Ballada o Andělce. (VII.)
by Antonín Sova

A tu se jí zdá, že otec čeká,
Že doma ji hledá a že se leká,
a vyhlíží noci do daleka...
Tak ráda by běžela, neví kudy,
dál běžeti, nebo se vrátit zpět?
Líp hlavičku přitisknout na chladné hrudy,
ni neozvat se a dotrpět...
Ah, zdá se jí, že se bělá ráno,
však dosud je v jizbě neodestláno.
A před hrozným trestem za vinu
o přímluvu modlí se matčinu...
Pak v neklidném spánku ještě vzlykne,
jak ptáče když pohne se a tikne...
Je umdlena... Chví se. Těžký sen
má po něčem truchlících princezen...
Ne, ráda už mládence dávno nemá...
Jak uchvátil krutě ji rukama těma...
Ooh... Prstečky cudně se pokřižuje...
V tom úlevu pocítí, zadřimuje...
A tichý šum vod jak paloukem svistí,
jak větrové jacísi křísí se skoční,
jak s korun keřů sprchává listí,
jde temná chvíle popůlnoční...
Tu zdály se světliti vrchy kolem,
snad měsíc měl vyjíti nad údolem,
kraj zcela byl neznámý, otevřený,
v mhu pohlceny skalní stěny...
A tu se jí zdá: jak v luční trávě
by srny se zjevily... Postály hravě
a větřily. Mlhy svitem bledým
skleněným leskem modrošedým
u lesů houstly... Tu měsíc vyšel,
a její sluch jemný vše zvuky slyšel...
Tu pidimuž jeden a druhý a třetí
a sto se jich zjeví a počnou pěti
a tančiti jako droboučké děti...
Jim z vousů rosa stříbrná visí,
jich kahany žlutý kruh do mhy křísí...
a jak se jen zjeví, kraj oživí cizí...
V tom srny letem větrů mizí,
jich útěkem rozšumí se břízy...
Teď jak by pokračoval rej
z vesnické divé hospody...
Juch! Tralala... Juch! Hoj a hej!
V zcuchané trávě u vody...
V zcuchané trávě nad vodou
pidimužíci tancujou,
a kde se vzal v tom okamžení
na huňatém svém medvídku –
– to budí sladké podivení! –
princ jede, v klusu nadskakuje,
ji žhnoucím okem pozoruje,
jak svou by končil přehlídku...
Zvuk rohů houknul krajinou,
pidimuž semknut s pidimužem,
teď řadí se blíže, blíže jdou,
snad obklíčí ji, odvedou?
Ne, nebyl to princ... Oh, jak se dívá
To mládenec je, a hle, a zpívá...
To on je, on zas... Ve snu vzkřikne.
ne, dnes již, dnes mu neunikne...
Jak usmívá se, oči žhnou,
jak zpívá: „Andělko, jsi mou...“
A jak to pravil, mha se přede,
šum zavzní, jak když kdosi jede...
Cválají srnky, šedé a hnědé...
A nežli zvěděl, devět vil
na srnkách drobných přiklusalo.
Na žádnou nevzhléd’, nemluvil
se žádnou. Srdce umíralo
úzkostí... jen se blížil k ní:
„Andělko, má jsi... prohlédni...“
A jak to dořek’, tichý smích
zněl závistných těch vil a zlých...
A jak by v útočivém ryku
se na ni vrhly v okamžiku,
než dostih’ jí, než ruku vztáh’
po vlasů jejích kučerách...
A jak se dech ji hrůzou krátil,
a jak ji jal a jak ji schvátil, –
z hrozného snu se probudila...
Však navždy v jeho moci byla.
Tma nevidný kraj zatopila.
Krčíc se vstala, ze klubíčka
jak by se vymotala, víčka
tak těžká měla, horká líčka...
Jak cestou by jí zpíval, svítil:
„Už na věčnost jsem tebe chytil...
Andělko,“ zpíval, „tiše hajej...“
Údivem trávy vzdychly: ajej!
A každý strom jak děs by cítil...
Tajnými hlasy noci štvána,
tím děsem pronásledována,
po svahu letí... Louka koupá
se v tiché vodě ... Louka houpá
se pod nohou jí... zastaví se...
Dál... Musí... Jak by mluvil močál
a jak by tiše mlaskat počal, – – –
teď všecky kře a trávy chví se...
Zpět, zpět se vrátit... srdce buší...
Ne, nevrátit se... Vzkřikne. V hluši
hlas zapadne... Ne, kamsi dále
se vyhnout musí... Hlava hoří...
Krok za krokem se hlouběj boří...
Vzkřik hrůzy... Ne. V tom zmizet moři?...

Meter: iambic