PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Něco o pravdě.
by Josef Burgerstein

Že já hodlám deklamovat,
Nerač v této vzácné společnosti
Nikdo považovat
Za výsledek nadutosti.
Přednášeti deklamaci
Není příliš těžká věc.
Vésti v společnosti moudrou řeč,
To jsou těžké věci.
Časopisové nám denně svědčí,
Jaký bývá sem a tamo po Čechách
Slyšet výbor krásných deklamací,
A jak opět sem a tamo o Čechách
Slyšet k podivení hloupých řečí.
Moudré slovo promluvit
Jesti tak přetěžká věc,
Žeby mnohý radní pán,
Když má držet v radě řeč,
Proč by to neb ono navrhoval,
Raděj’ třikrát po sobě
O bavorském pivě deklamoval.
Budu tedy deklamovat,
A to sice o pravdě.
Kdo však pravdu slyšet nechce,
Tomu poradíme lehce!
Ať se zeptá hospodského,
Mnoho-li do piva vody lívá,
Aneb mistra pekařského,
Oč on menší housky mívá.
Ať vyzvídá na pytláku,
Kam svou brokovnici uklidil,
Aneb dále na židáku,
Koho jakživ ošidil? –
Já mu za to ručím tělem duší,
Že snad od všech těchto pánů
Ani za mák pravdy neuslyší!
Pravda, milí drazí páni,
Jesti slovo sice malé,
Význam toho slova ale
Jesti rozsáhlosti neslýchané. –
„Budeš-li pak pravdu mluvit?“
Slýcháváme otce hřmíti,
Bojí-li se dítě
Pravdomluvným býti. –
Proč se děcko pravdu mluvit bojí?
Proto, – jak to páni víte, –
Že po pravdy vyznání
Následuje výprask k pokání!
Chce-li soudce pravdu slyšet,
Bývá, jak se ví,
Inkvisita někdy strašně mořen,
A když posléz pravdy kořen
Bez okolků objeví,
Soudci popřál pravdu slyšet:
Potom musí chuďas viset! –
Takovéto nadělení
Pro pouhynkou pravdu,
To je krásné vyražení! –
A však hleďme dále!
Jesti noc.
Na vysoké věži sedí
Jakýsi to pán,
Který stále ku hvězdičkám hledí,
A pak tiše
Brzo měří, brzo píše.
Jaký je as jeho plán?
Proč již tolik nocí
Na té věži sedí,
A tak mermomocí
Ku hvězdičkám hledí?
Ontě skoumá opětnými příklady
Pravdy věčné základy.
Jestli se mu poštěstilo,
Že se ním jen za mák velikosti
Neznámé až posud pravdivosti
Světu objevilo:
Pak se počnou hýbat slávy zvonce,
Že nebývá hluku ani konce. –
Já jsem sobě kolikráte
V duchu pomyslil,
Co by se as dělo,
Kdyby nenadále
Člověčenstvo neustále
Pravdu mluvit chtělo?
Byla by to, drazí páni,
Komedie k popukání!
Dejme tomu, aby chtěl
Někdo od doktora vědět,
Jakou asi medicinu
Tento jeho nebožtíku synu
Předepsati měl?
Aneb kdyby otec vědět chtěl,
Proč syn študent tolik dvojek měl?!
Přiznati se klusem,
Že je asinusem, –
Safienská rekrace,
To by byly špatné vakace.
A což kdyby se
Někdo zeptal myslivce,
Kolik zajíců a koroptví
Jižjiž zbouchla jeho ručnice,
S kterými za syny študenty
V Praze dělal presenty?
Aneb dále, kdyby chtěla
Paní vědět od kuchařky,
Jakých pšouresů již měla
Při koupěji na trhu?
Aneb kdyby učedník měl říci,
Co si myslí asi,
Když mu paní mistrová
Načechrává vlasy,
A pan mistr mu jak z roboty
Navlečené práší kalhoty?!
Míti hlavu v mraveništi
Aneb v horké peci –
To jsou kruté věci;
Státi ale na bojišti,
Kde by každý ozbrojen byl mečem
Nelíčené pravdy:
To by náleželo
K nejkrutějším věcem!
Pročež o té pravdě dosti!
Tázati se vzácné společnosti
Jak jsem se as zachoval?
To bych tomu pěkně dal!
Pravda bývá hořký host,
Jen již tedy o ní dost!

Meter: trochaic
Na Bonaventuru.
by Josef Košín z Radostova

Kdo tvou lepost nechce obdivovat,
hned jej slepcem ráčíš pojmenovat:
k nevidění tvojí lepoty
netřeba však žádné slepoty.

Meter: trochaic
Der alte Bettler
by Gottfried Keller

Nun legst du, alte, knorrenvolle Föhre!
Den allerletzten Jahresring dir an,
Da ich mit seiner Axt rumoren höre
Im Walde schon den grauen Zimmermann.
Er wird sowenig mit dir federlesen,
Als jemand über mein Verschwinden klagt –
Ein alter Lump ist wohl das einz'ge Wesen,
Dem man des Alters Ehrenzoll versagt!
Sei's immerhin! ich liebe drum nicht minder
Dies schöne Land, mein gutes Vaterland,
Und segne seine frohen, stolzen Kinder
Mit der verworfnen toten Bettlerhand!
Ich segne euch, o Strom, Gebirg und Auen,
Die ihr im Lenzgold heiter vor mir schwimmt!
Ein Reichtum ist dies selig klare Schauen,
Den niemand auch dem ärmsten Manne nimmt.
Als meine Brüder einst vor vierzig Jahren
Das alte morsche Vaterhaus verkauft,
Um nach der fernen Neuen Welt zu fahren,
Wo man sich mit der alten Erde rauft,
Da bin ich ganz allein zurückgeblieben,
Bald war es um mein kleines Erb getan;
Weiß nicht, wie weit sie drüben es getrieben,
Ich aber fing darauf zu betteln an.
Denn weder Not noch Mühsal konnten scheiden
Mich aus den Marken meines Vaterlands –
Wer will mich zwingen, seinen Schoß zu meiden,
Zu missen seiner Ströme blauen Glanz?
Hier will ich wandeln, wo ich bin geboren,
Und sei's auch in zerrißnen Bettlerschuhn!
Ging drob die Bürgerehre mir verloren:
Ich will und muß bei meinen Vätern ruhn!
Dich sollt ich meiden, trautes Netz der Wege,
Das
Und dich, Gebirg, wo ich des Abgrunds Stege
Auch mit verbundnem Aug beschreiten kann?
Wo ich der Quellen tiefen Ursprung kenne
Und jeden Stamm im dunklen Forst gezählt
Und jede Trift bei ihrem Namen nenne –
Den Boden, wo mir nie ein Tritt gefehlt?
O meines Vaterlandes gute Erde,
Wie kriech ich gern in deinen warmen Schoß!
Mir ahnet schon, wie süß ich ruhen werde
In dir, von allem Druck und Irrsal los!
Wie will ich meine müden Beine strecken,
Wegwerfend meiner Armut dürren Stab!
Wie selig mich von West nach Osten recken
Und unverwüstlich ruhn in meinem Grab!
Doch spinnt sich weiter meiner Seele Leben,
So möge sie, im grauen Schattenkleid,
Vergnügt und still dies gute Volk umschweben,
Noch immer treu, in Freude wie in Leid!
Als leichte Mahnung neckend umzugehen
In seines Glückes hellem Sonnenschein:
Möcht meine Seligkeit darin bestehen,
Einst seines letzten Bettlers Geist zu sein!

Meter: iambic
36.
by Friedrich Rückert

Der Mond am Himmel ist nicht schön im leeren Raum,
Der Mondschein lieblich nicht auf Fluren ohne Baum.
Entweder muß sein Glanz aus lichten Wolken steigen,
Oder gebrochen sanft erscheinen zwischen Zweigen.
So nimmt die Schönheit selbst bald einen Schleier vor,
Bald schauet man zu ihr durch einen auch empor.

Meter: iambic
Soneto
by Fernando Maristany

¡Cuán bella sois, señora! Lo sois tanto,
que yo no vi jamás cosa más bella;
miro la frente y pienso que una
                     estrella
mi senda alumbra con un brillo santo
Miro la boca, y quedo en el encanto
de la dulce sonrisa que destella;
miro el áureo cabello, y veo aquella
rede de amor que tendió con tierno canto
Y de terso alabastro el seno y cuello,
los brazos y las manos, finalmente,
cuanto de vos se mira o bien se cree,
es admirable, ¡oh, sí! , y a pesar de ello,
permitid que os lo diga osadamente:
mucho más admirable es aun mi fe.

Meter: polymetric
A una rosa
by José Cornelio Díaz

¿Qué presagio feliz, qué luz hermosa
de la cuna del alba hasta occidente,
al mostrarse en su carro refulgente
el esplendente sol, brillo rabiosa?
¿En la vega florida y espaciosa
que cántico resuena blandamente,
que agrada los oídos y la mente?
La reina del jardín nació la rosa
Y en perfume de célica ambrosía
el aire hinchando, embriaga su dulzura,
y al corazón inspira la alegría.
Que no en vano los cielos la hermosura
y el encanto la dieron que extasía,
corona del amor y la ternura

Meter: polymetric
Odalisca
by Julio Herrera y Reissig

Para hechizarme, hurí de maravillas,
me sorprendiste en pompas orientales,
de aros, pantuflas, velos y corales,
con ajorcas y astrales gargantillas.
Sobre alcatifas regias, en cuclillas,
gustaste el narguilé de opios rituales,
mientras al son de guzlas y timbales
ardieron aromáticas pastillas.
Tu cuerpo, ondeando a la manera turca,
se insinuó en una mística mazurca
Luego en un vals los giros extranjeros
te evaneciste en milagroso esfumo,
arrebatada por quimeras de humo,
sobre la gloria de los pebeteros.

Meter: polymetric
[aber frei von Lust und Kummer]
by Luise Hensel

Aber frei von Lust und Kummer
Ruht die liebliche Gestalt,
Lächelnd noch im längsten Schlummer,
Und das Herz ist still und kalt.
Still und ruhig alles scheinet,
Nur mein Auge wacht und weinet.

Meter: trochaic
SVATÉ PANNĚ V MĚSÍCI KVETOUCÍCH LIP
by František Odvalil

Paní, smutných těšitelko,
v hořké léky med svůj sladký
přidej vlídnou rukou matky,
svatá včelko rajských lip!
Uzdrav tam, kde unavený
člověk smutně hlavu kloní,
srdci, z něhož krev se roní,
zalomený vyjmi šíp!
Vrací se zas naše víra
jako choré dítě domů;
pohlédni jen a zas tomu,
který zmírá, bude líp.
Věsíme se zas kol Tebe,
Královnou buď nové pouti,
roj náš s Tebou vyletnouti
touží v nebe věčných lip.

Meter: trochaic
JOSEF II.
by Antonín Klášterský

Ach, Franzi, Franzi, to jsem unaven –
zde u krku mi uvolni to – tak –
a nech mne chvíli – zuj mi střevíce
a podej trepky – půjdu hnedle spát,
hned svlékneš mne – jen co si oddychnu
po dnešním plesu. – Pěkný úděl to,
být císařem! „Jen šetřit – šetřit se!“
mi říká doktor!, „pomůže jen klid!“
Klid císařův! No, Franzi, není-li
to k smíchu zrovna? Samé porady
a stížnosti a mrzutosti jen
od rána božího až po večer,
a večer plesy, cercle, hostiny
a divadla! Uf! Kliden zůstaň si,
kdo dovedeš to, když ti bouří žluč,
když siješ rež, a sklízíš bodláčí,
když vše, co chtěl jsi, snil a budoval,
ti podlamují! Těžké starosti
mám s Belgií – snad už je ztracena –
a v Uhrách také – samý nepokoj.
A ke všemu teď ještě panstvo z Čech
vzdor začne zvedat – chtějí český sněm
a usnášet se – stará práva prý –
snad naposledy, zdali ráčí nám
povolit berně – oh, já do duše
jim vidím na dno, neodpustí mi
té roboty, a pfaffi také štvou.
A víš, co teď si zase vzpomněli,
by pozlobili svého císaře?
I v blízkosti mé neostýchají
se česky mluvit – sám jsem slyšel dnes
Kinského mluvit se Šternbergem
tak zcela nahlas – abych jen si všim’!
Ta zpupnost bezmezná, když vědí přec
a dobře, co je vůle má a sen!
Té řeči, Franzi, nejsem odpůrcem,
nechť dál jen si tak mluví sedláci,
když je jim milá, k jejich lopotě
snad hodí se jak sprostá halena;
já sám jsem s nimi zkoušel rozprávět,
jak učíval mne kdysi starý Pohl,
leč do škol nepustím ji, neztrpím
ji v úřadech ni vojsku; jediný
jen jazyk mít chci v celé říši své,
to posílí stát, žehnat – myslil jsem –
mi budou vnuci dnešních poddaných.
A teď ta schválnost! Snad že hlavy zmát’
jim blázen Hanke – také poslal mi
ten spis svůj – nebo, a to spíš – toť vzdor
je proti vládě mé a osobě,
však já jej zlomím! Nepotvrdím nic
z těch starých škvárů – korunovati
se nedám – nedám – královský jim hrad
v kasárny změním, v stáje, kantiny,
zkad hlučet bude vojáků mých zpěv
jim do uší – pak zkrotnou! Ha, ha, ha!
To mne to rozesmálo! Nálada
se navrací mi lepší. Tak teď spát!
Svlékni mne, starý...

Meter: iambic
- VIII -
by Fernando de Herrera

¿Qué bello nudo y fuerte me encadena
con tierno ardor, en quien amor airado
me enciende el corazón, y en un cuidado
duro y terrible siempre me enajena?
El oro que al Gange indo en su ancha vena
luciente orna, y en hebras dilatado,
con luengo cerco y terso ensortijado,
gentil corona en blanca frente ordena.
¡Oh vos, que al sol vencido, prestáis fuego,
en quien mi pensamiento no medroso
las alas metió libre, y perdió el vuelo!
Lazos que me estrecháis, mi pecho ciego
abrasad, porque en prez del mal penoso
segura mi fe rinda su recelo.

Meter: iambic
[ihr habt bei Nacht und Nebel gekriegt]
by Franz Grillparzer

Ihr habt bei Nacht und Nebel gekriegt,
Und euer Feind, er liegt besiegt,
Doch als man die Leiche beim Licht erkannt,
Da wars euer eigenes Vaterland.

Meter: polymetric
POSLEDNÍ LIST.
by Antonín Klášterský

Když poslední můj list jsi spalovala,
zda ruka se ti přeci nezachvěla,
zda lítosť nad vším přec tě nepojala? –
V tom listě byla duše moje celá.
Má celá duše, mladá, plná snění
a se vší vírou, se vší láskou žhavou,
ó, rci, zda něco jako zakvílení
jsi neslyšela vzkřiknout nad svou hlavou?
Když poslední můj list jsi spalovala,
a viděla jsi, jak se plamen slívá,
zda slyšela’s – to byla chvíle malá –
tak jako když to v plamenech těch zpívá?
To byla moje duše mezi nimi,
jež na hranici svojí, lásku v hlase,
za štěstí tvoje zpěvy nadšenými
tam naposledy ještě modlila se.
Když poslední můj list jsi spalovala
a když jsi jiskry hltati jej shlídla,
zda slyšela jsi něco, jakby hnala
se, šumíc kolem tebe, těžká křídla?
To byla moje duše, věř jen tomu,
ta zvedla se nad jizby tvojí stěnou
jak holubice z hořícího domu
a s perutí až na krev popálenou.

Meter: iambic
ČERVÁNEK SHAS’.
by Josef Václav Sládek

ČERVÁNEK shas’ a vane chlad
a čas je jít a čas je spat,
ať jde kdo nerad, nebo rád.
Jdeš rád, či nerad? – což já znám,
já vím jen, že jde každý sám
a každý jde a neví kam.
Já vidím jen se hvězdy mžít
a vidím v trávě rosy třpyt;
to slzy těch, kdo musí zbýt.
A kéž by každý z jdoucích těch
jen ticho šel jak vánku dech,
by nikdo stesku nezaslech’.
Tak, se stromu jak padá květ,
jak padá strom pod tíží let,
neb jedním bleskem sražen hned!
Co, hrstko prachu, žehráš tak?
o co jsi víc, než v poli pták
a o co víc, než letní mrak?
Co, hrstko prachu, víc chceš mít,
než po práci a pláči klid?
kdo přišel, ten zas musí jít.
A za tebou když smrt i svět,
rci, zda bys chtěl se vrátit zpět? –
Co nechceš tomu rozumět?

Meter: iambic
1L: Längst schmiedete der Reimer Töffel
by Friedrich Christoph Weisser

Längst schmiedete der Reimer Töffel
In zwölf Gesängen ein Gedicht;
Doch drucken läßt's der Schlaue nicht.
Wie mancher weise Mann sein Licht,
Hält er die Narrheit unterm Scheffel.

Meter: iambic
ELOGIO DE LA REINA III
by Manuel Bernabé

¡Cebuanos! De rodillas para decir su nombre,
que es música y arrullo y llama de pasión:
sea un altar Cecilia en donde rece el hombre,
poniendo de incensario cada uno el corazón.
¡Emperatriz! Tu imperio no morirá en la historia,
porque no está teñido en sangre ni dolor;
porque el amor de un pueblo fué escala de tu gloria,
y es tu mayor castigo tu mirada de amor.
Mañana, cuando el barco me torne hacia mis lares,
no guardaré la perla robada de los mares
sino el lunar gracioso que en tu semblante es.
Y ya nadie me pida una trova ligera;
¡porque he dejado el alma en Cebú prisionera,
y el arpa de mis versos colgada ante tus pies!

Meter: polymetric
XxIII.
by Kaspar von Stieler

Ich dank’ es dir allein/ du Weyser von Sta-
daß ich durch deinen Wizz zu solchem Wiz-
der einen Zweiffel mir/ den du nicht weist/
Nu wiltu klüger sein/ kom̃ lerne was von mir.

Meter: iambic
Not marble nor the gilded monuments (Sonnet 55)
by William Shakespeare

Not marble nor the gilded monuments
Of princes shall outlive this powerful rhyme;
But you shall shine more bright in these contents
Than unswept stone, besmear'd with sluttish time.
When wasteful war shall statues overturn,
And broils root out the work of masonry,
Nor Mars his sword nor war's quick fire shall burn
The living record of your memory.
'Gainst death and all-oblivious enmity
Shall you pace forth; your praise shall still find room,
Even in the eyes of all posterity
That wear this world out to the ending doom.
    So, till the judgment that yourself arise,
    You live in this, and dwell in lovers' eyes.

Meter: iambic
1L: O wende ab dein Auge,
by Cäsar Flaischlen

O wende ab dein Auge,
blick nicht so freundlich mich an,
ich kann ja nichts als bitten:
Verzeih, was ich dir getan ...
Ein Röslein blüht im Garten,
liebkost vom wandernden Wind ...
Ich bin nur ein armer Geselle,
und du bist ein Königskind!
Ich wollte nur dich trösten,
hätt nie dich zu lieben gewagt!
und daß ich nur Unglück dir bringe,
o daß mir's mein Herz nicht gesagt!
Und muß ich nun gehen und scheiden,
will suchen ich auf und ab,
bis ich, die du verloren,
die Krone wiederhab.
Ich will sie aufs Haupt dir setzen
mit flimmerndem Edelgestein,
daß du als Königin wieder
ziehst in die Heimat ein.
Da kommen viel vornehme Leute,
Minister und große Herrn,
und endlich der König selber
mit Band und Ordenstern.
Doch langsam aus dem Gedränge
stiehlt einer sich still bei Seit
und träumt, eine Träne im Auge,
von seliger Jugendzeit:
Ein Röslein blüht im Garten,
liebkost vom wandernden Wind ...
Ich bin nur ein armer Geselle,
und du bist ein Königskind!

Meter: iambic
Ó, dívej se mi v oči –
by Inocenc Arnošt Bláha

Ó dívej se mi v oči – –!
Co's vešla do mých snů,
jak v závrati se točí
vše kol mých myšlének,
s tím hlukem, chvatem, smíchem,
s tou mříží, pouští, tichem,
s tou žízní, touhou, hladem,
s tou vášní v srdci mladém –
Ó, dívej se mi v oči,
ať vše se se mnou točí –
Ó, dívej se mi v oči!
Já učím se zas ruce spínat,
já učím se zas zapomínat,
že žebrák jsem a tulák, – –
Ó, dívej se mi v oči!

Meter: iambic
Věk nebásnický.
by Šebestián Hněvkovský

Hádají se, jeli život lidský,
Tak jak pozůstává, poetický?
Jedni zří v něm výtečnost a květ,
Druzí mní, že lidstvo couvá zpět.
Svědčím oboum. Plný obraznosti
Dětský život jeví blaženosti,
Hraje s ním vrch, hory, doly, les:
Všecko působí mu půvab, ples.
Jinoch se sic k tahu připravuje,
Vzniknout ním někdy usiluje;
Těší přesila ho, umů zpyt,
Neznámý se ozývá v něm cit.
Jeho první lásky probuzení
Jest mu jaré slavíkovo pění,
V nebe obrací se jemu svět:
Věk ten života jest pravý květ.
Potud pluje život poetický,
Počne brzo téci prosaický:
Zachází tu jasná dennice,
Blaha člověčenstva světice.
Počíná se táhnout pod jhem v pluhu,
Arkadické snění prchá v tuhu;
Nelehká jest v světě obživa,
Osudu ho melou kladiva.
Tíži plodí lidstva přemoženost,
Práce vede s sebou unavenost,
Člověk tratí blahonosný cit,
Hvězdou průvodní jest jemu skyt.
Komu napadloby, když se přísně
Nakládá s ním, bodré snovat písně,
K letu chystat zpružnost perutí,
Z prázdna čerpat plnost nadchnutí.
Odhodlá-li se předc někdo k zpěvu,
Bohové to dopřejí mu v hněvu,
Nadchnout-li chce lidstvo samoděk,
Vyhvízdá ho za to ctný náš věk.
Mnohý hudec oblažit chtěl lidi,
Vyved’ z nebe kouzedlné vidy,
Jim to byl jen okamžitý sen,
Pominul a nezpůsobil změn.
Nesmejšlí se srdečně a dětsky:
Počtářský um opanoval všecky.
Ztupily jim citnost smutnohry:
Nepohnou je k ní ni nehod kry.
Odstěhovaly se od nás božky,
Chtělby je snad věk mít za podnožky;
Který věštec cítí po nich trud,
Ať jde do skal: zde jest zpěvnost blud.

Meter: trochaic
Kde jednou miloval...
by Bohdan Kaminský

Vždy člověk v myšlénkách rád zajde v místa ona,
kde jednou miloval – ó štěstí, kdo tak moh’! – –
kde tiše voněl bez a plála růže vonná,
nad starým altánem kde bíle zkvétal hloh.
A zvolna je mu tak, že někdo k němu sedá
s čarovným úsměvem i v pohledu i rtech,
že v zrak ten májový své oko v touze zvedá...
a srdcem chvějivým se noří v starých snech.
On šeptá v myšlénkách vše sladká jména, slova,
jak druhdy v chvíli té, kdy ještě byl tu s ní,
kdy ještě nevěděl, co smutku život chová
a že tu každý květ svým dechem potřísní.
A pak se probouzí a v duši líto je mu,
že jako tenkráte je vše tu stejné dnes,
ten altán, lavička, ten šplíchot vodojemu,
ta bílá pěšinka i modravý ten bez.
Jen ona odešla, tak zašla pro vše věky
a nevrátí se víc a nepřijde už sem.
On hlavu pozvedá... kol ptačí nápěv měkký
a šelest perutí se chvěje nad lesem.
Jde večer nádherný a západ hoří zlatem,
mha táhne údolím a měsíc vychází,
a noc jde velebná v svém rouše hvězdošatém
a vlídný anděl snů ji mlčky provází.
A ten, jenž seděl tu a mlčky dumal o ní,
dál s hlavou schýlenou jde smuten nocí sám.
Krok jeho zapadá... tak člověk hlavu kloní
a hledá na zemi, co vzlétlo ku hvězdám.

Meter: polymetric
1L: Du, mein Freund, bist einsam, weil....
by Rainer Maria Rilke

Du, mein Freund, bist einsam, weil....
uns allmählich die Welt zu eigen,
vielleicht ihren schwächsten, gefährlichsten Teil.
Wer zeigt mit Fingern auf einen Geruch? –
Doch von den Kräften, die uns bedrohten,
fühlst du viele... Du kennst die Toten,
und du erschrickst vor dem Zauberspruch.
Sieh, nun heißt es zusammen ertragen
Stückwerk und Teile, als sei es das Ganze.
Dir helfen, wird schwer sein. Vor allem: pflanze
mich nicht in dein Herz. Ich wüchse zu schnell.
Doch
Hier. Das ist Esau in seinem Fell.

Meter: polymetric
4 Ty naše hodiny
by Jan Neruda

Ty naše hodiny
jsou jako z rodiny!
Když jsem s hochem bývala,
koléčka si zpívala,
repetila cvaky cvaky –
když jsme se my políbili,
koléčka si mlaskla taky.
Ach – hocha odvedli,
mně tváře pobledly!
Hodiny teď jdou a jdou
líně jedna za druhou,
a koléčka cvaky – cvaky –
když si vzdychnu na posteli,
koléčka si vzdychnou taky.

Meter: trochaic
Nemýlil se.
by Ladislav Quis

Shakespearovi jsme se smáli,
dokud omyl vlád’,
že nám Čechy, ač jsou v dáli,
vedle moře klad’.
Nesmějte se, naše hoře,
že měl pravdu Brit:
Vždyť nám německé to moře
vlast chce pohltit.

Meter: trochaic
139. Auf den Marius
by Gotthold Ephraim Lessing

Dem Marius ward prophezeiet,
Sein Ende sei ihm nah.
Nun lebet er drauf los; verschwelgt, verspielt, verstreuet:
Sein End' ist wirklich da!

Meter: iambic
- 7 - Lloraba Juana por una camisa que le hurtaron en el río, y quitose el poeta la suya, porque no la riñesen en su casa
by Lope de Vega

¿Perlas, Juana, en tus ojos, cuya risa
hizo llorar de amor al más diamante?
¡qué holanda, qué cambray, o qué brabante
de lágrimas sembró tu manutisa?
¿Mas qué mayor fineza y más aprisa,
como quedarse en cueros un amante?
así pintan a Amor, nadie se espante,
pues menos es que el alma la camisa.
Desnudo estoy, Amor, pero hoy te pido
te dignes de ponerte mi sotana,
y darme el arco para ser Cupido.
Por dicha, aunque es tan fiera e inhumana,
viendo tan grande amor contra su olvido,
rendirá su desdén mi hermosa Juana.

Meter: iambic
- 6 - Pésale de ser poeta y se le debe creer, habla con el Parnaso
by Lope de Vega

Excelso monte, cuya verde cumbre
pisó difícil poca planta humana,
aunque fuera mejor que fuera llana,
para subir con menos pesadumbre.
Tú que del sol a la celeste lumbre
derrites loco la guedeja cana,
y por la hierba de color de rama
deslizas tu risueña mansedumbre.
A tu fuente conducen mi persona
Poeta en pelo, mientras tengo silla,
vanos deseos de inmortal corona.
Que para Don Quijote de Castilla,
desdichas me trajeron a Helicona,
pudiéndome quedar en la Membrilla.

Meter: iambic
VOJNA A MÍR
by František Gellner

Jako kdysi bojovnost
bývávala muže ctnost,
je mu zase v tomto čase
zdobou mírumilovnost.
Králové a šlechtici,
politici, státníci
do srdcí a po papíru
rozsévají lásku k míru.
Jednak je to doby vkus,
jednak stojí za pokus
také Nobelova cena,
kterou bývá odměněna
snaha moudře projevená.
Také k nám se přivalila
osvěty a pacifismu
mocná vlna. Hlavně byla
zásluha to realismu,
který silně duchovní
zvedl v Čechách úrovni,
z ciziny k nám myšlenkové
proudy uváděje nové
nebo aspoň zánovní.
Člověku se špatně daří
v mládí a hůř ještě v stáří.
Čeká na tě rakovina,
cukrovka či nemoc jiná.
Osud není to tak skvělý
čekat na smrt na posteli.
Lépe je snad na bojišti
skonat v krve tratolišti.
Tráva kolem zavoní
a šavlenka zazvoní.
Ale věc ta má svůj háček
a řekne vám posměváček:
Lidi, nechte toho radš’!
Letopisec příští doby
označí kdys vaše hroby:
Padli nevědouce zač!
Ještě hůře může soud
budoucnosti dopadnout.
Neboť srdce zatvrzelé
pochopiti nemůže,
že je čestným pro muže
zhynout za své nepřátele.
Černý orel rozkročený
od Baltu až k Adrii
pýchy pohled nezkrocený
vrhá po Evropě celé,
po Africe, Asii,
po všem světě dokola.
Kde je srdce dosti smělé,
které jemu odolá?
Nezdolnému vítězi
mečem, ohněm, penězi
všichni jsou již poddáni,
Slovani i Románi.
Rakousko chce stavět lodě
a kontingent zvětšuje.
Každý ví to, komu k škodě
a komu to k zisku je,
všem je známa ona firma,
co hlasuje všema čtyrma
a která již druhou věčnost
čeká na vítěze vděčnost.

Meter: trochaic
- CCXIII - Al príncipe de Ascoli
by Gutierre de Cetina

Este andar y tornar, ir y volverte,
Lavinio, el caminar y no mudarte,
este incierto partir y no apartarte,
y el irte a despedir y detenerte,
tengo miedo, pastor, que han de encenderte,
como a la mariposa, aquella parte
de libertad que amor quiso dejarte
sana por descuidarte y ofenderte.
Lo mejor del nadar es no ahogarse,
jugar y no perder es buen aviso,
si lo puede excusar quien pisa abrojos.
Mas ¿quién podrá, quién bastará a guardarse
de la hermosa vuelta de unos ojos,
de una boca que os muestra un paraíso?

Meter: polymetric
2.  Der Romantiker und der Recensent .
by Ludwig Uhland

Laß Er doch sein nächtlich Johlen,
Poetaster Helikanus!
Was Er singt, ist nur gestohlen
Aus dem Kaiser Oktavianus,
Der bei mir nicht sehr empfohlen,
Den ich der gelehrten Welt
Von den Alpen bis zum Belt
Preisgab als ein Werk der Rotte,
Die den Unsinn hub zum Gotte,
Die den Sinn gefangen hält.

Meter: trochaic