PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Die ihr kampfbereit
by Ferdinand von Saar

Die ihr kampfbereit
Und kampfgerüstet steht,
Unerschrocken nach den Gütern der Erde greift
Und euch empor schwingt zu des Daseins Gipfeln:
Nicht überhebt eu'rer Kraft euch
Und verächtlich nicht,
Indeß ihr schäumende Freudenbecher leert,
Blickt auf die schwächeren Brüder hinab,
Die unten in drangvollen Tiefen
Glücklose Tage leben.
Denn seht: auch ihnen füllt Sehnsucht den Busen
Nach jenen lichten und freien Höh'n;
Doch im Aufschwung ermatten sie,
Und hinsinken mit blutender Stirn,
Bald näher,
Bald entfernter dem Ziel,
Die fruchtlos Ringenden,
Um bei den langsamen
Schlangenbissen der Selbsterkenntniß
Beschämender Ohnmacht Qual zu empfinden.
D'rum niemals komm' über die Lippen euch
Das furchtbar gedankenlose Pharisäerwort:
»durch eigene Schuld.«
Liebreich vielmehr
Reicht helfende Hände hinab
Und zieht Jene empor,
Die sie noch zu fassen vermögen,
Auf daß sie unter euch wandeln,
Selig dankbar.
Und dauernd nicht ist Menschenschicksal.
Manchen von Denen,
Die im Dunkel gefesselt schmachten,
Genügt
Und befreit,
Wie von plötzlichen Flügeln getragen,
Schweben zu euch sie hinan –
Und über euch weg,
Um fürder im Äther zu kreisen.
Euere Sohle jedoch
Bedarf des Bodens stets, um d'ran zu haften.
Weh' euch, wenn dieser wankt!
Denn ihr wankt
Und stürzt mit ihm,
Und der eigenen Schwere Wucht
Begräbt euch im Fall ...
Verächtlich nicht,
Indeß ihr schäumende Freudenbecher leert,
Blickt auf die schwächeren Brüder hinab,
Die unten in drangvollen Tiefen
Glücklose Tage leben –
Damit, wenn
Ihr zitternder Klagelaut
Nicht werde Triumphgesang!

Meter: iambic
Soneto de disparates manejando una mujer a un homb
by Antonio de Silva

Para pintarte, empiezo por la boca,
que es como de costal, más no tan seca;
porque de aficionada, y no a manteca
trae siempre tanto moño, que me coca
Tus vigores, y lados son de estopa,
a quien tu espalda le sirvió de rueca,
en tu pie miro el zacarrón de Meca,
y en tu nariz el Albañil de Moca.
Toda tu habilidad es mala cuca,
contigo la limpieza se salpica,
el talle es de babieca, el juicio de acá.
Es el pesebre quien te da en la nuca,
y este retrato mi pincel te aplica
en rueca, boca, Meca, cuca, y caca.

Meter: polymetric
Soneto
by Pedro Anguita y Monguia

La Madre Augusta, el Príncipe nacido,
felicidad fatal de que adolece;
toda la eternidad que en él se acrece,
ya pensó el hado que la había vivido.
Recobrose con gozo más crecido,
y en la Real vida el susto convalece,
desengañado de que no fenece
lo eterno, aunque en un punto conseguido
O cuánto la Agustísima Mariana,
vivó de gloria en el instante sólo,
que dio una Majestad a España tierna.
Mas si armó contra sí la Parca vana,
viva, viva feliz la edad de Apolo
que no la ha de acabar, quien la hace eterna

Meter: iambic
A LA MEMORIA DE MI HIJO ALBERTO
by Fernando María Guerrero

Las campanas que ayer por tí lloraron,
siguen dentro de mí doblando a muerto,
como siguen llorándote, ¡oh mi Alberto!,
los ojos de los muchos que te amaron.
Todavía en mi hogar hay un desierto
rincón, que es foco de dolor sombrío...
¡Es como la tragedia de un vacío
que no ha de ser por nadie ya cubierto!
¡Por nadie!... Fuiste tú el primer capullo
de mi rosal de amor, fuiste el orgullo
en la vida lo mismo que en la muerte.
Tú viviste en bondad y así moriste.
¡Sólo me queda el bien de amarte triste
después del mal inmenso de perderte!

Meter: iambic
- LXVIII - En ponderación de amar, a ser amado
by Joseph de Litala y Castelvi

A un bulto inanimado, una hermosura
suele tal vez prestar idolatría,
que es del Amor incauta tiranía,
tributar este premio a fe tan pura.
Si es dicha ser querido, quien procura
el ser Amante con igual porfía;
pero no, que el que adora el alma envía,
y aquel que obliga alcanza más ventura.
Ley es amar, y por Nobleza, adquiere
aquel conocimiento que ha ignorado
el objeto que amado se prefiere.
Si este blasona al fin de afortunado,
de Amante no podrá, pues el que quiere,
sufre, siente, y padece lo abrasado.

Meter: polymetric
Estival
by Lino Gutiérrez Alea

A la orilla del mar tengo mi casa
Es un pequeño y rústico bohío
donde el aire circula a su albedrío
cuando el calor en la ciudad abrasa
La lluvia su techumbre no traspasa;
no lo conmueve el huracán bravío;
y en estos meses de implacable estío
me brinda él un bienestar sin tasa.
Desde que asoma el sol en el oriente,
el beso de su luz resplandeciente
recibe mi casita veraniega
Y por la noche, al encenderse el faro,
parece, confiada, que se entrega
al bienhechor influjo de su amparo.

Meter: iambic
La araña
by Juan Ramón Molina

Ved con que natural sabiduría
las finas hebras a las hojas ata,
y una red teje de fulgor de plata
que la infeliz Aracne envidiaría
Mas si el viento soplante con porfía
la prodigiosa tela desbarata,
vuelve otra vez a su labor ingrata,
y una malla más tenue alumbra el día
Hombre, que tus empresas no coronas
porque al primer fracaso o desperfecto
a un estéril desmayo te abandonas;
ten de tu vida y tu rigor conciencia,
y aprende al ver el triunfo de ese insecto
una lección sublime de paciencia.

Meter: polymetric
El soberbio
by Juan del Pueblo

Lleva vestido de crujiente seda
y el orgullo pintado en el semblante;
es egoísta, fatuo y dominante
y no hay mortal que resistirlo pueda.
No hay gusto extraño que él no se conceda
ni molestia levísima que aguante,
y sólo hay que le inquiete o que
                  le espante
aquello que su bien restringe o veda
La vida regalona le encarnece;
así tiene el morrillo como un toro,
y si regüelda, el templo se estremece.
Por no mover un pie diera un tesoro,
y cuando al coro va, casi parece
que hace un favor a Dios con ir al coro.

Meter: polymetric
Mi padre
by Félix Etchegoyen

Era mi padre como el pan de bueno,
y por el pan luchó con valentía;
que era vasco francés, bien lo
                     decía
su frente altiva y su mirara sereno
Desde niño, encontré en su amante seno
más calor que en la luz del mediodía;
en sus consejos, infalible guía;
y en su saber, a mi ignorancia un freno.
Fue su morir cual su vivir austero,
pues besando a sus hijos y a su esposa,
cerró los ojos sin decir: ¡me muero!
Descansa en paz en tu modesta
                     fosa
que si en el mundo hay algo verdadero,
es tu memoria cual ninguna honrosa!

Meter: iambic
Modern Love: XXV
by George Meredith

You like not that French novel? Tell me why.
You think it quite unnatural. Let us see.
The actors are, it seems, the usual three:
Husband, and wife, and love. She—but fie!
In England we’ll not hear of it. Edmond,
The lover, her devout chagrin doth share;
Blanc-mange and absinthe are his penitent fare,
Till his pale aspect makes her over-fond:
So, to preclude fresh sin, he tried rosbif.
Meantime, the husband is no more abused:
Auguste forgives her ere the tear is used.
Then hangeth all on one tremendous IF:—
If she will choose between them. She does choose;
And takes her husband, like a proper wife.
Unnatural! My dear, these things are life:
And life, some think, is worthy of the Muse.

Meter: iambic
Serenidad
by Eduardo Carrasquilla Mallarino

Como lejano todo, como etérea la vida,
como inertes los centros del sentir corporal;
el corazón sin ritmos y la
                  mirada ida
por un maravilloso panorama ideal
Un vacío insondable donde la
                  mente flota
pitagóricamente, bajo la flora astral;
un abismo sin límites en que, gota por gota,
exacerba una fuente su rezo musical
Un largo viento cálido, sedoso,
                  como una
caricia de tus manos, o como tus cabellos,
y un raudal luminoso que llena la oquedad
Plenitud del espíritu, esotérico instante
en que -lejos la ausencia de vivir en la
                  tierra-
invadimos el reino de la serenidad.

Meter: anapestic
Melodie.
by Josef Kuchař

Hlavou zní mně melodie –
jemná, snivá, valčíková;
Bůh sám ví, co citu, kouzla
pro mé srdce v sobě chová.
Jaro, láska se v ní tají,
růžové z ní kytky voní;
modrý zrak z ní usmívá se,
rtové žhnou a smíchem zvoní.
Nade vším sen štěstí zašlý
tolik smutku, stesku věstí,
jak ston ptáka, hynoucího
pustém lesním na rozcestí...
Hlavou zní mně melodie –
jemná, snivá, valčíková;
Bůh sám ví, co upomínek
pro mé srdce v sobě chová.

Meter: trochaic
- 8 - Soneto
by Pedro Espinosa

Levantaba (gigante en pensamiento)
soberbios montes de inmortal memoria,
para escalar el cielo, en cuya gloria
procuraba descanso mi tormento;
cuando bajaron rayos por el viento,
vestidos de venganza y de victoria,
y renovando de Tifeo la historia,
la máquina abrasaron de mi intento.
Y ya Paquino, Lilibeo y Peloro
me oprimen con pesada valentía,
y mi pecho es ardiente Mongibelo.
Perdón, Señora, pues mi culpa lloro;
no mostréis más que son, a costa mía,
vuestros ojos los rayos, vos el cielo.

Meter: iambic
Pokračování.
by Jaroslav Vrchlický

A ještě slovo o umění malé:
Když poesie vrchovatou číši
jsi lidstvu nalil a ve ňader skrýši
zdroj citů tvrdé vykouzlil jsi skále:
Když člověk byl jsi v radosti a žale,
kdo smí ti zazlít, když zasedneš v tíši
a nasloucháš, jak ze sna květy dýši,
i hovoru hvězd na jich pouti stálé;
jak mnich, jenž květy lotosů a fijal
tkal zlatem do missalu inicial,
když myšlenku svou smáčíš v nach a duhu;
jak čínskou vázu purpurem a tuší
a směsí brouků, motýlů a kruhů
když zdobíš ji, a vdechneš přec tam duši?

Meter: iambic
XXVIII. Starý javor, básník starý,
by Vítězslav Hálek

Starý javor, básník starý,
v písních dřímá na mechu,
přišlo dítě osiřelé:
„Dej, javore, útěchu.“
„Bloudím unavené lidmi,
duše hladem umírá,
každý má jen pro mne kámen,
srdce své mi zavírá.“
Starý javor zamyslil se,
vlastní ňadra rozevře –
„Půjdem, hochu, uvidíme,
zdali které otevře.“
Spolu chodí – div divoucí!
Co je písní po lese,
na housličky v smích je pláčou,
a to srdcem otřese.
Spolu chodí – div divoucí!
Starý javor – srdcí pán,
a kde srdce jenom kousek,
zotvíráno do kořán.

Meter: trochaic
Doslov.
by Adolf Heyduk

Ať jak chci vzpírám se a zdráhám
a naschvál ustavičně váhám,
přec nemohu svých nechat dud;
když den se kloní ku večeru,
vždy bezvolně je k srdci beru,
bych zahnal duše stesk a trud.
A kdybyste mi říše dali
a císařem mě udělali
a přioděli v zlatohlav,
nic za milou bych nevzal chvíli,
v níž těšit mohu ty, kdo kvílí,
a plašit jejich stesků dav.
A kdybyste mi dudy vzali
a ruce na zad uvázali,
já roztrhl bych každý svaz;
měch vyplatil bych třeba hlavou,
jen kdybych chvilku před popravou
směl vroucně zadudat si zas!
A kdybych, přečkav všecka muka,
byl svatým jak Jan z Nepomuka
dle vážných papežových slov,
ni za to věru, zpěvák chudý,
své duše nezapřu, a dudy,
ty vezmu s sebou v klidný rov.
Ať zrobíte jej v šírém poli,
ať blíž těch chrámků po okolí,
ať v horském lese pod stromem,
vždy klidně budu spáti všude,
jen dáte-li, co ze mne zbude,
v tu milou, svatou rodnou zem!
Snad na hrob nezdobný a nízký
lid blízké usedne si vísky
neb za večera zpěvný pták;
a chcete-li mně nápis dáti,
než jiný dudák se vám vrátí,
pak napište tam asi tak:
„Zde leží dudák z Pošumaví,
vlast nechtěla mu nijak z hlavy
a s ženou dětí v ráji dvé;
to bylo vrchem jeho štěstí,
je v duši měl, zbraň otců v pěsti
a na srdci ty dudy své!“

Meter: iambic
HRADEC – PODOLÍ
by Petr Bezruč

Tak před sto lety svítila
louč dymná večer v chatách k práci:
moravská žila idyla
na Podolí, v chyších na Hradci.
Duch cizí země proniká:
od Žimrovic jdou kalné vody:
grof pruský, z Branky fabrika
zdeptali v prach kmen domorodý.
Zalil se mořem krve svět:
není svobody bez vichřice:
moravský chlop se z prachu zved
po obou stranách Moravice.
Za sto let? – Hlava nebolí
vrstevníky té písně více:
kvést bude Hradec-Podolí
a bude šumět Moravice.

Meter: iambic
Prognostikon
by Justinus Kerner

Bin ich eine Leiche kalt,
Werden sie wohl um mich klagen
Bis zum Grabe, und dann bald
Nach dem lauten Markte fragen.
Diese Lieder sind zu klein,
Sind zu schwach, zu leben lange,
Wüster Streit bricht bald herein,
Bringet Tod auch dem Gesange.
Flüchtig leb' ich durchs Gedicht,
Durch des Arztes Kunst nur flüchtig;
Nur wenn man von Geistern spricht,
Denkt man mein noch und schimpft tüchtig.
Meinen Hügel deckt kein Stein,
Früh ihn ebnen Sturm und Regen,
Ausgräbt bald man mein Gebein,
Einen Bessern drein zu legen.
Doch mit
Ich in ewigem Vereine.
Liest dies Herz, was ich hier schreib',
Fühlt es wohl, welch Herz ich meine.

Meter: trochaic
Solang ein Weib tut leben
by Max Dauthendey

Solang ein Weib tut leben,
Wird selig auch der Mann.
Sie kann den Himmel geben,
In den man kommen kann.
Solang ein Weib tut leben,
Solang lebt auch der Kuß,
Sie kann den Kuß dir geben,
Der sich verdoppeln muß.
Solang 's ein Weib tut geben,
Gibt's keine tote Stund.
Wie das Bukett der Reben,
Hat sie den Rausch im Bund.

Meter: iambic
A la muerte de Torrijos y sus compañeros
by José de Espronceda

Hélos allí: junto a la mar bravía
cadáveres están, ¡ay!, los que fueron
honra del libre, y con su muerte
                     dieron
almas al cielo, a España nombradía
Ansia de patria y libertad henchía
sus nobles pechos que jamás temieron
y las costas de Málaga los vieron
cual sol de gloria en desdichado día
Españoles, llorad; mas vuestro llanto
lágrimas de dolor y sangre sean,
sangre que ahogue a siervos y opresores,
y los viles tiranos, con espanto,
siempre delante amenazando vean
alzarse sus espectros vengadores

Meter: polymetric
1L: Gedanken sind Äpfel am Baume,
by Hugo von Hofmannsthal

Gedanken sind Äpfel am Baume,
Für keinen Bestimmten bestimmt,
Und doch gehören sie schließlich
Dem einen, der sie nimmt.

Meter: iambic
Ó, zapadat – –
by Inocenc Arnošt Bláha

Ó zapadat
tak chci, jak slunce zapadá,
když zvony pláčou: Ave,
a zpívají své modlitby
tak smutné, usínavé. – –
Ó zapadat
tak chci, jak slunce zapadá,
když hoří v krvi rudé, –
chci věřit, že kdos smuten přec
se za mnou dívat bude – –

Meter: iambic
Píseň Hrobáře
by Bohuslav Tablic

Dítky s starcy k hrobu běží,
Naděje tu spočívá,
Blázen při mudrcy leží,
Ruka má je přikrývá.
Hrdinovi s nahým mečem
Celý svět se málo zdá,
Zde mu býti musý dost zem,
Jíž mu motyka má dá.
Spětež právu všelikému
Věrní, povinnostem svým,
Má zem těžká jest jen zlému,
Lehká jestiť lidem ctným.

Meter: trochaic
POSLEDNÍ HROBAŘ.
by Vítězslav Hálek

Posaďte se, posaďte jen;
i z hrobu tmy vychází den,
a slyšte naši zásadu.
Neb není stejna všude ctnost:
vám kletbou platí za zradu –
nám postavila k činům most.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Aj, otrok v slunce nevěří –
vám jiná míra naměří:
vám stoupat dráhy na nové.
To nám se více nezdaří –
my byli vaši Kainové,
my národa jsme hrobaři.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Já poslední z nich u hrobu,
nuž slyšte vlastní žalobu.
My odrodilci v matce již,
my seli koukol v vlastní žeň;
přes matky trup šla cesta výš,
kdo páchal víc, byl výše ctěn.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Nám snahy vaše posměchem,
nám ctnost, co naším prospěchem.
Za cizí přízeň jedině
jsme v bláto strhli ducha let,
my vandalové v otčině
jsme zdrancovali ducha květ.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
My dítek boží osení
jsme rozšlápli hned v semeni.
Hřích bujel jako pejručí –
kdo větší zrádce, větší dík:
ten velký, kdo vás domučí,
by nevstal pravdy mučedník!
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Jeť hrozné mstu svou porodit,
na srdci dýku odkojit.
A naše síla koupená
se proti matce rozkací,
ta syny svého plemena
jak vítr háje zpřevrací.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Když uspán rozum k dřímotě,
potácí duch se v slepotě.
By nám se žíti nechtělo,
nám dali jed za pojidla;
by svědomí nám neklelo,
nám cizá dána modlitba.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Co ctností bylo poseto,
to vaším vztekem požeto.
Památky otců ztříštěny,
na místě nich stál lež a zisk:
ten hrdinou byl poctěný,
kdo svobodu až v rakev tisk’.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
Vám jiné budou zásady,
bez poškvrny a bez vady.
My odpuštění nehodni,
bez naděje jdem v podsvětí:
by nekleli nám svobodni,
vyřknem si sami prokletí.
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.
To našich skutků babylon,
jež národ sobě stavěl v skon.
Není hrob koncem života;
výš vzroste douška mateří:
ve vás krev k činu kolotá –
my činů svých jsme hrobaři!
A mrtví vzdychli pod rovem,
a mládež v tichu hrobovém.

Meter: iambic
Ausfahrt
by Joseph Viktor von Scheffel

Berggipfel erglühen,
Waldwipfel erblühen
Vom Lenzhauch geschwellt;
Zugvogel mit Singen
Erhebt seine Schwingen,
Ich fahr' in die Welt.
Mir ist zum Geleite
In lichtgoldnem Kleide
Frau Sonne bestellt;
Sie wirft meinen Schatten
Auf blumige Matten,
Ich fahr' in die Welt.
Mein Hutschmuck die Rose,
Mein Lager im Moose,
Der Himmel mein Zelt:
Mag lauern und trauern,
Wer will, hinter Mauern,
Ich fahr' in die Welt!

Meter: polymetric
OTCOVSKÁ ZEMĚ
by Jan Opolský

Je potok, který teče kol, tak ledový a sklenný,
v něm barvy světa chudého se zdají potopeny:
ta ocelová obloha bez jásavosti světla,
jež jak by tónem tlumeným a jediným jen květla,
a tmavé lesy jehličné, jež divnou hloubkou tanou,
v nichž umírají ozvěny za krátkou střelnou ranou,
i hory sivě modravé, jež dotknuly se nebe,
jak položivše pojem snu a prázdna vedle sebe;
i země, jíž by sákla krev, tak zrudlá a tak těžká,
i chaty, lidé zamlklí, mdlý obraz všeho dneška.
Je potok, který teče kol, tak ledovitě cizí,
stesk neprobouzí z míjení, je lhostejno, proč mizí.
Je bez tišin a bez vírů. Bez hlubinného taje.
Ni s jeho krutým povrchem si luna nezahraje.
Kraj nezavlaží, neschladí a neosvěží pěnou
tu zemi vyschlou rozením a věkem unavenou.
A pod olšemi divný stín, pln zrádnosti a šalby,
ač nemá, co by odhalil, co smyslům zastíral by.
Ni ryba hbitá, neklidná a s prismatickým svitem
se neobjeví, rušíc mír, kdys na dně křemenitém.
Nic, co bys okem poznačil za blízké tvarům žití,
v té trudné vodě mrazivé se plynout neucítí.
A hluk té vody hudebně je bezbarvý a pustý,
jak melodický polohlas za sevřenými ústy,
tak trochu nářek, trochu hněv i odevzdání němé,
jímž dlouhou píseň života však nikdy nezavřeme...
A jaká voda, taký vzduch. Též prochladlý a krutý,
jsou duše střemch a duše lip kams jinam vydechnuty,
tak příkře v něm a nehybně se zračí formy hmotné,
let ptáka jako černý šíp jej mlčenlivě protne.
Všemu, co k nebi vzpíná se, vzduch odpor klade tuhý,
v něm neplanou dost červánky a dost nehýří duhy,
v něm zvony přísně sladěné jak bez chvění by zněly,
jak nebylo by večerů, jež slaví před nedělí.
A přetěžce se tento vzduch jak skalní voda loká,
víc drtí nežli vzdouvá hruď, jsa vdechnut ze hluboka.
A jako voda, jako vzduch, tak chudá země suchá
je zvýrazněním hořkosti a spoutaného ducha,
jež pod zákony krutými se bez protestu svíjí.
Čas na troud ji dřív vysuší, než trochu ovlaží ji,
by sporá stébla vydala, z nichž vymetají klasy,
a plamen máku prchavý by v muce zažehla si;
by zavoněla po krvi a po chlebě a dýmu
od zasládlého výdechu až k tomu nejtrpčímu.
A jako země člověk též pod osudovou mocí
svá chmurná dědí zasnění jaks po pradávném otci,
svou sílu tuhou, nezlomnou, však nevolnicky tesknou,
svou duši, v níž jak v propastech dna záhadná se lesknou,
svou lásku, jíž se vymknul svět, svou touhu, která mučí,
i život, který každým dnem je marnější a chudší.
Jde voda, krajem tekoucí, tak ledová a sklenná...
Zem’ velí trudná, otcovská, bys klesl na kolena!

Meter: iambic
- 734 - Acto II, FABIO
by Lope de Vega

De la prisión del Etna se desata
hinchado Bóreas; Euro, Noto y Coro
desnudan la sabina; el verde loro,
al limbo el sol, la tierra al mar retrata.
La nieve por los campos se dilata,
que el año labrador llama tesoro,
y las eras que vieron parvas de oro
se quejan de sufrir montes de plata.
Perdiose el color verde; el conejuelo
cristales lame en vez de hierba, y muerde
el venado carámbanos de hielo.
Todo se trueca, se deshace y pierde;
está la tierra blanca y pardo el cielo,
y toda mi esperanza se está verde

Meter: iambic
XXV. Juž nedivte se slavíku,
by Duchoslav Panýrek

Juž nedivte se slavíku,
že jeho zpěv jde k citu;
on nestará se o prádlo,
a neplatí též z bytu.
On sám si stravu nasbírá
a nezná lidských strastí,
a když nás zima sužuje,
odlítne z naší vlasti.

Meter: iambic
Oráč.
by Adolf Heyduk

Oře pole v kamenité stráni,
perly potu věnčí klenbu skrání.
Opírá se o bukové kleče,
k předu nutí pluh, jejž kravka vleče.
Suché kravce k předu nachýlena
pomocna je mladá ještě žena.
A když kravka vázne unavena,
milou řečí lichotí jí žena.
Na čele i na hřbetě ji hladí
a zas muži k oddechnutí radí. –
Nad oráčem v jarním slunce kmitu
skřivánek se vznáší do blankytu.
Na skal blízkých stěnách kvetou keře,
smělý ostříž klektá v lesa šeře.
Ale oráč kol se nerozhlíží,
pluh a pole napořád ho víží.
Dbá, by plaz mu nevjel na úskalí,
z brázd se štěrk a hrubý písek valí.
Se svým polem v boji žije stálém
a přec myslí: Tady též jsem králem.
Žij kdo chceš a jak chceš hor mých kolem,
já jsem vzrost’ a zhynu se svým polem.
Vlastní jsem si vytvořil je rukou;
ej, když chci, i skály pod ní pukou.
Lesní prsť – a v močálu co skosí –
věrná žena k osvěži naň nosí.
Mám je rád, to skalní svoje pole;
jestiť z mozolů mé dlaně holé.
V jeho rýhy kapky znoje tekou,
jež mi s čela po tváři se vlekou.
Jeho brázdy mám, tož za to z lásky,
měj ono mé mozoly a vrásky.
Urval jsem je skalám, lesa chladu,
ono za to ubrání mne hladu.
Mám je rád, kdož o lepší se hlásí?
Já a ono sví jsme na vše časy.

Meter: trochaic
BÉTH-CHAJJÍM.
by Jaromír Borecký

Pod keřů nízkých zelení rozlitou,
pod nebem jasným s jarními oblaky,
jak vlny, které věčnost hází,
náhrobků kamenných moře kypí.
Co vše tam v hloubi pod nimi doznělo,
co dobolelo stesků, ran krvavých,
co utištění schoulilo se,
poroby národa rozbitého,
ty nedí hrozny, konvice, kapříci,
jež s rysem písmen čtvercových otřelým
z desk hlásají, čí prach tu žádá
o pamět budoucí věky vlídnou.
Jen rukou dvé z nich tu a tam vzpíná se,
jak lidu žehnat chtěly by v modlitbách,
za jeho volnost k Bohu lkaly,
o pomstu k Silnému zdvihaly se
Ó, neprosily, ruce, jste nadarmo!
Již lid váš volný. Sevřen dřív, proniká
teď vše a jařma zapomenuv,
na lidstvo pouto sám kuje – zlata.
Sem nedoléhá vřava těch zápasů;
jen tiše šplounat jako bych slyšel šum
té věčnosti, jež bez odvěti
na naše úzkosti, hoře, zmatky.
Víc dí ten bez, jenž v mrtvých sen voní dál,
dál střásá v květech lásky báj odvěkou
a slavíky v zpěv toužný zpíjí
k nevěstám s růžemi v ztuhlé dlani.

Meter: polymetric
Caput XI.
by Heinrich Heine

In unserem Vaterland herrschten jetzt
Nur römische Sprache und Sitten,
Vestalen gäb’ es in München sogar,
Die Schwaben hießen Quiriten!
Der Hengstenberg wär’ ein Haruspex
Und grübelte in den Gedärmen
Von Ochsen. Neander wär’ ein Augur,
Und schaute nach Vögelschwärmen.
Birch-Pfeifer söffe Terpentin,
Wie einst die römischen Damen.
(man sagt, daß sie dadurch den Urin
Besonders wohlriechend bekamen.)
Der Raumer wäre kein deutscher Lump,
Er wäre ein röm’scher Lumpazius.
Der Freiligrath dichtete ohne Reim,
Wie weiland Flaccus Horazius.

Meter: iambic
XXXI. FRÂ DOLCINO. (10.)
by Jaroslav Vrchlický

A nový úžas vznik’ v davu.
Však žena zří klidně v zrak všem.
„Což, biskupe, neznáš mne více?
Já Amasie jsem!
Mne Margaritou též zovou,
zapomněl’s, se mnou že’s spal?
Mé dukáty za tu noc shrábl
a za hřích mi odpustky dal?
A jestli Dolcino kradl,
tys kradl ještě dřív,
tys kradl mé tělo, mou bytost,
mé krásy nebeský div;
tys kradl, biskup jsi přece!
A proto táhni jen dál!
On vzal, co bezcenné Bohu,
tys ale duši mou vzal!“

Meter: dactylic
Die Vogelhütte.
by Annette von Droste-Hülshoff

Regen, Regen, immer Regen! will nicht das Geplätscher
enden,
Daß ich aus dem Sarge brechen kann, aus diesen Bretter-
wänden?
Sieben Schuhe ins Gevierte, das ist doch ein ärmlich
Räumchen
Für ein Menschenkind, und wär' es schlank auch wie ein
Rosenbäumchen!
O was ließ ich mich gelüsten, in den Vogelheerd zu flüchten,
Als nur schwach die Wolke tropfte, als noch flüsterten die
Fichten:

Meter: trochaic