PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: In Fieberröte träumt der Baum
by Bruno Wille

In Fieberröte träumt der Baum
Den letzten goldnen Sonnentraum.
Der blaue Himmel lächelt
Wie sanftes Leid.
Horch, seltsam schnarrende Weisen!
Die Wandergänse reisen,
Zum Keil gereiht.
Am Webestuhl die Spinne lauscht,
Wie droben das Geschwader rauscht.
Ihr wird so fernesüchtig,
So bang zu Sinn.
»o hätt ich schwirrende Flügel!
Weit über blaue Hügel
Flög ich dahin.«
Und wie sie grübelt, wird ihr klar
Ein Flugmaschinchen wunderbar.
»mein Werk soll mich erlösen!
Drum frisch gewebt,
Bis ob der braunen Heide
Ein Segel aus weißer Seide
Im Lufthauch schwebt!«
Da segelt nun das kleine Ding,
Wie Faust am Zaubermantel hing.
So fand dein Spintisieren
Nun doch den Pfad!
Dich trägt, was du gesponnen,
Zu Gärten neuer Wonnen.
Heil deiner Tat!

Meter: iambic
Rey es quien reina en sus pasiones, y esclavo el rey si ellas son señoras
by Quevedo

Lleva Mario el ejército, y a Mario
arrastra ciego la ambición de imperio;
es su anhelar al cónsul vituperio,
y su llanto a Minturnas tributario.
Padécenle los cimbros temerario;
padece en sí prisión y cautiverio;
fatigó su furor el hemisferio,
y a su discordia falleció el erario.
Y con desprecio, en África rendida,
después mendigó pan quien las legiones
desperdició de Roma esclarecida.
¿Qué sirve dominar en las naciones,
si es monarca el pecado de tu vida
y provincias del vicio tus pasiones?

Meter: polymetric
LOMEC
by Rudolf Krupička

Vyjedená chalupa – otec palice,
Prahu tady vidět je skrze krajíce,
tři krky tu hladové – matka pláč a strach,
obchod dobytkem je, ej! dávno na márách...
V čem to rosteš, Baruško, z růže poupátko?
Proč jsi jak to vypadlé z hnízda holátko,
když se toužně za Čáslav oči natočí
po kostelu na kopci v rodné Starkoči?
Přes Krchleby, přes Čáslav cesta utíká,
hlínou voní rodný kraj, poklad odmyká:
Dokola jen klas a klas, žně jsou před vraty,
koláčové pěšiny – šťastné návraty...
Kolikrát jsi pěšiny bosa měřila?
Skřivan sypal dukátky, tys mu věřila:
nemyslilas na dálku, ani na nohy,
vždyť tvé mládí vystýlal modrem oblohy.
Ještě kousek, pak jen dva, potom, co by dup:
Od kostela stateček šilhá do chalup,
za Čáslav až do Lomce okem zaměří,
co tam mají k obědu, co as k večeři...
Ten Horálkův stateček, víc než za zlatku,
posadil se na zlatou, štědrou ošatku:
teta milá, přemilá, sestra mámina,
tiskne tě a mámy tvé, plačíc, vzpomíná...
Jak tu všechno jinačí! Jaká pohoda!
Každý den jak na dlani zralá jahoda!
jako když se zvesela všechno rozzvoní,
pomazaným krajícem známě zavoní.
Krávy lojdy, koně, býk – jak je ráda máš,
jak se na tu němou tvář teple usmíváš!
A těch slepic, kachen, krůt! Husy? Labutě!
Připínáš si chudoby vzdušné perutě...
Je tě plno v kuchyni, v síni, v komoře,
na špejchárku, v kurníku, v chlévě, na dvoře.
Horálková tetička, dobrá hodina,
chlubně babkám vyzvání: „To je holčina!“
Neujde ti jediné slípek vajíčko,
ani jedno zapadlé žitka zrníčko,
zástěrka tvá přetéká zlatem pšenice,
kolem tebe holubi, kachny, slepice.
Co těch svačin odneslas žencům na pole,
co těch snopů podala patru v stodole,
posvícenská kuřata, husy, koláče
slavně vyšly z rukou tvých, slavně z pekáče.
Na houpačce z proutků vrb „Pod horama“ sníš,
letíš, letíš, nevíš kam, slyšíš, neslyšíš,
nad husami vznášíš se nitkou pavučí...
Jak je blaze, Starkoči, ve tvé náruči!
Do očí ti dala noc záři zorničky,
do srdce ti vezpíval skřivan písničky.
Co je život? Zda to víš? Šťastna tady spíš,
vyjedené chalupy v Lomci nevidíš.
Telátka a kachňátka, koně, kravičky,
s krocanem a kuřátky, husy, slepičky
ještě ve snu obstaví snů tvých kolébku,
zdali dobře spí se ti, pěkně pohebku.
Do půlnoci vlásků tvých sněží slunce prach,
laní oči putují po všech chalupách,
letíš, letíš, nevíš kam – kdo ví, nepoví –
Jak jsou něžné, Starkoči, tvoje okovy!
Jedno nevíš: že ten zvon, daný do věže,
ze stříbra je ulitý, zlata, ze spěže,
a že krev, jež kouzlí ti růže do tváře,
krví – prý! – je dojista, Ptáčka, zvonaře.
Mnohé nevíš, mnohé zvíš, šťastna tady spíš,
šťastným mladým srdcem svým ani netušíš,
jaká bída s nouzí je v Lomci pospolu...
Bez tebe tam míň je o krk u stolu...
Na jak dlouho, děvenko? Šťastna si tu spíš,
vyjedené chalupy doma nevidíš.
S uzílečkem výslužky, Lomci blíž a blíž,
po Starkoči tisíckrát oči obrátíš...

Meter: trochaic
from The Princess: Our Enemies Have Fall'n
by Lord Tennyson Alfred

Our enemies have fall'n, have fall'n: the seed,
The little seed they laugh'd at in the dark,
Has risen and cleft the soil, and grown a bulk
Of spanless girth, that lays on every side
A thousand arms and rushes to the Sun.

         Our enemies have fall'n, have fall'n: they came;
The leaves were wet with women's tears: they heard
A noise of songs they would not understand:
They mark'd it with the red cross to the fall,
And would have strown it, and are fall'n themselves.

         Our enemies have fall'n, have fall'n: they came,
The woodmen with their axes: lo the tree!
But we will make it faggots for the hearth,
And shape it plank and beam for roof and floor,
And boats and bridges for the use of men.

         Our enemies have fall'n, have fall'n: they struck;
With their own blows they hurt themselves, nor knew
There dwelt an iron nature in the grain:
The glittering axe was broken in their arms,
Their arms were shatter'd to the shoulder blade.

         Our enemies have fall'n, but this shall grow
A night of Summer from the heat, a breadth
Of Autumn, dropping fruits of power; and roll'd
With music in the growing breeze of Time,
The tops shall strike from star to star, the fangs
Shall move the stony bases of the world.

Meter: iambic
Květy vadnou, plodem rdí se trs,
by Josef Holý

Květy vadnou, plodem rdí se trs,
jabko za jabkem v klín Vědy padá,
lidstvo ssaje nahý její prs.
V čelo jas a v srdce stín se vkrádá
s mlékem mu, a výš chce víc a víc,
vůle v nekonečno, štěstí v nic
se třepí.
Celým světem léto praží parné,
vše i bodlák v pusté zajde stepi.
Světlo stoupá, lidstvo stárne.

Meter: trochaic
Book of Nonsense, 1, 10 & 12
by Edward Lear

1.
There was an Old Man with a beard,
Who said, "It is just as I feared!--
Two Owls and a Hen,
Four Larks and a Wren,
Have all built their nests in my beard!"

10.
There was an Old Man in a tree,
Who was horribly bored by a Bee;
When they said, "Does it buzz?"
He replied, "Yes, it does!
"It's a regular brute of a Bee!"

12.
There was a Young Lady whose chin,
Resembled the point of a pin:
So she had it made sharp,
And purchased a harp,
And played several tunes with her chin.

Meter: amphibrachic
- XXXI - A la locura de amor
by Antonio Enriquez Gomez

¡Oh amor! (muy bien empiezo) ¡oh amor tirano!
Hijo de (¿dónde voy?), paso adelante,
¡oh amor, oh amor, oh amor de todo amante,
azogue, cascabel y viento vano!
¡Oh amor, hacho en la fragua de Vulcano!
(no sé si digo bien), ¡oh amor gigante,
espuma de la mar, de un ignorante
promesa con palabra de gitano!
¡Oh amor cruel! Pues ofenderte quiero,
me socorro con tu favor ingrato,
y mira que por mí solo me muero.
¡Mas ay, que amor se ha vuelto garabato
y como Dafne se volvió laurero,
amor se transformó de niño en gato!

Meter: iambic
Sál prostorný Krakovské Sukiennice,
by H. Uden

Sál prostorný Krakovské Sukiennice,
rek ušlechtilý na zpěněném koni,
hřmí zápas, vlaje praporec, roh zvoní –
toť Polska, Kościuszko, Raclawice!
A nedaleko zimní metelice:
noc, šerý les, stín, jenž se s větrem honí,
sníh modrý, větev, jež se těžce kloní –
vše vhozeno jak ze zednické lžíce.
Muž jakýs prostý před obraz si sedl
a do krajiny zimní dlouho hleděl,
pak vstal a nazpět k Matejkovi vzhledl
a vzdychl sobě. Také on to věděl,
že všecka pravda, když se krásy vzdává,
již pitvorou a nepravdou se stává.

Meter: iambic
Ode on a Grecian Urn
by John Keats

Thou still unravish’d bride of quietness,
    Thou foster-child of Silence and slow Time,
Sylvan historian, who canst thus express
    A flowery tale more sweetly than our rhyme:
What leaf-fring’d legend haunts about thy shape
    Of deities or mortals, or of both,
        In Tempe or the dales of Arcady?
What men or gods are these? What maidens loth?
    What mad pursuit? What struggle to escape?
        What pipes and timbrels? What wild ecstasy?
 
Heard melodies are sweet, but those unheard
    Are sweeter; therefore, ye soft pipes, play on;
Not to the sensual ear, but, more endear’d,
    Pipe to the spirit ditties of no tone:
Fair youth, beneath the trees, thou canst not leave
    Thy song, nor ever can those trees be bare;
        Bold lover, never, never canst thou kiss,
Though winning near the goal—yet, do not grieve;
    She cannot fade, though thou hast not thy bliss,
        For ever wilt thou love, and she be fair!

Ah, happy, happy boughs! that cannot shed
    Your leaves, nor ever bid the Spring adieu;
And, happy melodist, unwearied,
    For ever piping songs for ever new;
More happy love! more happy, happy love!
    For ever warm and still to be enjoy’d,
        For ever panting, and for ever young;
All breathing human passion far above,
    That leaves a heart high-sorrowful and cloy’d,
        A burning forehead, and a parching tongue.

Who are these coming to the sacrifice?
    To what green altar, O mysterious priest,
Lead’st thou that heifer lowing at the skies,
    And all her silken flanks with garlands drest?
What little town by river or sea shore,
    Or mountain-built with peaceful citadel,
        Is emptied of this folk, this pious morn?
And, little town, thy streets for evermore
    Will silent be; and not a soul to tell
        Why thou art desolate, can e’er return.

O Attic shape! Fair attitude! with brede
    Of marble men and maidens overwrought,
With forest branches and the trodden weed;
    Thou, silent form, dost tease us out of thought
As doth eternity: Cold pastoral!
    When old age shall this generation waste,
        Thou shalt remain, in midst of other woe
Than ours, a friend to man, to whom thou say’st,
    “Beauty is truth, truth beauty”—that is all
        Ye know on earth, and all ye need to know.

Meter: iambic
Abends am 27. Oktober 1817
by Clemens Brentano

An des Hauses kleiner Türe,
Wo ich all mein Glück verliere,
Hast du lieb das Haupt gewendet,
Und so war der Tag geendet.
Alles, alles mögst du geben,
Und doch muß ich sterbend leben,
Armes Kind, du Herz der Güte
Ach zu geben nicht ermüde!
Ich will auch nicht müde werden,
Will im Grabe aus der Erden
Reine Blumen zu dir treiben,
Ach, die dürfen bei dir bleiben!
Aber ich muß heimwärts wanken
Einsam knieend, weinend danken,
Für die Freuden für die Schmerzen,
Für das Feuer auf dem Herzen.
Ach, das ich mit bittern Zähren
Einsam Tag und Nacht muß nähren
Und muß drin so ganz verbrennen,
Daß nur du mich kannst erkennen.
Wie du Tiere kennst fern irrend,
Vöglein schnell vorüber schwirrend,
Blumen, Beeren in der Wildnis,
Kenn' auch mich im bleichen Bildnis.
Wenn vorbei die andern gehen
Und so scheu nach mir hinsehen,
Wie man nach Gespenstern blicket,
Die den Grenzstein falsch gerücket,
Ach dann fliehe nicht mein Winken,
Reiche einmal mir zu trinken,
Und willst du nicht zu mir treten
Kniee, um für mich zu beten.
Wenn die andern längst mit Zagen
Den verloschnen Denkstein fragen,
Bist du auch ein Mensch gewesen,
Sollst du klar noch in mir lesen,
Daß ich dich mit Schuld betrübet,
Daß ich Buße schwer geübet,
Daß, Versühnung zu erwerben,
Ich dich lieben muß zum Sterben.
Daß ich mich mit heißen Tränen
Ewiglich nach dir muß sehnen,
Läg' ich auch an deinem Herzen
Wie die Leiche zwischen Kerzen.
Weil das Gut, das ich verloren
Mir in dir ward neu geboren,
Weil mein Richter dir gegeben
Mein unschuld'ges tiefes Leben.
Daß die reine Himmelsgabe
Ewig ich vor Augen habe,
Daß das Gottesbild im Kinde
Zeige mir den Greul der Sünde.
Lies auch im zerbrochnen Herzen:
Habe Dank für alle Schmerzen,
Die du für mein böses Leben
Mir zur Buße mußtest geben.
Habe Dank, du blühnde Rute,
Unter der ich still verblute,
Ich verdiente zu verderben,
An dir soll ich ehrlich sterben.
Jedem ist ein Amt verliehen,
Richter sitzen, Sünder knieen,
Und ich muß zu deinen Füßen,
Für die schweren Schulden büßen,
Gnad' ist mir für Recht ergangen,
Ich darf deine Knie umfangen,
Darf in Tränen zu dir stammlen,
Laß, o laß mich Kräfte sammlen.
Kraft den Himmel zu umarmen,
Den mit rührendem Erbarmen,
Ich in deinen Blicken fühle,
Daß ich dieses Feuer kühle.
Kraft, die Blumen all zu sehen
Die da auf und untergehen,
Wenn du deine Seele rührest,
Und mich in dein Herz einführest.
Kraft, mich über sie zu bücken
Und doch keine zu erdrücken
Tränen, alle zu erfüllen,
Ach und Nacht, mich einzuhüllen.
Eine Nacht, wo ich alleine
Um das trübe Leben weine,
Ohne Mond, ohn' Sternenschimmer
Einsam mit dem Worte: Immer!

Meter: trochaic
1L: Sag' nicht, ich soll Dich meiden
by Ada Christen

Sag' nicht, ich soll Dich meiden
Und nimmer sehn,
Wollt' ich Dich auch verlassen,
Wohin sollt' ich gehn? –
Du weißt es ja, ich habe
Keine Heimath dann –
Kein Glück – und keine Stätte,
Wo ich ruhen kann ...

Meter: iambic
Washington
by Francisco «Delio» Iturrondo

Desde el ártico polo hasta la ardiente
playa que ciñe el mar del mediodía,
cien pueblos generosos oprimía
el duro cetro del Albión potente
Mas resuena en el aire de repente
eco de -¡Libertad!- La tiranía
cae del sodio fatal en que reía,
y la América es libre, independiente
Washington fue quien alcanzó esta gloria:
ardiendo en ira intrépido se lanza
a la defensa de la patria triste:
largo tiempo es dudosa la victoria;
pero triunfa el valor, que a la
                     venganza
el déspota más fuerte no resiste

Meter: polymetric
Vždy pevným v právu buď!
by Adolf Heyduk

Vždy pevným v právu buď jak živá skála,
jež, nechť ji krunýř nekryje ni plát
a bouře buší v ni a slunce pálá,
vždy věrna půdě své zůstává stát.
Vždy jako skála buď: když hrom ji tříští
a blesku mečem hrdý prs je zryt,
jen pramen křišťálný jí z ran se prýští
a zemi zmlazuje a jaří lid. –

Meter: iambic
XXIV. Nejdříve domek, potom pěkný dům,
by Josef Jiří Stankovský

Nejdříve domek, potom pěkný dům,
po domu klášter, a pak školy,
po školách kostely a paláci,
a naposledy zlaté doly.
Toť pěkný výtěžek ze svatých slov,
jež z kazatelny káži lidu,
a pak ať někdo říct se osmělí,
že máme v Čechách hlad a bídu.
My máme vše, co jenom třeba nám,
my máme nazbyt blahobytu,
a ptáme-li se, čí to zásluhou,
či jinou, nežli Jezovitů?

Meter: iambic
U HROBU SAMOVRAHA.
by Bohuslav Květ

V těch pustých skalách nezazpívá pták
a květina korunky nezvedne
a žádný poutník, sebe více zemdlen,
zde k odpočinku nesedne.
Jen jeden muž, jenž v karnevalu světa
klid marně hledal pro zhrzenou lásku svou,
si přišel odpočinout v pusté tyto skály
a poslouchá tu občas hromů hudbu strašlivou...

Meter: iambic
Nechoď do zahrádky!
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Nechoď, milá, do zahrádky,
nechoď v jabloňový sad,
jsou tam včely se žahátky:
mohly by Tě popíchat!
Pojď radš sednout na lavičku
sem hle! před dům pod lípu,
přej mi pak Svá ústka zlíbat –
já, milenko, neštípu!

Meter: trochaic
Der Winter .
by Friedrich Hölderlin

Jetzt komm und hülle, zaubrischer Phantasus,
Den zarten Sinn der Frauen in Wolken ein,
In goldne Träum' und schütze sie, die
Blühende Ruhe der Immerguten.
Dem Manne laß sein Sinnen und sein Geschäft
Und seiner Kerze Schein und den künft'gen Tag
Gefallen, laß des Unmuths ihm, der
Häßlichen Sorge zu viel nicht werden,
Wenn jetzt der immerzürnende Boreas,
Mein Erbfeind, über Nacht mit dem Frost das Land
Befällt, und spät, zur Schlummerstunde,
Spottend der Menschen, sein schrecklich Lied
singt,
Und unsrer Städte Mauern und unserm Zaun,
Den fleißig wir gesetzt, und den stillen Hain
Zerreißt, und selber im Gesang die
Seele mir störet, der Allverderber.
Und rastlos tobend über den sanften Strom
Sein schwarz Gewölk ausschüttet, daß weit umher
Das Thal gährt und, wie fallend Laub, vom
Berstenden Hügel herab der Fels fällt.
Wohl frommer ist, denn andre Lebendige,
Der Mensch; doch zürnt es draußen, gehört er
auch
Sich eigner an und sinnt und ruht in
Sicherer Hütte, der Freigeborne.
Und immer wohnt der freundlichen Genien
Noch einer gerne segnend mit ihm, und wenn
Sie zürnten all', die ungelehr'gen
Geniuskräfte, doch liebt die Liebe.

Meter: iambic
1L: O du Garten, wo, als Knaben,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

O du Garten, wo, als Knaben,
Mir zu hoch kein Apfel hing,
Du verschwiegner Mühlengraben,
Wo den ersten Schmerl ich fing,
Und du Busch, durch dessen Aeste
Mir ein Hänfling einst entflog,
Und fünf Junge mir im Neste
Ueberließ, die ich erzog:
Eurer werd' ich dann noch denken,
Wenn der Operntänzer Kunst
Mit der Scaramuze Schwänken
Längst bei mir verflog wie Dunst.
Eurer werd' ich nicht vergessen,
Wenn ich gleich des Witzlings Spaß,
Und der Prunksucht Abendessen
Schon am Morgen drauf vergaß.
Nachbarin im Flügelkleide,
Meines Herzens erste Braut,
Meiner Kindheit liebste Freude!
Hörst du jetzt noch meinen Laut?
Denkst du noch im Himmel meiner?
Oder weist du nichts von mir?
Lieb' ist dort ja selbst nicht reiner,
Als die meinige zu dir.
Jährlich wird der Hügel kleiner,
Den dein Sarg so lange trug,
Aber das Gedächtniß deiner,
Mindert nicht der Jahre Flug.
Lieben werd' ich, bis mein Endchen
Lebenslicht ist abgebrannt,
Dich wie sonst, als noch dein Händchen
Unschuldsvoll mir Kränze band.
Ach! aus keinem Festpokale
Sog ich solchen Rausch noch ein,
Als aus dir, geliebte Saale!
Auf dem Felsen
Tragt, wenn's seyn kann, aus dem Thale
Sterbend mich auf jene Höhn,
Daß ich da zum letztenmale
Seh' die Sonne niedergehn.
Von der Newa bis zum Rheine,
Von der Weichsel bis zur Aar,
Sah ich jede Flur, doch keine,
Die mir lieb wie jene war.
Wie ich nun allein so walle
In des Lebens Abendroth!
Saale! Wie zerstreut sind alle
Unsre Freunde, oder todt!
Meinen Schlaf hat nur zwei Lenze,
Aber tausend Veilchenkränze
Mir die Freud' an dir gepflückt.
O du trauter Vollmond! glänze
So noch jetzt auf meinen Pfad!
Meine Tage waren Tänze,
Meine Nächt' ein kühlend Bad.
Dort versucht' auf kleiner Leyer
Meine Hand den ersten Griff.
Doch, so segelt ohne Steuer
Ein sich selbst gelaßnes Schiff.
Dennoch hüpfte damals freier
In den Adern mir das Blut,
Als wie jetzt, wo unterm Schleier
Nicht wie sonst mein Name ruht.
Was gibt mehr als edle Liebe?
Und was diese geben kann,
Gab sie alles mir. Ich bliebe
Noch ein hochbeglückter Mann,
Hätte sie die Hälfte dessen,
(zu partheiisch zwar vielleicht!)
Was sie mir hat zugemessen,
Nur zu meinem Theil' gereicht.
Tückisch stachen zwar die Schlangen
Um des Neides Haupt, auch mich;
Doch Vergangnes sey vergangen!
Dann so schmerzt nicht mehr ihr Stich.
Uebrig bleiben nur die Zähren,
Die der Tod mir ausgepreßt,
Aber diese selbst gewähren
Mir ein stilles Herzensfest.
Nimm denn, Glück! mir jede Gabe!
Dennoch bleibt mir noch genung,
Wenn ich dich nur immer habe,
Süße Rückerinnerung!
Bleibst nur du bis an das Ende
Meines Lebens mir getreu:
O so sterb' ich reich, und fände
Mich der Tod auf einer Streu.

Meter: trochaic
Závět duchů.
by Xaver Dvořák

Vezměte a jezte, toť mé tělo!
kdo můž dáti světu ještě víc?
jakou láskou tvoje srdce vřelo,
než-li bledý ret to mohl říc!
Všecko dal jsi, každé okamžení,
ňader rozvlněných každý dech;
v jeslích slávu svého narození,
v poušti, co vykvetlo ve tvých snech.
Každý pohled slitování svého,
který hořel božským soucitem,
když ses skláněl k bídě nemocného,
divem obroditi život v něm!
Lámal jsi všem chleba svého slova,
otvíral’s jim ráje dokořán,
navracel’s jim dědictví jich znova,
rezséval jsi světlo do všech stran!
Každou krůpěj krve tryskající,
jež tě halí v ornát z purpuru,
každý záchvěv bolu v zřítelnici,
jež se zdvihá hořce k azuru.
Každou křeč, jíž srdce tvoje mřelo,
když jsi shlédl máť svou u kříže,
pukající srdce, bledé čelo,
tisknoucí se k tobě poblíže.
I to srdce, archa Noemova,
otevřeno, bok tvůj rozeklán,
kolik krve ještě v sobě chová,
lije štědře z purpurových bran.
Však tvá láska zaplála až v nebe,
horečně bil její božský tep;
když dal’s všecko, dal jsi na vždy sebe:
a své tělo proměnil jsi v chléb...
„To tvůj symbol v každém lidském věku,
když jsi všecko rozdal, co ti je:
chléb se staneš ještě ve člověku,
nebes Synu, božský genie!“

Meter: trochaic
III. O, zlatá žínko, přiviň se jen úže –
by Rudolf Pokorný

O, zlatá žínko, přiviň se jen úže –
v Tvém srdci kvetou divotvorné růže,
a jejich vůní opojen
chci žít, chci pět, chci milovati,
chci býti šťasten, šťasten jen!
Nech oko v oku, jak jsem toužil kdysi –
Tvé oko v prsou žár nadšení křísí
a jeho záře líbezná
oblázky cestou v drahokamy mění,
a cesta má teď vítězná.
Však vítězství mé z toho světa není,
můj svět je Tvým a Tys v něm světlo denní,
a v světle tom mých písní štěp
se květem obsypal a vůní nalil,
o, slyš! v mém srdci jara tep – –

Meter: iambic
Tedio
by Paulino G. Báez

Medio día. Apenas atravieso
la calle, me asalta un joven mozo:
«Señor, el premio gordo; aquí lo llevo»
y lo ofrece con íntimo alborozo
Un limpiabotas al pasar, me grita
y apresúrase a hacerme una limpieza;
después hallo un amigo que me
                     invita
a tomarnos un vaso de cerveza
Entramos en un bar donde borrachos
hay dos americanos; los muchachos
se mofan de los hijos del Tío Sam.
Que a esta playa los trajo el Minesota,
como amenaza de extranjera flota
y, como aviso de que en guardia están.

Meter: iambic
- XVIII - A la pura y limpia concepción de Nuestra Señora
by Lope de Zarate

Quien hay que con soberbia desbocada
y de luz racional inadvertido
cuando padece el sol recién nacido
ose decir la Aurora está eclipsada.
O humanidad de Dios calificada
con la razón, descanso del sentido
que osado en el dudar crisol ha sido
pues deja la verdad purificada.
Mirándote los ojos, no te vieron,
o por querer con presunción humana
sondar misterios que la fe apadrina,
porque por ver, sin adorar, quisieron
reconózcante Aurora soberana,
toda tu humanidad verán divina.

Meter: iambic
I Noc voní opojně, a květů v každé stráni
by Jan Vrba

Noc voní opojně, a květů v každé stráni
snad víc, než na obloze mihotavých hvězd,
jichž závoj světelný se do daleka sklání
nad bledou krajinou i hnízdy jiskřících se měst...
A stromy po cestách jsou jako bludné pěny,
jež zapomněl tu bystřin jarní sen – –
rozkvetlým hložím, trnkami jsou meze roztouženy –
a z polí voní popenec a řebříček a rmen.
Z luk řeřicha a blatouch čpí a potok zpívá...
Lehoučký vítr proběh bořinou
a opřen o břízu se s kraje lesa dívá,
jak tenké mlhy táhnou dolinou.
Všecko je do snu vhrouženo, nic srdce nezarmoutí –
jen nad západem měsíc groteskní
na marné své a věky bludné pouti
podivně dojme a rozteskní.

Meter: iambic
- LX -
by Francisco de La Torre

Santa madre de amor, que el yerto suelo
vistes de los colores del Oriente,
sereno el cielo y quieto el viento ardiente,
rota la nieve y desligado el hielo,
mientras al descubierto y raso cielo
pacen sus vacas hierba floreciente,
Tirsis, pastor de toros, útilmente
te esparce aquellas flores sin consuelo.
Y cuanto puede te suplica y ruega,
con la voz y el espíritu cuidado,
que entienda el cielo su dolor estrecho.
Que Filis, por quien vive apasionado,
no le aborrezca tanto y de esta ciega
ligadura de amor lo libre el pecho.

Meter: iambic
Sonnet—Baugmaree
by Toru Dutt

A sea of foliage girds our garden round,
        But not a sea of dull unvaried green,
        Sharp contrasts of all colours here are seen;
The light-green graceful tamarinds abound
Amid the mangoe clumps of green profound,
        And palms arise, like pillars gray, between;
        And o'er the quiet pools the seemuls lean,
Red,—red, and startling like a trumpet's sound.
But nothing can be lovelier than the ranges
        Of bamboos to the eastward, when the moon
Looks through their gaps, and the white lotus changes
        Into a cup of silver. One might swoon
               Drunken with beauty then, or gaze and gaze
               On a primeval Eden, in amaze.

Meter: iambic
SETKÁNÍ.
by Karel Babánek

Tak zřel jsem ji zas po čase,
v dnech mládí kdys’ já jsem ji znal,
teď stříbro měla ve vlase,
svou píseň paprsk v parku lkal.
Tak sešli jsme se po letech,
když měsíční pad v cesty lesk,
mdlý úsměv měla na retech,
a v očích zřel jsem tichý stesk.
Byl podzim, v městě za řekou
se modlil tichem k nebi zvon,
a večerem jak zněl a tmou,
tak bylo to jak pláč a ston.

Meter: iambic
81.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Halt an! Wer etwas wil und fält darauf, der fällt:
Wohin? Wo Adam fiel. Vom Himmel auf die Welt.

Meter: iambic