PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XLI - A un suspiro
by Pedro Soto de Rojas

Si pretendes suspiro nombre, y fama,
pues de mi pecho sales encendido,
hazle que sienta al (sin sentir) sentido,
de aquella que te engendra, y te da fama.
Sigue el curso del fuego que me inflama,
mas que alguna otra vez enternecido,
y serás el primero, que atrevido
en Fénix entra mi amorosa llama.
Seguro vas ardiente mensajero,
pues que le das a la enemiga mía
cierta noticia de que triste muero.
Haz ultraje a su orgullo, y mi porfía,
viste el armado corazón de acero,
de la piedad con que mi amor te envía.

Meter: polymetric
- 61 - A un secreto muy secreto
by Lope de Vega

¡Oh qué secreto, damas o galanes,
qué secreto de amor, oh qué secreto,
qué ilustre idea, qué sutil conceto!
Por Dios, que es hoja de me fecit Joannes.
Hoy cesan los melindres y ademanes,
todo interés, todo celoso efeto;
de hoy más amor será firme y perfeto,
sin ver jardines, ni escalar desvanes.
No es esto filosófica fatiga,
trasmutación sutil o alquimia vana,
sino esencia real que al tacto obliga.
Va de secreto; pero cosa es llana
que quiere el buen lector que se le diga;
pues váyase con Dios hasta mañana.

Meter: iambic
236. Friedreich heist Gottes Sohn.
by Angelus Silesius

Nenn mich nicht
nicht Thron:
Ich wil der Friedreich seyn: deñ so heist Gottes Sohn.

Meter: polymetric
Menschenliebe
by Karl May

Im Tagesgrauen schlief das stille Thal,
Und seine Schönheit war mir noch verborgen;
Dann plötzlich kam der erste Sonnenstrahl,
Und mit ihm ward es heller, goldner Morgen.
Es fluthete das Licht vom Himmel nieder,
Als habe er sich selbst herabgesenkt,
Und laut erklangen alle Morgenlieder,
Die er allein, allein dem Walde schenkt.
Nun ging des Tages Engel über Land,
Ging durch den Hag, ging über Feld und Auen,
Und überall, wo er ein Blümlein fand,
Bog er sich nieder, um es anzuschauen.
Er kam auf allen Wegen hergeschritten,
Und sah er wo ein wartend Fensterlein,
So ließ er sich nicht lange darum bitten,
Er gab ihm Licht und gab ihm Sonnenschein.
Er stieg den Berg, den steilen Fels hinan,
Klomm auf die Firnen, in die Kletscherspalten;
Er kletterte in alle Tiefen dann,
Kam über schroffe Hänge, todte Halden,
Und überall, am höchsten, tiefsten Orte
Ward ihm der Mensch, das Thier, der Baum, der Stein
Zum mahnenden, zum heilgen Gottesworte:
»gieb Liebe hier; auch diese Welt ist mein!« –
So liegt des Menschen Herz in dunkler Nacht,
Wenn sich die Andern ihm nicht gütig zeigen;
Doch, wird der Strahl der Liebe ihm gebracht,
So wird das Dunkel bald dem Lichte weichen.
Dann zeigen sich in Blüthen seine Auen;
Es sprudeln alle Quellen hell und klar,
Und du kannst Alles, Alles deutlich schauen,
Was ohne Liebe dir verborgen war.
Dann steig empor, steig nieder in das Land,
Das sich in reicher Schönheit vor dir breitet;
Doch thue es mit schonendem Verstand,
Der niemals über Heiligthümer schreitet.
Und willst du weiter, immer weiter gehen,
Bis dort, wohin vielleicht noch Niemand kam,
So wirst du bald erkennen und verstehen,
Wer dieser Welt das Licht, die Wärme nahm.
So wird sie dir vielleicht wohl lieb und werth;
Du lernst sie besser, immer besser kennen;
Sie bietet dir des Freundes Haus und Herd;
Du möchtest dich nicht wieder von ihr trennen.
Und wenn sie so dir eigen ist geworden,
Ist sie, die früher fremde, gänzlich dein.
Es kann die Welt an allen, allen Orten,
Wenn du die Menschen liebst, die Deine sein.

Meter: iambic
- 917 - Acto II, OTÓN
by Lope de Vega

¡Otra vez, fuentes y árboles sombríos,
me distes estas mismas confianzas;
otra vez en tormentas y en bonanzas
a la mar arrojé mis desvaríos!
¿Otra vez vieron los tormentos míos
las historias de amor en mis mudanzas;
otra vez le he pesado dos balanzas,
que tuve menos seso, aunque más bríos!
Ahora yo no sé como me atreva,
pobre, desconocido, en tierra extraña,
adonde el alma el pensamiento lleva.
¡Alábase fortuna de esta hazaña,
que no hay en el amor cosa tan nueva
como pensar que el engañado engaña!

Meter: iambic
Peligro del que sube muy alto, y más si es por la caída de otro
by Quevedo

Para, si subes; si has llegado, baja;
que ascender a rodar es desatino;
mas si subiste, logra tu camino,
pues quien desciende de la cumbre, ataja.
Detener de Fortuna la rodaja,
a pocos concedió poder divino;
y si la cumbre desvanece el tino,
también, tal vez, la cumbre se desgaja.
El que puede caer, si él se derriba,
ya que no se conserva, se previene
contra el semblante de la suerte esquiva.
Y pues nadie que llega se detiene,
tema más quien se mira más arriba;
y el que subió, por quien rodando viene.

Meter: polymetric
La yapa
by Pedro B. «Almafuerte» Palacios

Como una sola estrella no es el cielo,
ni una gota que salta, el Océano,
ni una falange rígida, la mano,
ni una brizna de paja, el santo suelo:
tu gimnasia de jaula no es el vuelo,
el sublime tramonto soberano,
ni nunca podrá ser anhelo humano
tu miserable personal anhelo
¿Qué saben de los eterno las esferas?
¿de las borrascas de la mar, las gotas?
¿de puñetazos, las falanges rotas?
¿de harina y pan, las pajas de las eras?
¡Detén tus pasos, Lógica, no quieras
que se hagan pesimistas los idiotas!

Meter: iambic
239. Der innerliche Friede
by Angelus Silesius

In sich mit Gott und Mensch befriedigt sein und ein,
Das muß, bei guter Treu, Fried über Friede sein.

Meter: iambic
- CXXVIII -
by Fcode Borja

Mil veces pido a Clori, que me diga,
¿por qué aborrece tanto a Melibeo,
no siendo decidor, culto, ni feo,
ni a enojo tanto su fineza obliga?
En vano (me responde) se fatiga
su loco amor, su bárbaro deseo,
porque en él aborrezco lo que veo:
que soy de iluminados enemiga.
Que diga tal una mujer prudente,
que el caso sabe del gallardo Aquiles,
si sé (replica) y sé que fue valiente.
Mas unas amazonas varoniles
cansan al hombre cuerdo justamente,
y a la mujer los hombres femeniles.

Meter: iambic
5.
by Friedrich von Logau

Die Haare sind ein Wald, der einen Berg bedeckt;
Die Sinnen sind das Wild, das drunter sich versteckt;
Die wüten manchmal so, daß dann ein Jäger kümmt,
Der Wild, der Berg und Wald auff einen Streich hinnimmt.

Meter: iambic
NÁHLE SE ZACHVĚJE MÁ DUŠE
by František Gellner

Pro fixní ideje
mám dithyramby na rtu,
své všechny naděje
na jednu sázím kartu.
Pro fixní ideje
se biju v ohni prudkém. –
Až náhle zachvěje
se duše trapným smutkem.
Se srdcem vyprahlým
a pustým vystřízlivím
a mrtvým vznětům svým
se ironicky divím.

Meter: iambic
ZIMA V SÍNI
by Emanuel Lešehrad

Na skráně sněhy padly,
milenko,
dlaně mně rmutem zchřadly,
milenko.
V okna mráz palmy schvívá,
milenko,
v mysli zlý sýček zpívá,
milenko.
Zima dlí v síni naší,
milenko,
mrtvé v ní štěstí straší,
milenko

Meter: iambic
La Alhambra
by Pedro Vélez

La indecisión en mi ánimo domina,
al manchar entre dudas y temores
con mis marchitas e inodoras flores,
tu álbum inmaculado, Catalina
La página primera me destina
tu bondad ¡Quién pudiera los colores
robar al alba y plácidos rumores
a la sonante fuente cristalina!
Con ellos complacido entretejiera
don preciado, poético, brillante,
que orgullosos a tus plantas depusiera
¡Imposible! A tu súplica galante
contesta como nota lastimera
el canto gutural de un ave errante

Meter: iambic
330. Náš svět! Proč nelze pěvci z noci času –
by Adolf Heyduk

Náš svět! Proč nelze pěvci z noci času –
jak Euridiku ondy Orfeus –
zas v život vyvolati pravou krásu!

Meter: iambic
Von der Poesie des sechszehnten
 Jahrhunderts.
by Johann Jacob Bodmer

Thut ein Weib eine Missethat,
Der ein Mann tausend an ihm hat,
Der tausend will er Ehre han,
Und muss des Weibes Ehr zergahn.

Meter: iambic
1L: Wer hat je einen Freund zu Grab getragen
by Betty Paoli

Wer hat je einen Freund zu Grab getragen
Und nicht durchforscht sein innerstes Gewissen,
Ob er das Band, das jetzt der Tod zerrissen,
Nach seinem vollen Wert stets angeschlagen?
Ob er auch stets in den entschwund'nen Tagen
Sein Glück voll auszunützen sich beflissen?
Ob er nie Huld und Nachsicht ließ vermissen?
Dem Freund nie Grund gab zu gerechten Klagen?
Den preis' ich glücklich, der mit freier Brust
In seinem tiefen Leid sich selbst darf sagen,
Daß er sich darin keiner Schuld bewußt!
Doch wer verstummen muß vor jenen Fragen,
Weh ihm! Denn grimmer noch als der Verlust
Wird späte Reue ihm am Herzen nagen.

Meter: iambic
Hvězdářství.
by Šebestián Hněvkovský

O hvězdářství, tys mým náboženstvím,
Do neznámé výše letí cit:
Ohvězděné nebe velebenstvím
Podjímá ho, proniká vnitř svit.
Nedostihlá touha tamto chýlí,
Táhne ho tam vnadné tušení,
Ducha o bytosti věčné sílí,
Vzevření mu jeví věštění.
Kam se sotva mocnost obrazlivá
Vznese: dostihá to nábožnost,
Tuší tato Božka milostivá
Tvorce nepostihlost, všemocnost.
Tisíc tisíců ho světů slaví,
Kdo zná Všemírovo prostranství!
Kdo zná tvorstvo, kde se které baví,
Kdo zná všecko naše neznanství!
Jaká velebnost se tamto třpytí?
To on není, to jest pouze chrám,
Ležíme tu užasnutím spití,
Z hvězd to působení mluví k nám.
On jest život, není smrti žádné,
On jest osvit, on jest věčná moc,
Veleben jest tím, co sebou vládne,
Ba i slavozpěvy hlásá noc.
Její doby jsou mně nejsvětější,
V nadchnutí když vidím míra div,
To nás čákou nejutěšenější
Jímá, duch jest věčně živ.
Kyž jest vyšvihnout se tamto možná,
Po té vnadné pouti duše plá,
Rozkoš, patřit nová díla zbožná,
O té cestě vytrženost hrá.
Bylaby to cesta na podivy,
Patřit velikánská tělesa,
Blížiti se, kde ční světla splyvy,
Prodlívalbych hledat nebesa.
Noc se končí – úkaz skvělý hasne,
Ten se oku pouze odcizí;
Tak též zajde mnohé velejasné,
Ze světa však předce nezmizí.
Slibujete věčnou věkovitost;
Potkají-li vás předc převraty,
Změní-li hmot vzoru také bytost:
Duch své nepotratí podstaty.
Přes náš život vznášejí se city,
Ukazem jest divu hvězdění;
Nadarmo nám netřpytí se svity,
Věští věčné moci zjevení.

Meter: trochaic
Temores justos y continuos de un amante desconfiad
by Vicente García de la Huerta

¿Qué es esto, amante corazón rendido?
¿De qué te sirve tan dichos estado,
si tus penas parece se han doblado
de que empezaste a ser favorecido?
La imagen horrorosa del olvido
turba mi gloria y crece mi cuidado,
y aun al alma confieso, a penetrado
(no celos) un recelo mal nacido
¡Ay, Lisa mía, en qué mortal quebranto
despedazado el corazón me siento
de un temor a la rústica violencia!
Y si sólo un temor me aflige tanto,
¡cuánto será, bien mío, mi tormento,
si a ser este temor llega a evidencia!

Meter: iambic
- CXXV -
by Fernando de Herrera

Pues cubre el orbe en asombrado velo
la negra oscuridad, y las estrellas
miran, errando en torno en formas bellas,
dudosas el desierto y hondo suelo,
tú, noche, a quien mis lástimas revelo,
y al gemido respondes triste de ellas,
oye mi mal, atiende a mis querellas,
así a ti sola sirva el vago cielo;
que no quiero que el día vea el llanto
de estos ojos mezquinos; que en tal pena
no conviene la luz al dolor mío.
Escucha tú, que del color el manto
de mis venturas tienes, ¡oh serena
noche! mi queja en tu silencio y frío.

Meter: iambic
[weit bin ich einhergezogen]
by Clemens Brentano

Weit bin ich einhergezogen
Über Berg und über Tal,
Der treue Himmelsbogen
Er umgibt mich überall.
Unter Eichen, unter Buchen,
An dem wilden Wasserfall
Muß ich nun die Herberg suchen
Bei der lieb Frau Nachtigall.
Die im brünst'gen Abendliede
Ihre Gäste wohl bedenkt,
Bis sich Schlaf und Traum und Friede
Auf die müde Seele senkt.
Und ich hör' dieselben Klagen
Und ich hör' dieselbe Lust
Und ich fühl' das Herz mir schlagen
Hier wie dort in meiner Brust.
Aus dem Fluß, der mir zu Füßen
Spielt mit freudigem Gebraus,
Mich dieselben Sterne grüßen
Und so bin ich hier zu Haus.
Echo nimm dir recht zu Herzen
Und erlern' die Melodie
Meiner Freuden, meiner Schmerzen:
Ameleya! Ameley!
Blühet stolz ihr Königskerzen,
Ameleya! Ameley!
Wunderinseln, sel'ge Augen,
Die ein liebes Antlitz sehn,
In dem Monde untertauchen,
In der Sonne auferstehn.
Sonn und Mond, ihr lichten Hügel,
Schließet ein die ird'sche Kluft
Und das Leben senkt den Flügel
In des Traumes Zaubergruft.
Wo die Tiefe sich entsiegelt,
Und die Liebe frank und frei
In der ganzen Seele spiegelt
Ameleya! Ameley!

Meter: trochaic
Květnové meditace z roku 1887. (V. Epištola.)
by František Serafínský Procházka

Jak chopiti se k zvučné písni flétny,
jak sáhnout k lýře pro zvuk vítězný,
jak v dithyrambu veršík splétat vzletný
a vůní kadidlovou líbezný?
Jak fanfáry a bubny nechat hřmíti
tou salvou při triumfech slýchanou –
a ve frazích se na krev nezardíti,
když místo skutků krajem zaplanou?
Jak různým svatým s nymbem kolem hlavy
stlát k nohám hedváb díků bohatý
a nespatřit, jak po bok se jim staví
s jízlivým smíchem ďásek rohatý?
Jak o svornosti zpívat slavných skutcích,
když v roucho kokety se obláčí
a skutky chodit nechá po odpustcích,
jak děcka otrhaná, žebračí?
Jak vlastenectví k chvále zníti větší
má struna v nadšení vždy napjatá,
když začne ono mnohoslibnou řečí
a končí řádem, límcem ze zlata?
Bél, modla stará o bronzových nohou,
ta mezi námi straší dosavad.
Té jednotlivci žertvu pálí mnohou,
však národu jest z modlářství se kát.
Ať zve se pýchou, sobstvím, slavomamem,
ať vyšší instancí neb věhlasem,
vždy kořen její kotví v pekle samém,
a národ celý jejím pospasem.
Jen jednou, dvakrát, Svornosti, tvá síla
plamenem šlehla ve svět vesele,
a celý národ bedliv svého díla
byl obrem tehdy z kvádrů, z ocele.
A obrem tím se opět můžem’ státi,
jen inkvisici hoďme pod stoly
a srdcím dejme láskou, láskou vzpláti,
k hrudi si připněm’ peruť sokolí.
Proraziž, přeleť, přelom, přeskoč, ohni,
jen nepodlízej na rtu babí pláč,
sám sebe, lide, učiň zlatem v ohni,
ne psem, jenž líže pánův karabáč.
Nuž, bratři milí, vzhůru čela v muce
s praporem v pěsti, vzdorem ve zraku,
z nás každý staň se lidu tomu vůdce
k svatému vítězství a zázraku.
Nuž, bratři milí, podejme si ruce!

Meter: iambic
- XLVII - A Dios Nuestro Señor
by Francisco de Medrano

¿Cómo esperaré yo que de mi pena
tibias las quejas toquen en tu oído,
si con la lengua libertad te pido,
y el corazón se goza en la cadena?
Tú, Señor uno, ves cuánto esté ajena
la voz, que te importuna, del sentido;
y así, en bandos injustos dividido,
¿ver placada tu faz podré serena?
Tal es; haber piedad de un quebrantado
corazón aun es obra que en un crudo
pecho mortal halló tal vez entrada;
mas tirar del infierno a un obstinado
mal grado suyo, en ti, Uno, caber pudo
árbitro de la muerte y de la vida.

Meter: polymetric
Ich bin sehr müde
by Maria Luise Weissmann

Mein Fenster lehnt sich weit in den Abend hinaus,
Die Wolken stehen über den Dächern, ein Blumenstrauß,
Die Luft streichelt mich und ist sanft und voll großer Güte.
Ich aber halte die Hände gefaltet, denn ich bin müde,
Und höre verwundert auf das beschwingte Schreiten
Der Menschen, die auf der Straße vorübergleiten,
So sehr sind ihnen heute die Glieder leicht.
Nur ich liege, schwergebettet in meine Müde.
Manchmal höre ich einen Schritt, der Deinem gleicht,
Dann bin ich, Geliebter, wie die Musik der Schritte leicht
Und wie die Wolken über den Dächern silberne Blüte.

Meter: iambic
KRÁLOVSTVÍ MOJE NENÍ S TOHOTO SVĚTA.
by Adolf Černý

Království moje není s tohoto světa...
Velikou, smutnou pravdu řekl Jsi, Pane,
smutná jak bolestný úsměv je tato věta,
jako vzdech jeseně prořídlým listím když vane...
Království lásky chtěl Jsi na této zemi,
dobré Jsi zrní plnou rozséval hrstí,
krev Tvá mu rosou být měla, Beránku němý,
v bohaté klasy by vyhnalo v zkypřené prsti.
Těžce Jsi oral skálu vychladlé země,
krvavý pot Ti s čela svatého kanul,
trní Ti zbodalo skráň a rozrylo témě,
na hoře Golgotě pod křížem zmučen Jsi stanul.
Jaké však z Tvojí setby osení vzešlo?
Vzpučely lidstvu růže ze svaté krve?
Zdali vše do Tvého, Pane, ovčince vešlo?
Dobrým-li svět se stal, mrzkostmi nemocný prve...
Smutno je v duši...Koukol, trní a hloží
vyrostly z Tvojí těžce zorané líchy –
kdož byli vysláni hlásat království boží,
zasedli ve zlatých ornátech na trůně pýchy.
Pravdu Tvou svatou lační hlídali chrti,
Ty kde bys žehnal – hadi syčeli kletby,
na místě plamenů lásky – hranice smrti
vznítili, aby tam pálili klasy Tvé setby...
Na bránu dneška věk již dvacátý buší –
zdali jsme, Pane, Tvému království blíže?
Viz naši bídu a naše otroctví duší,
krále a žebráky, zbraně a pouta a kříže! –
Na bránu hledím, za níž čeká věk nový,
do mraků příštích časů duše má vzlétá –
smutně se zamýšlím, Pane, nad Tvými slovy,
království Tvoje že není, ach, s tohoto světa...

Meter: polymetric
Přelka.
by Josef Krasoslav Chmelenský

Vlásky snědé,
Líce bledé
Dívka má;
A tam přede
Niti šedé,
Mutně lká.
Smutek nosí,
Místo rosy
Slzičky
Kvítí rosí,
O klid prosí
Sudičky.
Tvrdí ale,
Příst že dále
Nelze jí;
By, ždá stále,
Vlákno zralé
Přestřihly.
Jilmy chvějí:
Hoch že její
V bitvě sní.
V obličeji
Barvy se jí
Střídají.
K jilmu sedne,
K nebi vzhlédne –
Víčka mne;
Tvář jí bledne –
Krev již ledne –
Kácí se! –

Meter: trochaic
Modern Love: I
by George Meredith

By this he knew she wept with waking eyes:
That, at his hand's light quiver by her head,
The strange low sobs that shook their common bed
Were called into her with a sharp surprise,
And strangled mute, like little gaping snakes,
Dreadfully venomous to him. She lay
Stone-still, and the long darkness flowed away
With muffled pulses. Then, as midnight makes
Her giant heart of Memory and Tears
Drink the pale drug of silence, and so beat
Sleep's heavy measure, they from head to feet
Were moveless, looking through their dead black years,
By vain regret scrawled over the blank wall.
Like sculptured effigies they might be seen
Upon their marriage-tomb, the sword between;
Each wishing for the sword that severs all.

Meter: iambic
PANNÁM!
by Václav Bolemír Nebeský

Panny, chraňte se,
By se Češka jinému, krom reku,
Líbat dala – ostřežte svých vděků!
Jen kdo umí protnout, jako druhý
Břetislav, otrocké ducha kruhy:
Tomu vzdejte milosti své dárky,
Hrdé dcery Vlasty, dcery Šárky!

Meter: trochaic
XXI. Ve světě málo lásky zříť,
by Duchoslav Panýrek

Ve světě málo lásky zříť,
že nelze se jí nasytiť,
a nenávisti, lsti a zrad,
že k nesnešení ani snad.
O trochu lásky každý dbej,
jí hořkosť zrady zajídej;
vždyť v světě lásky málo zříť,
že nelze se jí nasytiť. –

Meter: iambic
Dóm v noci.
by Karel Babánek

Jen vítr tichem noci kvílí,
v stín zamlklý se halí dóm.
A nahoře kdes’ ve trámoví
je praskot slyšet v tichu tom.
A netopýr se mihne v letu,
zní dlažbou kroky, kdo ví čí.
V měsíčním světle příšerně se
kamenní šklebí chrliči.

Meter: iambic
158.  Die Seele kombt von GOtt.
by Angelus Silesius

Die Seel ist eine Flamm auß GOtt dem Blitz gegan-
gen:
Ach solte sie dann nicht in Jhn zurük gelangen.

Meter: iambic
Napoleon im Kreml.
by Conrad Ferdinand Meyer

Er nickt mit seinem großen Haupt
Am Feuer eines fremden Herds:
Im Traum erblickt er einen Geist,
Der seines Purpurs Spange löst.
Der Dämon schreit mit wilder Gier:
„mich lüstet nach dem rothen Kleid!
In ungezählter Menschen Blut
Getaucht, verfärbt der Purpur nicht!“
Die Beiden rangen Leib an Leib.
„gieb her!“ „Gieb her!“ Der Dämon fleucht
Mit spitzen Flügeln durch die Nacht
Und schleift den Purpur hinter sich.
Und wo der Purpur flatternd fliegt,
Sprühn Funken, lodern Flammen auf!
Der Corse fährt aus seinem Traum
Und starrt in Moskau's weiten Brand.

Meter: iambic
1L: Sagt, wo sind die Veilchen hin,
by Johann Georg Jacobi

Sagt, wo sind die Veilchen hin,
Die so freudig glänzten,
Und der Blumen-Königinn
Ihren Weg bekränzten?
»jüngling ach! der Lenz entflieht:
Diese Veilchen sind verblüht.«
Sagt, wo sind die Rosen hin,
Die wir singend pflückten,
Als sich Hirt' und Schäferinn
Hut und Busen schmückten?
»mädchen, ach! der Sommer flieht:
Diese Rosen sind verblüht.«
Führe denn zum Bächlein mich,
Das die Veilchen tränkte,
Das mit leisem Murmeln sich,
In die Thäler senkte.
»luft und Sonne glühten sehr:
Jenes Bächlein ist nicht mehr.«
Bringe denn zur Laube mich,
Wo die Rosen standen,
Wo in treuer Liebe sich
Hirt' und Mädchen fanden.
»wind und Hagel stürmten sehr:
Jene Laube grünt nicht mehr.«
Sagt, wo ist das Mädchen hin,
Das, weil ich's erblickte,
Sich mit demuthvollem Sinn
Zu den Veilchen bückte?
»jüngling! alle Schönheit flieht:
Auch das Mädchen ist verblüht.«
Sagt, wo ist der Sänger hin,
Der auf bunten Wiesen
Veilchen, Ros' und Schäferinn;
Laub und Bach gepriesen?
»mädchen, unser Leben flieht:
Auch der Sänger ist verblüht.«

Meter: trochaic
Bebe vino precioso con mosquitos dentro
by Quevedo

Tudescos moscos de los sorbos finos,
caspa de las azumbres más famosas,
que porque el fuego tiene mariposas,
queréis que el mosto tenga marivinos;
aves luquetes, átomos mezquinos,
motas borrachas, pájaras vinosas,
pelusas de los vinos envidiosas,
abejas de la miel de los tocinos;
liendres de la vendimia, yo os admito
en mi gaznate, pues tenéis por soga
al nieto de la vid, licor bendito.
Tomá en el trago hacia mi nuez la boga;
que, bebiéndoos a todos, me desquito
del vino que bebistes y os ahoga.

Meter: iambic
VALČÍK.
by Jan Červenka

Co malých i velkých básníků
jím k písni se uchvátit dalo!
Co něhy a vášně a nadšení
v té písni jich vřelo a lkalo!
A já, moje paní spanilá,
tak jako v tom valčíku s Vámi,
já nemám slov, abych vylíčil,
jak opájí, dusí a mámí.
Co kouzla v té hudbě nyjící,
co žáru v tom, v zrak se Vám hroužit,
v to moře tajemné, hluboké –
Vás v loktech mít a přece toužit!
Ó chtěl bych tak věčně nésti Vás
tím divokým valčíkem žití,
jak ostříž, jenž hrdličku uchvátil
a krev její na spárech cítí.
Ó chtěl bych tak věčně poslouchat,
tluk Vašeho srdce jak buší,
a potom v šílené závrati
Vám u nohou vydechnout duši!

Meter: amphibrachic
CIV. (Poutník se loučí.)
by Jaroslav Vrchlický

Nežli za tím rohem skály zmizím,
která sluje Smrt, ať jedno zvím:
že svým jsem pěl, ne cizím.
Může býti skromnějšího přání?
Nechci laur ni potlesk za svůj rým,
chci pouze – naslouchání.
Však již ani tak se nenabízím,
dostačí mi, a to jistě vím,
že byl jsem vždycky ryzím.
A s tím již klidně zmizím.

Meter: polymetric
- XLI -
by Fernando de Herrera

En la oscura tiniebla del olvido
y fría sombra, do tu luz no alcanza,
Amor me tiene puesto sin mudanza
este fiero desdén aborrecido,
porque de su crudeza perseguido,
hecho mísero ejemplo de venganza,
del todo desampare la esperanza
de volver al favor y al bien perdido.
Tú que sabes mi fe y oyes mi llanto,
rompe las nieblas con tu ardiente fuego
y tórname a la dulce suerte mía.
Mas ¡oh! ¡Si oyese yo tal vez el canto
de mi enemiga, que saldría luego
a la pura región de la alegría!

Meter: polymetric
Ii.
by Georg Herwegh

Seht ihr den Geist der Freiheit schreiten
Auf Blumensohlen durch das Land?
Zum stillen Segen liebend breiten
Die schwertgewohnte Götterhand?
Auf hohem Berg, im tiefsten Thale,
So freudig rauscht's, so wundersam;
Die Freiheit weint zum vierten Male,
Zum vierten Male nicht aus Gram.
Denn Völker knieen am Altare,
Den ihrem Sohn man auferbaut,
Das Opfer sind vierhundert Jahre,
Die Ewigkeit ist seine Braut.
Vierhundert Jahre sind erschlagen,
Vierhundert Feinde liegen tot,
Bald wird er frei die Waffen tragen,
Die ihm die freie Mutter bot.
Bald wird er schleudern frei die Blitze
In des Verbrechens düstres Haus,
Und dann auf ihrem Lottersitze
Des Volkes Feinde spähen aus.

Meter: iambic