PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Touho něžná, touho po domovu,
by František Sušil

Touho něžná, touho po domovu,
Jak jsi po všem světě rozlita!
Ve tmách země záře's světitá,
Růže's květlá na života rovu.
Ku tvému se kouzelnému slovu
Mění v ráje poustka písčitá;
Kde se žezlo tvoje vyskytá,
Tam se z hrobu život rodí znovu.
Domov můj, ten domov věčných slastí,
Kde mne přijmou za měštěnína,
Nad hvězdami tam se vypíná.
Srdce moje, viň se k zemské vlasti,
Ale tužbu posílej tam vezdy,
Kde tvůj domov nade všecky hvězdy.

Meter: trochaic
44.
by Friedrich Rückert

So sprach des Löwen Muth zu seinem eignen Rachen,
Als er in ihrem Nest fand eine Brut von Drachen:
Friß du zum Frühstück sie oder zum Mittagsessen,
Eh sie zur Vesper dich oder zur Nachtkost fressen.

Meter: iambic
1L: Was ist wohl auf dem Rund? das ächte Dauer hält,
by Christiana Mariana von Ziegler

Was ist wohl auf dem Rund? das ächte Dauer hält,
Und nicht durch Unbestand in kurtzer Zeit verfällt?
Was offtermahls zur Welt am Morgen wird gebohren,
Das geht zur Abends-Zeit schon wiederum verlohren.
Das Glück ist wandelbahr, wie leicht ist es geschehn,
Daß sich ein Schooß-Kind muß gestürtzet wieder sehn;
So hoch es öffters den und jenen hiesse steigen,
So tief hieß ihn sein Fall wiederum auch neigen.
Ein Reicher baue nicht auf Schätze, Gut und Geld
Dieweil der Unbestand auch hier nicht Dauer hält.
Wie bald kan Crösus nicht, das Wunder unsrer Erden,
Wenn ihn das Glück verläst, zum armen Iro werden.
Die Schönheit dauret nicht, sie welckt den Blumen gleich;
Was heute Purpur weißt, sieht morgen tod und bleich.
Der Wechsel und die Zeit weiß durch gar leichte Sachen,
Aus einer Helena die Hecubam zu machen.
Die Weißheit zähmet nicht des Schicksals Tyraney,
Denn auch ein Salomon ist nicht vom Tode frey,
Und die Gelehrsamkeit kan, wenn wir es bedencken,
So hoch auch selbge stieg, uns keinen Frey-Brief schencken.
Und eben dieses flammt den Socrates dort an,
Daß selbiger behertzt, und als ein weiser Mann,
Den Becher voller Gifft an Mund und Lippen drückte,
Er sahe, daß er nichts beständiges erblickte.

Meter: iambic
ELEGIE DVACÁTĚHO VĚKU
by Maryša Šárecká

V mou mysl hrůzně šklebí
se prostřelené lebi,
ranami rozryty;
Ó čí jste, čí jste byly,
kolikrát v hořké chvíli
slzami omyty!
Slzami duše smutné
v života chvíli rmutné,
Ó lebky rozbité!
Vy trosky bílé, žluté,
svědkyně doby kruté,
lidskosti ubité!
Jste snad vy zbytky bílé
jinochů v plné síle,
milenců ohnivých;
zda touha vámi chvěla
i sladká vášeň těla
v svých barvách zářivých?
Mlčíte, lebky teskné,
drát ve vás se jen leskne,
Ó trosky člověka!
Jsou němá lidská muka,
vás chirurgova ruka
sem dala z daleka.
Ó zbytky bezejmenné,
čas přes vás se dál žene,
jen byly jste a dost.
Snad zoufalství, snad něha –
krvavým bičem šlehá
člověka bezmocnost.
Jste mrtvé věci nyní,
a v řadě v bílé skříni
vás, němé kosti, zřím.
Jen prázdné důlky zejí
ve strašné beznaději
svým velkým tajemstvím.
Mlčící, bílé kosti,
což neřeknete: Dosti!
Což není návratu?
Což nevrátí se znova
tluk srdce člověkova
v tom lásky záchvatu?
Ó teskné relikvie
toho, co v nás všech žije,
co duše lidské vznět,
co zve se mládí, víra,
co láskou obestírá
růžemi zkvetlý svět!
Ó Bože lásky velký,
viz země trpitelky
bolestné záchvaty!
Ji démon zkázy schválil –
Ó nedej, by se vrátil
věk, jak náš dvacátý!

Meter: iambic
VÝBUCH
by Rudolf Illový

„Ve sklárnách kotel prask’
a roztrhl se v kusy“
– tak od úst k ústům šlo –
„ten dělník, ach, ten zkusí!“
To silný výbuch byl,
tak jako výstřel z děla,
na zemi zanechal
tři zohavená těla.
V své krvi válí se
tři hlavy proletářů,
tři hlavy šedivé
ubohých, chudých sklářů.
Lká žen tré, naříká
hromada drobných dětí,
zří otce, muže zde
v té divé údů změti.
Většími reky jsou,
než o kterých kdes stojí,
že padli udatně
ve vítězném prý boji.
Ti padli na jatkách,
z nichž druh zas druha skolí,
však oni hrdinně
na čestném práce poli.

Meter: iambic
The Battle of Tel-el-Kebir
by Knight of the White Elephant of Burmah William McGonagall

Ye sons of Great Britain, come join with me,
And sing in praise of Sir Garnet Wolseley;
Sound drums and trumpets cheerfully,
For he has acted most heroically.

Therefore loudly his praises sing
Until the hills their echoes back doth ring;
For he is a noble hero bold,
And an honour to his Queen and country, be it told.

He has gained for himself fame and renown,
Which to posterity will be handed down;
Because he has defeated Arabi by land and by sea,
And from the battle of Tel-el-Kebir he made him to flee.

With an army about fourteen thousand strong,
Through Egypt he did fearlessly march along,
With the gallant and brave Highland brigade,
To whom honour is due, be it said.

Arabi’s army was about seventy thousand in all,
And, virtually speaking, it wasn’t very small;
But if they had been as numerous again,
The Irish and Highland brigades would have beaten them, it is plain.

’Twas on the 13th day of September, in the year of 1882,
Which Arabi and his rebel horde long will rue;
Because Sir Garnet Wolseley and his brave little band
Fought and conquered them on Kebir land.

He marched upon the enemy with his gallant band
O’er the wild and lonely desert sand,
And attacked them before daylight,
And in twenty minutes he put them to flight.

The first shock of the attack was borne by the Second Brigade,
Who behaved most manfully, it is said,
Under the command of brave General Grahame,
And have gained a lasting honour to their name.

But Major Hart and the 18th Royal Irish, conjoint,
Carried the trenches at the bayonet point;
Then the Marines chased them about four miles away,
At the charge of the bayonet, without dismay!

General Sir Archibald Alison led on the Highland Brigade,
Who never were the least afraid.
And such has been the case in this Egyptian war,
For at the charge of the bayonet they ran from them afar!

With their bagpipes playing, and one ringing cheer,
And the 42nd soon did the trenches clear;
Then hand to hand they did engage,
And fought like tigers in a cage.

Oh! it must have been a glorious sight
To see Sir Garnet Wolseley in the thickest of the fight!
In the midst of shot and shell, and the cannon’s roar,
Whilst the dead and the dying lay weltering in their gore.

Then the Egyptians were forced to yield,
And the British were left masters of the field;
Then Arabi he did fret and frown
To see his army thus cut down.

Then Arabi the rebel took to flight,
And spurred his Arab steed with all his might:
With his heart full of despair and woe,
And never halted till he reached Cairo.

Now since the Egyptian war is at an end,
Let us thank God! Who did send
Sir Garnet Wolseley to crush and kill
Arabi and his rebel army at Kebir hill.

Meter: polymetric
Suum cuique!
by Arno Holz

Doch die Dichteritis ist heut epidemisch.
Und kann ich ihr nicht das Maul verriegeln,
So will ich ihr doch den Hintern striegeln!

Meter: polymetric
56. Armut und Reichthum.
by Angelus Silesius

Der/ was er hat/ nicht hat/ und alles schätzet gleich/
Der ist im Reichthum arm/ in Armuth ist er reich.

Meter: iambic
- XXXV -
by Fernando de Herrera

Cual rociada aurora en blanco velo
muestra la nueva luz al claro día,
cual sagrado lucero, del sol guía,
sus rayos abre y tiende al limpio cielo,
cual va Venus a honrar el fértil suelo
de Cipro, y va en hermosa compañía,
con ella Amor, las Gracias y Alegría,
que Céfiro las lleva en blando vuelo;
tal, o más pura, esclareciente y bella,
al día y cielo y suelo dando gloria,
saliste, aquistando mil despojos.
Tendió a aquel punto Amor su red y en ella
sus alas quemó, preso, y la victoria
entregó de mi alma a vuestros ojos.

Meter: iambic
1L: Vorüber, bald vorüber
by Luise Hensel

Vorüber, bald vorüber
Ist ird'scher Rosen Blüh'n;
Hinüber, dort hinüber
Winkt ew'ger Palmen Grün.
Vorüber, schnell vorüber
Weht eitler Kränze Duft;
Hinüber, dort hinüber
Lockt eine rein're Luft.
Vorüber, längst vorüber
Ist ird'scher Liebe Schein;
Hinüber, dort hinüber
Sehnt sich das Leben mein.
Vorüber, schon vorüber
Ist auch der Erde Schmerz;
Hinüber, dort hinüber
Verlangt mein ganzes Herz.
Vorüber, bald vorüber
Wird dieses Leben fliehn;
Hinüber, dort hinüber
Wird meine Seele ziehn.

Meter: iambic
En la muerte de mi amigo don José Musso y Valiente
by Salvador Bermúdez de Castro

¡Dios de bondad a quien el mundo adora!
Tú, que en tu trono celestial, sereno,
brillas tan grande al resplandor del trueno,
como a los rayos de la blanca aurora;
el huérfano infeliz su suerte llora,
de fe y de amor el pensamiento lleno,
y la oración del destrozado seno
al labio sale que doliente implora
Tú, cuya mano justa en su grandeza,
siembra el dolor, y siembra la alegría,
compadece su fúnebre tristeza;
para calmar ¡oh Dios! su pena impía,
o derrama consuelo en su cabeza,
o vuelve al que murió la luz del día!

Meter: iambic
Piel
by Carlos Valverde López

Quiere el viento saber de donde vengo,
el alba reventar sobre mi cuerpo
y las nubes de abril bañar el
                  cierzo
que quiere conocer de mi silencio.
Quiere mi flor hundirse hasta tu centro,
cantar mi muda voz en tu universo
y en la llama encendida de tu pecho
avivar los rescoldos de mi anhelo.
De tu piel vengo ahora, a tu piel siento,
es su vértigo suave el
                  aleteo
que palpita en las yemas de mis dedos.
No hay dedos sin tu piel, sin ti no hay sueños,
atado en tu dogal desnudo
                  espero
vestirme con tu piel y tu misterio.

Meter: polymetric
Presentida
by Rafael G. Argilagos

Yo he querido en mis
                  ensueños con frenéticos desvelos
una bella presentida de simbólica hermosura,
y he gozado sus caricias y
                  he gozado la ventura
de ofrendarle los tributos de mis próceros anhelos
Aun me embriagan las delicias de sus besos turbadores
y el perfume de su cuerpo y el perfume de sus rizos,
aun me abrasan sus abrazos, aun me abisman sus hechizos,
y los mágicos reflejos de sus ojos soñadores.
Aun reviven en mis ansias sus ternuras pasionales
y la evoco en todas partes con fervores inmortales
porque es ella la que adoro en mis puras ilusiones.
Y mi bella presentida, musa egregia en mis cantares,
cual si fuera de mi vida sombra infausta de pesares,
nunca llega a los dominios de mis locas ambiciones.

Meter: trochaic
Stand und Stände.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Ha! eure Mauern, eure Wände,
Hat sie nicht längst die Zeit zerstört?
Wo blieb der Unterschied der Stände?
Hat jeder Stand nicht aufgehört?
Wir haben keine Zeit zum Stehen,
Nichts hat noch seinen alten Stand;
Jetzt will die ganze Welt nur gehen,
Wie kann da stehen noch ein Land!
Was soll der Stand? was sollen Stände?
Sie hemmen nicht der Zeiten Lauf.
O, reicht euch alle gern die Hände!
Euch alle nimmt Ein Haus nur auf.

Meter: iambic
FILIPINA DE AYER
by Jesús Balmori

Filipina de ayer, mujer dulce y santera,
De cabellera larga como un velo oloroso;
De serena mirada y de humilde manera;
Envuelta en dignidad y silencio y reposo.
Filipina de ayer, pura como una flor;
Plena de elevación y luz como una llama;
Que nunca te atrevías a mirar al amor,
¡Tú que supiste amar como ya no se ama!
¡Filipina de ayer, Doña María Peña!
Permite que el poeta que en el ayer te sueña
Como visión de patria, como símbolo santo,
Hoy que se enflora un año nuevo sobre tu frente,
Se incline ante tu vida, rendido y reverente.
¡Y alce por ti, basta Dios, las alas de su canto!

Meter: polymetric
Avezzano
by Wilhelm Waiblinger

Freundliche Hügel umgeben das Dorf, den dankbaren Boden
Hat ein fleißiger Schlag südlicher Leutchen bepflanzt.
Heimathlich fühl' ich mich hier, und kehr' ich nach Hause zum Heerde,
Sagt mir ein Mädchen, dir blüht nirgends ein heimathlich Glück.

Meter: hexameter
35 První ranní pomyšlení
by Jan Evangelista Nečas

První ranní pomyšlení
pospíchá mi k Vám,
k duši milé, na kterou si
nejněžněji vzpomínám;
k dámě, která zdobívala
okno moje květinou,
k duši zlaté, jakou v světě
poznal jsem jen jedinou!

Meter: trochaic
A la vejez
by Mercedes Matamoros

Cuando llegan tus años tenebrosos
bañas en llanto el corazón que heriste,
como cubre de escarcha invierno
                     triste
los troncos deshojados y ruinosos
¿En dónde, en dónde están los venturosos
sueños, que el alma en adorar persiste?
¿Por qué la rosa del placer no existe
y quedaron los tallos espinosos?
¡Oh, noche! Ya desciendes gravemente,
y la nave gentil de la Esperanza
vuelve sin joyas del lejano Oriente!
Y hacia la playa, donde el viento
                  a solas
gime, la hermosa Juventud avanza,
cadáver yerto entre las negras olas !

Meter: polymetric
Abendbild
by Ada Christen

Grau der Himmel, grau die Erde,
Grau das weite dürre Land,
Sonn'verbrannte nied're Sträucher,
Schwarzer Sumpf und heißer Sand;
Doch schon weben in der Ferne
Abendnebel, dünn' und leicht,
Ihre grauen feuchten Schleier
Und die träge Stille weicht.
Denn ein mildes kühles Lüftchen,
Wie der reine Athemzug
Eines schlafumfang'nen Kindes,
Hemmt der Vögel matten Flug.
Aus den Büschen, still sich regend,
Ein geheimes Flüstern bricht,
Leise klagt's im Sumpf und silbern
Spiegelt sich das Mondenlicht. –

Meter: trochaic
60. Vom lieben.
by Angelus Silesius

Mensch wilst-uñ liebstu nichts/ so wilst uñ Liebstu wol:
Wer gleich liebt was er wil/ liebt doch nicht was er sol.

Meter: iambic
LÁSCE.
by Ludvík Lošťák

Lásko, božská lásko!
Tolik písní jsem o tobě slyšel,
tolik vzletu, tolik krásy,
ba já slýchal o tobě,
vrcholem žes lidských snův,
velikým žes Bohem spásy!
A tu vezdy v dobách trudu
spěl jsem k tobě se svou lyrou,
k tobě zpěvy mé se nesly,
v nadzemský tvůj hvězdný svět
putoval jsem, Svatá Lásko,
se zlomenou duší sirou...
Moje pouť však byla marná!
Hlas můj letěl jako příval
bez ozvěny, bez ohlasu,
pouze v nocích ropotných
vichr doprovod k mým písním lkal,
o zklamané lásce zpíval.
Marný pláč a marné vzdechy!...
Nepřeješ, si Květe božský,
abych bloudil v lásky luhu,
za hvězd svitu se svou lyrou...
Zdrť mě tedy – vrz mou Píseň v hrob,
nad hrobem však skleň nám duhu! – – –

Meter: trochaic
POBŘEŽNÍ SVĚTLA.
by Josef Müldner

Pobřežní světla nocí prorážejí,
tak nízko nad vodou, jako by byla mdlá.
Jich reflexy se v dlouhých pruzích chvějí,
kanoucích jak slzy v zrcadla.
Pobřežní světla prorážejí nocí
tak nízko nad vodou, že klesnou ke dnu snad.
Jim nepřispěje nikdo ku pomoci,
je ruce všech nechají přetékat...
A chvějí se, jak oči unavené,
jež přemáhá svou tíží víčko mdlé.
Pod nimi v dál se němá řeka žene,
jež unést chce reflexy zarudlé...

Meter: iambic
Přelétavé vlašťovce.
by Alois Škampa

Stěhovavý ptáku, vlašťovičko smavá –
po dlouhé zas době přilétla jsi k nám!
Cizích tě už dojmů propustila vřava,
zas dlí mezi námi drahá tvoje hlava,
zas tvůj rozmar zvoní našim tišinám.
Žel, že tu jen chvilku nechá tě nám nebe,
které pro tě dvojí vyhledalo vlast’!
V jedné vždy jen drsně chladný sever zebe,
v druhé však – tam láska něžně zlíbá tebe,
matičce když na klín přijdeš hlavu klást.
Pobudeš tu s námi na okamžik pouze –
pak zas musíš nazpět v cizí onu říš...
Pak jen upomínky zbudou naší touze –
ty se odtud vzdálíš, a nám bude dlouze,
ach, nám bude smutno, až nás opustíš!
A jak bude tobě?... Rci, zda tajnou mukou
pak i tvůj si často nezasteskne hlas?
Zapomeneš srdcí, jež tu pro tebe tlukou?
Zapomeneš v dáli věrných oněch rukou,
jež tě tady hřály v zlatý, jarní čas?...
Nezapomeň nikdy – kamkoliv ať jízda
osudu tě vzdálí – na svůj rodný svět,
na to svaté teplo domácího hnízda,
na plachého drozda, jenž si tady hvízdá
snivou píseň touhy – bys k nám přišla zpět!

Meter: trochaic
Franziskas Abendlied
by Frank Wedekind

Weiß die Mutter doch so gut,
Wann die Äpfel reifen.
Und ihr eigen Fleisch und Blut
Will sie nicht begreifen!
Wenn ich nicht so trostlos wär,
Ging's mir wohl um Treue;
Kommt das Glück von ungefähr,
Folgt ihm keine Reue.
Seht euch nur dies Leben an,
Hühner, Enten, Gänse –
Drüben schwingt der Schnittersmann
Schon die blanke Sense.
Baut ich auf den lieben Gott,
Baut auf meine Karten,
Ward bei beiden mir zum Spott,
Lernte fleißig warten!
Zwanzig Sommer sind vorbei,
Armes kurzes Leben –
Hast nun einen süßen Mai
Heimlich doch gegeben!
Ist die Nacht nicht gar so still,
Stiller wird's am Tage;
Weiß man einmal, was man will,
Scheut man keine Plage.
Mütterchen zergrübelt sich,
Streicht die weißen Haare,
Träumt so mancherlei für mich,
Träumt sich nicht das Wahre.
Schrecklich ist die Einsamkeit
Nur auf Gottes Erden.
Schön ist auch ein Glück zu zweit,
Will's zu dritt nicht werden.
Kommen viele Jahre noch,
Langes kaltes Sterben;
Durft ein einzig Mal ich doch
Um mein Schicksal werben!
Not und Schande, Angst und Pein,
Alles will ich tragen.
Wird es nur kein
Will ich gar nicht klagen.

Meter: trochaic
LIST.
by Julius Skarlandt

Kraj ten v svůj celý proměnil jsi svět. –
Jak tajemně les nad hlavou tam šumí!
Sám bloudíš v něm a nezatoužíš zpět;
skal vonný chlad tak jemně bolest tlumí!
Tam přelud ten tvým vroucím mih’ se snem.
Je ona to, jež v mhách těch zjevuje se?
A její slova, zpěv v tom svitu mdlém?
Snad oblak z dáli odpověď ti nese!
A v duši tvoji měkký lehá klid,
jdeš, jak bys v růžích nechtěl vzbudit spící,
červánků v les jak mroucí padá svit.
Oh, co vše chtěl bys zrakům oněm říci!
Dnes vlastní tebe krok už děsí tam.
Zelené háje, pole, skály, nivy. –
Ať v slunečno či v náruč kráčíš tmám,
co říc’ již můž’ ti modrý zrak ten snivý?
Ty v květech zříš ho, vlnách, kameni.
Oh, tolik něhy pro tebe on chová!
že vracíš se, ač dávno poslední
tam na vždy její dozněla už slova...
Však přece jdeš... Tvůj věčně stejný cíl!
Že’s život svůj v těch chvílích dožil celý,
svět pro tebe jak by už mrtev byl.
Ty oči tolik divné krásy měly!
Jdeš ulicí bez cíle v shon a chvat.
Před zářivými krok tvůj prchá světly.
Nad řeky sráz jdeš těžce vzpomínat,
že v kraji tom zas bílé růže zkvetly,
a nad lesem že jedna hvězda plá,
svit jejíž v onom postřehl jsi zraku...
Že ona jde, vlas plavý větrem vlá,
sen luny mdlý jak z kalných plove mraků...
Kdes’ hudba zní... V hru stříbrných zříš vln...
Stráň za tebou jak dýše květů mořem!
A zdá se ti, ten přelud čarupln
že mih’ se kol a v hloubi znik’ s tvým hořem...

Meter: iambic
Trauer-Ode
 Uber frühzeitiges Verblühn J. L. S. v. S.
 den 27. Decembr. 1673.
by Heinrich Mühlpfort

Soll JEsus in dem Stalle liegen/
Und findt nicht in der Herberg Raum?
So ruffst du ihn in deine Wiegen
Louys' und küst ihn in dem Traum?
Doch eylst du solchen Traum zu schliessen/
Hier in der blassen Sterbligkeit/
Umb daß du ihn dort mögest küssen/
Und seyn in deinem Schatz erfreut.
Es ehre unsers Heylands Krippen
Entbrandter Hertzen Andachts-Schall/
Du lispelst noch mit zarten Lippen
(ach! eine süsse Nachtigall.)
Jetzt unter tausend Cherubinen;
Ein Kind hat uns das Heyl gebracht:
Und stimmest bey den Seraphinen:
Diß Kind hat uns befreyt gemacht.
Man laß’ aus der Cumaner Grüfften/
Sibyllen haben propheceyt/
Wie GOtt ein Bündnüß würde stifften/
Vermählen Zeit und Ewigkeit.
Du keine Heydnische Sibylle/
Hast JEsum dir zum Trost erkiest/
Und weiß daß aller Weißheit Fülle/
Und aller Gütter Schatz er ist.
Sein Arm der hat dich auch geführet
In so ein ruhig Schlaff-Gemach/
Da dich kein Schmertzen mehr berühret/
Da dir kein Elend folget nach.
Wie friedsam lisst du deine Wiegen/
Die Windeln/ als wie Fesseln/ stehn/
Nun du an JEsus Brust solst liegen/
Und mit ihm ein in Himmel gehn.
Dein’ Augen werden nicht ersterben/
Bricht sie schon hier des Todes Hand.
Er wil mit seinem Blute färben
Der Wangen jetzt verblasten Rand.
Er wil den Todes-Schweiß weg wischen/
Dich Lämchen nehmen in die Schoß/
Und dich mit jenem Kelch erfrischen/
Den er zu deinem Heyl vergoß.
Muß schon das Fleisch wie Heu verschwinden/
Schlieff doch dein Heiland auff dem Heu/
Als er sich erst bey uns ließ finden;
Und alles Fleisch ist Heu und Spreu.
Wie eine Blume auff der Wiese
Gar bald des Mäders Senß’ abmeyht/
So auch Holdseeligste Louyse
Verfällst du in der ersten Zeit.
Du zartes Kind stirbst in der Wiegen/
Gleich wie der Retter dieser Welt/
Als Mensch wil in der Wiege liegen/
Und uns die Ewigkeit fürstellt.
Versichert/ daß er wird dein weinen
Mit seinen Thränen trocknen ab/
Du wirst verklärter einst erscheinen/
Und als wie er/ gehn aus dem Grab.
Er Bruder/ kleidet deine Seele/
Als Schwester/ in ein solch Gewand/
Das hier auff düstrer Erden Höle
Kein sterblich Auge hat erkant.
Er schencket dir ein solch Geschmeide/
Vor dem des Demants Straal erblast/
Hat Leben/ Herrligkeit und Freude
In deinen Trau-Ring eingefast.
Laß Menschen Hände immer weben/
Ein bald vermodrend Ehren-Kleid.
Die Unschuld so dich jetzt umbgeben
Ist reiner als die beste Seid.
Ach! Blum ins Paradieses Wiese/
Stern/ dessen Licht sich nie verzehrt/
Dreymal glückseelige Louyse
Was hat dein JEsus dir beschert.
Geehrtste Eltern stellt die Zähren
Der nassen Wehmuth Perlen ein/
Die zwar der Liebe ihr Begehren
Und auch getreue Zeugen seyn.
Doch weil sie ist so wol versetzet/
So rufft Gelück Sibyllen zu.
Und denckt/ daß die seyn hochgeschätzet
Die GOtt so zeitlich krönt mit Ruh.

Meter: iambic
Von Gottes Gnaden.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Sie haben sich von Gottes Gnaden
Zu Herren dieser Welt gemacht —
Das könnt' uns weiter gar nicht schaden,
Wär's wahr, was sie sich ausgedacht.
Denn wären sie die Gottesholden,
So sorgte Gott für sie allein,
Gar herrlich würd' er sie besolden,
Uns aber würde wohler sein.
Wir würden dann die Erde haben,
Den Himmel aber hätten sie;
Wir können uns hienieden laben
Doch an dem Himmelreiche nie.

Meter: iambic
The Story of Phœbus and Daphne, Applied
by Edmund Waller

Thyrsis, a youth of the inspired train,
Fair Sacharissa lov’d, but lov’d in vain;
Like Phœbus sung the no less amorous boy;
Like Daphne she, as lovely, and as coy;
With numbers he the flying nymph pursues,
With numbers such as Phœbus’ self might use;
Such is the chase when Love and Fancy leads,
O’er craggy mountains, and through flow’ry meads;
Invok’d to testify the lover’s care,
Or form some image of his cruel fair:
Urg’d with his fury, like a wounded deer,
O’er these he fled; and now approaching near,
Had reach’d the nymph with his harmonious lay,
Whom all his charms could not incline to stay.
Yet what he sung in his immortal strain,
Though unsuccessful, was not sung in vain;
All but the nymph that should redress his wrong,
Attend his passion, and approve his song.
Like Phœbus thus, acquiring unsought praise,
He catch’d at love, and fill’d his arm with bays.

Meter: iambic
Betrachtung des Schlafs,
 als
 eine Göttliche Wohlthat,
 bey dem 1728sten Jahres-Wechsel.
by Barthold Heinrich Brockes

Das Dancken aber flüsst und fasst in sich
Lob, Inbrunst, Andacht, Frenden-Triebe,
Preis, Ehr, Erkenntlichkeit und Liebe.
Ja, man empfindet inniglich
Recht eine kindliche Begier,
Die Seele, Sinnen, Geist und Leben,
O ew’ge Lieb’ und Schöpffer, Dir
Gantz aufzuopffern, hinzugeben.
Wofern der Menschen Seele nun
Was GOTT-gefälliges noch in sich heget;
So wird ein solches brünstigs Wallen,
Durch Lieb’ und Danckbarkeit erreget,
Dem Grossen Vater nicht mißfallen.

Meter: iambic
222. Jako plavec radostivě tleská
by Jan Kollár

Jako plavec radostivě tleská
K břehům vůni odtad nesoucím,
Kde se Indus rouchem květoucím
Skvostně šatí, co choť kmentem hezká:
Tak mým sladce rozkoš mnohobleská
Sardcem proletěla třesoucím,
Když sem hlas tvůj uchem žádoucím
Slyšel opět, milá řeči česká!
Třikrát štastných, jenž tě mají, vnuků,
Dědictví všech jiných dávnější,
Pelné síly, krás i libozvuků!
O že jedno předce smutně hrozí,
To, že v této zemi krásnější
Jazyk mají nežli sardce mnozí.

Meter: trochaic
15. Vernunft und Glaube
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Nur das Dunkel der Nacht enthüllt uns die höheren Welten,
Blendendes Sonnenlicht deckt sie mit nichtiger Luft.
Also Vernunft: die Erderleuchterin hellet die Nähe,
Aber verbirgt uns das Land, welches dem Glauben nur strahlt.

Meter: dactylic
12. Der Schwan und die Ente
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Ein edler Schwan, so weiß wie Schnee,
Bereiste seinen Strom, die Spree,
Mit ausgespannetem Gefieder.
Ein' Ente schwamm ihm nach: Gevatter! Vetter Schwan!
Fing sie sogleich zu schnattern an:
Singt ihr denn keine Lieder?
Ihr schweigt? Ich weiß in Wahrheit nicht, warum?
Seid ihr denn etwa stumm?
Frau Ent', antwortete der Schwan,
Weil wie die Nachtigall ich doch nicht singen kann,
So schweig' ich lieber,
Und wundre mich darüber,
Daß ihr, mit eurem Schnatterton,
Nicht schweigt! Bekommt ihr Lohn?
Ihr singt, ich weiß in Wahrheit nicht warum?
Seid ihr denn etwa dumm?
Was! sprach die Ente, dumm wär' ich?
Bekümmre dich um dich!
Der Schwan sprach nicht ein Wort,
Und setzte seine Reise fort!

Meter: iambic