PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Modern Love: XXXV
by George Meredith

It is no vulgar nature I have wived.
Secretive, sensitive, she takes a wound
Deep to her soul, as if the sense had swooned,
And not a thought of vengeance had survived.
No confidences has she: but relief
Must come to one whose suffering is acute.
O have a care of natures that are mute!
They punish you in acts: their steps are brief.
What is she doing? What does she demand
From Providence or me? She is not one
Long to endure this torpidly, and shun
The drugs that crowd about a woman’s hands.
At Forfeits during snow we played, and I
Must kiss her. ‘Well performed!’ I said: then she:
‘’T is hardly worth the money, you agree?’
Save her? What for? To act this wedded lie!

Meter: iambic
1L: Es kam ein deutscher Edelmann
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Es kam ein deutscher Edelmann
Einst vor das Himmelsthor;
Mach auf, mach auf! so pocht' er dran,
Und lärmte sehr davor.
So la lala lala lala!
Mach auf, mach auf! so pocht' er dran,
Und lärmte sehr davor.
St. Petrus kommt gemach heran,
Er hat den Lärm gehört:
»was ist das für ein grober Mann,
Der mich so spät noch stört?
So la lala lala lala!
Was ist das für ein grober Mann,
Der mich so spät noch stört?«
Ich bin ein deutscher Edelmann,
Kurz ein Herr
Und hörst du mir denn das nicht an?
Hab' mehr Respect vor mir!
So la lala lala lala!
Und hörst du mir denn das nicht an?
Hab' mehr Respect vor mir!
»o laß dein Lärmen und dein Schrei'n!
Such anderswo Quartier!
Bei deines Gleichen willst du sein,
Die findest du nicht hier.
So la lala lala lala!
Bei deines Gleichen willst du sein,
Die findest du nicht hier.«

Meter: iambic
A Quevedo
by Manuel del Palacio

De las amargas olas de tu llanto
nacieron las espumas de tu risa,
y hoy no distingue el ánima indecisa
lo que es en ti gemido y lo que es canto
Ya del austero Bruto con el manto,
ya de Marcial siguiendo la divisa,
del tiempo, que de ti se aleja aprisa,
eres admiración, gloria y encanto.
Bajo los dardos de tu ingenio agudos
el vicio y la maldad doblan las frentes,
hay jueces sordos y tiranos mudos;
que tal fue tu misión entre las gentes,
ir por la tierra con los pies desnudos
aplastando cabezas de serpientes.

Meter: iambic
Soneto amoroso
by Quevedo

Esta color de rosa, y azucena,
y este mirar sabroso, dulce, honesto,
y este hermoso cuello blanco, inhiesto,
y boca de rubís, y perlas llena.
La mano alabastrina, que encadena
al que más contra amor está dispuesto;
y el más libre, y tirano presupuesto
destierra de las almas, y enajena.
Esta rica, y hermosa primavera,
cuyas flores de gracias, y hermosura
ofenderlas no puede el tiempo airado.
Son ocasión que viva yo, y que muera,
y son de mi descanso, y mi ventura
principio, y fin, y alabo del cuidado.

Meter: iambic
KVĚTEN
by Karel Toman

Jdem všichni, s ženami a dětmi
a se snem předků.
Jdem slunce přivítat, jež vyvolala ze tmy
modlitba věrných pokolení
a práce.
V rosnaté trávě tančí naše děti,
bratrský řetěz rukou spial je v kruh.
V té budoucnosti záští není
a z jejích písní zpívá družný duch
a mluví k otcům.
Neb nikdy bojovník,
ať za pluhem jde, nebo buší v kov,
vítězit chce-li, nesmí zhrdat bratrem.

Meter: iambic
[warum bin ich nicht ein Bauer]
by Franz Grillparzer

Warum bin ich nicht ein Bauer,
Warum bin ich nicht ein Jud!
Es käme von Östreichs Reformen
Mir wenigstens etwas zu gut.

Meter: trochaic
25.
by Friedrich Rückert

Ich freue jeden Tag dem Abend mich entgegen,
Und jede Nacht im Traum mich auf den Morgensegen.
Ich freue still mich mit unungestümer Lust,
Nicht ungeduldig ist die Freud' in meiner Brust.
Ich freu' mich auf die Stund' und auf den Augenblick,
Auf groß und kleines, mein und anderer Geschick.
Vom Herbst den Winter durch freu' ich dem Lenz mich zu,
Und aus dem Sommer durch den Herbst zur Winterruh.
Ich freu' mich durch des Jahrs und durch des Lebens Zeit,
Und aus der Zeit hinaus mich in die Ewigkeit.

Meter: iambic
BĚLA (XV.)
by Adolf Heyduk

Ustrašena, vyděšena
doždála se zory,
údy byly jako z kovu,
skráně jako z kory;
na víčka těch jasných očí
těžká žalosť sedla,
tvář dřív jako malovaná
zmrtvěla jí, zbledla.
Bědovala, žalostila:
„Znamení Bůh jistě
poslal duši utýrané
dnes na tomto místě:
smrtihlavu poslal ke mně
z výstrah věčné tůně –
jistě Tomek bez pomoci
doma na smrť stůně,
jistě! Ale vždyť by záhy
věděti mi dali –
netrestej mne jeho smrtí,
ty nebeský králi,
netrestej mne!“ Modlila se,
bleda, smutna, chora.
Helénka též nepokojna;
sběhli pro doktora,
doktor přišel, polekal se,
hned byl ku pomoci,
dověděl se, domyslil se,
co se stalo v noci,
proč žal Běle náhle s tváří
strhal všecky růže;
vrtěl hlavou, vzdech’ a pravil:
„Zde lék nepomůže.
Trpíte, leč bez příčiny,
blud a klam je všaký,
nemoci jen uhoníte,
a Helénce taky;
kdyby bylo pěstitelky,
hned bych radil k tomu,
byste dítko odstavila
a šla s Bohem domů;
leč té dosud v zámku není –
dosti mne to mrzí –
panujte přec mysli, Bělo,
vždyť půjdete brzy!
Smrtihlav vás děsiť může!
prvně-li jste zřela?
proč pak jste jen osvětlený
pokoj otevřela?
Líp, kdybyste byla spala!
jak vás také srážka
s noční můrou domů vedla
a hned na Tomáška?!
Pro ho s každým srovnáváte,
s kým se rovnať nedá,
zkuste toho, zda kdos v kraji
rovného mu shledá!
Kladete ho v horké mysli
vedle mrtvých dětí,
a máte hned známkou Boží,
když k vám motýl sletí;
taký Bakchus plný síly,
jako hoch váš zdravý,
ani za pět roků v kraj náš
hned se nevypraví:
juž ho brzy obejmete,
v týdnu snad jste svoji,
však teď pevně opřete se
všemu nepokoji.
Zamyslete věci také
pěkně, zaspěte je,
nevěste hned srdce na vše,
co se kolem děje;
rozumem se řiďte zprvu,
pak teprva citem,
jinak pro vás všude ostí
v žití pospolitém.
Přemozte se kněžně k vůli!
kdybych to byl věděl,
jinou bych si, milá Bělo,
obstarať byl hleděl.
Lásky, klidu nutno všemu,
hle, ubohé dítě,
hle, Helénka trpí s vámi,
ukojte ji hbitě,
ukojte ji dobrou myslí,
září jasných očí –
hleďte, jak se usmívavě
zase po vás točí;
přinesla vám také štěstí,
a vy za to všecko
v tůň svých žalů potápíte
ubohé to děcko.
Jak pak, kdyby toto mřelo? –
Smrť, ta běží plaše –
myslíte, že srdce kněžny
tvrdší je než vaše?
Láska matky stejna všudy,
v radosti i bolu,
dítko neví, u jakého
matka sedí stolu,
jemu jedno, k té se tulí,
jež je k prsu vila,
kdyby kněžna kojiť mohla,
jak by ráda byla!
Na jejím jste nyní místě,
kdyby všecko znala,
hůře by, než vy snad, Bělo,
strachem zaplakala. –
Hle, Helénka, jak je krásna
a jak k vám se tulí,
myslete, že Tomek je to,
jemu čiňte k vůli!“
Běla z hloubky srdce vzdychla,
dítě přivila si,
a dvě velké, jasné slzy
skanuly jí s řasy.
„Přičiním se!“ tiše děla.
„Já také, má zlatá,“
zase doktor, „z mého slibu
vaše nyní chata;
vše jsem konal z vůle vaší,
dál co činiť, rcete?“
„Pošlete mi pro Tomáška,
shojiť-li mne chcete!“
„Inu, Bože, tedy ano,
sama přesvědčte se,
zda skořápka vašich řečí
jádro v sobě nese.“

Meter: trochaic
Den 13. Juni 1831
by Luise Hensel

Sei uns gegrüßt, o schöne Morgenröte!
Es schlägt dir unser Herz voll Fröhlichkeit. –
Erhör', o Gott! die heiligen Gebete,
Die unsre Seele dir voll Inbrunst weiht.
Wir flehen heut für unsrer Mutter Glück;
O stoß die frommen Wünsche nicht zurück!
Wir danken dir; du gabst ihr neues Leben
Und wandtest ab der herben Krankheit Schmerz.
Nun soll dich freudig unser Lied erheben,
Dir dankend schlagen unser frohes Herz.
Dir, guter Vater! schalle unser Sang,
Dir jauchze unsre ganze Seele Dank. –
Willkommen uns, o du, der Mütter beste!
An diesem frohen, freudevollen Tag!
Sei uns gegrüßt an deinem schönen Feste!
Dir schlägt heut jubelnd unser Herzensschlag.
O Mutter! lies in deiner Töchter Blick
Die wärmsten Wünsche für dein Lebensglück.
Es lächle dir das Leben schön und helle,
Die Zukunft sei dir wonnevoll und licht.
Nie fließe dir des Kummers Tränenquelle
Von deinem frommen Mutterangesicht.
Gott gebe dir der reinsten Freuden viel
Und führe sanft dich zu des Lebens Ziel!
Wir können dir nicht reiche Gaben spenden,
Nur diesen Blumenteppich, diesen Kranz,
Gewirket von der Liebe treuen Händen
Und schimmernd in der Farben buntem Glanz.
Nimm hin die kleine Gabe, dir geweiht,
Und sieh auf deiner Töchter Dankbarkeit.
O! bleib uns auch in fernen Lebenstagen
Noch Mutter, wie du's uns gewesen bist –
Stets soll dir unsre Brust voll Liebe schlagen,
Bis einst das Grab auch unser Herz umschließt.
O dann, dann ruf' uns Gott zu ew'gem Glück,
Und keine suche dann umsonst dein Blick.

Meter: iambic
XI. A zdá se mi, že svatokrádež je to,
by Tereza Dubrovská

A zdá se mi, že svatokrádež je to,
již na záhonech pášu v duši své,
květ bílý trhám, dřív než smavé léto
jej zlíbat mohlo v něze hřejivé.
Sny odkrývám své duše, bílé, něžné,
než je tu mohla dosnít potichu,
rmut zimomřivé lístky třísní sněžné,
prach světský ulpěl v květném kalichu.
O nejsvětější olupuji sebe,
o plody strom a mladé haluze
je ochuzen a chmurně zírá v nebe.
A překvapena duše má se dívá –
zpět marně volá zašlé iluse...
jich kouzlo zhaslo. Mha je kolem sivá.

Meter: iambic
Phillis, die Helferin.
  Eine Idylle an Damon .
                                    1763.
by Anna Luise Karsch

Hellaugigte, dem Frühling ähnliche Tage wünsch ich
O Damon! dir, und jeglichem zartfühlenden Schäfer,
Dem sein Schicksal verlieh eine Hütte von dünnen
Gewebten Widerstand gegen die herbstlichen Sturm-
winde,
Welche gefiedert mit Schneeflocken, oder mit peit-
schenden
Wolkengüssen daher kommen, und in mitternächtlicher
Stunde
Feindseelig von deinem Auge verscheuchen den Kraft
einflößenden
Schlummer. Du lächelst meinen Bedaurungen, denn
Deine zufriedne ruhige Seele schätzt dich glückseelig
Gegen einer unzählbaren Menge von Menschen, de-
nen nicht
Das gefräßige Raubthier, der Krieg, gelassen hat
das Fell
Eines Lammes, um ihre Schultern zu schützen vor
Dem Mauerdurchdringenden Nordwind, der
Die Wälder entblößt, und abstreift sorgfältig gepfle-
geten Bäumen
Des ungezäuneten Gartens jegliches Blatt. Traurig
Stehen sie da! gleich der nakkenden Armuth weinen
Sie von ihrer schmucklosen Stirn herunter die Nässe
Der dicken niederfallenden Luft, voll Schauer einhau-
chenden
Kälte. Dieser Anblick, o Damon! erinnertdeine Phillis
An das Bild einer unglücklichen Hirtin. Höre von mir
Du leisefühlender Schäfer! Diese das Herz angreifende
Geschichte, und liebe noch anbetender Deine Phillis.
Sie bewohnte mit ihrer trauertragenden Mutter
Eine nicht weiträumichte Hütte auf wehrloser Trift
In jenen schrecklichen Tagen, als Räuberheerden
Aus fernen Wüsteneyen gezogen kamen. Gleich den
Verderblichen Wetterwolken hagelten sie Verwüstung
Auf blühende Fluren, nnd dichtverwachsene Weitzen-
furchen,
Und zerbissen mit schäumendem Zahn den grasgrünen
Apfel
Und die unvollkommene, steinharte Birn
Abgerissen von den widerstrebenden Aesten des un-
willigen
Baumes. Brüllend stürzten sie über die Felder
Auf Pfeilschnellen Roß. Ihr Ansehn war das furchtbare
Bild eines Thraciers oder Parthers, vor welchen in
alten Zeiten
Gezittert haben die Schäfer unter den Mandelbäumen
Und Weinstökken der immergrünenden Hügel
Und blumvollen Thälern Italiens. Phillis tröstete
Mit überredender Stimme ihre zaghafte Mutter;
Zärtlich drückte sie das bebende Herz an ihren kindlichen
Busen, in welchem mehr männlicher Muth klopfte,
Und mehr Zuversicht redete von den beschützenden
Göttern.

Meter: polymetric
KOČKA.
by Antonín Klášterský

Tak tady jsi, můj drahý Goldoni:
hůlečku v ruce, klobouk třírohý,
šosatý kabát, dlouhé punčochy,
střevíce s přezkami, a s úsměvem
se v Benátek svých díváš ruch a šum.
U sochy tvojí jak bych nevzpomněl
si svého učitele vlaštiny,
s nímž prvně čet jsem frašné tvoje hry,
jak smál se a jak poskakoval si
až samým blahem, z očí vytíral
si slzy smíchu, dobrý stařeček,
že někdy ani nevěděli jsme,
zda nad tvým vtipem usmíváme víc
se nebo nad ním. Když jsem před lety
tě viděl tady prvně, tenkráte
ti seděl holub na tvém kloboučku,
tak bez hnutí, tak jako neživý,
že v prvním mžiku ani nevěděl
jsem, zda část sochy, nebo před chvílí
z piazzy di S. Marco přiletěl.
A dnes, co vidím? Černá kočka tu
na piedestalu tvém se vyhřívá
na horkém slunci. Ano, zdá se mi,
že trvalý zde zvolila si byt,
neb lidé nosí zbytky jídla sem
jí jako bůžku, modle posvátné,
a na misku je kladou. Hladím jí
srst její hebkou, přede pokojně.
A bláhová tu náhle myšlenka
mne jímá, drahý Goldoni, že to
je duše tvá, že po všem bloudění
(vždyť kočka vždy se vrací v starý dům!)
se vrátila ve Venezii svou
a spřádá dál tu svoje živé sny.
Že’s nebyl vždy jen šprýmař rozmarný,
že společnost jsi často také ťal?
Oh, vždyť ta kočka, cítím na ruce,
má na podiv též hbitý, ostrý dráp.

Meter: iambic
223.  GOtt soll der Seelen bekandt seyn.
by Angelus Silesius

Ein HErr in seinem Hauß/ ein Fürst in seinem Land:
In jhrem Erbtheil GOtt sol seyn die Seel bekandt.

Meter: polymetric
El periodista
by Juan del Pueblo

Llama a El Motín «herético y ateo»
si a un cura malo cual merece trata;
mas si un obispo su poder no acata,
él es el que le arrima un vapuleo.
En un inmundo papelucho neo
escribe digo mal, pone la pata,
y en contra de la Prensa se desata
queriéndola manchar con su babeo
Contra lo más simpático arremete
como sus torpes gustos mortifique;
su pluma es vil y pérfida: temedla.
No hay honra ni sagrado que respete
El día en que una víbora le pique
¡oh víbora infeliz! ¡¡Compadecedla!!

Meter: iambic
43. Philosophie
by Johann Gottfried Herder

Mich zu vergnügen, wie es sei,
Sieh, das ist mir Philosophei.
Mein Tagewerk ist abgethan,
Wenn ich mich meiner Lebensbahn
So nach gerade
Entlade.

Meter: iambic
91
by William Shakespeare

Der prahlt mit seinem Adel, der mit Kunst,
Mit Reichtum jener, der mit Leibeskraft;
Mit Kleidern, wie auch Mode sie verhunzt,
Mit Falk' und Hund, mit stolzer Reiterschaft;
Und jeder Laun' ist ihre Lust gegeben,
Worin sie gern vor andern sich behagt.
Ich aber mag nach solchen Ziel nicht streben,
Weil mir ein Höchstes über alle ragt.
Dein Herz ist höher mir als hohes Blut,
Teurer als Gold, Gewänder, edle Steine,
Beglückender als Pferd- und Hundebrut,
Und hab' ich dich, ist aller Stolz der meine.
Unselig darin nur, daß du mir's ganz
Entziehn, und mich höchst elend machen kannst!

Meter: iambic
Ruce a ručky. (III.)
by Augustin Eugen Mužík

Těžko je státi, kde uklouzla noha,
a já jsem nadarmo volala Boha.
Dalekoť on kdes, neslyší, sám...
Stiš se, mé srdce, já nereptám.
Do vlasu pozvolna padá mi jíní,
stáří mé líce rukou svou stíní,
přebude, zabude záhy mne svět
jako ten polní zašláplý květ.
Ruce mé, černavy, hruby a sprosty,
mozoly jejich jsou hosty.
Krvavé mozoly pálí mne v dlani,
stráví mé bdění a budí mne v spaní.
Ruce mé, svadlý a schátralý list,
osudy života možno z nich číst.
Svadlý a schátralý jest tento list,
ale ne zkálený, vezdy byl čist.
Já nejsem jediná – tisíce nás,
jako kdy květnici popálí mráz,
umřeme, pomřeme, šachta náš hrob,
nebude na něm zlacených zdob.
Leč snad jen z jara že stará ta hlína
v listí se oděje planého vína,
v žlutavý blín a divoké býlí –
kříže stín sotva na ni se schýlí.
Ty ruce mi složte pak v poslední kříž,
budou se modlit tak za hříchů tíž.
Nebuď vám stydno jich – schátralý list,
ale on, pro Boha! vezdy byl čist!

Meter: dactylic
V SLUŽBĚ
by František Šimeček

Byl chuďas v službě u pána
a rozkošnou měl žínku;
pán rozdával mu bičem plat
a ženě na pečínku.
Pro něj měl slova rouhavá
a úsměv k mladé ženě,
on tichá, dobrá duše byl
a mlčel k tomu denně.
Jen někdy jím to škublo přec,
jak uštknut byl by hadem,
však žena řekla: „Vděčen buď,
že nemřeš zimou, hladem.“
A tak se bídným žitím vlek’
co nuzák v stavu kletém
a dělal, chuďas, otroka
své vlastní ženy dětem.
A snášel tiše pánův bič
a trpěl všecky bědy,
až dosloužil a uzavřel
své oči naposledy.
Tu neskanula za ním v hrob
ni jedna slza svatá,
vědělyť děti dávno již:
ten tu náš nebyl táta.

Meter: iambic
[da wird nicht mehr nachgefragt!]
by Johann Wolfgang Goethe

Da wird nicht mehr nachgefragt!
Wein ist ernstlich untersagt.
Soll denn doch getrunken sein,
Trinke nur vom besten Wein:
Doppelt wärest du ein Ketzer
In Verdammnis um den Krätzer.

Meter: trochaic
10.
by Friedrich Rückert

Noch reden wird die Kuh in ihres Räubers Bauch;
Der Pfau im Haus des Diebs verräth ihn selber auch.

Meter: iambic
JEMČINA
by Antonín Klášterský

Zapadlý lovecký zámeček
dřímá tam na jihu kdesi,
kolem park, starý už mnohý věk,
a pak jen lesy a lesy.
V zámečku vrata jsou zavřena,
pukl schod, žlaby rez kryje,
spuštěny jak víčka znavená
zelené žaluzie.
V parku již mnohý strom vykácen,
v trávnících těla jich leží,
ale dub prastarý po dnešní den
ještě tu tyčí se svěží.
Díváš se na dálný kostelík
přes korun stromových výsek.
Jaké kol ticho!... ni ptáka tik...
Pod nohou skřípá jen písek.
Z dálky jen zaslechneš Nežárku,
jak si kdes žalobně šumí;
můžeš tu, ztracený do parku,
potichu spřádat své dumy:
Jak se tu dychtivě za zvěří
smečky psů s halasem hnaly,
na koních sedíce, piqueři
pro panstva rozkoš je štvali.
Páni jak letěli, cválali,
dámy jak zářily v pýše,
lesní roh zpíval své halali,
zvoníval smích tu a číše...
Nyní tu smutno... Park je tich,
ztracený do lesní hluše,
po síních prázdných a zatuchlých
bloudí dob zaniklých duše...

Meter: dactylic
SONET NIHILISTICKÝ
by Josef Svatopluk Machar

Já vím, že nevím nic! Čest tomu, jenž to prál
a větou jedinou chyt celou moudrost žití...
Ba, není base zde, na níž bys pevně stál
a klidně patřit moh na časů vlnobití!
Co pravd tu bylo už s pevností žulných skal,
co zásad, názorů! A vše to vždy se sřítí
jak písek. Lidstvo jím se vleče dál a dál
a novou skálu chce zas někde postaviti.
Už nohy klesají a do písku se boří,
jen ruce hořečněj ty nové valy tvoří,
zrak zemdlen touhou je po klidném zátiší...
Číš vzhůru, přátelé! My, kdož vše popíráme
a hořký úsměšek z těch marných tuch dnes máme –
jsme pravdě největší snad přec jen nejbližší!

Meter: polymetric
51.
by Friedrich Rückert

Mach' in den Napf kein Loch, aus dem du hast gegessen;
Und dessen Gast du warst, gedenk' in Ehren dessen.

Meter: iambic
49.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Die Tugend, die du wirckst, ist selbst ihr gröster Sold,
Wer ausser ihr was sucht, der kriegt vor Seegen Schuld.

Meter: iambic
311. Alles um Eines!
by Gerhard Tersteegen

Gut, Ehr', Gesundheit, Leib und Seele,
Gib alles hin und Gott befehle;
So bloß kehr sanft zu ihm hinein,
Da sei er's alles dir allein!

Meter: iambic
- LXXIII -
by Juan de Tassis y Peralta

Milagros en quien sólo están de asiento
alta deidad y ser esclarecido;
resplandeciente norte que ha seguido
la imaginaria luz del pensamiento,
a cuyo vario y libre movimiento
del vivir y morir se tiene olvido;
éxtasis puros del mejor sentido;
misteriosa razón del sentimiento;
ejecutiva luz que al punto ciega;
noble crédito al alma más perdida
donde son premios muertes y despojos;
Oriente a quien la noche nunca llega;
cierta muerte hallara en vos mi vida:
a ser morir, morir por esos ojos.

Meter: iambic
Lied ans Grammophon
by Kurt Tucholsky

Nun komm, du kleine Nähmaschine,
und näh mir leise einen vor.
Ich denke dann an Clementine,
du säuselst sanft mir in das Ohr.
Und am Klavier ohn Unterlaß
führt rhythmisch einer seinen Baß.
Sie war so lieb. Kocht ich im Grimme,
weil jemand mich geärgert hat,
dann sang sie mit der Oberstimme
und strich mir alle Falten glatt.
Und am Klavier ohn Unterlaß
führt rhythmisch einer seinen Baß.
pom-pom
Still sah sie immer nach dem Rechten
und stellte alles so nett hin.
Am Tage kühl. Doch in den Nächten
zerschmolz die süße Schaffnerin.
pom-pom
O spiele weiter!
Clementine
war ihrerseits aus Brandenburch.
Sie trog mich mit der Unschuldsmiene
und ging mit einem Dichter durch.
Bei dem ist sie bis heut geblieben.
Gewiß . . . der Mann hat keinen Bauch.
Und er hat alles klein geschrieben;
stefan george tut das auch;
und im klavier ohn unterlaß
führt rhythmisch einer seinen baß.
Du spielst. Ich muß mich still besaufen.
Voll ist das Glas und wieder leer.
He! Holla! Du bist abgelaufen . . .
Die Nadel knirscht. Du singst nicht mehr.
In meinem Ohr ohn Unterlaß
rauscht rhythmisch unser Schicksalsbaß;
pom-pom

Meter: iambic
Dame de beber
by Rafael S. J. Leturia

Yo también infeliz samaritano
le hallé en el pozo de Jacob un día,
y el agua que con ansia me pedía
muerto de sed, se la negué inhumano
Y fue más ruin mi corazón liviano,
porque yo, sin saber lo que me hacía,
rechacé la que él mismo me ofrecía
en el hueco amoroso de su mano.
Ni una gota de di ni yo tampoco
calmar pude, oh Jesús, mi sed interna;
¡ay dame de beber que he sido un loco!
y aunque es mi corazón seca cisterna
el tuyo es manantial, que poco a
                     poco
me da por cinco, fuentes vida eterna

Meter: polymetric
[es war die gute Mutter lange fern]
by Luise Hensel

Es war die gute Mutter lange fern,
Fromm flehten wir zum milden Meeresstern:
O nimm ihr teures Haupt in deine Hut,
O schütze sie auf wilder Meeresflut.
Und sieh, erhört ist unser heißes Flehen,
Froh sollten wir der Mutter Antlitz sehn,
Und jubelnd bringen wir der Engelschar
Und ihrer Königin den Dank nun dar.

Meter: iambic
FRANTIŠEK JOSEF I. A T. G. MASARYK
by František Zavřel

Oba byli staří velmi,
ani reci, ani šelmy,
bezvýznamní ve své pýše.
Oba rozpadli se tiše,
neméně i jejich říše.

Meter: trochaic
- - A monseñor Juan Bautista Ciampoli, secretario de su Santidad
by Lope de Vega

Tres veces encendió la luz Febea
las medias luna sal Fenicio toro,
Ciampoli, gloria del Castalio coro,
después que os vi por fama y por idea.
O cuánto, dije, Italia se laurea
con tal varón, y el Pescador, que adoro,
de la sagrada red los nudos de oro
en vuestro soberano ingenio emplea.
Mas ya, que escrito os vi, tan viva llama
en vuestros dulces versos resplandece,
que un tierno ardiente amor de vos me inflama.
Y tan divinos números me ofrece,
que por tener a vuestra sombra fama,
yo cato, el Tajo escucha, Dafne crece.

Meter: iambic
SURSUM CORDA!
by Jaroslav Vrchlický

Je opět čas nad sprchlých růží zdobou
kdy zastaví se zamlžené oko,
kdy minulost se umíráčkem hlásí,
kdy její dlouhou, zasmušilou kobou
v stín dumný potopenou přehluboko
kdos kráčí: Vzpomínka na zašlé časy.
Tlum jisker v krbu hrá si
a básník praví k písni: Bludná sloko,
juž klobouk vezmi škeblí ozdobený
i s poutnickou svou holí,
vše zapomeň, co bolí,
nechť klame vše, i číš i láska ženy,
nechť motýlem se chvíle štěstí mihne:
ty znovu nadšený zrak zvedni v chmuru:
Bol vždycky k zemi tihne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!
Ó časy! V jakou propast vlny vaše
se řítí jako v sudy Danaidy,
co pohřbíte v svém neúprosném klínu,
co plodů urvete, co květů plaše!
Ba, řek’ bych, matkou jsou vám Eumenidy,
tak světla málo ve vás a tak stínů!
Ba, v skřínku Pandořinu
víc nemohlo být uzavřeno bídy!
A čím dál dějin tok se bouřně valí,
tím, zdá se, zlo že vzrůstá,
a básníkův všech ústa
jen hněvem kypí, zrak jich slza kalí,
rým zvukem kalným soudruha jen stihne
jsa navlékán na rhythmu černou šňůru –
Bol vždycky k zemi tihne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!
Ret darmo ptá se: Kde ta lidstva Zóra?
Kde záblesk vámi touženého jitra?
Kde lásky říše, kterou slibujete?
Bol veškerenstva roste jako hora,
jsouť sobectvím všech otrávena nitra,
a mladou tvář, jež broskve nachem kvete,
i starou lítost hněte.
Jen léčku klade vždycky naděj chytrá,
jsouť básnické sny Hamletova slova,
med na poháru žluče;
na brány ráje tluče
jen darmo lidská síla titanova!
Ba, v ironie škleb tvůj refrain jihne
a cetkou je tvé písně na purpuru:
Bol vždycky k zemi tihne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!
Snad pravdou všecky námitky jsou tyto.
Máť ovšem minulost to děsné právo,
že jistotou jsou všecky její ztráty,
že snem a přeludem je v mraku skryto,
co, lásko, tebou zvem, i tebou, slávo!
Že naděj květ je v kolej bláta svátý,
že bludný to kmit zlatý,
jenž rozplyne se! – Avšak dokud zdrávo
nám srdce bije v nadšení, vždy břehu
se chytáme a zase
po ztrátách, ve zápase,
ve moři pochyb, v zoufalosti šlehu
si odvahy číš rádo srdce přihne
a splaší stín i obav těžkou můru. –
Bol vždycky k zemi tíhne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!
Tož zase naději se vzdejme cele!
Ó věřme dál, nechť neúspěchů řada
je nedohledná, někde přec to kmitá!
Jak v stydlém, všemi oplakaném těle,
kam v zornici juž smrt své stíny skládá,
když náhle opět zoře žití svítá,
ó jak ji každý vítá!
Ó šetřme si tu jiskru, jež nám padá
se slunce nadšení, jež naši otci
nám v horší vzňali době,
ať hřeje, sílí v mdlobě
a vede nás v zdar, k úspěchu a moci!
Jen slaboch vždy se nebezpečí vyhne,
my k dílu pěst, však oko do azuru!
Bol vždycky k zemi tihne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!

Meter: iambic