PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
MONOLOGY.
by Karel Sabina

Osvěcujte, hvězdy, smutnou dráhu mou,
Bych nebloudil cestou věčně ztemnělou.
Srdce roznícené zápalem mi vře,
Ale mysl strastmi obklíčena mře!
K titanskému boji duch odhodlaný
Osudné vyvrácet jal se balvany;
Hrdostí opásán k nebi bral svůj let –
Oslábla však peruť – k zemi klesl zpět!
Tma mne obkličuje – kde můj velký cíl?
Či mi pouhý hrob se dostal za podíl?
Souzeno mi vzdát se touhy vznešené
A v ničemných bojích zmařit síly své?
Ó, popřejte, hvězdy, jenom jiskřici!
Nedejte snažence schvátit vichřici!
Ještě vře mu srdce, ještě hmyzu roj
Nezryl všecku půdu, kde se koná boj.
Jenom kmitu přejte, ztracenou jen zář –
A mužně pohledne protivenstvím v tvář,
Zápal věčně mladý zapůjčí mu meč,
A on s zaslepenci v novou vejde seč.
V objetí polypů vázne jeho krok,
Mohutný mu nepřán myšlenkový tok,
Kořist z boje skromná snad vyplyne jen,
I o bojovníku jako krátký sen
Zanikne památka, přec snad některá
Kapka krve jeho kdysi za šera
Chodcovi jinému cestu objeví,
Kterou druhdy kráčel muž osamělý,
Naznačí bojiště, spoutaný kde stál
A s osudem tmavým o světlo se rval.

Meter: trochaic
Soneto
by Andrés Rey de Artieda

¿Quién vive aquí? Un pobre peregrino.
¿Pues peregrino con hogar y casa?
¿No la veis toda ya desierta y rasa,
que sólo esté sobrado quedó en pino?
¿Quién os trajo a tal lugar? Mi sino.
¿Quién sois? Soy viento que no vuelve y pasa:
tuve favor del mundo, tuve el asa;
pasó el buen tiempo, y el adverso vino.
¿Qué hacéis aquí? Un cesto, una canasta,
tal vez de mimbre, tal de seco esparto,
con que gano el sustento que me basta.
Y no me vi (os prometo) jamás harto
de pretensiones militares hasta
que el desengaño me alquiló este cuarto.

Meter: iambic
To a Gentleman and Lady on the Death of the Lady's Brother and Sister, and a Child of the Name Avis, Aged One Year
by Phillis Wheatley

On Death's domain intent I fix my eyes,
Where human nature in vast ruin lies,
With pensive mind I search the drear abode,
Where the great conqu'ror has his spoils bestow'd;
There there the offspring of six thousand years
In endless numbers to my view appears:
Whole kingdoms in his gloomy den are thrust,
And nations mix with their primeval dust:
Insatiate still he gluts the ample tomb;
His is the present, his the age to come
See here a brother, here a sister spread,
And a sweet daughter mingled with the dead.

But, Madam, let your grief be laid aside,
And let the fountain of your tears be dry'd,
In vain they flow to wet the dusty plain,
Your sighs are wafted to the skies in vain,
Your pains they witness, but they can no more,
While Death reigns tyrant o'er this mortal shore.

The glowing stars and silver queen of light
At last must perish in the gloom of night:
Resign thy friends to that Almighty hand,
Which gave them life, and bow to his command;
Thine Avis give without a murm'ring heart,
Though half thy soul be fated to depart.
To shining guards consign thine infant care
To waft triumphant through the seas of air:
Her soul enlarg'd to heav'nly pleasure springs,
She feeds on truth and uncreated things.
Methinks I hear her in the realms above,
And leaning forward with a filial love,
Invite you there to share immortal bliss
Unknown, untasted in a state like this.
With tow'ring hopes, and growing grace arise,
And seek beatitude beyond the skies.

Meter: iambic
ODA NA BOHA
by František Zavřel

Ó velkosti, Ó dive,
jejž nelze chápati,
Ó božství třikrát lstivé,
Ó pyšná závrati!
Hle rány, tebou ryty,
ze kterých krvácím
a přece znova spitý
se k tobě navracím.
Já miloval tě kdysi
jak nikdo na zemi,
já hmatal tvoje rysy
postřehy za všemi,
spit tebou já se vrhal
do pevných loktů žen,
tvých masek lež já trhal
sám do dna obnažen.
Já miloval tě příliš
nechápaje tvůj chlad,
ty, který chladem šílíš
a nechceš milovat,
vydrážděn musels zlomit
pyšného hrdinu,
jenž do tvých dějstev promít
svých ňader vidinu.
Rozdrcen tvojím kynem
já padl k zemi zpět
polité prázdným stínem,
tam neplál žádný květ,
já tvého soka viděl
a zaslech jeho smích,
jak on já nenáviděl
mdlé činy rukou tvých.
On, jejž ty srazils kdysi,
byl nyní druhem mým,
stesk jeho s mým se mísí,
já v jeho loktech zdřím.
On zemdleného chtivě
burcoval ze mdloby
a svoje zraky tklivě
v mé vetkl útroby.
„Ty zoufáš? – řekl jemně –
Bláhovče bez mezí!
Ó jen se přichyl ke mně,
budoucí vítězi!
Tvé nekonečné hoře
mně dobře známo jest,
byls velký dvakrát hoře.
Co tobě chybí? Lest.
Tys věřil slepě jemu,
který je vrah i kat,
šílenci zločinnému,
jenž nezná milovat.
Tys vzdal se bez výhrady
lupiči tomu. Dík
jsi šeptal ve tvář zrady,
ubohý milovník.
Kdo jest on? Strašný lstivec,
jenž skrytě útočí,
kořistník, lhář a mstivec,
jenž nezří do očí.
Lží jest, co tobě praví,
lží každý jeho čin,
lží jeho pohled žhavý
víc nežli milenčin.
Hle, co jsi ctil. Teď chápeš
svůj nebezpečný klam.
Jsi zralý? Ještě tápeš?
Chceš věčně býti sám?
Tví bratři přeubozí
mdle patří ve svůj skon –
ty budeš jako bozi,
ba větší nežli – on!“
Tak děl a já se přissál
k umlklým jeho rtům,
v tvých božských činů missál
já naplil. Ego sum!
já zvolal do tvých světů
škleb zhrdy na líci,
já smál se v moře květů
i hvězd tak zářící.
Leč běda! Moje zhrda
mne rvala zoufalá,
ďáblova maska tvrdá
se v tvář mi zaťala.
Já nedovedl zříti
bez citu ve tvou říš,
já nedovedl tlíti,
kde ty se přetváříš.
Na sladkých ňadrech ženy
já nedovedl, ach,
zhrdaje, poražený
tonouti v myšlenkách,
já musel znova prahnout
strašlivém po boji,
já musel znova sáhnout
po žití prazdroji.
Ó velkosti, Ó dive,
jejž nelze chápati,
Ó božství třikrát lstivé,
Ó pyšná závrati!
Hle rány, tebou ryty,
ze kterých krvácím
a přece znova spitý
se k tobě navracím!

Meter: iambic
Lidumilným pokrytcům.
by František Cajthaml-Liberté

Vy házíte nám kosti pod nohy,
tret dáte, který vás už mrzí –
a za to chcete slouti nám bohy,
jak praví ten váš úsměv drzý.
Vy kážete nám přísnou morálku,
zbožnou modlitbu, práci pernou –
a sami ctíte hříšnou zahálku;
tak v propast pekla jdete černou.
Vy vrháte nám haléř do kouta,
když zlatku jsme vám vydělali;
na ústa zámek, ruce do pouta,
abychom slovem nereptali.
Vy kážete nám vždy o mravnosti
i recept k tomu dáte sterý –
a przníte nám z hnusné bujnosti
hladem ochotné ženy, dcery!

Meter: iambic
- 06 - Acto I, JUAN De Las Justas de Tebas y reina de las Amazonas
by Lope de Vega

Si no bastan aquestos desengaños,
¿qué bastara, Señor del cielo y tierra?
¡Juan, no más guerra, pues la guerra encierra
tantos peligros y notables daños!
Trujéronme del mundo los engaños,
de un verde prado y una blanca sierra,
a las sangrientas armas, a la guerra,
en lo mejor de mis floridos años.
Vi al cuello el lazo, y vi salir el alba
al ponérseme el sol en la temida
noche en que dio su luz el Duque de Alba.
Volvamos a la patria agradecida;
esta vida es de Dios; pues Dios la salva,
ofrezcamos a Dios la misma vida.

Meter: iambic
- 3 - Acto II, CELAURO
by Lope de Vega

Ya sólo de mi engaño me sustento;
ya no tengo más vida que mi engaño;
con este engaño mi tormento engaño,
que es verdad el engaño en mi tormento.
Con engaño se alienta el pensamiento,
engañando su mismo desengaño;
y aunque este engaño ha sido por mi daño,
el mismo engaño en engañarme siento.
¿Mas qué me quejo del engaño, ¡ay triste!
si de este engaño tengo el alma asida,
engaño que de muchos me divierte?
Porque con este engaño se resiste
la fuerza del engaño de la vida,
porque todo es engaño hasta la muerte.

Meter: iambic
VRABČÍ SOUD.
by Josef Václav Sládek

BA, to bylo povyku,
švidrání a sváru:
čížek zrnko makové
zob’ u pivovaru!
Čížek, malý ničema,
to je tak ten pravý!
v celé obci vrabčácké
kazí dobré mravy.
Dopadli ho na hruši,
vytáhli ho k soudu, –
Čížku, číži, teď se třes,
třes na každém oudu!
Začali to kázáním,
nedělali dlouze:
ráno krad’ a k poledni
visel na motouze.
Tak to patří zloději
vždy po vrabčím řádu!
Na večeři sletli si
v pivovaře k sladu.

Meter: trochaic
1L: Laß sie meinen, daß sich in privater
by Rainer Maria Rilke

Laß sie meinen, daß sich in privater
Wehmut löst, was einer dort bestritt.
Nirgend sonst als da ist ein Theater;
reiß den hohen Vorhang fort –: da tritt
vor den Chor der Nächte, der begann
ein unendlich breites Lied zu sagen,
jene Stunde auf, bei der sie lagen,
und zerreißt ihr Kleid und klagt sich an,
um der andern, um der Stunde willen,
die sich wehrt und wälzt im Hintergrunde;
denn sie konnte sie mit sich nicht stillen.
Aber da sie zu der fremden Stunde
sich gebeugt: da war auf ihr,
was sie am Geliebten einst gefunden,
nur so drohend und so groß verbunden
und entzogen wie in einem Tier.

Meter: trochaic
Al licenciado Tomé de Burguillos
by Teresa Verecundia

Con dulce voz y pluma diligente,
y no vestida de confusos caos,
cantáis Tomé las bodas, los saraos
de Zapaquilda y Mizifuf valiente
Si a Homero coronó la ilustre frente
cantar las Armas de las Griegas Naos,
a vos de los insignes Marramiaos
guerras de amor, por súbito accidente
Bien merecéis un gato de doblones,
aunque ni Lope celebréis, o el Taso,
Ricardos, o Gofredos de Bullones.
Pues que por vos segundo, Gatilaso,
quedarán para siempre de ratones
libres las Bibliotecas del Parnaso

Meter: iambic
Náhrobek.
by František Vladislav Hek

Byl živ čtyřicet let, však rádi ho pohřbili včera:
na světě byl, rád jedl a pil, spal – konečně umřel.

Meter: polymetric
Soused u souseda.
by Václav Štulc

Kdo z vás, dojda ku příteli o půlnoci,
Darmo bude prosiť jej, kdy toho třeba:
„Příteli můj drahý, přispěj ku pomoci
A zapůjč mně mile tři bochánky chleba!
Nebo přítel davný, milovaný
Právě z daleké mi došel strany,
A dnes u mne ničehož nic není,
Co bych předložil mu k občerstvení.
Pomoz tedy ty mi
Chleby žádoucími!“
A byť soused onen v první době,
Vytržen byv ze sna, zamrzel se v sobě,
I řek’ nevlídnými slovy
Prosícímu sousedovi:
„Nečiniž mi také nevole té noci!
Dvéře zavřeny jsou, a svých dětí
Nesmím, nechci ze sna buráceti;
Nemohu vstáť – tobě přispět ku pomoci.“
Byť by takto soused mluvil k sousedovi,
Odbyti jej chtěje nevlídnými slovy,
Zůstane-li prositel, na dvéře tluka,
Prositi-li neustane:
Oč, že soused posléz předce vstane,
Dveře otevře, a štědrá podá ruka,
Čehož prosícímu třeba:
Tři bochánky chleba. –
Podá mu je, možná, ne že přítelem se cítí,
Ale že již chce se nezbedného prositele zbýti.
A proto i slyšte,
I do srdcí si pište,
Co tu sám
Pravím vám:
„Proste, a vám bude dáno,
Hledejte a naleznete;
Čeho si přejete,
Od Boha vám bude přáno;
Tlucte vždy a všude:
A vám otevřeno bude!“

Meter: trochaic
Inscription for a Fountain on a Heath
by Samuel Taylor Coleridge

This Sycamore, oft musical with bees,—
Such tents the Patriarchs loved! O long unharmed
May all its agèd boughs o'er-canopy
The small round basin, which this jutting stone
Keeps pure from falling leaves! Long may the Spring,
Quietly as a sleeping infant's breath,
Send up cold waters to the traveller
With soft and even pulse! Nor ever cease
Yon tiny cone of sand its soundless dance,
Which at the bottom, like a Fairy's Page,
As merry and no taller, dances still,
Nor wrinkles the smooth surface of the Fount.
Here Twilight is and Coolness: here is moss,
A soft seat, and a deep and ample shade.
Thou may'st toil far and find no second tree.
Drink, Pilgrim, here; Here rest! and if thy heart
Be innocent, here too shalt thou refresh
Thy spirit, listening to some gentle sound,
Or passing gale or hum of murmuring bees!

Meter: iambic
A JEŠTĚ TANEČEK.
by Karel Červinka

Vzal jsem ji zlehýnka, bělounkou, křehkou,
v Sardagni k tanečku vzal jsem ji, vzal,
při hudbě vesnické jako pták lehkou,
šatečky bílé jí roztancoval.
Pěkně se uklonil, jako to bývá
v hospůdce v Sardagni na vrchu tam,
kde se to při víně nejlépe zpívá,
– vzal jsem jí hubičku, – byl jsem s ní sám.
Večer byl mlhavý. Domů jsem šel,
za mnou se nápěv dál soumrakem chvěl,
duši mi zachvátil podivný žel –
Bylo mi, jak bych jí něco měl říc’,
lítosť jsem cítil, že vyšla mi vstříc,
že jsem jí líbal a neuzřím víc...

Meter: dactylic
KŘÍŽ V LESE.
by Marie Čacká

Putovalo děvče
Z Prahy silnicí,
V rukou růženeček
S knížkou modlicí.
A šlo od vsi ke vsi
Pilně chvátajíc,
V pravo ani v levo
Na nic nedbajíc.
Jen když koho dlouhou
Cestou potkalo:
„Pochválen buď Ježíš“
Zbožně říkalo.
A každý jí hned zas
Řekl: „Na věky!“
Ten pro její krásu,
Tato bezděky.
Konečně se lidem
V lese ztratila,
O, bodejž se byla
Raděj vrátila.
Tam ji loupežníci
Lití potkali;
Ach! ti Boha, ani
Krásy nedbali.
Pobožnou poutnici
Krutě zabili,
A do rokle mrtvé
Tělo hodili.
A to je to místo,
Kde ten hřích se stal:
Kříž ten její milý
Postavit jí dal! –

Meter: trochaic
- 790 - De El caballero del milagro
by Lope de Vega

Yo vi la más hermosa labradora,
en la famosa feria de Medina,
que ha visto el sol adonde más se inclina
desde la risa de la blanca aurora.
Una chinela de color, que dora
de una columna hermosa y cristalina
la breve basa, fue la ardiente mina
que vuela el alma a la región que adora.
Que una chinela fuese victoriosa,
siendo los ojos del amor enojos,
confesé por hazaña milagrosa.
Pero díjele dando los despojos:
«Si matas con los pies, Inés hermosa,
¿qué dejas para el fuego de tus ojos?»

Meter: iambic
Máje.
by Albína Dvořáková-Mráčková

Těš se, moje milá,
těš se na letnice,
tvoje máje bude
nejvyšší z vesnice.
Bude před okénkem
tvým se vypínati,
a na ní ohnivý
prapor lásky vláti.
Těšilo se děvče,
těšilo na svátky –
v tom však přišla vojna,
a s ní divné zmatky.
Zaplakalo děvče
v té přesmutné chvíli,
když jí na vždy s bohem!
přišel dáti milý.
Zaplakalo děvče
teskně na letnice,
když se porozhledlo
kolem po vesničce:
tu před každým domkem
stojí krásná máje,
na ní co krev rudý
prapor lásky vlaje;
před její však chyžkou
pusto, osmutnělo,
jako by tam ani
děvčete nebylo.
Zaplakala milá
a plakala leta,
když jí přišla zpráva,
po milém že veta.
Že probodnut klesnul
vojín meči třemi
a že pohřben leží
ve italské zemi.

Meter: trochaic
Ein jeder, was ihm schmeckt.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Man lacht den Daphnis aus, daß er Lisetten küßt,
Weil sie schlecht von geburth, und schlecht von schön-
heit ist.
Gnung, daß sie klugheit hat, wer fraget nach dem schmincken?
Man kan wohl guten wein auch aus dem done trincken.

Meter: iambic
1L: Von Quell zu Quell so zieh' ich hin und her
by Wilhelm Müller

Von Quell zu Quell so zieh' ich hin und her
Und finde hier und dort mein Heil nicht mehr.
Du bist die Nymphe, die in Purpurschalen
Den Wundertrank bewahrt für meine Qualen.
O laß ihn bald aus deinem Herzen springen
Und voll zu seiner süßen Mündung dringen!
Den Becher werf' ich weg; mit meinen Lippen
Will ich des Sprudels erste Perle nippen.

Meter: iambic
385
by Josef Vlastimil Kamarýt

Mužně v neštěstí chcem státi,
nebudem se bouře báti;
když nás vrhne v strašnou noc,
Boží s námi vládne moc!

Meter: trochaic
Año nuevo
by Nicolás Arnao

Sentado en el umbral el Tiempo
                     espera
que en su torre la esquila de la hora,
para expulsar al año que devora,
y al nuevo acariciar en la ancha esfera
Así aparece la ilusión primera
del labriego que aguarda nueva flora,
y el canto de las aves lo enamora,
y la hermosura de su compañera
Mas la vida en un soplo se despoja
y se secan los gajos y las flores
y miramos caer hoja por hoja,
los mazos de esperanzas y de amores
Que usar no es dado cabellera cana
si peina rubias trenzas la mañana

Meter: polymetric
1L: Zeit nur und Jugend verlor ich in Deutschland, Lebenserquickung
by August von Platen

Zeit nur und Jugend verlor ich in Deutschland, Lebenserquickung
Reichte zu spät Welschland meinem ermüdeten Geist.

Meter: polymetric
Cestou k moři. (II.)
by František Táborský

Dále krajem filosofů,
kasáren a poetů,
vycpaných též uniforem,
romantických rozletů!
Ale věřte, z romantiky
– prosím, žádný žert –
býval mi přec nejmilejší
spectabilis čert.
Monsignore Liščí-Chvostek,
rytíř, markýz, grand,
někdy s kordem, někdy s frakem,
vždy však s pytlem švand.
Dohazovač, jaké rodí
svatá jenom říš
(Mefisto sic dávno dohrál –
o novém však víš?).
To je přece chlapík strunka,
brada do špice,
ta se, brachu, napřed směje
každé kritice.
A ta lehkost v jeho kroku,
v lýtku má on rým,
a jak jde, to chechtá se mu
v každém kroku šprým.
Ohonem on o zem luská,
to v něm mrská vtip,
jím on vždycky radost jeví
z klepů, lží a chyb.
Universit nepoznal on,
přece však je kos;
namíchá všem diplomatům,
až je svrbí nos.
Takovouhle romantiku
už si líbit dám,
ač své ruky ani čertu
zištně neprodám.
Ale přece chtěl bych čerta
míti ve službách,
chodil bych s ním o prázdninách,
všude po Čechách.
Po Čechách a po Moravě,
ach, to byl by sport!
Mnohým pánům řek’ by stručně:
„Prosím o Váš kord!“
Přede mnou by honíval se
jako v sněhu pes,
někdy by mi také hůlku
graciozně nes’.
Provětral by vlasti naše,
hlavy protřepal,
celé řadě vzácných pánů
katě proklepal.
Víte, čert má líp než kuchař
vytříbený čich,
ihned pozná farizeje,
i kdo čistý mnich.
Hrbaté on pozná duše,
dav, co líže prach,
od těch, kterým pravdu mluvit
nezabrání strach.
Rozezná on, kde jsou muži
a kde melhuby,
kde se moudrost v hlavě těsná
a kde otruby.
Rozezná on dobře Boha
a co modla jest;
modle v duchu vysměje se,
Bohu jde on s cest.
Běda, koho čertí ruka
by se dotekla:
každý Čech, jenž byl by babou,
hajdy do pekla!
A ti milí tichošlápci –
„Chyť je, čerte, chyť!
Chutnají jak raci s kmínem,
můžeš posvačit!“
To by byla podívaná!
Pěkná věru mast!
Čechy měly by pak v pekle
novou svoji vlast.
A kdy by kdo: „Z Moravy jsem!“
naříkaje děl,
sám by musel přiložit si
ještě pod kotel.
To by bylo křiku, shonu:
„Hle, hle, čaroděj!
Spolčil on se s čertem na nás!
Policie, hej!“
Tak jsem dumal pokuřuje
v pruském vagoně,
než jsem „Hertě“ na klín sedl
a plul k Arkoně.

Meter: trochaic
Směs četných jazyků, jež rozeznati
by H. Uden

Směs četných jazyků, jež rozeznati
i palmy na korsu si netroufají,
zní večerem, na vlnách jiskry hrají
a mořské vody žhavé slunce zlatí,
jež za předhořím západním se tratí –
a jak se různí lidé potkávají,
z nich každý svědčí o svém vlastním kraji,
kde jiný mrav a jiný způsob platí.
List palmy chvěje se a lidí ptá se:
Co hledáte a po čem touhou pláte?
Zda chcete slunce? Nuže, zde je máte –
Či zdraví? Z moře k vám snad přijde zase,
jen štěstí, jež se z klidu srdcí zvedá,
vám ani moře, ani slunce nedá.

Meter: iambic
Caput XIV.
by Heinrich Heine

Die Mörder, die gemeuchelt einst
Die theure, wundersame,
Goldlockigte Jungfrau Germania –
Sonne, du klagende Flamme!
Wohl mancher, der sich geborgen geglaubt,
Und lachend auf seinem Schloß saß,
Er wird nicht entgehen dem rächenden Strang,
Dem Zorne Barbarossas! – – –
Wie klingen sie lieblich, wie klingen sie süß,
Die Mährchen der alten Amme!
Mein abergläubisches Herze jauchzt:
Sonne, du klagende Flamme!

Meter: iambic
Et altera pars!
by Arno Holz

Schon Joseph Viktor von Scheffel sagt: Lass
Von Klassen-, Rassen- und Massenhass!
Doch bitte, zähme auch deine Triebe
In Klassen-, Rassen- und Massenliebe!

Meter: iambic
97. Auf beiden sein ist gut.
by Angelus Silesius

Den Him̃el wüntsch’ ich mir/ Lieb’ aber auch die Erdẽ;
Denn auf derselbigen kan ich GOtt näher werden.

Meter: iambic
Bey Michaelis Grabe
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Sey mir heilig, o Flur, wo Michaelis schläft,
Von den Edeln beklagt, wo sein gebeugter Gleim
Thränen, Thränen des Herzens,
Auf den steigenden Hügel goß.
Öde trauert umher, manches verwelkende
Blatt umwirbelt dich, Grab, flüstert dem Wandelnden
Süße Schwermuth entgegen,
Ein Verkünder der Sterbligkeit.
Wecke, kehrest du Lenz, wecke die Nachtigall
Hier zu Klagegesang, streue manch farbigtes
Blümchen unter die Neßeln,
Die hier Schauer dem Narren wehn.
Und du, seliger Geist, reiße dich lächelnd aus
Jähns Umarmungen los, schwinge, du Seraph, dich
Erdhernieder, wo schluchzend
Gleim die Laute der Trauer schlägt;
Oder schluchzend, an Schmidts Busen gesenket, spricht:
Ach, den redlichen Freund, warum entrief der Tod,
In der Blume der Jugend,
Ihn, das Muster der Biederkeit?
Warum schweiget das Spiel, welches dem Laster bald
Rache donnerte, bald leiseren Lautes scholl,
Unter den Blüthen des Mayen,
Von der Süße der Liebe scholl?
Lispl' ihm Trost in die Brust, Heiterkeit in den Blick,
Du Bewohner des Lichts, wandle dann strahlender,
Engelthränen im Auge,
Durch die Chöre der Seligen.
Sey mir heilig, o Grab! Enkel und Enkelin
Bist du heilig, wie mir, Barden der Afterwelt
Weihn dir Lieder der Klage,
Wenn dein Moos schon begonnen ist.

Meter: polymetric
- CCXXXVI - Al secretario Gonzalo Pérez
by Gutierre de Cetina

«No más, como solía, jocundo y vago
te veo correr dorando tu ribera,
mas, turbio de mis lágrimas, la fiera
llama creer que yo llorando apago.
Ya no te muestra el cielo aquel halago
con que suele adornar tu primavera,
ya no es tu claridad la que antes era.»
decía Pireno contemplando el Tago.
«¿Qué será de ti, mísero Pireno,
-tornó a decir llorando- , si el pasado
tiempo no torna alegre cual solía?»
Vandalio, que el dolor de mal ajeno
hacía recordar su propio estado,
lloraba de piedad mientras le oía.

Meter: iambic
NAD KNIHOU
by Emanuel Lešehrad

Nad knihou básní dumám, uvažuje
co mrazných ohňů vkleto dříme v ní.
Svět v kapce... Výkřik duše, která pluje
Snu křídly k sadům zářných zhvězdění.
Co chtěl jsem? Zaznít smutných očí lyrou,
zpít pohled duhou květů dum a tuh,
jak v čisté zdroje stoupat v bolest sirou,
byť úsměv na rtech v černý krystal ztuh’;
v dál cizí zvolat, pozdrav ozvy míti,
a marným ždáním hledat výrazy,
jak zbožný poutník nitry bratrů jíti,
v chrám srdcí věšet snění obrazy. –
Mne osud zlákal sráznou stezkou, hložím,
v můj štít vryl odznak ran mých tragický.
Svůj deník duše komu v ruce vložím?
Svou Odyseu!... Román lyrický.

Meter: iambic
Křičte moje housle staré, když já křičet nemám sil –
by Eduard Kučera

Křičte moje housle staré, když já křičet nemám sil –
v moje ňadra s černou krví pijavicí roj se vpil.
Křičte jenom, housle staré – křičte jenom, křičte víc,
čeho nemám, na sta máte... A ta duše na tisíc.
Miluji já moře v bouři, divokou mám píseň rád –
beztoho jí na mne hučí každá vlna odevšad.
Proto křičte, moje housle, křičte jenom, křičte víc,
nemohu sám, když v má ňadra zassál roj se pijavic.
Sténá struna natažená, lítá smyčec jako had,
ale vlny rozvázané slyším hučet odevšad.
Rozbil jsem své staré housle (po krvi má všechno hlad)...
Ach, mé dobré, dobré housle, já vás tolik míval rád!
Teď jsem menší trpaslíka, duší svojí umrlec:
vy mne, moje housle staré, nezradíte nikdy přec!

Meter: trochaic
Waldestrost
by Nikolaus Lenau

Im Walde schleicht ein alter Mann,
Allein mit seinem Leid,
Er ist so ärmlich angetan
Mit einem Lodenkleid.
Er blickt so traurig um sich her,
An seinen Stab gelehnt;
Dem Manne ists im Herzen schwer,
Wonach er wohl sich sehnt?
Den Bäumen nimmt der Herbst das Laub,
Der Tod im Walde tost,
Der Alte starret in den Staub,
Als sucht' er dort sich Trost.
Vom Dickicht rauscht vor ihn ein Reh
Und hält und will nicht fliehn,
Als wärs gerührt von seinem Weh,
Als wollt es trösten ihn.
Schau tief dem Reh, du armer Mann,
In seinen Kindesblick,
Vielleicht der Blick dir lindern kann
Dein trauriges Geschick!

Meter: iambic
19.
by Andreas Gryphius

Avff meine Seel: Last vns der Herren Herr erheben!
Die Brunquell meiner Lust sol Gott mein Heyland seyn.
Gott/ der mit seiner Treu/ vnd seiner Gnaden-Schein
Mich dürfftige bestralt/ mich todte heissen leben/
Es wird mein hoher Ruhm in allen Lippen schweben/
Weil Er so grosse Ding' an mir/ die Arm vnd Klein
Die seine Magd/ erweist/ er ist's der gantz allein
In Allmacht heilig heist/ der für vnd für wil geben.
Sein Arm reicht trefflich weit/ vnd greifft die Stoltzen an/
Daß sie wie Spreu' hingehn/ wer ist der bleiben kan/
Wenn Er der Fürsten Pracht mit Kron vnd Thron vmbstürtzet?
Was in dem Staub' erhöht! erfüllt manch wüstes Haus/
Vnd macht die Reich sind/ Arm: die Treu hat keinmal auß?
So wenig als sein Wort/ wird seine Krafft verkürtzet.

Meter: iambic
50. Vlast.
by František Sušil

Na prosvitu živobytu
Když mne mátě chovala,
Tenkráte mně v horkém citu
Lásku k vlasti vlíbala.
Když se blahá rozklenula
Vesna mládi nademnou,
Vroucněj se a vroucněj dmula
Hruď tou láskou tajemnou.
A když vřelo v létě vedro
A když vadnul les i háj,
Šířilo se láskou bedro
A mé lásce kvetl máj.
Teď již stihla zima sivá
V žití mého zahradu,
Leč ta láska pořád živá
Kvete v novém omladu.
Dokud bude bíti ňádro,
Dokuď bude v těle ruch,
Bude láska ta mé jádro,
Bude jí vždy planouť duch.

Meter: trochaic