PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
PLES.
by Adolf Černý

Jak octnul jsem se, nevím sám,
kdes na přeskvělém plese –
kol plno krásných, bílých dam,
a všechny opojivý klam
na vlnách tance nese.
A píseň hudby samý smích,
a vše se štěstím chvěje –
jen já tu stranou stojím tich.
Však kdo to nyní vedle vzdych',
když vše se kolem směje?
A náhle světla ve svícnech
jsou jenom skvrnou temnou,
a kroky jak by tlumil mech,
a ticho, svůj že slyším dech –
co děje se to se mnou?
S čím hrozným jsem to v zápasu?
Ó, dosti, dosti, dosti!...
Dál hudba hraje bez hlasu –
z hrozného ticha v úžasu
jen slyším chrastit kosti!...

Meter: iambic
Duše tvá.
by Václav Kropáček

Proč v tichounké to jezero
hledívám mnohý čas,
hled nořívám svůj hluboko
tam ve stříbrný jas?
Ba věčně bych se zadíval!
tam zírám duši tvou,
tvá duse božská – zastřena
tam nebes modrou mhou.
A v duši tvojí posvátné
tak nebe lásky je,
jak ve tichounkém jezeru
se nebe boží pne.

Meter: iambic
1L: Vieles erlernest du wohl, doch nimmer erlernst du das Große,
by Emanuel Geibel

Vieles erlernest du wohl, doch nimmer erlernst du das Große,
Und das Gewaltige gibt einzig der Strahl der Geburt.
Wem an die Wiege der Gott nicht trat mit segnender Lippe,
Nach der
Männliche Tugend erringst du dir selbst, unendliches Wissen
Kaufst du mit Schweiß, es gehorcht deiner Bemühung der Stoff;
Aber die Blüte des Seins – nenn's Schönheit, Genius, Liebe,
Nenn' es Begnadung – umsonst wie der ambrosische Tau,
Unerbeten fällt es herab auf die Stirn des Erwählten,
Daß sie in seliger Scham unter dem Lorbeer erglüht.

Meter: dactylic
40.
by Friedrich von Logau

Pictinna ist gemahlt und ist doch nicht ein Bild;
Wie geht dann solches zu? Gedencke, was du wilt.

Meter: polymetric
I never hear that one is dead (1325)
by Emily Dickinson

I never hear that one is dead
Without the chance of Life
Afresh annihilating me
That mightiest Belief,

Too mighty for the Daily mind
That tilling it’s abyss,
Had Madness, had it once or, Twice
The yawning Consciousness,

Beliefs are Bandaged, like the Tongue
When Terror were it told
In any Tone commensurate
Would strike us instant Dead -

I do not know the man so bold
He dare in lonely Place
That awful stranger - Consciousness
Deliberately face -

Meter: iambic
BESKYDY (3)
by Jaroslav Durych

Šla krása vyhnanstvím, šla šedou cizinou,
šla nahá jako stud, jak úsměv bez těla,
jenž z ráje promítl se tajnou štěrbinou,
jen duše zaslechla krok svého anděla.
Než mohla vykřiknout, z tmy zmatku zahlédla,
jak hvězda ukrývá se v tajný její skvost,
jak studem zardělá a tísní ubledlá
v tmách bludišť zhasila svou tichou spanilost.
Tu z oken zakletých a z hlubin sklepení
svět vstával vzbuzený jak odlesk z hlubiny,
les rostl z kamení a v divném zjevení
zdi bídy změnily se v tiché smrčiny.
A šedou ulicí jak rajským průsekem
po mechu stříbrném šla stáda lidských srn,
třpyt věčné naděje vzplál v jasu pravěkém
a úděs bolesti jak poklad svítil z vln.

Meter: polymetric
Anděl.
by Karel Dewetter

Jsem zrozen v azuru – dech Boha dal mi žíti.
On křídla bělostná mi připjal k rozletu,
z nadhvězdných pohárů smím nesmrtelnost píti,
a hledět do sluncí a věčných do květů.
V své ruce liliji, smím nebem procházeti,
kde mračna Serafů své vznáší peruti –
a dolů sestoupit a líbat spící děti,
a zříti milence, jak hvězda v planutí.
Je celé žití mé – tich slýchat hudbu duchů,
a k blahu pramenům rty chýlit žíznící,
a v srdce pozemská sít lásky sladkou tuchu,
a míru paprsek vlít v duše tesknící.
Však přec, bych bohem byl, jsem příliš poskvrněný,
bych stal se člověkem – mám velký křídel vzlet!
mám něhu nebeskou a sladký půvab ženy,
a blažím úsměvem, však usmrtí můj ret!
A dávné prokletí lpí na bytosti mojí –
já nesmím milovat ve sladké závrati,
a nesmím utonout ve sladkých citů roji,
v svém bolu tichý být a nikdy plakati!

Meter: polymetric
1L: Dorillgen/ wie das pfeifft!
by Arno Holz

Dorillgen/ wie das pfeifft!
Zur Nacht hat es gereifft.
Itzt heizz for deinen lihben Mann
den schwartzen Kachel-Ofen an.
Ihn blagt schon arg die Gicht/
ich bräuch so waß noch nicht.
Itzt ist so rächt nach meinem Sinn
dein rohter Rokk mit Blühmckens drin!
Wie Göldt ümbfliesst dein Hahr
das ahrtlich runde Paar;
kein Perser-
Nein/ nie wär ich
auff eine Knochen-Kuh.
Dihß macht mich schandlich auff dich stoltz:
du räuchst wie auß Zypressen-Holtz!
am Fenster sizzt und schmaucht Thobakk
dein außgedorrter Schlumper-Sakk.
Ich seufftze/ du erblasst/
ich weiß schon waß du hast/
du esthimirst waß vihl zu zahrt
for seinen alten Knaster-Bahrt!
Gantz still/ gantz still/ gantz still/
weil er itzt schnarchen will!
Drümb kom und däkk ihm seine Ruh
mit nichts alß Rohsen-Blättern zu!
Flinck/ kleine Pumpel-Mauß/
zeug dir dein Rökkgen auß
und dreib mit mir das süsse Spihl/
das uns schon manchmal wohl gefihl!
Waß ist denn daß? Vertrakkt!
Er schnaufft nicht mehr im Takkt.
Nein/ Gott sey Danck/ er ist gantz taub/
du zitterst wie auß Äßpen-Laub!
Schon däkkt kein grohber Zwilch
mehr deine Marmol-Milch;
das kleinste Küssgen auff sie schmäkkt
mir süsser alß Canari-Säkkt!
Ümbs Dach heult fort und fort
der Gallen-bittre Nord;
der Hagel an die Scheiben klirrt/
daß es beynah schwartz-finster wird.
Wir machen kein Gelaut/
wir trukken Haut auff Haut;
ich bün polit und du bist nett/
gantz leise knakkt dein Himmel-Bett!

Meter: iambic
- 738 - MEROB
by Lope de Vega

Un despeñado arroyo, que campea
desde el Tabor, en cuya cumbre mana,
lanza de plata es, que corre ufana
a quebrarse en el mar de Galilea.
Mas tuerce el curso en que morir desea,
topando acaso en una roca anciana,
y en vez de hundirse entre la espuma cana,
sierpe argentada por la playa ondea.
Si al risco, que le estorba el parasismo,
grato se muestra hasta un raudal escaso,
tú que te precipitas de ti mismo,
no culpes, cuando corres al fracaso,
que te amenaza el mar de un ciego abismo,
que se te ponga Jonatás al paso.

Meter: iambic
58.
by Friedrich von Logau

Treuer Dienst heischt seinen Lohn,
Ob er gleich nicht sagt davon.

Meter: trochaic
- - Argumento Libro VII
by Lope de Vega

En la margen del Tajo la divina
ciudad fundan los niños de Toledo;
Eustochio viejo los incita a miedo,
y Thyrso los esfuerza y determina.
Los Reyes desembarcan en Micina;
pinta Joaquín a Alfonso otro Gofredo;
vuelve a correr el mar sereno y ledo
la santa armada, y a Salen camina.
Turba el demonio el mar, Ricardo pide
a la Virgen divina amparo, y ella
al Hijo eterno, que sus ruegos mide.
Lleva la armada a Chipre la Esther bella,
que es vara de Moisés, que le divide,
y en los peligros la mejor estrella.

Meter: iambic
VIII. V bílém domku u okýnka
by Josef Uhlíř

V bílém domku u okýnka
Pohrává si hezká Nynka
S hrdličkou.
Kdybych já byl tou hrdličkou,
O jakou bych radost měl!
K ní bych každinkého rána
Pro pokrm si přiletěl.
Z pomněnky jejího očka
Pil bych rosu – slzinky,
A slaďounký cukr klobal
Z růže její hubinky
Na zahrádce Nynka byla,
Za ňadra si zastrčila
Růžičku.
Kdybych já byl tou růžičkou
Na malou jen chvílenku,
Ti ňader bych se blíže vinul
Ku jejímu srdénku;
Tu bych slouchal, komu bije
Horoucíma tlukoma,
Zdali mně, či vlasti drahé,
Nebo-li – nám oběma.
Ku večera den se sklání,
Nynka vyšla čerpat vání
Větérku.
Kdybych já byl tím větérkem
V srdéčko bych jí zavál,
A v něm jiskru v plamen znítil,
Jenž-by mně a vlasti plál.
V oheň ten bych ambru snesl
Z českých niv a luhův všech,
A jim šeptal, jak jsem nyní
Šťastný jinoch, šťastný Čech.

Meter: trochaic
- XXX - Al sueño
by Pedro Soto de Rojas

¿Por qué, di, de mis ojos sueño blando
los desvelados párpados no pegas?
¿por qué a mis miembros tus licores niegas
si por el mundo los estás regando?
De mí, porque te invoco vas volando
y a quien menos te busca más te llegas;
bien claro el arte de tus obras ciegas
con castigo cruel me va mostrando.
Si oscuridad procuras, ¿qué tiniebla
como mis ojos? Si el silencio estrecho,
su imagen son, sin dedo, mis dos labios:
llega que alcázar te dará mi pecho,
gruta será mi herida, mi amor niebla,
mi llanto humor, ministros mis agravios.

Meter: iambic
1L: Was für Unmut, Pein und Sorg
by Simon Dach

Was für Unmut, Pein und Sorg
Hat dich,
Schaw, dein Fürsten-Bild
Ach, dein Hertzog, Haupt und Liecht
Denckt nun an dich ewig nicht!
Recht, Begnügung, Fried und Lust,
Leget in den Staub euch nieder!
Thut euch weh, zerreisst die Brust,
Raufft das Haar, entblöst die Glieder!
Jedes fülle, wie es kan,
Mit Geschrey den Himmel an!
Des entseelten Fürsten Rhue
Lässt sich euch zum Beyspiel hören:
Seht nur, seht
Sie kan recht euch klagen lehren,
Wil auch, durch nicht schlechte Pein,
Fürstin der Betrübten seyn.
Kummer, Einsamkeit und Noht
Haben bey Ihr Platz gewonnen,
Umb Sie herbergt lauter Todt,
Sie entsagt fast Mond und Sonnen,
Spricht: was hab ich ihr Gewinn?
Meines Hertzens Sonn' ist hin.
Darumb deckt Sie umb Sich her
Dunckel, Grawen, Ungehewer,
Liebt zu Zeiten ohngefehr
Kaum ein kleines Schorstein-Fewer,
Sagt: die Lebens-Funck in mir
Rührt, mein Herr, noch auch von Dir.
Sie bezeuget Erd und See,
Lufft und Himmel aller Enden,
Daß Ihr Leid und Seelen-Weh
Sich nicht könne lassen wenden,
Biß Sie sey von aller Krafft
Und zu Ihm werd hingerafft.
Folgt mit häßlichem Geschrey!
Heulet, daß das Reich der Sternen
Uber euch bestürtzet sey!
Merckt das Leid recht zu erlernen,
Was die Heldin thut und sagt:
Er war uns in Sicherheit
Zu verwahren unverdroßen,
Hat verhütet Müh und Streit,
Nie der Unschuld Blut vergossen,
Er war Ursach, wie Ihr wisst,
Daß noch Preussen Preussen ist.
Nun scheint alles dieß mit
Schlagt die Brust mit Ungestüm!
So recht, auch das Haar lasst fliegen,
Geht aus Unmuth und Beschwer
Todten-Schatten gleich einher!
Herr, wir thun uns nicht zu viel,
Welcher den Fug hat zu klagen
Dem wird fast sein Leid ein Spiel,
Kan es nicht ohn Vortheil tragen.
Dein Verlust erheischt doch mehr,
Kränckte man sich noch so sehr.

Meter: trochaic
Rosamunda.
by Karel Kučera

V divém šumu, jako lesy mračné,
nad Adrijí v pevném táboru
Longobardů tlupy krvolačné
míhají se v záři obzoru.
Z dálných končin na výboje, lupy
král Alboin vytrh’ se zástupy,
cesta jeho ohnivé jsou sloupy,
zem zdupána, kam oř jeho vstoupí.
Zvítězil; dnes Italie celá
v okovech, jak hlava otroka,
sny těžkými úpí rozechvělá –
v táboře však radost divoká.
V skvostném stanu, jako hvězda bílá
oblakem se halíc kadeří,
krásná žena v zamyšlení snila
na loži, jak růže na keři.
Zpola přimklá sametová víčka
tejně plála očí požárem,
že až snědá zbarvila se líčka,
jak by paprsk šlehl jantarem.
Ze sna někdy v ňadra uvolněná
slza jasná v slabém povzdechu,
jako vichrem probuzená pěna
stříbrem padla vlasů do mechu.
Jak stín bledý schýlen nad královnou
Eurich patří v krásu nevýslovnou:
„Královno, dnes hlava Alboina
zachvěje se v tvojí náruči,
jeho krev, jak žhavé zlato vína,
v poháru ti Eurich doručí.
Dříve však, než odhodlanou paží
skolím krále v štěstí záchvatu,
tebe, ženo čarovná, se táži,
jakou vezmu za čin odplatu?“
Venku hluk, až plachet tenká stěna
ouzkostlivě chví se, šelestí, –
žena kadeř svislou od temena
s hlavy rve si v divé bolesti:
„Bídná duše, vášní bleskný plamen
k noze mé tě víže řetězy,
dýku tasíš, náručí mou zmámen,
proti králi svému, vítězi.
Věz, má pomsta, jako propast bezdná
nezná mezí, žádných obětí,
jako záře meteoru hvězdná
nezhasne, až země doletí.
Myslím na vlast, přemožených bídu,
na otce i bratrů mohyly,
kde jste zbytek gepidského lidu
s Alboinem na vždy pohřbili.
Vzpomínám, jak obnažená k pasu
z lebky otce k číši vyduté
musila pít v divokém jsem kvasu
oheň vína, zlato tekuté.
Před králem a kruhem bohatýrů,
stříbrná jak pára mlhavá,
vznášela se v kolotavém víru
v čistém bělu moje postava.
Vnada tváří, posázených kvítím,
ňader kalich s barvou čarovnou
krále vzbouřil; hlasů vlnobitím
zval mne ženou, svojí královnou.
Z dálných končin sem až na pobřeží,
láskou klamnou jako bludička,
sypala jsem vnadou svojí svěží
pokojný sen králi na víčka.
Však můj pohled s úsměvem a žárem,
horoucí hlas tejně zvonící,
pomstou žil a krvelačným zmarem
uvnitř hořel zdmychán vichřicí.
Nuže, poslyš! smrti třeba cenou
koupím život, Alboina krev,
s hlavou jeho, dýkou zkrvácenou
rozkoš čekej, těš se na úsměv.
S tuchou bouřnou, pomsty, krve sytou
v líc ti vdechnu výheň sopečnou,
duši tvoji rozkošemi zpitou
vylíbám já láskou báječnou. –
Nahá šíj, stín porosené brvy,
náruč měkká, žena milostná
tebe čeká; Alboina krví
posvětí si ňadra bělostná.“ – –
Žena sama, ruce mdlobou klesly,
srdce bije v prudkém záchvatu,
záře lampy bledé stíny kreslí
na schýlené hlavě, na šatu.
Jedna slza za slzou se prýští –
nahá dýka na klínu se blýští. – –
Zařval Eurich v úžasu a bolu
nad královny schýlen postavou, –
divoce vrh’ bledou na mrtvolu
Alboina hlavu krvavou.

Meter: trochaic
TAK SPOLU JSME STÁLI.
by Josef Václav Sládek

TAK spolu jsme stáli
v podzimní den,
když padalo listí
a sychral kmen.
Od hor dul vítr,
z úpadu mráz,
na žlutých ladech
se suchopýr třás’.
V dál k šerým lesům
táh’ zástup vran,
přes žitný, krvavý,
ozimní lán.
A přes něj západních
červánků zář
krvavě padala
v sněžnou ti tvář.
Tak spolu jsme stáli
v podzimní den,
ty list, jenž padal,
já sirý kmen.

Meter: dactylic
El dolor
by Eduardo Carrasquilla Mallarino

El dolor disciplina, y pule, y agiganta;
las almas superiores en él hallan vigor
El sufrimiento exáltanos aquí
                  abajo, entre tanta
indolencia mediocre La grandeza es dolor
Suframos, pues, serenos, que la congoja es santa;
toda lágrima es perla y toda herida flor
En la flauta o la lira la pena es la que canta
¿no es el sufrir la esencia de todo grande amor?
¿No venimos al mundo tan dolorosamente
que las primeras aguas del bautismo son llanto,
y el primer balbuceo una queja doliente?
Hijos del dolor somos; y al sana alegría
es al que, generosa, nos da
                  en cada quebranto
más luz, y más paciencia, y más filosofía

Meter: polymetric
Gretchen
by José Jurado de la Parra

En el atrio del templo revendía
cruces y estampas vieja repugnante,
y en la arrugada tez de su semblante
de hampa o burdel el sello se veía
Al pregonar su santa mercancía,
noté algo en ella de mujer galante,
de pasado esplendor, y en el instante
llegué curioso y pregunté a la arpía.
Fui Margarita, dijo, y al contado
después que a Fausto amé, vendí mis besos,
que al fin fueron desprecio de la gente
El hospital mi carne ha marchitado,
y hoy vendo a Cristo y a los santos esos
¡por ganarme una copa de aguardiente!

Meter: polymetric
Sonnet XLIV
by Charlotte Smith

written in the churchyard at Middleton in Sussex

Press’d by the Moon, mute arbitress of tides,
    While the loud equinox its pow’r combines,
    The sea no more its swelling surge confines,
But o’er the shrinking land sublimely rides.
The wild blasts, rising from the Western cave,
    Drives the huge billows from their heaving bed;
    Tears from their grassy tombs the village dead,
And breaks the silent sabbath of the grave!
With shells and seaweed mingled, on the shore,
    Lo! their bones whiten in the frequent wave;
    But vain to them the winds and waters rave;
They hear the warring elements no more:
While I am doom’d—by life’s long storm opprest,
To gaze with envy, on their gloomy rest.

Meter: iambic
Die Nonne .
by Clemens Brentano

Stund ich auf hohen Bergen
Und sah wohl über den Rhein,
Ein Schifflein sah ich fahren,
Der Ritter waren drey,
Der jüngste, der darunter war,
Das war ein Grafensohn,
Hätt' mir die Eh versprochen,
So jung als er noch war.
Er that von seinem Finger herab,
Ein Ringlein von Golde so roth:
„nimm hin, du Hübsche, du Feine,
„trag ihn nach meinem Tod!“
„was soll ich mit dem Ringlein thun,
„wenn ichs nicht tragen darf?“
„ey sag, du hasts gefunden,
„draussen im grünen Gras;“
„ey das wäre ja gelogen,
„stünd mir gar übel an,
„viel lieber will ich sagen:
„der jung Graf wär mein Mann.“
„ey, Jungfer, wärt ihr ein wenig reich,
„wärt ihr ein edler Zweig,
„fürwahr ich wollt euch nehmen,
„wir wären einander gleich!“
„und ob ich schon nicht reiche bin,
„aller Ehren bin ich voll.
„meine Ehr will ich behalten,
„bis daß meins Gleichen kommt.“
„kommt aber deines Gleichen nicht,
„was fängst du darnach an?“
„darnach geh ich in das Kloster,
„zu werden eine Nonn'“
Es stund wohl an ein Vierteljahr,
Dem Grafen träumts gar schwer,
Als ob sein herzallerliebster Schatz
Ins Kloster zogen wär.
„steh auf, steh auf, lieb Reitknecht mein!
„sattel mir und dir ein Pferd,
„wir wollen reiten über Berg und Thal,
„das Mädel ist alles werth.“
Und als sie vor das Kloster kamen,
Sie klopften ans hohe Haus:
„komm' raus, du Hübsche, du Feine,
„komm nur ein wenig raus.“
„was soll ich aber draussen thun?
„hab ich ein kurzes Haar!
„mein Haar ist abgeschnitten,
„es ist vergangen ein Jahr.“
Der Graf entsezt sich in der Still,
Saß da auf einem Stein',
Er weint die hellen Thränen,
Konnt sich nicht wieder freun.
Mit ihren schneeweissen Händelein
Gräbt sie dem Grafen ein Grab,
Aus ihren schwarzbraunen Aeugelein!
Sie ihm das Weihwasser gab.
So muß es allen Junggesellen gehn,
Die trachten nach großem Gut!
Sie hätten als gern schöne Weiber,
Sind aber nicht reich genug.

Meter: iambic
- 797 - Acto I, FAVILA
by Lope de Vega

Halló las artes el ingenio humano,
y dioles perfección amor, de forma,
que parece que es alma con que informa
el cuerpo más inútil, rudo y vano.
La guerra y paz del rostro del dios Jano
mejor con sus mudanzas se conforma,
dulce Ovidio es amor, amor transforma,
que la hermosura fue el primer tirano.
De derecho le viene aqueste nombre,
pues antes que tuviese alguna ciencia,
obedeció el amor al primer hombre.
La edad del mundo tiene su potencia;
luego no será bien que a nadie asombre
que yerre amando la mayor prudencia.

Meter: iambic
A MI FILIS
by Rubén Darío

Sé que amas a otro; que olvidaste todos
los versitos que te hice. ¡Bravo! ¡Bravo!
Esto se llama, pues, dar en el clavo
y divertirse amando de mil modos.
Que amen de veras los que están beodos
de platonismo fútil; el esclavo
de amadas de novela, y el que al cabo
se pierde de esa senda en los recodos.
Pero ¿amar tú? No entiendo ese vocablo.
Y si me amabas, dices: muy mal hecho.
¿Me olvidaste? ¡Sublime! ¡Voto al diablo!
Y no hay que arrepentirse; a lo hecho, pecho.
Mira, no es broma, con franqueza te hablo:
sigue en tu nuevo amor, y... ¡buen provecho!

Meter: iambic
I. Tanec dětí.
by Jaroslav Vrchlický

Na rozkvetlém palouku
v pestrém, dlouhém oblouku
tančí malé děti.
Hudbou jest jim vlastní smích
a šum stromů ztemnělých;
jako duha kotouč jich
v svěží trávě letí.

Meter: trochaic
L Mně neříkejte, že mne hoden není –
by Tereza Dubrovská

Mně neříkejte, že mne hoden není –
jen jediný je – jako v nebi Bůh!
Jak zlaté slunce, ranní úsvit denní,
jenž ozářil květ, zkropil rosou luh.
Má duše jako slunce si jej cení,
jak luna, kol níž jasný svítí kruh,
je nezbytný mi, srdci drahocenný
jak voda květu, jako čistý vzduch.
Jak rostlina ta, která hyne v suši,
a bledou hlavu zvedá do oblak,
kde nezjeví se v modru žádný mrak,
tak potřebný je také mojí duši
jak květu déšť a mému tělu sůl,
bez níž by každý duch tu zahynul!

Meter: iambic
9.
by Friedrich von Logau

Die Unruh ist im Land, und Ruh ist in der Stat;
Denn jenes leidet Noth, und sie ist meistens satt.

Meter: iambic
68.
by Friedrich Rückert

Die Güter unter'm Werth verächtlich anzuschlagen,
Herabzusetzen sie, um leichter zu entsagen,
Ist nur ein Kunstgriff, der wo's gilt dich läßt in Stich.
Viel anders als du dich gedacht hast, fühlst du dich.
Man fühlt, was man gehabt, wann man es lassen muß;
Was hilft es, sich zuvor verkümmern den Genuß?
Drum laß in ihrem Werth die Güter fein bestehn,
Besonnen im Besitz, besonnen im Entgehn.

Meter: iambic
41.
by Friedrich von Logau

Rühmlich ist es, Freunde haben,
Kläglich, dürffen ihrer Gaben.

Meter: trochaic
- LXVI -
by Fernando de Herrera

El sátiro que el fuego vio primero,
en su alegre esplendor embebecido,
llegó a tocar, y conoció, encendido
que era cuanto hermoso, ardiente y fiero.
Yo, que la luz vi, mísero, en quien muero,
vuelto llama, engañado y ofrecido
a mi dolor, no en llanto convertido,
cuidé triste acabar, como ya espero.
Belleza y claridad nunca antes vista
dieron principio al mal de mi deseo,
dura pena y afán a un duro pecho.
Padezco el dulce engaño de la vista;
mas, pues me pierdo al fin con cuanto veo,
¿Cómo todo ceniza no estoy hecho?

Meter: iambic
1L: Hingekauert an der Straßen
by Anastasius Grün

Hingekauert an der Straßen
Eine Aloe sich dehnt,
Wie ein Knäul von Gliedesmaßen,
Breit, gemächlich hingelehnt.
So im fernen China sitzen
Mag ein feister Mandarin,
Streckend blanke Nägelspitzen
Selbstbehaglich vor sich hin.
Eine Pinie sprießt daneben,
Neigt auf sie ihr buschig Zelt,
Wie sein Sklav' ob Jenem eben
Baldachin und Schirmdach hält.
Hundert Jahre ziehn die Straße!
Und von Sonnenschein welch Meer!
Lenzesblüthen, welche Masse!
Staub und Wandrer, welch ein Heer!
Endlich spürt so seltsam mächtig
Aloe ihr Herz bedrängt,
Bis ein Schaft, gar schlank und prächtig,
Blüthenvoll die Hülle sprengt.
Erste Blüthe, helle, blanke,
Die den kahlen Schaft umlaubt!
Erster blühender Gedanke
Um des Mandarinen Haupt!
Weh, daß einmal nur in Tagen
Des Jahrhunderts blüht dein Gruß!
Wehe, daß, wer dich getragen,
Auch an dir verscheiden muß!

Meter: trochaic
Cherapne
by Hermann von Lingg

In
Mit Menelaos' hohem Ruhm
Schläft Helena. Versöhnte Schatten,
Wie sanft ist euer Heiligtum!
Hier ruhn die Lanzen und die Schalen,
Der Schilde schwarzgewölbter Bauch;
Es ruhen hier auch die Sandalen,
Die Lydischen, vom Flötenhauch.
Die Ammen vor dem Tempel singen:
»kommt, Kinder, nicht dem Grab zu nah!
Sie könnte sich der Gruft entringen,
Und der wird elend, der sie sah.«

Meter: iambic
Soneto
by Isaías

«Cazaban por docena las perdices
aquellos marrulleros viejancones ,
y del cielo lagartos a millones
caían, bulliciosos los matices.
Caños de sangre echó por las narices ,
a fuerza de tan bravos empujones ,
mientras, por si son pares o son nones ,
cogían a puñados las lombrices.
Allí vieras con cuanta travesura
recorrió el ciego la mansión terrestre ,
antro de la miseria y la tortura.
Y yéndose después al circo ecuestre ,
con la más halagüeña desventura
gateó por un álamo silvestre »

Meter: iambic
Dat Leed vun dat Pack
by John Brinckman

Dor achter dat Holt wahnt
'ne lustig Ort Lür;
lat 's Abens denn bring se
ehr Middag to Für.
Ehr Mandag, so segg se,
geiht Dingstags irst an;
un de Fru dreggt de Bücks,
un de Pi dreggt de Mann.
Dat Wif kann nich haken,
de Kirl mag nich neig'n;
un bi se geiht de Sünn up
nich ihr as Klock teihn.
Se nähm' nicks nich vör sick,
denn so sleiht se nicks fähl –
un ehr Pött sünd ahn Henk
un ehr Emmers ahn Seel.
Un fängt't an to frier'n,
denn is ehr Holt all;
un as de Koh dot wir,
dunn so flickten s' den Stall.
För't Hungern dor heww se
man oft 'ne drög Köst,
doch ümmer 'ne Buddel
vull Snaps för'n Döst.
Vun Stäwels dor holl se
tohop man een Poor
un lat' viermal döpen
allmal in dree Johr.
Un wenn dat viert ründ is,
denn so warrn dat ball söß,
un'n Kamm heww se gor nich –
wen kämmt Hasen un Vöß?

Meter: iambic