PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La mañana en el sitio
by Joaquín Nicolás Aramburu

Ya la primera luz de la mañana
baña el altivo monte y la colina
y, cual níveo celaje, la neblina
se reconcentra y flota en la sabana
Por el techo, de verde palma cana,
se filtra el humo azul de la cocina;
pica, con sus polluelos, la gallina
el maíz que un muchacho le desgrana.
Relincha el potro; zumba la colmena
que sale en pos del néctar de las flores;
cerca del surco, de impaciencia llena,
la yunta está de toros bramadores
y el guajiro a la puerta de la choza,
bebiendo a sorbos el café, se goza.

Meter: polymetric
Večerní píseň.
by Marie Calma

Šel jsi kolem oken mých
z večera –
vůně fial rozkvetlých
do šera
lákala a sváděla
jako hřích.
Šero houstlo – k tobě jít
chtělo se,
všechno ve mně chtělo žít,
chvělo se.
Okouzlení, opojení
byl to cit.
Nemohla jsem bázeň svou
přemoci,
za tebou jít vonnou tmou
do noci,
jedenkrát, docela
býti tvou.

Meter: trochaic
Raději viset!
by Emanuel Züngel

Ve Španělích bývávalo mravem,
zločince když vedli k šibenici,
že moh' vyváznouti zcela,
jestli si jej v okamžiku pravém
na trhu neb na ulici
kráska kterás vyžádala za manžela.
Tak se také kdysi stalo,
chlapisko že tou se cestou bralo,
mladé, hezké dost,
samá bujarost,
aniž by se byla jediná
hlásila oň vdova nebo dívčina;
u samé až městské brány,
když už všecky jeho naděje
zdály se být na dranc rozškubány,
náhle naň se štěstí usměje.
Stálať baba tu, vzor sovy nebo vrány,
jížto z očí ďas
na ženicha jen se třás' –
ta teď děsným skřehotem
ptá se: „Nu, můj drahoušku,
chceš se státi na zkoušku
chotěm mým a klenotem?“
Zločinec se na ni sotva podívá,
hrůza pekel hned jej prochvívá,
načež odhodlaně
pokročí k té straně,
věšačka kde strmí strašlivá.
„S tebou ku oltáři?“
s zoufanlivou volá tváří –
„tvým se mužem stát??
Raděj viset stokrát – tisíckrát!“

Meter: trochaic
HLAS JARA.
by Jan z Wojkowicz

Hlas, jak zvuk violy tak dávno pověšené
a jednou z rána ze zdí sundané,
zajásal výškou tisícerých citů
ve smutné včera ještě duši mé...
Snů jara celého, jež sluncem zulíbáno,
rozkvetly v duši svěží kytice –
snů jara celého, jež vzduchem provětráno,
zplesalo v srdci ptáků tisíce!
Tak světlem jásajícím všemi výšinami,
zpíváním sluncí, letem k oblačnu,
svítí a zpívá v nekonečných trilcích,
houslí a blouzní v nitru moře snů!
Jak moře světel třpytících se láskou,
zářného vodotrysku tříští milion,
duhových, démantových, vzlétá k nebes modru –
vítězství každý trysk, a zázrak každý tón!

Meter: iambic
JSEM JAKO ŽEBRÁK TEN...
by Jan z Wojkowicz

Svou hlavu opřít si, zaplakat, vyzpovídat,
přec srdce citlivé nemůže komukoli.
V mé smutné samotě, na loži utrpení,
to jedno z všeho nejvíce mě bolí:
Že, když se zaplakat chce, blízkého rámě není,
že ruky, již bych stisknouti moh’, není,
ni rtů, jimž přenesl bych stesk svůj v políbení.
A přec ta potřeba, ta touha roste ve mně,
čím v srdce mé víc utrpení lehá,
čím víc se kolem mne jen chlad a výsměch šíří.
Leč nikde porozumění, ni soucítění, něha.
Snad přítel? lásky? Oh, jak zlé je žití!
Každý jen sebe zná, a své jen rány cítí.
Jak země jiné skladby, s jinou gravitací,
tak přítel zmužnělý, v proud žití jednou schvácen,
družného dětství sféře čím dál víc se ztrácí.
Pak svůj jen život žije, vlastní sféře vrácen –
kol svého Slunce pozorně se točí,
svět jiných oblastí ztráceje s mysli, s očí.
A lásky – oh, ty dávno jiné, v dáli,
pokud že vůbec byly milenkami,
ne pouze ženami, jež času větry svály
v náruč jen náhodou – ty lásky dávno
s jinými zájmy, city, myšlenkami,
se jiným ženami neb milenkami staly.
Ne, nemám nikoho, kdo pohladil by hlavu,
když těžká skloní se v rtů trpkém usmívání;
ne, nemám nikoho, k němuž bych beze studu
moh’ vyslat upřímný a teplý pohled ani.
Od srdcí opuštěný, tak tu nyní stojím,
nemocný tvor, své samoty se bojím.
Oh, jak to pomyšlení, pocítění zebe:
Nikoho nemít, jenom sama sebe!
Kdo vypoví můj všechen trud, mou muku!
Jsem jako žebrák ten, jenž hořce zaplakal,
když přišel pes a olízal mu ruku!

Meter: iambic
Z „Ozvěny”. (1.)
by Vojtěch Pekař

Ach, jak krásná jest procházka
v Anninčině zahradě,
po záhonech kvete láska
v rozmanité pořadě.
Když tak někdy jdeme spolu
po uzounké cestičce,
ona sklopí očka dolů
podobna jsouc růžince.
Ach, jak vřele si to žádám,
vroucí sliby bohu skládám,
abychom tu zbloudili,
nikdy se nevrátili.

Meter: trochaic
Challenge
by Sterling A. Brown

I said, in drunken pride of youth and you
That mischief-making Time would never dare
Play his ill-humored tricks upon us two,
Strange and defiant lovers that we were.
I said that even Death, Highwayman Death,
Could never master lovers such as we,
That even when his clutch had throttled breath,
My hymns would float in praise, undauntedly.

I did not think such words were bravado.
Oh, I think honestly we knew no fear,
We loved each other so.
And thus, with you believing me, I made
My prophecies, rebellious, unafraid . . . .
And that was foolish, wasn’t it, my dear?

Meter: iambic
MŮJ ŽALM
by Emanuel Lešehrad

Ó Kriste, jenž jsi dojal srdce mé
a bytost mou si láskou podmanil,
chci sloužiti tvé moci velebné.
Můj Mistře, jenž jsi s kříže sestoupil
a slepé oči vznítil viděním,
svou krví hříšné ruce očistil,
nuž vlídně pohleď, kterak žíznící
se zpijím víry vínem pravdivým,
jež sklidit dals mi na své vinici.
Vím, nitro mé je něh tvých nehodné,
má ústa špatně učí modlit se,
mé myšlenky jsou květy neplodné,
přec pro můj život, snůšku strastí zlých,
i pro rány, jež snáším s pokorou,
hlod výtek, hrůzu zmatku v prsou mých
měj slitování s dětskou duší mou

Meter: iambic
Na lyru.
by Karel Alois Vinařický

Utíchuje tón a umírá;
Šepotavě, tíše
Se do duchů říše
Ubírá,
Doba času upomíná;
Naše loučení počíná,
Lyro má!
Citu mého vědoma
Dělilas utěchy moje,
Žele, toužení a boje.
Nyní na luze
Oviji tě olívou,
A zavěsím ovitou
Mezi lípy haluze.
Utichuje tón a umírá;
Šepotavě, tiše
Se do duchů říše
Ubírá.

Meter: trochaic
- XIV -
by Diego Hurtado de Mendoza

En la fuente más clara y apartada
del monte al casto coro consagrado,
vi entre las nueve hermanas asentada
una hermosa ninfa al diestro lado.
En cabello se estaba, coronada
de verde hiedra y arrayán mezclado,
en traje extraño y lengua desusada,
dando y quitando leyes a su grado.
Vi como sobre todas parecía;
que no fue poco ver hombre mortal
inmortal hermosura y voz divina.
Y conocila ser doña María,
la que al cielo dio al mundo por señal
de la parte mejor que en sí tenía.

Meter: polymetric
1L: Mit strahlbekränztem Haupt' entsteigt
by Christian Graf zu Stolberg

Mit strahlbekränztem Haupt' entsteigt
Die Nachtbesiegerinn
Dem Meer', Orions Flamm' erbleicht
Und schwindet vor ihr hin;
Des Adlers Gruß, der Lerche Sang,
Des Menschen Dank
Schallt, Sonne, dir zum Lobgesang.

Meter: iambic
SOUHVĚZDÍ ORIONA
by Emanuel Lešehrad

Pracovní stůl můj se vznáší
v prostoře hvězdné.
Vůkol mne jasice srší, planety krouží,
sluneční světy.
Nad stolem ruka má tápe s plamenným perem,
mlžina kosmické látky přes stůl se valí;
plamenným perem v ni vepsat snažím se báseň,
kterou bych vylíčil v kráse Orion třpytný.
Mlžina přes stůl se sune, v bezednou propast se vlní,
vzrušené pero ji trhá, spaluje v žáru,
nemůže vyrýt run skvělých, které by zachytit mohly
paprsek nebeské krásy,
jíž se skví Orion zářný.
Divoce třeští má hlava.
Hvězdný prach v oči mi šlehá, ústa se vzpínají marně,
z nebeské číše by pila vesmíru moudrost a sílu,
jež by se výrazem staly
souhvězdí mého.
Nádherné souhvězdí luzné, planoucí hranice lásky,
z kterého v pradávnu vzešla sluneční soustava naše,
s ní též i Země,
na které po mnoha změnách z praspánku procitl člověk,
slávu tvou, vznešenost, skvělost
vepsat bych v blány chtěl věčna,
vesmíru oddaný ctitel, nadzemský tulák;
sešli mi znamení tajné, pomoz mé bezmocné ruce,
poskytni sílu a pevnost žhavému peru,
vzývám tě, souhvězdí šťastné, rodičko planety naší,
žehnané lůno.
V prostorách slavnostní ticho.
Hvězdy se rodí.
Pojednou na stůl mi bleskl ohnivý obraz:
Orion paprsek seslal,
v mlžině hvězdné
zobrazil souhvězdí svoje.
V bouřlivé hrůze a kráse blouzní má hlava.
Pero mé do hlubin letí, ruka má zmateně hledá
oporu v hvězdách.
Tajemstvím věčného světla zahlcen řítím se bezdnem,
v pějící povětroň změněn, který se na cestu vydal
k hostiné Zemi.

Meter: dactylic
SMRT
by Tereza Dubrovská

Jede, jede
dítě bledé –
náruč plnou kvítí,
bílé růže, tuberosy,
plné svěží, třpytné rosy,
perlami se svítí.
Jede, jede
dítě bledé –
trhá něžné kvítí,
tuberosy, růže bílé,
perla kane každé chvíle
dolů v naše žití.
Jede, jede
dítě bledé –
rozevírá dlaně,
v ruce květy, růže něžné,
s nebe sype listí sněžné –
hvězda padá na ně.
Jede, jede
dítě bledé –
květy s nebe hází,
tuberosy, růže bílé –
kudy jede, každé chvíle
jedna hvězda schází.

Meter: trochaic
PODZIMNÍ POLE.
by Karel Červinka

To po práci je klidné oddechnutí,
co z toho pole ve sny tvoje vane,
to všecko tebe vzpomínati nutí,
když vidíš prázdné plochy rozorané.
Žal mluví tichem v šeru u rybníků,
žal mluví křikem koroptví, žal mluví
už opadalým listím čilimníků,
žal mluví lesem, v kterém ztichly žluvy.
Je smuten vítr vychladlý a ostrý,
a všecko mluví: Zima už sem kráčí,
už padne sníh na drobné ptačí kostry,
na stromy, keře, trávy, na bodláčí.
A přec ta pole, pláně a ty svahy,
ty zvadlé trávy, a pýchavky hnědé,
a všechen kraj ten obzvlášť jest mi drahý
ve barvě smutku popelavě šedé.
Jsem jako oráč loučící se s pluhem,
jak rozsévač, když v půdu zasil žito
a domů kráčí... tak se loučí s druhem
druh před odjezdem... všeho je mi líto!
A je mi líto květů, které hynou,
trav je mi líto, jež jsou nyní žluty,
cest, kterým béře zima klenbu stinnou,
rév, které zcuchal smutný podzim krutý.
Mně zdá se, kraj ten zamlklý že stůně,
já cítím dobře, večer když se šeří,
že čas je, aby do plesnivé vůně
napadlo sněžné, drobné, měkké peří.
A oblaka když na západě hoří,
jdu nejraději v tyto lány němé!
Mým přítelem jsou, a když přítel choří,
nám zdá se, že jej více milujeme! – –

Meter: iambic
Weihnachtslied
by Max von Schenkendorf

Brich an du schönes Morgenlicht!
Das ist der alte Morgen nicht,
Der täglich wiederkehret.
Es ist ein Leuchten aus der Fern',
Es ist ein Schimmer, ist ein Stern,
Von dem ich längst gehöret.
Nun wird ein König aller Welt,
Von Ewigkeit zum Heil bestellt,
Ein zartes Kind geboren.
Der Teufel hat sein altes Recht
Am ganzen menschlichen Geschlecht
Verspielt schon und verloren.
Der Himmel ist jetzt nimmer weit,
Es naht die sel'ge Gotteszeit,
Der Freiheit und der Liebe.
Wohlauf, du frohe Christenheit!
Daß Jeder sich nach langem Streit
In Friedenswerken übe.
Ein ewig festes Liebesband
Hält jedes Haus und jedes Land
Und alle Welt umfangen,
Wir alle sind ein heil'ger Stamm,
Der Löwe spielet mit dem Lamm,
Das Kind am Nest der Schlangen.
Wer ist noch, welcher sorgt und sinnt?
Hier in der Krippe liegt ein Kind
Mit lächelnder Geberde.
Wir grüßen dich du Sternenheld!
Willkommen Heiland aller Welt!
Willkommen auf der Erde!

Meter: iambic
56.
by Friedrich Rückert

Dich freut ein Name, den dem Nachbar Spötter gaben,
Und weißt nicht, welchen sie dir selbst gegeben haben.

Meter: polymetric
1L: Ich atme Dich mit Sehnsucht, süßer Duft.
by Maria Luise Weissmann

Ich atme Dich mit Sehnsucht, süßer Duft.
Wo Du verschwebst, ging aller Frühling enden,
Wo Du verhauchst, da weht von Schatten-Wänden
Herbstlichen Atems die bereifte Luft.
Ich schmecke Dich mit Andacht, edles Brot.
Wo Du gebrichst, gebricht es aller Fülle,
Wo Du ausgehst, da steigt aus ihrer Hülle
Von Überfluß die ungemeßne Not.
Ich fühle Dich mit Angst, geliebter Leib.
Die Dich verlor, die Hand, wird irrer Schwere
Tasten ringsum und tasten in die Leere
Nach allen Dings unfaßbarem Verbleib.
Ich höre Dich, o naher Stimme Sang.
Wo Du verstummst, wird jeder Laut in Schweigen
Hinsterben und vergeblich tief im Neigen
Das Ohr sich mühn nach einem kleinen Klang.
Ich sehe Dich mit Inbrunst, großes Licht,
Geleucht der Weite, Glanz aus tausend Fernen.
Wo Du verbleichst, kehrt unter blinden Sternen
In Dunkel das verlöschende Gesicht.

Meter: iambic
Mi adoración
by José Fornaris

Aquí alzando patrióticos cantares,
de estas orillas en la blanca arena,
y no en la margen del helado Sena,
ni al blando murmurar del Manzanares,
vivo feliz Prefiero en mis hogares
el claro arroyo que entre guijas suena,
y la que grata los espacios llena
música de mis cedros y palmares
¿Qué puede haber en el Antiguo Mundo
comparable a mis céfiros y cañas,
y al follaje sin par del bosque mío?
Adorar sólo sé mi sol fecundo,
mis colinas, mis vírgenes montañas,
y la fértil ribera de mi río.

Meter: polymetric
8.
by Otto Julius Bierbaum

Nun ist viel tot in mir. Ich weiß nun, jene Qual
Die mich ins Fremde trieb und immer rückwärts doch
Den Blick der Sehnsucht wandte, war nicht mehr
Als einer Krankheit letzter Ueberfall.
Sieh, auf dem Schnee hier steht ein Sarg, – hinein
Die leere Puppe jenes faulen Grams!
Lemuren, kommt, und schaufelt mir ein Grab
Für diese böse Puppe, – Schnee, Schnee, Schnee
Darauf und schwere Blöcke Eis. Macht schnell!
Tief, tief das Grab, in Eis und Schnee tief, tief!
Ich will nicht wissen, wo der Popanz liegt!
Ah, daß ich frei bin! Wintersonne, sieh,
Hier steh ich fröhlich zwischen Eis und Schnee,
Und niemals wußt ich mehr, was Frühling ist.
Ich war ins Grau, ins Neblige verrannt.
Ich hing am Gram wie in der Spinne Netz
Die arme Fliege, und schon fuhr auf mich
Die große Spinne los, die alles frißt,
Da sprach was über meinem Leben wacht:
Noch nicht, noch nicht! Und wie im Märchen wars:
Ich stand verwandelt und erlöst und frei
Im allerschönsten Schlosse von Kristall.
Oh schöner Winter, kalt und sonnenklar,
Dein Frost hat mich gesund gemacht und hart.
Mir ist, als ruhte jetzt in meiner Hand
Ein wohlgehämmert Schwert. Und ich bin stark,
Mir alle Wege frei damit zu haun.
In Niederungen geh ich nun nicht mehr.

Meter: iambic
Algo extraño...
by Rafael Verson Brunet

Algo extraño se anuncia en
                  mi cuerpo sensible
que en lo íntimo turba y conmueve mi vida,
y me clava, en la carne, una
                  garra invisible
el recuerdo lejano de tu cuerpo suicida
Y se anima la llama del
                  anhelo inextinto
que antaño, insinuante, me obsedía por verte:
en mi ser inferior me
                  predice el instinto
que de hallarte muy pronto a través de la muerte
De mi cuerpo terreno, se diría
                  que vibra
un estremecimiento, en la
                  íntima fibra
por tu ser abolido, por tu psiqui olvidada
Y al lejano conjuro que mi interno conmueve,
me revela el instinto que he
                  de hallarte muy breve
a través de la muerte, del abismo y la nada

Meter: anapestic
MISTR JAN
by Petr Bezruč

Jene, Jene, bílý Jene,
národ Tobě pomník klene.
Nejen žes byl rebel z kosti,
jak jest Čecha povinností,
ale že to Němci byli,
co Ti život utratili.
Jene, Jene, bílý Jene
(vidím nebe otevřené),
kolik Husů od té doby
rozžal národ v rudé hroby,
třeba Čechy byli z kosti
a rebely z povinnosti?

Meter: trochaic
1L: Erblick' ich sie mit Schmuck und Ziergehenken
by Hermann von Lingg

Erblick' ich sie mit Schmuck und Ziergehenken
Im falschen Haar beim falschen Kerzenschimmer,
Die stolzen Damen all', so muß ich immer
An dich, mein einsam Kind, mit Wehmut denken.
Wie du mit nichts prangtst, als mit
Die die Natur dir gab, wie du im Zimmer
Allein jetzt weilst bei deiner Lampe Schimmer
Und sich in Wehmut deine Blicke senken.
Wenn ich das denk', wird seltsam mir zu Mute.
Ich möcht' am Weg wich wie ein Bettler setzen
In Nacht und Frost, als käm' das
Als könnte Leid an mir es dir ersetzen.
O fühl's, daß ich für dich im stillen blute,
Daß Tränen mir um dich das Auge netzen!

Meter: iambic
Symbol
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Der Menschheit Seele nahm Gestalt im Weibe,
im Traum vom Weibe deuten sich die Zeiten:
des Griechen
umfaßt in
des Christen Sehnsucht nach der
des Weibes reinste Liebe zu verklären,
wallt zu
die keusch des Sohns des keuscheren genesen.
Wann kommt die Zeit, da aus der Menschheit Gründen
ein
der Reinheit endlich wird die Schönheit
und Allen, Allen die Erlösung künden,
die Ich, Geliebte, einst in
du

Meter: iambic
ZIMNÍ RÁNO
by Otokar Březina

V prach šedých úsvitů se zážeh rudý střel;
nad mrtvý horizont požáru záplavou
den, Vítěz času, blížil se jak nepřítel
s měst zapálených gloriolou krvavou.
Od hroznů konstelac se lámal zlatý jas,
stem raket zelených hvězd pršel ohňostroj
nad moře západu, kde stápěl se a has’
jak postřílených zlatých ptáků zřidlý roj.
Běl těžká ožila v karmínů měkký dech
a mrazem ožehnut do žluta vadl sníh;
zjev noci průsvitný, plačící v démantech
naposled líbal zem v modravých nuancích.
Žal křečí úzkostnou se ztuhlým vzduchem chvěl,
a v lože nevěstí požáru záplavou
den, Vítěz času, blížil se jak nepřítel
s měst zapálených gloriolou krvavou.

Meter: polymetric
Co jest slza? Skvostná karbunkule
by Jan Neruda

Co jest slza? Skvostná karbunkule
v noci světlem divným zářící,
a svou září charé noční stíny
i jich dusné strachy mařící.
Co jest slza? Kapka rosy chladné,
jakou palčivý blín nasází,
kapka ta jak vlna v okeánu
celé nebe sama obrazí.
Co jest slza? Mlíčná nebes střída,
stříbra zář to modrem stopená,
tisícerých chová v sobě světel,
tisícerých světel bez jmena.

Meter: trochaic
Večer po vzkříšení na bílou sobotu.
by František Leubner

Jak těžký příkrov černých suken věsí
noc na oltáře, sloupy, stěny šeré.
Tiš hrobová, kde varhan zvuky steré
dřív klenbou chvěly vítěznými plesy.
Dlaň duchů – čekáš – sáhne na klávesy
a vzlykem zalká smutné miserere...
Řad kostlivců se z hrobů v kápích bere –
zrak nepokojný stínů kol se děsí.
A dlažba puká, jícny hrobů zejí.
Jak svíce pohřební plá lampa věčná
a hroby tmí se... Hrůzo hrobu bídná!
V tom luny paprsky se okny lejí.
Děs minul. Těchou mužní duše vděčná:
jak měsíc v chrám, plá za hrob víra klidná.

Meter: iambic
AMOR INDIO
by Manuel Bernabé

Hay un poco de sol. Labriego hermano,
ve a recoger las zarzas del sendero,
que cuando pase aquélla que más quiero
no se hiera las plantas ni la mano.
Cuando la mires asomada al llano,
la tez de rosa y el andar ligero,
tiéndela el parasol, y el sol de enero
ceda al imperio de mi amor galano.
Soy el amor de la leyenda antigua,
el indio aquél, crecido en la manigua,
que amó con mansedumbre de paloma.
Soy, en la idealidad de mi cariño,
el pétalo de flor que coge el niño
y se rompe en los aires, hecho aroma.

Meter: polymetric
1L: Paradiesisch umgestaltet
by Friedrich von Matthisson

Paradiesisch umgestaltet
Prangt die Flur in goldnem Glanz;
Freude jubelt; Liebe waltet;
Auf, beginnt den Maientanz!
In des Forsts geheimer Dichte
Girrt und flötet Minnelaut;
Unterm Grün im Abendlichte,
Kosen Bräutigam und Braut.
Bäll' und Opern freun den Städter,
Assembleen die Städterin:
Uns entzückt der Frühlingsäther,
Uns der Haine Baldachin!
Krönt der frohen Weisheit Becher;
Horcht der Wipfel Silberschall;
Webt verschwiegne Blätterdächer;
Ruht auf Moos' am Wasserfall!
Mit des Sinngrüns blauen Klocken
Schmückt der holden Jungfraun Haar;
Tanzt, beweht von Blütenflocken,
Wallt im Zwielicht Paar und Paar.
Heute Kuß auf Kuß der Trauten,
Jüngling! die sich dir ergab:
Viel, ach! viel der Zähren thauten
Schon auf junger Bräute Grab.

Meter: trochaic
In der Sturmnacht
by Justinus Kerner

Es kommt mein Freund, schon hör' ich laut ihn singen,
Der Sturmwind ist es, der mit mächt'gen Schwingen
Hinfähret durch die finstre Mitternacht,
Sein Lied hat mich aus trägem Schlaf gebracht.
Der Wälder Rauschen und des Wassers Wogen,
Der Wolken Tanz am finstern Himmelsbogen
Und drein des Sturmes donnergleiches Lied
Mit Macht hinaus in die Natur mich zieht.
Da möcht' ich mich mit ihm so ganz verweben,
Ein Luftgeist – singend mit dem Sturme schweben,
Mit Wäldern, Bergen und dem Meer im Bund,
Nicht mehr genannt von eines Menschen Mund.
Sturm! sing dein Donnerlied, Luftgeisterheere
Einstimmend – fahrt mit ihm durch Land und Meere!
Noch hält der Erde Band fest meinen Geist.
Doch Lust! zu wissen, daß dies Band zerreißt.
Dann heb mich auf, o Sturm! mit deinen Schwingen,
Dann, Freund! laß mich dein Donnerlied mitsingen,
Mitfliegen laß mich über Land und Flur
Wie du – ein Teil der schaffenden Natur.

Meter: iambic
89. An Mævium
by Andreas Gryphius

Drey böse Bürger find man nur in deiner Stadt/
Zu vil für einen Ortt/ der nicht zwey gutte hat.

Meter: iambic
ČAS
by Otokar Fischer

Ticho stalo se. Neb vítr-čas
na hřebeni zastavil se hor.
Rozhlédl se. Vydech. Vzlét. A zas
bzučí vzduch a šumně hučí bor.
Neznavená, strašná peruti,
jež mnou prochvíváš a neseš mne,
také ty znáš bílé nehnutí,
hrůzu chvíle, závrať poledne?
Úzkost máš, tvůj zvichřený že let,
z dálek nedohledných rozpoután,
máváním tvých křídel bude zpět
povětřím, jež proletěl už, hnán?
Tajíš dech, že úděs na tě pad
z té, do níž se řítíš, prázdnoty?
Chaos, jenž ti otcem byl, tě zmát,
čase, neviděný ptáku ty?
Živé unášíš nás v pařátech,
rozbíjíš nás na úbočích skal;
v plášti mlh my, duše mrtvých všech,
s tebou budem buráceti v dál.
Ve své moci oheň, vodu, zem,
v předu prázdno, mlhy za sebou,
mrazivým se řítíš vesmírem,
svojí vlastní zmrazen velebou.
Než se s dechem slije vteřina,
zastavil ses. Ne však pro oddech.
Lákalo tě, sílo jediná,
z vlastní vůle zarazit svůj běh,
střemhlav kamsi uvrhnout se v sráz,
vymrštit se z jícnu propastí
a svým letem mlhy, svět i nás,
vše, co přítěží je, setřásti,
brázdit bezdno bez moře a hvězd,
temnem proniknout a k temnotám
světaprázdným prostorem se nést,
dravec vichr, olbřímí a sám.

Meter: trochaic
Čečetka.
by Adolf Heyduk

Mé družné čečetky, když v rubáš oděn svět,
vy přilétáte domů,
ať sever mračí se a jíní bílý květ
tkví v černých kšticích stromů;
k hor břízám truchlícím vás čilý nese spěch,
vy sněhu rudé zdoby,
nechť řeky oněmly a mrazných nocí dech
vám prsa prochvívá a bodá mečem zloby.
Jak krve krůpěje, tekoucí létu z ran,
jež mřelo vichrů kvasem,
slétáte na úběl, jímž lesní pokryt stan,
a granátovým jasem
se rdíte v třepotu, když slunce zlatá zář
pláň vroucně líbá sinou,
až jiskří radostí a rumění se tvář,
a slzy blaženství jí v perlách z očí plynou.
Rád na vás pohlížím, když probouzí se bor,
vy palečkové ptačí,
a toužím vyslechnout váš drobný rozhovor
a vystihnout, co značí,
a v hlavě skloněné, když sleduji váš zpěv,
sny podivné se rojí,
když za jednoho z vás sbor všechen cedí krev,
a pohnut pohlížím, jak statečni jste v boji.
Ten lesklý na hlavě i hrudi rudý chmýr
je rekovnosti znakem,
jste tělem malí jen, leč duch váš bohatýr,
v boj pouští se i s ptákem,
jenž z loupeže je živ, a druhdy viděl jsem,
vy moji drobní reci,
jak jste se tužili, když brat rván ostřížem,
až z dravčích osidel a spárů vyváz’ přeci.
Jste vzorem družnosti, vám rodný řád je svat,
jímž bratr k bratru stojí,
tlum za jednoho z vás a jeden za tlum rád,
když káže cit, mře v boji,
z vás každý odhodlán i peven jest a směl,
ať hrozí vrahů stáda;
leb s hrudí krvavy jsem u všech uviděl,
leč nikde krvavá jsem nepostřehl záda.
Kéž jak ten útlý pták, můj lide, srdce máš!
Jen sketa srdce ztrácí,
když hrozný s pavézou se blíží Goliáš,
jejž druhdy David kácí.
Ten, koho s bojiště v dál žene chabý strach,
všech nejhorší je sketa,
a komu velikým je vypínavý vrah,
sám bídně vraždí se, a navždy po něm veta.
Před bouře hrozbami, před zbraní divých rot
jen baba v kout se krčí,
leč statnost chytá v pěst a svírá meče hrot,
když na prsa ji trčí;
za život bídácký, za hrstku lesklých plev
jen rab se práva vzdává,
leč z reků padlých hlav, již za rod dali krev,
duch slávy vznešený a nesmrtelný vstává.

Meter: iambic
La trampa del cazador
by Francisco Ruiz Estébez

La trampa de metal brilló sangrienta
ay con la sangre de su propio dueño,
no fue de hechicería su violenta
ponzoñación de tigres y beleños.
Olvidose el lascivo su mordida
y su vil herramienta lacerante,
y de su cruel lascivia fue medida
su sangre de rubíes y diamantes.
Por olvidar la trampa en la negrura
sufrió de su ignorancia su castigo,
del mal que pretendió la mordedura,
nopales tenebrosos por amigos,
y locura terrible a su locura
haciendo de sí mismo su enemigo.

Meter: iambic
[saturnalien auch hat das Wissen]
by Franz Grillparzer

Saturnalien auch hat das Wissen, seh ich, die Wahrheit;
Sitzt mit dem Herrn an dem Tisch und darf sprechen, die Magd!

Meter: polymetric