PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
2.
by Nikolaus Lenau

Vor dem Fenster steht der Ritter
Singt bei Nacht mit süßem Laut,
Schlägt dazu die helle Zither:
»willst du heißen meine Braut?
Hab ein Schloß und finstre Wälder,
Berge, hab ich, reich an Erz,
Muntre Herden, goldne Felder,
Und nach dir ein krankes Herz!
Schmücke dir mit Edelsteinen,
Gold und Perlen Hals und Hand,
Liebchen, schmücke dich mit meinen
Narben aus dem heilgen Land.
Morgen wird die Sonne steigen;
Strahlt herauf die Sonne klar,
Soll sie meinen Wuchs dir zeigen
Und dir leuchten zum Altar.
Hier an diesem Rosensprosse
Häng ich dir mein Ringlein auf!«
Sangs und schwang sich auf zu Rosse,
Sprengt' davon im flüchtgen Lauf. –
»willst du meinen Finger tauschen,
Ringlein, mit dem Rosenreis?«
Anna nimmts, die Hecken rauschen,
Und im Dickicht naht es leis.
Schwarz verhangen Mond und Sterne
Durch den Blütenstrauch herein
Wiegt sich eine Blendlaterne,
Wie Johanniskäferschein.
Freundlich nickend, bleich verdüstert,
Steht das Mütterlein vom See,
Weint verstohlen, und sie flüstert:
»schöne Jungfrau, weh dir, weh!
Von den Rosen hier empfangen
Hast du's Ringlein, und es droht
Bald den Rosen deiner Wangen
Dieses Ringlein bleichen Tod.
Folge mir!« – Sie schreiten beide
Weite Strecken stumm und sacht
Über eine öde Heide
In der stummen dunklen Nacht.
Und an einer Windmühl stille
Hält das alte Zauberweib:
»bräutchen, ists dein fester Wille,
Daß unfruchtbar sei dein Leib?
Willst?« – »Ich will es!« und sie schleichen
Jetzt die Mühlentrepp empor,
Feiernd stehn die Flügelspeichen,
Taghell tritt der Mond hervor.
Braune Weizenkörner sieben
Aus dem Sack die Alte greift,
Und das Ringlein ihres Lieben
Sie der Braut vom Finger streift.
»wenn nicht meine Zauber wären«,
– Spricht das Mütterlein vom See, –
»würdest sieben du gebären
In der schmerzenreichen Eh.«
Durch das Ringlein wirft hinunter
Sie ein Korn zum runden Stein:
Plötzlich wird die Mühle munter,
Brausend fällt ein Windstoß drein;
Und die Mühle mahlt im Winde,
Schaudernd hört die junge Braut
Leise, wie von einem Kinde,
Wimmern einen kurzen Laut.
Drauf todstill in alle Weite,
Anna hört ihr Herz allein,
Und die Alte wirft das zweite
Weizenkorn hinab zum Stein:
Wieder mahlt die Mühl im Winde,
Schmerzend hört die junge Braut
Leise, wie von einem Kinde,
Wimmern einen kurzen Laut.
Alte wirft das dritte, vierte,
Fünfte Korn, noch zwei hinein:
Jedmal sich der Windstoß rührte,
Und zerreibend lief der Stein.
Siebenmal hat es gewimmert,
Hat ein Weh durchzuckt die Maid.
Wieder Ruh – der Vollmond schimmert
Nieder auf die stille Heid.
Mütterlein jetzt freudig kichert,
Steckt das Ringlein ihr zurück:
»nie ergreift dich, bist gesichert,
Jammervolles Mutterglück!«
Heim, zuvor den Morgenstunden,
Eilt nun Anna, fürcht't sich schier;
Schüchtern blickt sie um – verschwunden
Ist die Alte hinter ihr.

Meter: trochaic
II. SMUTNÉ PERSPEKTIVY
by Josef Svatopluk Machar

Děl hřmění, třeskot zbraní valných
a bitevních šum praporů,
jenž ozývá se z mraků kalných
na evropejském obzoru –
tu divou bídu, jež jde světem
a výš a výš svou tyčí skráň,
jež dává slzy ženám, dětem
a mužům tiskne nože v dlaň –
tu zoru krve, v které shasne
nemocné naše století,
již na všech stranách v záři jasné
lze prostým okem viděti –
tu hrůzu, stesky, které budí
těhotný, hrozný příští čas,
tu otázku, jež lidskou hrudí
chví všude: Jak dál bude as? –
Zde můžeš slouchat kolem sebe,
zde napínat zrak v šíř i výš –
zde nad tebou je modré nebe,
a z toho pranic neslyšíš.
To celé město usmívá se
bez obav, stesků, trudů zlých,
zde dobrá nálada zní v hlase
a v žertech bujných, veselých.
A valčík, valčík! Po ulici
ti všady v ucho burácí,
jím piana zní výskající
v tom každém skvělém paláci,
jím kolovrátek pronikavý
od rána vříská do šera,
jím spíjí se zde pestré davy
za bálového večera,
jím uspávají děti všady,
jej hvízdá, kdo jde chodníkem,
a zpívajíce prosí tady
žebráci sladkým valčíkem...
Oh, valčík, valčík! Duší všeho
je touhou, heslem, cílem dne,
a v kolebavých tonech jeho
je spito město ohromné!...
Mně je zde teskno... V duši mojí žije,
co přinesl jsem z otčiny své sem,
ton hořkosti a tichá elegie,
jež dýše v dálce rodná moje zem.
Tu elegii šumí naše pláně,
hvozd, města, vísky, kříže hřbitovů,
podzimní nádech stále padá na ně
a teskné mlhy v šedém příkrovu...
A hořkosti ton projede mě vždycky,
když na národ té země vzpomínám –
zde mají pro něj posměch ironický,
jenž prochvěje až k duše hlubinám. –
Náš národ!... Bez kormidla, cíle, vesla
se před přístavem vrahů potácí,
s prava i leva lapá frase, hesla,
v nichž všechnu sílu, zápal utrácí...
Mně je zde teskno... V raní úsvit prvý
ta elegie šumí v duchu mém,
ta hořkost splynula už s mojí krví –
a k tomu zní mi Vídeň valčíkem!
A valčík ten, ten bujný život celý
mě dojímá jak výsměch banální –
dnem každým zaletá sem v sluch můj bdělý
kus hořké písně, jež tam u nás zní...
Hned jako hymnus: Zdá se, nové síly
že znovu ženou národ do ruchu,
zvuk starých palcátů sem slyším chvíli –
však jimi švihá se jen do vzduchu...
Hned jako hrana, jimiž zvoní kdesi
vždy v pravou chvíli chytře obratně,
a národ okamžitě hlavu svěsí
a: Co teď, co teď? – ptá se malátně...
Zas Hosanah! zní, národ palmy stele,
Náš Spasitel zde! – duní ze všech stran...
však v posled osel a bez Spasitele
vyjede v scenu z těchto slavobran...
Blýskavé frase, hesla, slova, slova –
vše nic než hořkost vzbouzí ve hrudi...
A v obzor stoupá doba hrozná, nová –
tak my v ni jdeme k svému osudí... – –
A člověk myslí na ty pláně táhlé,
na města, vísky, hvozdů linie –
a šílí skorem, že by mohl náhle
z té elegie slyšet requie...

Meter: iambic
Před bouří.
by Emanuel Miřiovský

Bouře táhne nad vodama,
do přístavu táhnou lodi,
a jen má loď bludně sama
po té bouřné vodě chodí.
Nejchudší dnes rybák doma
stiskne ženu do objetí,
poceluje děti rtoma –
a má loď, ta bouří letí.
A má loď jde od svítání
do červánků vodou slanou,
dnem i nocí, bez ustání,
a vlasť hledá milovanou.
Kde jste, břehy, po nichž prahne
srdce mé tou žízní boží?
Zdaž vás moje loď zasáhne,
než ji bouře na dno složí?

Meter: trochaic
Polabině.
by Jaroslav Vrchlický

Smavý kraji lučin šťavnatých,
snivých olší, zadumaných bříz,
zlatých klasů, břehů travnatých,
stejně k duši mluvíš jako kdys,
mládí moje dokud těkávalo
po tvých pláních, víla Labských vln,
pokud v hustém rákosí si hrálo,
z vlčích máků, jetele se smálo,
vzhled tvůj, jako tenkrát, čarupln!
Mír a ticho ze všad na mne dýchá.
Mizí ješitnost a marná pýcha,
v klidných liniích tvých obzorů
kane v duši harmonie tichá...
Bez pout, okovů, jha, bez vzdoru
jak tvé vlny plynou volně chvíle,
život usnul v stálém zápasu,
cit, vrak, ten se ovšem minul cíle
znechuceném žití po kvasu,
pouze něha zbývá z něho měkká
jako v slunci tichá spící řeka...

Meter: trochaic
- CLXIII -
by Juan de Tassis y Peralta

Después que me persigue la violencia
de fortuna cruel, de injusto hado,
vivo en parte mejor desobligado
de la prolija ley de la paciencia.
Será comodidad, si no prudencia,
un libre proceder desengañado,
porque el bien que le queda a un condenado
es esperar segunda vez sentencia.
Tal vez acierta más el desatino
que la templanza, a preservar la muerte
del que afligido su pasión tolera.
Pues si el despertar sólo es camino
de limitar injurias de la suerte,
¿qué tiene que temer el que no espera?

Meter: iambic
E ilftes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Jedoch was fang ich an? wo bleibt der Tugend-Streit?
Wo bleibt
Auf auf! du kannst zugleich von dem und jenem singen;
40Der Zufall macht den Thon der Cither besser klingen.
Mein Geist! erhohle dich! vollende den Gesang,
Gedenck: als ob dich nichts von deinem Ziel verdrang.
Erzähl nur, was du schon von ihm hast angefangen,
Was in dem Tugend-Saal noch ferner vorgegangen.

Meter: iambic
Abend im Frühherbst
by Maria Luise Weissmann

Weit ausgegossen liegt das breite Land.
Der Himmel taucht den Scheitel noch ins Licht,
Doch seitlich hebt gelassen eine Hand
Die dunkle Maske Nacht ihm ins Gesicht.
Viel fette Lämmer weiden auf der Flur,
In Gärten steht das Kraut in seiner Fülle,
Herbstwälder ziehn als eine goldne Spur,
Am Baum die Frucht glänzt prall in ihrer Hülle.
Es ist der letzte dieser kurzen Tage:
All Ding steht reif und rund und unbewegt
Schwebend in sich gebannt wie eine Waage,
Die Tod und Leben gleichgewichtig trägt.

Meter: iambic
- XXII -
by Lopez de Mendoza

Non es a non de limitar el año,
el mes, nin la semana, nin el día,
la hora, el punto; sea tal engaño
lexos de nos e fuyga toda vía.
Cuando menos dudamos nuestro daño,
la grand baylessa de nuestra baylía
corta la tela del humanal paño;
non suenan trompas nin nos desafía.
Pues non sirvamos a quien non debemos,
nin es servida con mil servidores;
naturaleza, si bien lo entendemos,
de poca es farta nin procura honores.
Jove se sirva e a Çeres dexemos,
nin piense alguno servir dos señores.

Meter: polymetric
- XLVIII - A un amigo que, teniendo vencida la voluntad, excusaba cobardemente la ejecución
by Luis de Ulloa y Pereira

Aquel que pudo, Fabio, aquel que pudo
llegar en la constancia a tal estado,
que del lazo interior más apretado,
cuando no le desata rompe el nudo.
Este a los hados superior, desnudo
de los afectos, viva recatado,
tema el encanto del semblante amado,
que dulce mueve, y persuade mudo.
Y tú que a las pasiones te rendiste,
no fuerces de cobarde el apetito,
añadiendo martirio al vencimiento.
Que quien la ejecución sola resiste,
no excusa lo culpable del delito,
y malogra el poder del escarmiento.

Meter: polymetric
PROBUZENÍ ZEMĚ
by Xaver Dvořák

Jde jaro, hnul se led,
je nebe úsměv sám
a s duše stín se zved’;
jde jaro a jde k nám.
Strom pučí, strom i keř,
skřivan se v azur zdvih’;
i ty se zvedneš, věř,
kam skřivan nedostih’.
Vzduch čist je a křišťál sám,
jak víno opojí;
ty chvíle sladké znám:
růst novou nadějí.
Zas cítit mízu hnát
do kmene v každou snět,
když v duši život zvad’,
zas nový rozvíjet!
Jde jaro, hnul se led,
sám úsměv nebe je
i s duše stín se zved’
a klíčí naděje!

Meter: iambic
- LXVI -
by Gutierre de Cetina

Si contra Amor, señora, andáis armada
de aquel frío saber que Amor contiende,
si os guía la razón, si ella os defiende,
no es gran caso no estar enamorada.
De poco amor, Amor se desagrada;
no puede Amor crecer do el seso entiende;
si el juicio gobierna, Amor se ofende;
do no hay pasión, Amor no puede nada.
Pero si permitiese el hado mío,
cosa que podría ser, que Amor hallase
entrada en ese pecho de diamante,
a pagar de mi alma aquel desvío
en blando consentir se transformase,
¿qué freno hay que tener pueda un amante?

Meter: iambic
1L: Wie friedlich glänzen Flur und Hügel
by Felix Dahn

Wie friedlich glänzen Flur und Hügel
Im warmen Herbstes-Abendstrahl!
Schlug wirklich denn die schwarzen Flügel
Der Bruderkrieg um dieses Tal?
Und diese grünen Rebgelände,
Darin die Sonne lächelnd spielt,
Sah'n wirklich sie, wie deutsche Hände
Nach deutschen Herzen scharf gezielt?
Als jüngst ich schritt durch dies Gefilde,
Da war es nicht von
Jetzt rief herbei des Herbstes Milde
Ein duftig Blumenaufgebot.
O habet Dank, ihr friedereichen,
Die ihr die Toten sanft umschließt:
Ich grüß' euch als Verheißungszeichen,
Daß aus den Gräbern – Eintracht sprießt.

Meter: iambic
A doña Juana
by Gregorio Silvestre

El alabastro blanco bien labrado
detrás de un velo negro transparente,
la nieve que aún pisar no se consiente
y entre polvo de grama se ha mezclado,
y el sol cuando aparece en el collado
quitando su luz toda a otra gente,
delante vuestro ser, si estáis presente,
todo claro valor será humillado.
Por humillarse a vos la gracia
                     pura
de aquesto y lo demás de acá criado,
no pierde la beldad de su natura,
antes por se humillar será ensalzado
que crezca rojo y blanco en hermosura
y el sol, que de más luz que nunca ha dado

Meter: iambic
SOUSEDSKÁ.
by Karel Červinka

Po páté hodině, vždy věrni svému zvyku,
sejdou se v hospodě neb ve altánu ztmělém,
pan mlynář, – přijdete dnes, pane továrníku? –
pan farář zabloudil sem s mladším učitelem.
Zábava rozproudí se dřív, než bije šestá,
náš doktor od chorých se nyní vážně vrací,
– starší pan kolega sem přijel právě z města –
a oba usednou si k naší honoraci.
A smíchem rozmarným všem záhy rdí se líce,
nad hlavou veliká již lampa jasně hoří,
o špatných bramborách a dobré politice
a v posled o válkách se všickni rozhovoří.
Neb náš pan rytmistr, jenž v pensi u nás žije,
svedený hovorem se rozpovídal taky
(o jednu sklenici víc k vůli hostům pije
a žárem mladistvým mu plápolají zraky).
On rukou maluje jim teď plán Temešváru
a naše společnosť již začíná ho chápat. –
Jen mladý učitel přemítá tiše: „K stáru
proč smělý hrdina k nám v nudné město zapad’,
kde husy náměstím jen jdou a stádo ovcí,
a šedý policajt, jenž rovná hádky kluků,
kde z města přišlému sem právě bohoslovci
bezzubé babičky chtí zbožně líbat ruku...“

Meter: polymetric
*** TVÁŘ jako oltář duše živé
by Josef Václav Sládek

Tvář jako oltář duše živé
a čelo jasné jako ráno,
a pod ním oko snivě tklivé
tak v radost, žalost odevzdáno,
jak, že to musí všechno být –
a kudy šla, tam odlétaly
vše trampoty a vešel klid;
ký div, že sobě povídali:
„Jen bůh ví, jak se na ten svět
tak krásný dostal květ!“
Jak s jabloně se květy schvějí,
jak vejde v srdce měkké pění,
jak skane slza v chvíli snění,
tak vešla láska v srdce její;
co přišlo – bůh jen nazírá;
i bylo pak to oko snivé
jak holubičky oko sivé,
když bez výčitky umírá.
A děli: „Koho bůh má rád,
ten umře mlád.“
To a žebrákova slza vřelá
je pověst její celá.

Meter: iambic
1L: Tu Gutes, doch begehre nicht,
by Gerhard Tersteegen

Tu Gutes, doch begehre nicht,
Daß man von deiner Tugend spricht;
Vergessen und verachtet werden,
Sei dein Verlangen hier auf Erden!

Meter: iambic
Večerní myšlénky. (IV.)
by Karel Maria Drahotín Villani

Na vršíčku křížek stojí –
Nad ním bledé luny svit...
Vůkol duchů dav se rojí –
Hvězdiček se třpytí kmit.
„Smím-li se vás směle ptáti,
Co ten křížek znamená?“ –
„Ty máš místo toto znáti,
Jak je z nás tu každý zná!“
Jako hrom to třese zemí...
Duchové – kříž – vrch ten tam –
Stojím bez slov jako němý,
Vím však již, co myslit mám!

Meter: trochaic
Seepferdchen
by Joachim Ringelnatz

Als ich noch ein Seepferdchen war,
Im vorigen Leben,
Wie war das wonnig, wunderbar
Unter Wasser zu schweben.
In den träumenden Fluten
Wogte, wie Güte, das Haar
Der zierlichsten aller Seestuten,
Die meine Geliebte war.
Wir senkten uns still oder stiegen,
Tanzten harmonisch um einand,
Ohne Arm, ohne Bein, ohne Hand,
Wie Wolken sich in Wolken wiegen.
Sie spielte manchmal graziöses Entfliehn,
Auf daß ich ihr folge, sie hasche,
Und legte mir einmal im Ansichziehn
Eierchen in die Tasche.
Sie blickte traurig und stellte sich froh,
Schnappte nach einem Wasserfloh
Und ringelte sich
An einem Stengelchen fest und sprach so:
Ich Hebe dich!
Du wieherst nicht, du äpfelst nicht,
Du trägst ein farbloses Panzerkleid
Und hast ein bekümmertes altes Gesicht,
Als wüßtest du um kommendes Leid.
Seestütchen! Schnörkelchen! Ringelnaß!
Wann war wohl das?
Und wer bedauert wohl später meine restlichen Knochen?
Es ist beinahe so, daß ich weine –
Lollo hat das vertrocknete, kleine
Schmerzverkrümmte Seepferd zerbrochen.

Meter: iambic
VINCITOR
by Evangelina E. Guerrero Zacarías

Retornas a nosotros coronando
el más caro ideal de nuestras almas;
tus glorias nuestras liras van cantando
bajo el suave mecer de verdes palmas.
Mirtos, laureles, tu camino cubren
y al son triunfal de la victoria ansiada,
frentes altivas ante tí descubren
la rosa de sus sueños perfumada.
En nuestros pechos, encendida llama,
renace fuerte el libertario grito:
¡Es la voz de la patria que te aclama
a la dulce promesa de bonanza!...
Que ya el Destino en nuestro cielo ha escrito
cual celeste milagro la Esperanza.

Meter: polymetric
A don Martín de Guzmán, que al quedar viudo de doña Catalina de Jáuregui se dijo se casaba con doña Fulana Gallarda
by Juan de Salinas

Lo que hay de nuevo por acá, Ricarda,
si lo supieses bien te espantaría;
pintarélo en tan clara alegoría
que la aciertes a tiro de bombarda.
Un gran maestro de danzar te aguarda,
viejo, pero ligero en demasía,
danzas y bailes mezcla cada día,
y ahora el caballero y la Gallarda.
De la Muerta no hay rastro ni memoria;
hizo ya su papel. ¡Ay, suerte triste,
cuánta instabilidad hay en las danzas!
¡Aplausos breves de inconstante gloria!
Pero ¿qué mucho si su ser consiste
en variedad de vueltas y mudanzas?

Meter: iambic
- 26 - Donde Lope de Vega describe la toma de velo de su hija Marcela
by Lope de Vega

Sale Marcela, y perdonad, os ruego,
si el amor se adelanta, que quien ama
juzga de los colores como ciego.
No vi en mi vida tan hermosa dama,
Tal cara, tal cabello y gallardía;
mayor pareció a todos que su fama.
Ayuda a la hermosura la alegría,
al talle el brío, al cuerpo, que estrenaba
los primeros chapines aquel día.
La señora Marquesa de la Tela,
pues que nos la deshizo, hermosa estaba.
No pudo encareceros a Marcela
hipérbole mayor que su hermosura,
si a la envidia deslumbra, al sol desvela.

Meter: iambic
95.
by Friedrich Rückert

Soviel du von der Gnad' Unedler wirst gespeist,
Das nimmst du zu am Leib, und büßests ein am Geist.

Meter: iambic
PÁTÉ.
by Antonín Macek

Ne proto, abys zabíjel, leč abys žil – zde žiješ,
toť příkaz určitý a krásný: nezabiješ!
Leč nestačí to, synu můj! Jak vražedně vždy srdce raní,
obrovské zříš-li kolem umírání! –
Oh více, více raní, strašlivě hruď drásá,
vždyť umírá tak často sladká, tichá krása.
Zda klidně sneseš myšlenku, že jiný
za tebe zmírá, za tvé vlastní viny,
bys ty žil klidně v úsměvu a klidu?
Druh vražděn je, a věčnou snáší bídu!
Ty zabíjíš jej! Ty, ó lhostejný a klidný.
Kdo vraždí i kdo souhlasí, je stejně bídný.
Ni myšlenky, ni krásy, ničeho, čím žiješ,
v šíleném bludu lidstva nezabiješ!

Meter: iambic
A fray Pedro de Padilla por su Tesoro de poesías publicado en 1587
by Juan de Vergara

No me admira de vos Padilla tanto
el admirable ingenio soberano,
ni que al de Esmirna llegue vuestra mano
ni igualar al de Tracia vuestro canto.
Ni la presteza a quien con nuevo espanto,
aquel que llegar piensa, piensa en vano,
que aunque esto pasar muestra el curso humano,
puédelo todo el justo cielo santo.
Más admírame ver que en la edad
                     nuestra
haya quien piense dar tan alto vuelo,
que a llegar diga lo que en vos se encierra
Dígalo esta labor divina vuestra,
que ella os hace milagros acá del cielo,
honor de España, y gloria de la tierra.

Meter: iambic
XXXIII. Běda lodi bez plachet a vesla,
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Běda lodi bez plachet a vesla,
Zůstavené šírém na moři!
Vlnobití ji tam rozboří
O skalí, kam lítá bouř ji vnesla.
Tak i země bez zprávy a hesla
V domácí se bouři ponoří;
Nepřítel ji snadno pokoří,
An již zmatkem síla její klesla.
To po smrti Sáma Čechové
Vidouce, by o to vzali radu,
K posvátnému spějí Vyšehradu.
Shromáždění tamo lechové
Při obecném podávají roku
Správu země věhlasnému Kroku.

Meter: trochaic
ZA LUĎKEM MAROLDEM.
by Bohdan Kaminský

...A že by opravdu, můj příteli, Tvé čelo
pod Musy polibkem se více nezachvělo
a na vždy zlomený že je Tvůj život krátký?
A že by opravdu byl skončen život světlý,
ta pilná ruka Tvá že v úzké rakvi setlí,
že's navždy odešel a nevrátíš se zpátky?
A že by opravdu ten smrti anděl němý
svým dechem mrazivým Tvá křídla srazil k zemi
a všecky naděje, jež k tobě kdy se pjaly,
že s Tebou umřely? Že Muza Tvoje svěží
teď stranou dívá se, jak mrtvý v rakvi leží,
a smutný její zrak že slzami se kalí?
A že víc opravdu v Tvé zkamenělé hrudi
a v čele studeném se nikdy neprobudí
Tvé svaté nadšení v tom tvůrčím plání mladém?
Vše s Tebou umřelo v té smutné chvíli jedné,
víc nikdy k rozletu se peruť nepozvedne
a že Tě opravdu tak záhy ve hrob kladem?
Spí mrtvý tiše dál... Tak příliš, příliš záhy!
Zda stačí k útěše, ze stop Tvé světlé dráhy
že růže vykvetly a vavřínem že poset
byl krátký život Tvůj? Tím víc to v srdce bodne,
Tvůj světlý genius kol skrání matky rodné
co chystal vavřínů a nových růží do set!
To v duši zabolí, Ó příteli můj drahý,
že vše Tvé nadšení, Tvé posvěcené snahy
i všechen orlí vzlet ve hvězdné Tvojí touze,
žár Tvého genia i svatá síla tvůrčí
se rovem zasypá, když příroda tak určí,
jež matkou zove se a macechou je pouze!
Ó těžce, příteli, se Tobě dává „s bohem!“
Po mnohých zápasech i po vítězství mnohém
na hrobě předčasném kéž sláva Tobě zkvetla
kde budeš věky spát i s nadějemi všemi!
Buď s tebou věčný mír! Spi sladce v rodné zemi,
do věků, příteli, buď s Tebou paměť světlá!

Meter: polymetric
Al Duque de Béjar
by Cristóbal de Mesa

Gustad, señor, de aquesta vuestra villa,
en la cual bien se vive y bien se bebe,
porque falta el calor y sobra nieve
y hay las mejores frutas de Castilla.
Y si en el bosque, ameno a maravilla,
cansase el ocio de las musas nueve,
considerando que la vida es breve
no está lejos la corte ni Sevilla
Procurad la salud y la alegría
que la vida en el mundo no es más de una;
y si dijese el vario vulgo, diga
Desterrad la mortal melancolía,
que si está triste el ánimo, una
                     higa
pasa toda la próspera fortuna

Meter: polymetric
V SKALINÁCH.
by Eliška Krásnohorská

Tvrdá půda, tvrdé žití!
Krušný chléb, jenž málo sytí;
z nesečtených rostou lopot
klásky, jež by spočítal;
všude svah jen kluzce zrádný
a tak svislý a tak spádný,
jak by ves ten lidský klopot
dolů střásti přemítal.
Z políčka když povyžene
obilí to vymodlené,
to v něm vánek našveholí,
ale vzdechů vlnění!
O vlažičku lid když prosí,
suché hroudy prška zrosí,
druhý den zas – jak by v poli
napršelo kamení.
I ty střechy malých chýží
mnohý hrubý balvan tíží;
což tu obři z mrštných praků
v půtkách skály metají?
Či tu bídu v chatkách tamo
kamenuje nebe samo,
neb sem v bouřích hromy z mraků
stuhlé v žulu slétají?
Smutný kraj! a přec tu plesá
jarý zpěv až pod nebesa,
jak ty zdroje ze skal prýští,
hravě plyna do dáli;
bída kol ho nezaleká.
Ó, jak jsou zde srdce měkká,
že v tom krutém kameništi
neutuhnou ve skály!
Velké jste, vy tvrdé hory,
velké vašich vichrů vzdory,
vašich samot zádumčivosť,
vašich pustin tesknota;
ale větší, obrovštější
je ten chudý horal zdejší,
je ta statná trpělivosť,
hrdinská ta prostota!
Bouří nechť váš oddech hřímá
a mne v hloubce duše jímá
vaše výsosť, přísná krása,
tvářnost vaše železná:
ještě hloub mi pohne hrudí
píseň, jež vás v radosť budí,
neb v ní lidská přemoc jásá
nad přírodou vítězná!
Tvrdé hory, tvrdé lebky,
ale duch jak motýl hebký,
jako paprsk věčné zory
vyvzdoruje ze skal ráj;
radosť žití dobývá se
z tvrdé bídy v silné kráse;
máte přec, ó české hory,
poklady, jak vece báj.

Meter: trochaic
Kde burácel orkán těch běd a těch hrůz,
by Jan Pelíšek

Kde burácel orkán těch běd a těch hrůz,
jak stalo se nám, jejichž otcem je Hus,
tam teskno, tam do zpěvu není.
Až zkvete-li v máj, co nám udupal hněv,
pak z tábora našeho zahučí zpěv
jak Žižkova chorálu hřmění.
Dnes, v době, již otrávil nevěry dech,
v dnech smutku, kdy syn země Husovy, Čech,
se duchem dal do římských služeb, –
tu ty, kdo jsi doposud husitský kov,
slyš prostých jen několik ze srdce slov,
slyš několik stesků a tužeb.

Meter: amphibrachic
JARNÍ PÍSNĚ FEUILLETONISTOVY (1)
by Jan Neruda

Leť, malá jarní písničko,
leť do té chladné dáli,
však dovol, ať tě ruka má
dřív v kožich zaobalí.
A uzříš-li, že před krámem
kdes stojí uhlíř ztuhlý,
ach zeptej se ho, s donáškou
zač prodává cent uhlí.

Meter: iambic
Bůh.
by Jaroslav Vrchlický

Zelota pravil kdysi k mysliteli,
jenž v problem Boha pohroužen byl celý:
– Nač namáháš se? My to vše juž víme,
ty v tmách jen tapeš, co my v jasu dlíme.
Jen řekni „věřím“ a víš rovněž všecko
a budeš blah a šťasten, jak byls, děcko.
Co vyzpytuješ, rouhání jen bude
a sofistické pouhé cetky chudé,
tím světa velkou neodstraníš bídu.
Nech toho, s námi pojď, žij dále v klidu,
nad koncem kruhu prosníš život celý.
A mudrc odpověděl horliteli:
Ty v klidu žiješ, rouháním zveš snahu
se vznésti k světlu, ku poznání prahu;
však neupřeš v své víry ztajen dýmu,
já stále zrak že vznáším – k nejvyššímu.

Meter: iambic