágrimas mi espíritu sustento,
negra fortuna sin piedad me azota
La sangre que en mis venas se alborota,
circula a impulso de inmortal aliento;
y consumo mi vida en el tormento,
apurando su hiel gota por gota.
Si la ambición de gloria en que
                  me agito
rompiera el vaso de su hinchada
                     arteria
mi ambición escalara el infinito,
mas llevo una armadura de materia,
y aunque estremezco al mundo con un grito,
eterno esclavo soy de la miseria.

Meter: polymetric
Dárky lásky. (3.)
by Jan Václav Tůma

Malý dárek, lásky dárek,
a to srdce poskočilo,
v poskoku se rozesmálo,
jakby samo v světě bylo.
Velké skvosty, malé dárky,
láska-li je vyhledává,
malé dárky, skvosty velké,
láska-li je uschovává!

Meter: trochaic
NAŠIM DĚTEM.
by Jaroslav Havlíček

Vy děti věčně špinavé a věčně roztrhané,
vy děti v našich smetištích se stále popelící,
vy že jste chloubou národa a jeho budoucností?
Snad jeho štěstí září vám z těch bledých vašich lící?
To jeho štěstí vylhané, jež kryje spodní špínu,
to štěstí veskrz' prohnilé a stokrát proklínané
vašimi otci v halenách, když z továren jdou domů –
to značí bankrot! Slyšte přec: brat bratru říká „Pane!“
A toho štěstí obrazem jste, děti zubožené?
Ne! V cárech stále děravých, vy umazaní kluci,
v tvář štěstí lhané bijete a trháte mu masku
a krokem sedmimílovým kráčíte k Revoluci!

Meter: iambic
POLÁCI
by Josef Svatopluk Machar

Za Kovnem bylo to, v té lesůplné zemi,
již Litvou zovou. Na Vilije proudech
kozácké sotně přetrhaly mosty,
a armádní sbor Oudinotův stanul.
A již tu císař. Pohled k pionyrům,
jak řadí zručně ponton ku pontonu –
na vody podíval se zakalené –
a kýv své gardy jedné eskadroně.
K řece a přes ni. Rázem byli v proudu
a hravě, jak by plavili jen oře,
cílili přímo k protějšímu břehu.
Poláci byli – po tolika letech
a slavných bojích ve všech koncích světa,
zas v drahé Litvě, ve Viliji bystré,
jež jako máť litevské sbírá vody
a k otci Němnu poskokem je vede –
šli hrdě, neboť On se díval na ně,
šli odaně, neb vůle Jeho byla
vždy vůlí jejich. Jeli v přesné přímce,
jak před bitvami jezdívali před ním.
Už v prostředku jsou: tu se přímka bortí –
děs na koně pad – házejíce hlavou
frkají hlučně – jezdec přitáh uzdu
a sedí klidně – vždyť se císař dívá!
Dno ztratilo se pod kopyty ořů –
už těžce plovou – proud je vleče dolů –
a víry místy točí bezmocnými
jak pestrou hračkou. Jezdci sedí klidně.
Už hřívy plynou po těch dravých vlnách
jak vlasy rozpuštěné... už jen uši
se kmitají a místy hlavy zvířat
se na mžik vznesou... teď i jezdci noří
se dolů... třásně epaulett se mihnou –
tu vzkřik se vznes a vylet nad ty vlny:
Vive l’Empereur! – byl nadšený a bouřný
jak při parádě. Zmizeli. A hrůza
rty zamkla živým. Vilije jen hučí,
jak plesala by nad náhodným lupem.
Tu obnažil On sporovlasou hlavu
a vznesa klobouk směrem k místu zkázy
dí jasným hlasem: „Statečný to národ,
a věřit chcem, že voje takých reků
vítězství nová připnou k orlům Našim!“
„Vive l’Empereur!“ hřmí odpověď mu živých.
Teď ječí trubky – most je dohotoven,
a kroky vojska duní nad Vilijí.

Meter: iambic
The Summer Bower
by Henry Timrod

It is a place whither I’ve often gone
For peace, and found it, secret, hushed, and cool,
A beautiful recess in neighboring woods.
Trees of the soberest hues, thick-leaved and tall,
Arch it o’erhead and column it around,
Framing a covert, natural and wild,
Domelike and dim; though nowhere so enclosed
But that the gentlest breezes reach the spot
Unwearied and unweakened. Sound is here
A transient and unfrequent visitor;
Yet if the day be calm, not often then,
Whilst the high pines in one another’s arms
Sleep, you may sometimes with unstartled ear
Catch the far fall of voices, how remote
You know not, and you do not care to know.
The turf is soft and green, but not a flower
Lights the recess, save one, star-shaped and bright—
I do not know its name—which here and there
Gleams like a sapphire set in emerald.
A narrow opening in the branched roof,
A single one, is large enough to show,
With that half-glimpse a dreamer loves so much,
The blue air and the blessing of the sky.
Thither I always bent my idle steps,
When griefs depressed, or joys disturbed my heart,
And found the calm I looked for, or returned
Strong with the quite rapture in my soul.
                                         But one day,
One of those July days when winds have fled
One knows not whither, I, most sick in mind
With thoughts that shall be nameless, yet, no doubt,
Wrong, or at least unhealthful, since though dark
With gloom, and touched with discontent, they had
No adequate excuse, nor cause, nor end,
I, with these thoughts, and on this summer day,
Entered the accustomed haunt, and found for once
No medicinal virtue.
                    Not a leaf
Stirred with the whispering welcome which I sought,
But in a close and humid atmosphere,
Every fair plant and implicated bough
Hung lax and lifeless. Something in the place,
Its utter stillness, the unusual heat,
And some more secret influence, I thought,
Weighed on the sense like sin. Above I saw,
Though not a cloud was visible in heaven,
The palid sky look through a glazed mist
Like a blue eye in death.
                         The change, perhaps,
Was natural enough; my jaundiced sight,
The weather, and the time explain it all:
Yet have I drawn a lesson from the spot,
And shrined it in these verses for my heart.
Thenceforth those tranquil precincts I have sought
Not less, and in all shades of various moods;
But always shun to desecrate the spot
By weak repinings, sickly sentiments,
Or inconclusive sorrows. Nature, though
Pure as she was in Eden when her breath
Kissed the white brow of Eve, doth not refuse,
In her own way and with a just reserve,
To sympathize with human suffering;
But for the pains, the fever, and the fret
Engendered of a weak, unquiet heart,
She hath no solace; and who seeks her when
These be the troubles over which he moans,
Reads in her unreplying lineaments
Rebukes, that, to the guilty consciousness,
Strike like contempt.

Meter: iambic
9.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Ich fliehe, die mich suchet,
Die mich fleucht, die such ich,
Ich lobe, was mir fluchet,
Der ich fluch, ehret mich.
Nicht alles, was bequem,
Ist lieb und angenehm.
Was uns die Augen giebt,
Das hasst man offt im Hertzen,
Und dis, was uns betrübt,
Verehrn wir voller Schmertzen.
Ich wil, die mich nicht wil,
Die wil, wil ich betrüben:
Die mich liebt, plag ich viel,
Die mich plagt, wil ich lieben.
So lebt die Lieb allzeit
In Wiederwärtigkeit.

Meter: iambic
[eine Scene sah ich]
by Georg Friedrich Daumer

Eine Scene sah ich,
Eine wunderschöne,
Spähend aus der Büsche
Dicht belaubter Hut.
Kam zu einer Quelle
Eine hohe, helle,
Hehre Sonnentochter,
Badete das Antlitz,
Spielte mit der Welle;
Unter ihrem Spiele
Streifte sich vom Finger
Ihr der Ring, der goldne;
In die Fluth verloren
War das edle Gut.
Sonnentochter weinte;
Gottes Söhne hörten's,
Kamen im Momente,
Hielten in den Händen
Feine Seidennetze,
Holten ihr das Kleinod
Fischend aus der Fluth.

Meter: trochaic
LXIV. KUS AUTOBIOGRAFIE
by Josef Svatopluk Machar

Úraz v autu, porotu,
dvě zlé operace,
kriminálek ve Vídni –
celkem všechno hladce
přestál jsem v té naději,
že mě Osud z všeho
vytáhl, bych dočkal se
čehos radostného.
Dočkal jsem se, Osude,
dočkal jsem se, díky!
Vidím volný národ náš
v rámci republiky –
Spekulanti, taškáři
žití jeho řídí,
otrava jde do duší
poctivých všech lidí –
Sám jsem za vyučenou
dostal v této praxi –
zachovals mě, Osude,
k časům lepším jaksi.

Meter: trochaic
NEMLUVTE O LUZE.
by Josef Václav Sládek

NEMLUVTE o luze a luzy právech,
jen té nepějte písně v oslavu:
ať v hadrech to, ať luza v zlatohlavech,
je tím, čím je, – a veta po právu.
Ten název bídáků, to slovo v modě
když slyší chudé srdce poctivé,
se zachvěje, třeba jste v svobodě
je takto zvali v písni ohnivé.
Těm, jejichž chod až k hrobu bez vší viny
se od kolébky strastmi potácí,
těm psancům přejte soucit, píseň, činy, –
však luza v chatách zhyň i v paláci!

Meter: iambic
- XXXI -
by Juan Boscan

Cargado voy de mí doquier que ando,
y cuerpo y alma, todo me es pesado;
sin causa vivo, pues que está apartado
de do el vivir su causa iba ganando.
Mi seso está sus obras desechando;
no me queda otra renta, ni otro estado,
sino pasar pensando en lo pasado,
y cayo bien en lo que voy pensando.
Tanto es el mal, que mi corazón siente
que sola la memoria de un momento
viene a ser para mí crudo accidente.
¿Cómo puede vivir mi pensamiento,
si el pasado placer y el mal presente
tiene siempre ocupado el sentimiento?

Meter: iambic
WENZEL CZEYKA
by František Cajthaml-Liberté

Wenzel Czeyka ve městě
tuze mocný pán,
na rathouze v porady
konšelů je brán,
ba, i výbor záložny
bez něho je nemožný:
jeho hlava rodí mnohý
geniální plán.
Wenzel Czeyka na vojně
nosil dlouhý meč,
félou byl – tož armádní
dobře uměl řeč,
když rok pátý sloužil již
do pevnosti šel za mříž
(při tom ztratil šest hvězdiček,
v srdce dostal křeč).
Wenzel Czeyka vyjda ven
(je to tajná věc!)
děravý byl, holý byl
jako stará klec,
s pinglem přišel do města –
ale brzo nevěsta
udělala z něho muže
fešáckého přec.
Wenzel Czeyka z děkanství
kuchařku si vzal
a pan děkan věnem jí
tisícovku dal,
k tomu zdarma oddavky:
do manželské ohlávky
s radostí se milý junák
ihned oblékal.
Wenzel Czeyka ševcovský
otevřel pak krám,
a že pilně den co den
navštěvoval chrám,
štěstí k němu usedlo,
v mozku chytrost rozžehlo,
nikdo na něm pak nepoznal,
že též býval chám.
Wenzel Czeyka u šiců
komandantem jest,
zlatý třapec u boku,
v rukavičkách pěst!
A když svátky nastanou
šavličkou obnaženou
velí střelbou hlučnou vzdáti
Spasiteli čest.
Wenzel Czeyka syna dal
do německých škol
(že sám zrozen v Čáslavi
hanba proň a bol),
jiný syn je v kadetce
a koří se baletce,
dcerky zří jen u zrcadla
každý, kdo jde kol.
Wenzel Czeyka holduje
humanitním snům,
vstoupil v spolek, jenž pomoc
skýtá zvířatům,
ni hmyz nedá týrati
a se hrozně rozkatí,
když do vršku koně táhnou
kámen, cihly, rum.
Wenzel Czeyka čtvrtý dům
koupil sobě už,
svým dělníkům říkává:
„Víc mzdy? Marš a kuš!
Kdo tu není spokojen
ať se klidí z dílny ven.
Přidat? Pak mne v stáří čeká
provaz nebo nůž!“
Wenzel Czeyka ve městě
tuze mocný pán,
policajti zdraví jej –
ctěn je u všech stran!
Než mu děti dorostou
může být i starostou...
V záložně však cosi praská,
pro pět Krista ran...

Meter: trochaic
Zaduněly rány v staré, tmavé věži,
by Jan Neruda

Zaduněly rány v staré, tmavé věži,
každá mocně v tichý klášter zapadla,
mrtvou chodbou letí, dál a dále běží,
budit srdce, jež už dávno uvadla.
Okna zadrnčí a v matném polosnění
srdce v prsou stísněných se zaraduje,
že to zvonův věčně bdících zvučné chvění
zase další pokrok časův zazvěstuje.
Každou hodinou a každou minutou
kráčí blíže smír už s palmou svou,
vzpomínka však děsná prsa dusí,
že to srdce ještě dosti zkusí,
než se s poslední svou sejde minutou.

Meter: trochaic
- CXXVI - Respuesta de Argensola
by Argensola

El pintor raro, a quien el arte sobra,
aunque acabada la pintura deja,
vuélvela a ver, y con severa ceja
la acusa, y pone en perfección su obra;
y el que cada año con usuras cobra,
sembrando en tierra ejercitada y vieja,
no del culto solícito se aleja,
que con socorros sucesivos obra;
pero ni la que vos llamáis divina
sátira, ni el laurel, que llamáis palma,
de estas dos diligencias darán señas,
si ya vuestra elocuencia peregrina
no les infunde a las pinturas alma,
y no cultiva las heladas peñas.

Meter: iambic
- 91 -
by Lope de Vega

Ya cuando el sol en sombras se volvía,
cerrando los horrores el estrecho,
que del regazo, bien que no despecho,
del amante al amante dividía.
Leandro, que a ruegos horas quitó al día,
siendo nave de sí, surco el estrecho;
y el mar con tanto incendio llamas hecho,
nuevo escarmiento en él apercibía.
Mas Neptuno envidiaba sus amores,
amaba a Leandro la marina Diosa,
que su cuidado remedió en sus brazos.
Hero, por oponerse a los favores,
arrojose de amor muerta, o celosa,
el Dios la recibió dándole abrazos.

Meter: polymetric
Weltseele
by Johann Wolfgang Goethe

Verteilet euch nach allen Regionen
Von diesem heil'gen Schmaus!
Begeistert reißt euch durch die nächsten Zonen
Ins All und füllt es aus!
Schon schwebet ihr in ungemeßnen Fernen
Den sel'gen Göttertraum
Und leuchtet neu, gesellig, unter Sternen
Im lichtbesäten Raum.
Dann treibt ihr euch, gewaltige Kometen,
Ins Weit' und Weitr' hinan.
Das Labyrinth der Sonnen und Planeten
Durchschneidet eure Bahn.
Ihr greifet rasch nach ungeformten Erden
Und wirket schöpfrisch jung,
Daß sie belebt und stets belebter werden,
Im abgemeßnen Schwung.
Und kreisend führt ihr in bewegten Lüften
Den wandelbaren Flor
Und schreibt dem Stein in allen seinen Grüften
Die festen Formen vor.
Nun alles sich mit göttlichem Erkühnen
Zu übertreffen strebt;
Das Wasser will, das unfruchtbare, grünen,
Und jedes Stäubchen lebt.
Und so verdrängt mit liebevollem Streiten
Der feuchten Qualme Nacht!
Nun glühen schon des Paradieses Weiten
In überbunter Pracht.
Wie regt sich bald, ein holdes Licht zu schauen,
Gestaltenreiche Schar,
Und ihr erstaunt auf den beglückten Auen
Nun als das erste Paar,
Und bald verlischt ein unbegrenztes Streben
Im sel'gen Wechselblick.
Und so empfangt mit Dank das schönste Leben
Vom All ins All zurück.

Meter: iambic
Pantoum ranní.
by Jaroslav Vrchlický

Poslední se hvězda ztrácí,
z dálky vane vítr svěží,
z trůnu mdlá Noc juž se kácí,
na orloji rafij běží.
Z dálky vane vítr svěží,
dosti dum a meditací,
na orloji rafij běží,
Sisyfovu začni práci!
Dosti dum a meditací,
slyšíš zvony se všech věží!
Sisyfovu začni práci,
nechť jde ztuha, nechť jde stěží,
slyšíš zvony se všech věží?
Ku práci se dělník vrací,
nechť jde ztuha, nechť jde stěží,
nechť i při ní vykrvácí.
Ku práci se dělník vrací,
ať již v zlatě, stříbře, spěži,
nechť i při ní vykrvácí
o kus chleba v těžké řeži.
Ať již v zlatě, stříbře, spěži,
chop se díla s resignací;
o kus chleba v těžké řeži
nechť se každý přelud ztrácí.
Chop se díla s resignací,
myšlénka, oř bez otěží,
nechť se každý přelud ztrácí,
hřmí, nechť jezdec mrtev leží.
Myšlénka, oř bez otěží,
nápady kol jako ptáci...
Z dálky vane vítr svěží,
poslední se hvězda ztrácí.

Meter: trochaic
60.
by Friedrich von Logau

Feuer gläntzet mehr als Gold;
Doch verbrennt es sehr:
Ob die Wollust uns thut hold,
Doch verletzt sie mehr.

Meter: trochaic
Antonii do pamětníku.
by Josef Krasoslav Chmelenský

Jediného jen miluj,
V něj slož celou naději –
Ale v přátelství jen věř.

Meter: trochaic
1L: Steht er da, der Weihnachtsbaum,
by Ernst Moritz Arndt

Steht er da, der Weihnachtsbaum,
Wie ein bunter, goldner Traum,
Spiegelt Unschuldkinderglück,
All sein Paradies zurück.
Und wir schaun und denken dann,
Wie uns heut das Heil begann,
Wie das Kindlein Jesus Christ
Heut zur Welt geboren ist;
Wie das Kind von Himmelsart
Lag auf Stroh und Halmen hart,
Wie der Menschheit Hort und Trost
Erdenelend hat erlost.
Also stehn und schauen wir
Gottes Lust und Gnade hier:
Was uns in dem Kindlein zart
Alles heut geboren ward.
Blüh' denn, leuchte, goldner Baum,
Erdentraum und Himmelstraum,
Blüh und leucht' in Ewigkeit
Durch die arme Zeitlichkeit!
Sei uns Bild und sei uns Schein,
Daß wir sollen fröhlich sein,
Fröhlich durch den süßen Christ,
Der des Lebens Leuchte ist.
Sei uns Bild und sei uns Schein,
Daß wir sollen tapfer sein
Auf des Lebens Pilgerbahn,
Kämpfend gegen Lug und Wahn.
Sei uns Bild und sei uns Schein,
Daß wir sollen heilig sein,
Rein wie Licht und himmelklar,
Wie das Kindlein Jesus war.

Meter: trochaic
- CIII -
by Argensola

Tendrás, amigo Julio, a maravilla
que sin necesidad uno prefiera
peñascos, vientos y tormenta fiera
al dulce puerto, a la segura orilla.
¿Qué dirás si su pobre navecilla
no es fábrica de hierros y madera,
sino de sutil vidrio, y si la hubiera,
de materia más frágil y sencilla?
Dirás que tan notorio desatino
no puede suceder; porque no miras
en tus designios y esperanza vana.
¡Oh ingrato al cielo, que al naufragio aspiras!
¿No ves que es vidrio el ímpetu marino
esto que acá llamamos vida humana?

Meter: iambic
RŮŽOVÉ SVĚTLO.
by Josef Merhaut

Na papír chvějně se mi kmit’
růžové noční lampy svit.
Můj Bože! Dnes bdím sám a sám
a bledé světlo rozžehám.
Má lampo, jak to dlouho jest,
co’s viděla mé štěstí kvést!
Ó, lampo, ještě když kvet’ hloh,
v tvé záři spal můj smavý hoch.
A spali všichni – já jen bděl,
a čet’ i psal – a stráž jsem měl.
U hocha svého krásnou stráž!
A, lampo, ty, co růží máš –
sypala’s všecky – snivá zář –
dítěti mému na polštář – –
Můj Bože! Dnes bdím sám a sám,
a noční lampu rozžehám.
Světýlko z růží! Ve svých snech
jaký to slyším tichý dech?
V kočárku – tam je v šeru tich’ –
jakoby někdo ze sna dých’.
A v růžích, růžích všecko jest –
snad štěstí mé chce znovu kvést?!
Z růžových tváří dítěte,
z nehtíčků snad mi pokvete!
– – Nic – to jen v šeru růžovém
cos’ pohnulo se v srdci mém:
zas pláč té touhy po tom tam,
co do hrobu smrt vzala nám,
po tobě, hochu růžový – –
Spíš daleko – – Proč lampa bdí?
Po tobě touhou hoří mdle,
zdi v světlo halí unylé,
a v šerém jeho dotknutí
cítit jen růží vadnutí. – –

Meter: iambic
VII. Tak stvořili jsme sobě jiný svět.
by Jaroslav Vrchlický

V tom jednom žijem, že jen musíme,
jen na oko všedními úkony,
jež vyžaduje denní potřeba;
však rázem orlí spějem perutí
v ten druhý, v kterém žijem dušemi
a srdcem především a vzpomínkou.
Viď, nejdražší, že vskutku tomu tak?
Kdos ptá se něco – ty mu odpovíš,
kdos přijde, odchází – to jedno jest,
kdos šeptá o tobě – co do toho?
Kdos urazí tě, když mu libo tak,
kdos velebí – to jako urážka.
Tvá duše jinde v světě lepším jest,
kde žiju, dýchám já jen pro tebe.
A není ješitnost, že mluvím tak,
vždyť i v mém žití stejně děje se.
Když odcházím, já žiju myšlénkou,
že vrátím se, vše druhé mezi tím,
než uzřím zas tvůj sladký obličej,
jest fádní jen a nutná mezihra,
jsou stíny jen, mně slunce halící.
Mám v duši tebe pouze jedinou
a tobě dýchám, žiju napořád,
jak ve mně ty! – Ó, shodo čarovná!
Má lásko svatá! Perlo mojich snů!
jsem hotov škebli v život rozbíti,
bych tebe vylovil si pro sebe!
A ty to víš, ty cítíš lásku mou,
tvá ňadra se jak harfa nebeská
pod mými prsty chvějí kouzelně,
dí oko „ano!“, co rty líbají.
Ó, těšitelko duše posvátná,
ó, bože světa lepšího než můj,
ó, holubice, nebes mír buď tvým,
jak moje láska tebe oblétá!

Meter: iambic
An die Clio
 wegen des Königes
by Anna Luise Karsch

Die einst zu jedem honigsüßen Liede
Euripides um Beystand rief,
Dich, Muse, fühl ich ganz, jetzt, da mein Tyndaride
Drey hundert Nächte ruhig schlief.
Jetzt, da kein kalydonisch Ungeheuer
Zum Kampfe für Ihn übrig ist,
Und kein verdeckter Haß; und nicht des Neides Geyer
An Seines Nachbars Leber frißt;
Und nur noch Alexander große Todten
Unruhig macht durch ein Geschrey:
„daß, von des Orients Geschenkbeladnen Bothen
„gegrüßt Sein Ueberwinder sey;
„daß von dem Eißmeer bis zu Herculs Säulen,
„vom Belt bis zu dem Hellespont,
„dem König Ruhm erschallt, dem Zevs von seinen Keilen
„die blitzbeschwungenste vergont;
„den unter seinen Lorbeerkränzen neiden
„perikles würde, der Athen
„neunmahl verfochten, und in prächtigen Gebäuden
„hieß seine goldne Götter stehn;
„und in der Hand ein Horn des Ueberflusses
„geschüttelt auf das Volk herab,
„als selbst Minerva die Befehle seines Schlusses
„zum Aufbau des Odeons gab,
„und einer Burg, die nach drey tausend Tagen
„noch dem Pallast nicht ähnlich schien,
„zu welchem
„von Starken, die zu Felde ziehn,
„wenn gegen stolzerhobne Feindes Stirne
„der Held die Waffen nehmen heißt,
„den jeder liebt, und den sein glückliches Gestirne
„hervorgebracht mit diesem Geist,
„der unerschrocken bliebe, wenn Typhonen
„bestürmen wollten seinen Sitz,
„so fest wie der Olymp, auf dem die Götter wohnen,
„beschützt genug durch ihren Blitz.„

Meter: iambic
Též já jsem v žití obdržel
by Josef Barák

Též já jsem v žití obdržel
už klamu plnou míru,
však nevyrvaly klamy ty
mně z srdce moji víru.
Jenže mé srdce nadlouho
pak tobě pozastesklo,
a jako lístek po bouři
se dlouho v slzách lesklo.

Meter: iambic
Pošetilosť.
by Josef Václav Pokorný-Pikulík

Často dávná pošetilosť lidu
v jiné formě, do nynějška přeletí –
Dříve, židé klaněli se teleti,
Nyní – oslové se klaní židu! –

Meter: trochaic
- VIII - A la concepción de Nuestra Señora con la comparación del mar Bermejo
by Quevedo

Hoy, por el mar Bermejo del pecado,
que en los vados cerúleos espumosos
sepultó sin piedad los poderosos
ejércitos del príncipe obstinado,
pasa, Virgen, exento y respetado
vuestro ser de los golfos procelosos:
así por los decretos misteriosos
en vuestra Concepción fue decretado.
Quien puede y quiere, con razón colijo,
hará cuanto a su mano se concede,
y más que hizo el sol con lo que dijo.
Y pues naciendo en vos, de vos procede,
¿quién dirá que no quiere, siendo Hijo?
¿Quién negará que, siendo Dios, no puede?

Meter: polymetric