PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
VĚČNÝ OHEŇ
by Antonín Sova

Pochybovači, již visí
propleteni v kola žalů,
na skřipcích se mlčky mučí,
oslepeni zírajíce
jedním směrem k slunci lidí,
pochybovači, kvas lidstva,
po jedné prý chvíli touží:
aby sňati se svých křížů
pozdravili to, v co nikdy
nedalo jim věřit lidstvo.
Věřící však, děti slunce,
plni svaté naivnosti,
kteří zapřevše svou bolest,
větší rány lidstva hojí,
věřící i v dobách smutku,
zoufalství a nedůvěry,
věřící i v dobách smrti,
věřící i v dobách zmaru,
nechť dál věří silou mocnou,
byť i temný nevděk lidský
sáhal za hroby a věky
nad prací, jež neskončena.
Prometheus odvážil se
urvat božstvu to, v co nikdy
lidstvo před tím nedoufalo:
Oheň věčný. Láskou vzpoury
titanskou svou pýchou vzhořel,
že dal oheň člověčenstvu.
Každým dnem ta pýcha rostla,
každým dnem ji supi rvali
železnými svými zobci,
ale ona rostla více,
čím víc oheň planul, planul.
Oheň ten ať brzy vzhoří
ve všech srdcích, Promethee...
Příští věky budou pláti
ohněm v každém lidském srdci.
Otrokyně nebudou už
otrokyněmi, jak kdysi
s neotročícími muži;
ponesou své břímě těžké;
rády k nim se přikovají
řetězy, jež nezachřestí,
najdou-li své jedno srdce,
srdce, které pro ně hoří
ohněm, jimi rozdmýchaným,
ohněm s nimi odumřelým,
jenž je sežehnul a jiné
nad popelem rozneseným
zasáhnul svou věčnou touhou.

Meter: trochaic
Lied auf dem Marsche
by Hermann von Lingg

O tagesfrühe Wonne!
Wie wird dem Herzen leicht!
Wir haben vor der Sonne
Den frischen Wald erreicht.
Marschieren wir am Morgen,
Dann schwinden alle Sorgen,
Und alles Dunkel weicht.
Die Hörnerrufe wecken
Vom Dickicht auf das Reh;
In grünen Tannverstecken
Schläft tief im Grund der See.
Da steigt zum lichten Morgen,
Vom Nebel noch verborgen,
Empor die schöne Fee.
Zum Schloß auf jenem Hügel
Dringt jetzt der Sonne Licht;
Vor jedem Fensterflügel
Hängt noch der Vorhang dicht.
Du schlummerst sanft geborgen,
Du kennst noch keine Sorgen,
Kennst meine Liebe nicht.
Im Felde stehn Kanonen,
Und Reiter halten Wacht.
Ach, wirst du's je mir lohnen,
Wie treu ich dein gedacht?
Das bleibt dir wohl verborgen,
Jetzt ist es heller Morgen,
Ich sag' dir gute Nacht.

Meter: iambic
POSLEDNÍ VZLYK.
by František Dohnal

Nic... Ticho... Mrtvo všude...
Jen na dně duše kdes
jak stlumený by vzlykot
tak tiše, tiše hles'.
A zase ticho všude.
Už i ten vzlykot stich'...
Jen lítostný zbyl pohled
po bitvách ztracených.

Meter: iambic
Soneto
by Pedro Téllez Girón

¡Oh si las horas de placer durasen
como duran las horas del tormento!
¡Oh si, como se van las del contento,
las de pesar tan presto se pasasen!
¡Oh si en algo los tiempos se mudasen,
de mal en bien, siquiera algún momento,
o, ya que no se muden en su intento,
en aumentarnos el dolor cesasen!
¡Oh si el mal se midiese con la
                     fuerza
del que padece su trabajo fiero,
o fuese el sufrimiento cual la pena!
O, ya que no hay quien la desgracia tuerza,
un daño no nos fuese mensajero
de mil, a quien, viniendo, nos condena

Meter: iambic
MALÁ KŘÍŽOVÁ CESTA (XII. PÁN UMÍRÁ)
by František Odvalil

Skončena jsou boje muka.
Dokonáno! Dokonáno!
Že ještě bude trpět Tvá ruka,
že bude trpět srdce Tvé
v tom, kdo Tebe miluje,
milionkrát po vší zemi –
proto přece dokonáno!
Nepohne nikdo slovy těmi!
Nemůže se změnit díla plán!
Půjdeme jen šlépějemi,
kterými šel Pán,
vítězství je již psáno!
Dokonáno!

Meter: trochaic
Sonnet:  I Thank You
by Henry Timrod

I thank you, kind and best beloved friend,
With the same thanks one murmurs to a sister,
When, for some gentle favor, he hath kissed her,
Less for the gifts than for the love you send,
Less for the flowers, than what the flowers convey;
If I, indeed, divine their meaning truly,
And not unto myself ascribe, unduly,
Things which you neither meant nor wished to say,
Oh! tell me, is the hope then all misplaced?
And am I flattered by my own affection?
But in your beauteous gift, methought I traced
Something above a short-lived predilection,
And which, for that I know no dearer name,
I designate as love, without love’s flame.

Meter: iambic
23.
by Justinus Kerner

Menschenhand hat nicht dies Bild gemacht,
Gleich den andern kam's durch eigne Macht
Ungeahnet aus der Tinte Nacht.
Es erblickend hab' ich still gedacht:
Als der Herr sein Werk hier hat vollbracht,
Fuhr er nieder in der Schatten Reich,
Hat auch diesen noch sein Wort gebracht.
Ihr unsel'ge Geister, geht in euch!
In
Licht nun auf den schwarzen, leeren Grund,
Dann fühlt Reue: denn o welchen Fund
Werdet schauen ihr voll Schmerz und Schauer,
Um Erlösung flehn in tiefer Trauer.
Der am Kreuz dem Schächer einst vergeben,
Als er gläubig sich zu ihm gewandt,
Der wird dann mit liebevoller Hand
Aus der Nacht auch euch zum Lichte heben.

Meter: trochaic
PANDÉMONIUM
by Rudolf Medek

S mým spiata ramenem, a přec jak chvějný stín
v nehmotném zakletí, v noc sestupuješ se mnou
jak v hrobku mlčící... Tak spoután rukou jemnou,
v pavučí zapředen tvých úsměvů, v tmy klín
se náhle propadám jak v bědnou propast temnou.
A v blesku náhlých snů sžehavým smutkem jat,
v jas lučin ztracených já toužím... Květů něha
jak vůně uprchlá v mé zmlklé srdce lehá,
v mém duchu žíznivém, jenž k slunci rozepiat
byl za dnů zářivých, zsinalý oheň šlehá,
jenž proudí z očí tvých jak z hadích zraků svit,
zář’ duše tajemná, jež ve tvém srdci nítí
palčivou horoucnost... Půlnoční rudé kvítí
v tvých vlasech rozkvétá, ó Vestálko, jež třpyt
měsíce zbledlého jsi čerpala v své žití.
Zda hájů vzpomeneš, kde Filomélin hlas
v májových večerech zrazoval srdce tvoje
a v lesních studánkách hvězd zhlížely se roje,
z nichž v lačné srdce tvé planoucí prýštil jas?
Zda vlahé chvíle zříš, kdy bílé prsty svoje
v trs modrých šeříků jsi ztápěla v mdlých dnech,
kdy června teplý dech se ve tvá ňadra nořil
a vášeň ztajenou jak teplý div v nich stvořil,
by rosou palčivou na tvojích žhnula rtech,
kde žhavý plamen úst svých v polibcích jsem zmořil?
Děs noci zelené v tvých němých zracích spí!
Klid chmurný mlčení kol tvého těla vlaje –
jak smrti chladný van. V tvých ústech hořkost zraje
ztracených jasu chvil, jež ret můj pohostí
rozkoší truchlivou vyhnanců bědných Ráje...
Je ticho, tma a noc, jež tají v stínech svých
přízraky blednoucí! Ty sama v ledné běli
mučivé čistoty, v níž hvězdy tvář svou zřely,
v své hrůze osleplá nad varem proudů zlých
a ohněm v plamenech, jež náhle rozhořely
se v tichém těle tvém, jež zažehnuto plá
jak žhoucí pochodeň, zříš zraky ztemnělými,
pohledem dalekým v mé oči, ňadry tvými
horoucí víří stesk, jenž ke mně zavolá
jen slova kletby tvé výkřiky vražednými.
A v této chvíli zlé, v níž láska tvoje lká
v přeletných polibcích, jichž pal mým srdcem zmítá
a v řeku vlasů tvých se noří hlava zpitá,
duch zářný v těle tvém v tmu věčnou uniká –
Tlum kouzel opojných pak vášeň tvoje vítá,
jež tělo květoucí ve schránu promění
démonův odvěčných, jichž hled z tvých očí zírá
v mou něhu zmučenou, jež ve tvých loktech zmírá
kosmickou úzkostí, a v hrůzy zachvění
slast chmurná pramení z tvých úst v má ňadra sirá.

Meter: polymetric
XXVIII.
by Gustav Pfleger Moravský

A že pak neměl vrchnostenské služby:
Tu poděkoval se hned hraběti,
A vida vyplněné vše své tužby
Pak odebral se jednou s podletí
Na vždycky na ven, hotový teď muž, by
Sám odpočíval po tak mnohé práci,
Stav statkářem se obyčejnou lácí.
Byl Orlovský muž vůbec velectěný;
A mnohý sedlák ač dřív ustrašený
Se potiť musil při své audijencí:
Teď nebál se svých druhů konkurrencí.

Meter: iambic
Jak rád!
by Adolf Heyduk

Letorost jsem bujná, bujná, ač jen malá,
která nejblíž země z nizka kmene pučí,
a když divou bouří odpadává skála,
a mým stromem rodným vítr pláče, skučí,
jeho větve láme, vrch když odpadává,
a v tom pádu vlastním bratřím rány dává:
tu se jedin smuten k drahé zemi shýbám,
a na úkoj vlastní čelo jí zulíbám.
Ach, já bych ji líbal, zem tu uplakanou,
ach, já bych ji líbal z jitra do soumraku,
vždyť jsem rostl z kmene, sílou jí mi danou,
napájel se záhy rosou jejích zraků,
kterými tak toužně hledí na vše kraje,
v kterých drahé dítě vyproštěno ráje. –
O jak rád se v smutku k tobě, matko, shýbám
a na úkoj vlastní čelo tvoje líbám.

Meter: trochaic
Anmuht der Einsamkeit
 auf dem Lande.
by Barthold Heinrich Brockes

In dieser angenehmen Einöd', in diesen Schatten-reichen
Büschen
Beschäftigt sich mein stiller Geist, sich zu vergnügen, zu erfri-
schen.
Hier labet mich, in sanfter Unschuld, die ruhige Zufrieden-
heit,
Befreyt vom Hof- und Stadt-Getümmel, entfernt von
Scheelsucht, Zank und Streit.
Mit dem verhaßten Lerm der Welt, dem ich mich hier
nunmehr entzogen,
Sind auch zugleich die schwarzen Sorgen von mir gewichen,
weggeflogen.
Hier, abgesondert von dem Vorwurf, aus welchem ihre
Plagen quillen,
Fühl’ ich, nur sanfte Regungen mein ruhiges Gemüht
erfüllen.
Jm Schooß von einem tiefen Frieden, und sanfter Stille,
stellt sich mir
Des stolzen Hofes schimmernd Elend entdeckt, und sonder
Schminke, für.
Ich seh’ das Bild der eitlen Welt, ich seh’ der Götzen unsrer
Zeit,
Des Glücks, des Reichthums und der Ehre, zerbrechliche
Beschaffenheit,
Und finde, wenn auch, im Besitz, sie unsern heissen Wunsch
erfüllen,
Daß sie uns dennoch nicht vergnügen, und nimmer die
Begierden stillen.
Hier, wenn ich durch die Wiesen wandre, folgt oft mein
Blick dem schnellen Bach
In seinem ungehemmten, ew’gen und immer regen Laufe
nach.
Sein stets ununterbrochnes Rennen scheint mir von meinem
regen Leben
Ein recht natürlich lebhaft Bild und wahres Gleichniß
abzugeben.
Wie so viel Millionen Wellen auf seiner äussern Fläch’
entstanden,
Von welchen, da sie nicht mehr da, nicht die geringste Spuhr
vorhanden;
So sieht man alle Menschen auch entstehen, leben, bald
verdrungen,
Und in dem Meer der Ewigkeit unwiederbringlich einge-
schlungen.
Die Stille, die hier überall so Feld als Wald bedeckt und
füllt,
Vergleichet sich mit jener Stille, und scheint ein sanftes
Ebenbild
Von jener ewig- sel’gen Ruh, die, wenn man auf den
Schöpfer denket,
Die ewige selbständ’ge Lieb’, uns hier bereits der Glaube
schenket.
Ist denn der Lerm in dieser Welt, ja der Besitz von allen
Reichen,
Mit diesem Bilde jener Stille, die künftig ist, wohl zu ver-
gleichen?
Nur in der Stille kann die Seele ihr eigentliches Wesen
finden,
Nur in der Stille kann sie das, was in und ausser ihr,
ergründen,
Nur in der Stille (durch die Vorwürf’, die sie zerstreuen,
ungestöhrt)
Wird sie zur Andacht mehr geschickt, und GOtt am würdig-
sten geehrt.
Ach, möchte denn die sanfte Stille, die wir im kühlen Walde
spühren,
Uns kräftiger, als wie bisher, die ungerührte Seele rühren,
Uns den geheimen Zug entdecken, der wirklich in der Seelen
steckt,
Da oftermahls ein tiefer Wald ein süsses Schaudern ihr
erweckt!
Ach, möchten uns, wenn wir allein, der holden Stille
Süßigkeiten,
Zu jener ewig- sel’gen Stille, schon hier auf Erden, vorbe-
reiten!

Meter: polymetric
Sonetos burlescos al suspiro de Crisaura – - I -
by Cosme Gómez Tejada de los Reyes

Tiemble la tierra, y con
                     furor horrendo
Euro los montes de su gruta rompa,
al arma toque, y de su vana trompa
huyan las nubes al horrible estruendo
Tema volver al mundo al caos tremendo,
y el móvil que sus cursos interrumpa
victoria clame, y con gloriosa pompa
celebre el triunfo bravo y estupendo;
que si a toda la tierra es formidable
el viento bravo, vano y furibundo,
un suspiro de amor con aura
                        afable
suspende las esferas y el profundo,
sujeta al bruto más inexpugnable,
y con él la razón, que es más que el mundo.

Meter: iambic
Grabschrifft eines gehangenen diebes.
 A. C. T.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die parcen zohen mich viel andern menschen für,
Sie spannen einen strick statt eines fadens mir:
Zur ehre hat man mich am hals damit gezieret;
Hätt’ ich zur danckbarkeit doch ihre scheer entführet!

Meter: iambic
Triumf.
by Josef Šimánek

Víc durmanu, jenž ctnostné vzruchy hubí,
na uhlí vrzte ke cti Satana,
nechť pekelněj' hřmí naše hossana,
zadujte silněj' v měděné své tuby!
Ční vzdory naše pevnější než duby,
krev divě pění, vášní šlehaná,
již spusťte, ženy, roucha protkaná,
odhalte vděky, jimiž hřích se chlubí!
A rychle k činu! Padne na toho los,
kdo nejvíc hold vzdá Pekel Knížeti
a z neřestí svých k nebi vztýčí kolos!
Již pochodně svých vášní každý zapal!
Nech slavně strávit se v jich objetí,
jak v nádheře své shořel Sardanapal!

Meter: iambic
Soneto
by Manuel José Quintana

No con vana lisonja y blando acento
me quieras engañar, huésped del prado;
yo no soy lo que fui: rigor del
                     hado
me condena por siempre el escarmiento
Nunca lozana a su primer contento
la planta vuelve que truncó el arado,
por más que al cielo le merezca agrado
y que amoroso la acaricie el viento.
Anda, pasa adelante; en otras flores
más ricas de fragancia y más felices
pon tu dulce cuidado y tus amores:
Que es ya en mí por demás cuanto predices,
pues el aire del sol con sus ardores
quemó hasta la esperanza en sus raíces

Meter: iambic
I. Causerie o křídlech.
by Jaroslav Vrchlický

Křídla! Křídla! – Proč jen člověk
má se trudit bez křídel?
Má se prachem brouzdat po věk,
ač by rád v hvězd říši spěl?
Andělové křídla měli;
vyšší stupeň kultury
značil snad běl stříbroskvělý,
zářící a bez chmury?
Jiní k tomu podle báje
v křídlech měli očí sta,
jak pěl o nich, strážcích ráje,
apoštol i žalmista.
Ale tyto bájné zjevy
žijí v obraznosti jen,
jinak člověk o nich neví,
chodec všední v noc i den.
Křídla! Křídla! – Snad se lidem
do srdcí kams ztajila?
Promluvme si o tom s klidem,
pryč, co báseň zbájila.
Já však musím věřit v křídla,
v srdci, vím, se zvedají,
poesie, krásy zřídla
když mé oči hledají.
Proč se zvedá srdce výše,
„Libuše“ když začíná?
Cítím, jak mi kdosi tiše
křídla k srdci připíná!
Sladké dítě, dívko, ženo,
v podezření mám vás hned,
křídla, vaší krásy věno,
zvedají mi duši v let!
Révo, krvi Dionysa,
na dně číše křídla máš,
života jsi, Vesny míza,
křídly duši pozvedáš!
Otroci jsme všickni křídel,
jichž nám v duši klíčí sta,
ku břehům nás rajských zřídel
nesou, ba v ráj dojista!
Básník všedně chodí v davu,
pravý dědic Homera,
v myšlenek svých vírném splavu
patří v krásu večera.
Nežli naděje se, – letí,
vyňal křídla z futrálu,
umí lítat po paměti,
moudře snést se pomalu.
Zná svá křídla a ví o nich,
tenkrát jen ho zklamou, žel,
když hřmí za ním na stu koních
redaktor či věřitel.
Neb když láska déle mešká,
a on chtěl by mít ji hned,
tu je koule hmoty těžká,
a tu prchá každý vzlet.
Křídla! Kdo zří, jak je vleče
nejeden z nás prachem bos,
co krev zvolna jemu teče...
Ubohý pták Albatros!

Meter: trochaic
- XLIII -
by Francisco de La Torre

Soberana beldad, extremo raro
del alma, conocido por divino;
al exterior sentido peregrino,
y al interior por sobrehumano claro.
Si de vuestro sin par valor declaro
lo que el alma me dice de contino,
poco bien tiene el cielo cristalino
si al soberano vuestro le comparo.
El alma os reverencie, que os entiende,
que del velo mortal divina Idea
no es gloria para vos la reverencia.
Que quien como deidad no os comprende
aunque de lo posible que desea,
con no entenderos niega vuestra esencia.

Meter: polymetric
Pinceladas – VIII
by Rudolfo Figueroa

¡Oh las tardes de junio Es un
                        santuario
la tierra de flotantes oraciones
que ascienden a las límpidas regiones
como espirales blancas de incensario!
La ermita desde el pobre campanario
esparce sus aladas vibraciones,
y regresan, cantando los peones
de las fatigas del trabajo diario
De la florida y susurrante rama,
como un himno triunfal surge el gorjeo,
y entre tanto rumor que se
                        derrama
predomina el monótono voceo
que pertinaz y quejumbroso llama
a las vacas mugientes al rodeo

Meter: iambic
1L: Der Grieche war dem Schönen hold
by Johann Georg Jacobi

Der Grieche war dem Schönen hold
Bey grün umwundnen Schaalen;
Der Deutsche, wie des Bechers Gold,
So treu bey seinen Mahlen:
Dem Schönen hold ist unser Sinn,
Das Herz ist ächt und bieder:
Nimm dieses Glas, o Vater! hin,
Wir kränzen oft es wieder!

Meter: iambic
117. Ve svátečním kabátku
by Eduard Just

Ve svátečním kabátku
vidíš mě tu státi.
Víš-li, proč? – Já ke svátku
chci Ti blahopřáti.
Pánbůh mi Tě uchovej
v nekaleném zdraví,
požehnání své Ti dej
a mír duše pravý!
Já pak stálou pilností
budu o to dbáti,
abych Ti byl k radosti,
moje milá máti!

Meter: trochaic
Sprache
by Johann Wolfgang Goethe

Was reich und arm! Was stark und schwach!
Ist reich vergrabner Urne Bauch?
Ist stark das Schwert im Arsenal?
Greif milde drein, und freundlich Glück
Fließt, Gottheit, von dir aus!
Faß an zum Siege, Macht, das Schwert,
Und über Nachbarn Ruhm!

Meter: iambic
5.
by Friedrich von Logau

Unsres Lebens gantzes Thun ist wie eine Schlitten-Fahrt,
Eilet immer mit uns fort, biß es gar zu Wasser ward.

Meter: polymetric
Who is it that says most? Which can say more (Sonnet 84)
by William Shakespeare

Who is it that says most? Which can say more
Than this rich praise, that you alone are you?
In whose confine immured is the store
Which should example where your equal grew
Lean penury within that pen doth dwell
That to his subject lends not some small glory;
But he that writes of you, if he can tell
That you are you, so dignified his story,
Let him but copy what in you is writ,
Not making worse what nature made so clear
And such a counterpart shall fame his wit,
Making his style admired every where.
    You to your beauteous blessings add a curse,
    Being fond on praise, which makes your praises worse.

Meter: iambic
IV. Dávno jest už po klekání –
by Jaroslav Vrchlický

Dávno jest už po klekání –
pusta dřímá v tajném šeru,
nad mou hlavou táhnou dravci,
černí ptáci ku severu!
Kam letíte, bratří noci?
Ku domovu! ku domovu!
Za nimi jdu, až se octnu
opuštěném na hřbitovu.
Také dobře – těžký spánek
juž se na má víčka sklání –
nemusíte, bratří noci,
dlouho čekať na snídaní!

Meter: trochaic
1L: Ring des Saturns, entlegner, ungezählter
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Ring des Saturns, entlegner, ungezählter
Satelliten Gedräng, die um den grossen
Stern sich drehn, erleuchtet, und leuchtend, droben
Wandeln im Himmel!
Inselchen, ihr der schönsten, die im weiten
Meere schwimmen umher der Schöpfung Gottes,
Schöner, mehr für Glückliche, denn vor Alters
Die in der Fabel!
Eurer Bewohner Loos ward froh're Wonne,
Als wir kennen: zwar rinnt in ihren Kelch auch
Bittres, wie in unsern; doch leicht zerflössbar
Rinnt's, und bey Tropfen.
Leiseres Ohrs, das Auge lichter, sehn sie
Strom und Hain in den nahen Sternen, hören
Einen laut sich schwingen, die Wiederhalle
Tönen im andern.
Lieblicher singt Saturn Gesang der Sphären
Mit den Monden um ihn, als manche Sonne
In den hohen Strassen des Lichts mit ihren
Welten ihn singet,
Säumend, und säumend schwebt, auf Hinimelreisen
Um den goldenen Ring der Engel Gottes:
Selbst die kentnissdurstende Seele zögert
Dort in den Lauben.
Wartest du, Meta, dort auf mich? dort wart' ich
Unsres Lieblings mit dir. Doch ach der Scheidung
Herber Kelch! Einst rann's nicht bey Tropfen! wird bey
Tropfen nicht rinnen!
Wenn ein Bewohner dort vom Nachbarsterne
Lang die Frühlinge sah herüberschimmern;
Fliesst den Freunden erst, nach den frohen Zähren,
Eine der Wehmuth.
Jener, der unverblüht vielleicht dem hellsten
Mond' itzt weilte, vielleicht zum Liede tanzte,
Wird dann schnell verwandelt, betritt in Sonnen
Wölbende Tempel.

Meter: polymetric
- CXXIII -
by Gutierre de Cetina

Hiere el puerco montés cerdoso y fiero,
y la alterada sangre detenida
tarda del corazón a la herida
y una blanca señal muestra primero.
Así del amador que es verdadero,
en lágrimas la sangre convertida,
no llegan así presto a su salida
en llorando un pesar muy lastimero.
Da el corazón señal que está alterado;
hace que de dolor el fiero diente
en lo vivo del alma ha penetrado.
Entonces muestra el daño el accidente,
y la blanca señal de estar turbado
matiza con el llanto el mal que siente.

Meter: iambic
[ein Heissporn in unserm und jedem Land]
by Franz Grillparzer

Ein Heissporn in unserm und jedem Land
Versündigt sich leicht an Gewerben und Zünften,
Doch wird er entschuldigt und erkannt,
Trifft er auf einen Heinrich den Fünften.

Meter: iambic
PRACH NA SILNICI
by Emanuel Lešehrad

Jej sledoval jsem: krám si zařídil,
jímž plula veteš oceánu světa,
po čase jeho rod se rozvětvil,
a jako plantáž obchod vzkvétal léta.
Pak krámek ulét mému dohledu,
prý jeden z rodu kavárnu má v Pešti,
a druhý, vrah, byl v Polsku oběšen,
a dcera tančí v baru v Bukurešti.
Tak potomci se světem rozstříkli
jak listí, které stromu buran serval,
kdo ví, zda se z nich čarem nezrodí
snad nový Einstein nebo Gérard Nerval

Meter: iambic
Beherzigung
by Johann Wolfgang Goethe

Ach, was soll der Mensch verlangen?
Ist es besser, ruhig bleiben?
Klammernd fest sich anzuhangen?
Ist es besser, sich zu treiben?
Soll er sich ein Häuschen bauen?
Soll er unter Zelten leben?
Soll er auf die Felsen trauen?
Selbst die festen Felsen beben.
Eines schickt sich nicht für alle!
Sehe jeder, wie er's treibe,
Sehe jeder, wo er bleibe,
Und wer steht, daß er nicht falle!

Meter: trochaic
- XLII - Al profeta Jeremías
by Trillo y Figueroa

¡Oh cuánto, envuelta la sagrada lumbre,
esplendor manifiesta de tu celo!
¡Oh cuánto! Más ¿qué mucho, si a tu vuelo
de los cielos humilla la alta cumbre?
A las antiguas aras la costumbre
volviste del lucir, su honor al cielo.
Ya de tu fe lo diga sin recelo
la undosa de centellas muchedumbre.
Arder en llamas líquidas las ondas,
¿a quién no enseña convertirse en llanto,
que es la fe de un profundo sentimiento?
¿Qué importa pues que el fuego en agua escondas,
si aun el mar arderá mi pensamiento,
bebiendo siglos de dolor en tanto?

Meter: iambic
Unsre Ärzte
by Franz Grillparzer

Seit ihr so eifrig im Studieren,
Muß meine Hoffnung auf Genesung scheitern,
Ihr wollt nicht eure Kranken kurieren,
Sondern nur eure Wissenschaft erweitern.

Meter: iambic
1L: Mein Kind, gib mir dein Herz, Verstand und Willen ein,
by Gerhard Tersteegen

Mein Kind, gib mir dein Herz, Verstand und Willen ein,
Hinfort laß nur mein'n Wink dein Tun und Lassen lenken,
Schau immer mich nur an und halt dich still und klein,
Daß du allein in mir magst wollen, lieben, denken!

Meter: iambic
Triumf krejčovského umění.
by František Ladislav Menhard

„Do herečky N. se v Oslí kůži*
rázem zamilovali prý čtyři muži?“
„Řekni raději – bys, brachu, nechybil –
do kostýmu, jejž pan Pešta** pro ni urobil!“

Meter: trochaic
17 Měsíček že je mrtvý muž?
by Jan Neruda

Měsíček že je mrtvý muž?
A jeho pilné zaměstnání
při svaté lidstva osvětě?
Pak není širém ve světě
nad takové skonání!
Chtěl bych, až jednou dokonám,
– odpusťte hvězdné touze –
jak Měsíc svítit lidstvu dál –
tak dlouze – ach tak dlouze!

Meter: polymetric
171.  Ein Narr sucht vielerley.
by Angelus Silesius

Der weise sucht nur eins/ und zwar das höchste Gut:
Ein Narr nach vielerley/ und kleinem streben thut.

Meter: iambic
Parte.
by Jaroslav Vrchlický

Co jich již mrtvých jest
kol mojí dráhy,
ubitých v půli cest,
uštvaných záhy!
Zdá se mi, zdá se mi,
mrtvých jen řadou
denně že po zemi
kroky se kladou!
Ulehneš v noci jist
snům do objetí,
nevíš, že černý list
za tebou letí.
Vstáváš a netušíš,
list je v čas tady,
otevřeš, čteš a zvíš,
hrobů že všady!
Rostou až v mračen zeď...
Tu ptáš se maně...
Nečekáš odpověď,
spínáš jen dlaně!

Meter: iambic