PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Dahner Thal
by Ludwig Eichrodt

Von dem Himmel rauschet rascher Regen,
Schwer und trüb durchstreicht der Wind die Räume,
Nebel raubt des Lichtes goldnen Segen,
Um der Tannenberge dunkle Säume
Lagert Dunst.
Fürder schritt ich, öfter wars ein Waten,
In dem losen Wege, über Trümmer;
Hingeschmettert sah ich hohe Saaten,
Felsen draufgerollet; steiler immer
Ward der Berg.
Welchem Zauber ist das Thal erlegen?
Welcher Bann hat seinen Reiz getroffen?
Wie ein Herz erbebt in Wonneschlägen
Bebte sonst in träumerischem Hoffen
Hier Natur.
Haine tönten, süße Schlummerfrühe
War gebreitet über Berg und Auen,
Eh die Sonne heiße Tagesmühe
Land und Leuten brachte unterm blauen
Himmelszelt.
Heute schweigt der einst so heitre Morgen,
Wolken beugen um die feuchten Hügel,
Und Gesichter voll Verdruß und Sorgen
Schneiden sie herunter in den Spiegel
Seichter Seen.
Trauerselig von dem Walle nicken
Ritterburgen, alter Herrlichkeiten
Düstre Zeugen, Wehmuthsgrüße schicken
Sie zu Thal, gedenkend beßrer Zeiten
Eisenglanz.
Herrlich wohl und schrecklich ist gewesen,
Als die Ungewitter sie umrollten!
Donner schlug die Mauer, wankend lösen
Von dem Fels die Schlösser sich, als wollten
Sie vergehn.
Sieh! ein neues Wetter hängt im Osten,
Fernab grollt es, grelle Blitze zucken,
Bang erzittern wieder die verschloßten
Saatgefilde, sieh, die Halme ducken
Sich mit Hast.
Mitleid weckt ihr säuselndes Gewimmer,
Und vorüber saust das stolze Wetter.
Welcher Sturmwind, hinter ihm der Schimmer,
Wirft die Nebel, gleich unnützem Volke,
Thalhinaus!
Welche Bläue! milden Tages Helle!
Himmelsfarbe, keusche, seligreine,
Sei gegrüßt mir, lichte Aetherwelle!
Sei gegrüßt mit deinem Sonnenscheine
Maientag!
Nieder, nieder auf den heilgen Boden!
Dort wohin das Gottesauge blickte!
Wecken müßt es einen Starren, Todten,
Wenn die kühle Erde ihn nicht drückte
Allzutief!
Drüben blüht ein Kirchhof! Sie verscharrten
Einen Todten in die kühle Erde.
Sänge dringen aus dem Friedensgarten
Voll herauf, sie tönen voll: es werde,
Ihm auch, Licht!
Von der Bergwand ringen sich die Lieder,
Klang für Klang auf unsichtbaren Saiten
Fortgeschwungen; was ins Grab die Brüder
Ihm gesungen, zittert in die Weiten
Hundertfach.
Denn sie singen, er ist werth der Thränen,
Wandrer, seiner Heimath Berge sagens!
Diese, fernhin schattend, klagens jenen,
Hoch und niedre, und die letzten tragens
Himmelan.
Hell und rein, dann tief und voll ertönet
Berg um Berg, bald wie Gesang des Mannes –
Dorther, wo ein Fels den Gipfel krönet –
Wieder bald wie Jungfraustimme, wann es
Lieblich klingt.
Selber sind die Berge Männer, Frauen!
Wie die schönen Königskinder klagen
Sie sich Liebe – können sich nur schauen,
Winde kommen hin und her zu tragen
Gruß und Kuß.
Auf und fort! du wirst ein weicher Schwärmer,
Wandrer, auf den sonnenwarmen Höhen,
Trinken Wein jetzt, und an Träumen ärmer
Wirst du nicht aus trauter Schenke gehen
Von Marien.

Meter: trochaic
CIVIS ROMANUS
by Josef Svatopluk Machar

Kde bílá cesta k vršku zatáčí se,
háj piniový objeví se zraku;
prach leží v jehličnatých černých stromech
jak šedý povlak, leží v stéblech trávy,
jež podle cesty zmořená se krčí.
Vyhlídka odtud. Pod blankytem nebe
do šíře dáli mocně rozepjatým
jsou pole, háje, zahrady a vily,
klikaté modré hory stojí v levo
a v pravo v šedu jak sen Řím se bělá.
Ve stínu háje rozložen je člověk.
Netečným hledem přimhouřených očí
do kraje hledí, do modravé dálky.
Dvé nosítek se zvolna bere cestou,
a plout se zdají líně na ramenou
nosičů, lesklých černých Afrikánů.
A před nosítky otroci jdou houfem.
A za nosítky klientů jde zástup,
a starci dva, záclony odhrnuvše,
z nosítek kloní brunátné své tváře
s orlími nosy, oholenou tváří,
očima, které rozkazovat zvykly,
a řecky mluví spolu. Klidným hledem
přeletěl ležící muž celý průvod
a zívl dlouze. Přešli... Žhavé ticho.
Vzduch vlnil teplem se a tříštěn zdál se
být hlasy cikad... Potom rachot vozů
se ozval v dáli... Pomalu se blížil...
A jeli kolem... Kupci ze Syrie
šli podle vozů. Dlouhé jejich hávy
do prachu bily, v černých vlasech měli
čepice kolmo k výši posazené,
rukama šermovali při hovoru.
Ve stínu háje člověk povztyčil se
a vykřik líně, jako z dlouhé chvíle
by rozkazoval: Podpory mi třeba,
jsem římský občan, muži ze Syrie!
Z těch kupců jeden hodil peníz k němu.
Však římský občan nezdvihl se po něm,
neb peníz pad v dál několika kroků.
Jen převalil se, zahleděl se v dáli,
v tu sladkou línou perspektivu dálky.

Meter: iambic
[antonio, der königliche Kaufmann]
by Franz Grillparzer

Antonio, der königliche Kaufmann,
Verlor ein Schiff im Sturm, und Shylock will sein Pfund.
Wo ist der Richter, wo der Daniel,
Der Schein von Wahrheit trennt mit gotterfülltem Mund?

Meter: iambic
49. Einweihung eines Abts
by Christian Wernicke

Es sah' ein Fräulein einst wie zu bestimmter Zeit
Ein
Als sich nun an dem Ort
Die wie im halben Mond um Kreutz und Altar stunden:
Wie sehr, sprach sie, gefället mir
Indem sie nach dem Altar wiess,
Die schöne Gegenwart so
Mich dünekt ihr wolt euch nur, antwortet' einer, äffen;

Meter: iambic
Sonnet II: Of thee, kind boy, I ask no red and white
by Sir John Suckling

Of thee, kind boy, I ask no red and white,
    To make up my delight;
    No odd becoming graces,
Black eyes, or little know-not-whats in faces;
Make me but mad enough, give me good store
Of love for her I count;
    I ask no more,
’Tis love in love that makes the sport.

There’s no such thing as that we beauty call,
    It is mere cozenage all;
    For though some, long ago,
Liked certain colors mingled so and so,
That doth not tie me now from choosing new;
If I a fancy take
    To black and blue,
That fancy doth it beauty make.

’Tis not the meat, but ’tis the appetite
    Makes eating a delight;
    And if I like one dish
More than another, that a pheasant is;
What in our watches, that in us is found:
So to the height and nick
    We up be wound,
No matter by what hand or trick.

Meter: iambic
A Emilio Carrere
by Manuel Bertolín Peña

Nació con Heine y Murger el
                     sentimentalismo
que hizo brotar en tu alma raudales de armonía,
y florecer el claro rosal de tu lirismo
con las pálidas rosas de la Melancolía
Peregrino del arte, poeta y visionario,
tienes el suave gesto de la Cordialidad,
y es tu vida el perfume de
                  un eterno Glosario
que vibra con el ritmo de la sinceridad
Tu espíritu emotivo surge en tonos diversos,
a través de los prismas
                  gloriosos de tu versos
en un raro consorcio de bruja sensación
En la mística flora del jardín de tu Vida,
brilló la gracia excelsa de
                  una aurora encendida
que llenó de armonías tu inquieto corazón

Meter: anapestic
En las ruinas de Pompeya
by Manuel del Palacio

Henchida el alma de mortal tristeza
penetro en ti, Necrópolis gigante,
y de tu vasta inmensidad delante
inclino silencioso la cabeza
De tu desierto Foro la belleza,
de tus pinturas el matiz brillante,
vivo me representan cada instante
un pasado de gloria y de grandeza
Vi los escombros de Numancia un día:
de Itálica y Sagunto el polvo vago,
que el viento arrastra en la extensión vacía.
Do quien de la fortuna vi lo aciago,
pero jamás soñó la mente mía
¡ni tanta soledad ni tanto estrago!

Meter: iambic
82. Die heilige Schrifft.
by Angelus Silesius

Gleich wie die Spinne saugt auß einer Rose Gifft:
Also wird auch verkehrt vom bösen Gottesschrifft.

Meter: polymetric
Modern
by Wilhelm Busch

Hinweg mit diesen alten Herrn,
Sie sind zu nichts mehr nütz!
So rufen sie und nähmen gern
Das Erbe in Besitz.
Wie andre Erben, die in Not,
Vergeblich warten sie.
Der alte reiche Hoffetot,
Der stirbt bekanntlich nie.

Meter: iambic
117.
by Friedrich von Logau

Künte man das Leben strecken, wie man kan das Leder dehnen,
Hätt ich, daß ich hier nicht läge, trauen künnen meinen Zähnen.

Meter: trochaic
MALÁ ŠVADLENA.
by Josef Václav Sládek

ŠIJU, šiju plátno bílé
své panence na košile,
co nepadne na košilku,
rozešiju na postýlku.
Rozešiju na polštáře,
ani steh se nevypáře;
na šátky a na ubrusy
zbudou ještě hezké kusy.
Budu šíti, šíti, šíti,
slunéčko tak pěkně svítí,
nebudu dbát na únavu,
než došiju na výbavu.
Budu šíti, šíti, šíti,
z pod okénka voní kvítí,
vlaštovička venku lítá,
toť ta jehla jen se kmitá!

Meter: trochaic
Pouť anděla.
by Vojtěch Pakosta

Pán řekl druhdy k andělovi:
„Na zemi leť! –
Údolem slzí země sluje,
v slzách se člověk rodí, zmírá –
nech slzy ruka tvá tam sbírá,
jak drahokamy opatruje,
pak vrať se zpět;
chci určit, která z perel těch
jest nejdražší svých sester všech.“
Odletěl anděl.
Od chaty nuzné v palác štěstí
prolétal zemi v šíř i v dál:
ač viděl v líci růže kvésti,
zřel purpur, zlato, slávu, jmění...
na celé zemi člověk není,
jenž nikdy by byl neplakal.
S pláčem se dítko k matce vine,
slz tíhu jinoch, děva zná,
přes líce muže, kmeta line
se často slza bolestná.
Se sirotami letěl k hrobu,
v ubledlou líci bídy zřel,
při luny svitu, v noční dobu
v komůrku tichou nahlížel...
Svět moře slzí! Kdo však poví,
která v něm perla nejhezčí?
Vše slzy – úděl démantový,
jenž bolu srdce ulehčí. – –
Zpět vrátil se.
„Zde klenot slz!“ dí posel Boží,
nádobu zlatou s beder složí
a v ruce Pána odevzdává.
Aj mnoho jich a každá pravá,
neb rukou Božích v tutéž chvíli
se drahokamy proměnily.
Tu perly byly drahocenné,
Pán chválí jejich výtečnosť:
To slzy bídou vyroněné,
jež nebe změní v perel skvost.“ –
Rubínů těchto plamen žhoucí,
soucitná ústa Boží dí,
jsou slzy vzácné lásky vroucí,
proto se krví srdce rdí.
Tu plane, hoří slza zlatá,
Bůh dlouho, dlouho na ni zří:
ó slzo vzácná, slzo svatá,
té něžné lásky mateří!...
Pak ametystů velké ceny
i turmalinů lesk se skvěl –
a spočítány, odváženy,
který by první cenu měl.
Leč žádný z nich!
Až v konci ze všech vzácných druhů,
jichž cenu Pán byl posoudil,
jak rosy krůpěj v ranním luhu
malounký démant jenom zbyl.
Bůh okem lásky dlouho naň se dívá,
a anděl v prsou tají dech:
Toť slza žalu, která tajně splývá –
ta nejvzácnější slzí všech!

Meter: iambic
36. Coriolanus an die Veturia
by Christian Wernicke

Das dieser Endschluss thut
Du foderst
Die

Meter: polymetric
Na manželku.*
by Josef Košín z Radostova

Ty co milá div jsi nezbavila
milence rozumu roztomilostí,
však co žena jsi mu napravila
hlavu zase brzy vrtohlavostí.

Meter: trochaic
Contra un mal soneto
by Baltasar del Alcázar

Al soneto, vecinos, al malvado,
al sacrílego, al loco, al sedicioso,
revolvedor de caldos, mentiroso,
afrentoso al Señor que lo ha criado.
Atadle bien los pies, como el taimado
no juegue dellos pues será forzoso
que el sosiego del mundo y el reposo
vuelva en un triste y miserable estado.
Quemadle vivo; muera esta cizaña,
y sus cenizas Euro las derrame
donde perezcan al rigor del cielo.
Eso dijo el honor de nuestra España
viendo un soneto de discurso infame;
pero valióle poco su buen celo.

Meter: polymetric
Soneto
by Juan Florán

Pura y undosa fuente, que serena
retratas en tu fondo cristalino
la copa erguida del flexible pino
cuando tu seno con su sombra llena;
Así corone cándida azucena
tu solitaria imagen de contino;
así nunca rebaño peregrino
enturbie tu raudal, huelle tu arena
Que me digas, te ruego, si mejora
ese cristal mi rostro, pues no fuera,
a ser tú fiel, tan cruda mi pastora
Esto dijo Mirtilo, y considera
su imagen en el agua; empero llora,
y el agua turba, y su retrato altera

Meter: iambic
- XLIV -
by Diego Hurtado de Mendoza

Amor, lazo en arena solapado,
ponzoña entre la miel entremetida,
serpiente en arboleda recogida,
hondura que perturba el ancho vado.
León junto al camino agazapado,
halago que a la muerte nos convida,
centella que en tu ropa está metida,
castillo que debajo está minado.
Celada de contrarios tras de sierra,
falsario lamentar de cocodrilo,
polilla de las almas en la tierra.
Candela fabricada sin pabilo,
carbunco que en buscándolo se encierra,
¿Por qué me cortas de la vida el hilo?

Meter: iambic
Soneto
by Ignacio Luzán Pérez

Cuando pienso, Señor, la repetida
ofensa a tu deidad por mi pecado,
te juzgo contra mi tan irritado,
que me borres del libro de la vida.
La oveja me consuela que perdida
volvió sobre tus hombros al ganado;
misteriosa figura del cuidado
que te cuesta la sangre redimida.
Esta oveja infeliz, hoy separada
de su sacro redil, suspira ansiosa
el dulce pasto de tu fiel manada.
No permita, Señor, tu poderosa
ardiente caridad, que prenda amada
sea del lobo presa vergonzosa.

Meter: polymetric
35. Das Allersüßeste
by Angelus Silesius

Süß ist der Honigseim, süß ist der Rebenmost,
Süß ist das Himmelsbrot, der Isreliten Kost.
Süß ist, was Seraphin von Anbeginn empfunden,
Noch süßer ist, Herr Christ, das Süße deiner Wunden.

Meter: iambic
288.  Der Weltlichen unnd Göttlichen Lie-
 be Natur.
by Angelus Silesius

Die Welt-Lieb hat die Art daß sie sich abwerts neigt:
Der Göttlichen Natur ist daß sie aufwerts steigt.

Meter: iambic
1L: Der Droschkenfuhrmann weinet,
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Der Droschkenfuhrmann weinet,
Er kam in große Noth:
Es ist sein Pferd gefallen
Und liegt als wär' es todt.
Da kommt herbeigesprungen
Ein Mann in vollem Lauf:
Ich weiß ein gutes Mittel,
Und Euer Pferd steht auf.
Legt eine Staatszeitung unter!
Das Mittel ist bewährt;
Die Politik, ich schwör' es,
Verträgt, bei Gott! kein Pferd.

Meter: iambic
Una tapada
by Manuel Pérez Petinto

Si eres bella y gentil como parece
y tu firmeza en el pisar pregona;
si la gracia y candor de tu persona
es rico dote que tu amor ofrece;
si la luz de los astros palidece
frente al sol que en tus ojos se aprisiona,
y es de tus bienes natural corona
cabello que ni es ralo ni encanece
¿A qué ese empeño de ocultarnos tanto,
delicias que la vida nos recrea
compensando con creces su quebranto?
Arroja ese tocado y que se vea,
por tu capricho te pusiste el manto
y no por vieja, desdentada y fea.

Meter: polymetric
1L: Der Hügel birgt den König Stein:
by Felix Dahn

Der Hügel birgt den König Stein:
Vier Söhne sind die Erben;
In der Halle sitzen sie nun allein:
Um das Erbe die Erben werben.
Der blonde Halfdan streicht den Bart
Und spiegelt sich im Schilde;
Der schwarze Helgi, von düstrer Art,
Sinnt stolze Taten und wilde;
Der rote Hako erwägt, wie den Wert
Von des Reiches Hort zu verwenden;
Der Jüngste hält des Vaters Schwert
In tränenbeträuften Händen. –
Auf sprang von selbst da die eichene Tür:
Nicht wagten die Rüden Gebelle,
Und vor den Brüdern stand Wegafür,
Des Vaters vertrauter Geselle.
Der Alte im Mantel und Wandrerhut,
Er sprach: »Nun höret, ihr Fürsten:
Nicht soll eurer kühnsten Wünsche Mut
Umsonst nach Erfüllung dürsten.
Ihr wißt es: mancher Zauber ist mein,
Ich war des Königs Berater:
Euch sollen vier Wünsche verstattet sein,
Das versprach ich dem sterbenden Vater.
Und der weiseste Wunsch, der wird gewährt. –
Nun wünscht nach des Herzens Triebe.«
Und Halfdan rief: »Auf weiter Erd'
Ist das Süßeste Weibesliebe!
Weichwangiger Weiber wonnige Gunst,
Die sollst du mir, Alter, gewähren!«
»die Lieb' ist Wahn und Weh und Brunst,«
Sprach Helgi, »mich dürstet nach Ehren!
Gib mir vor allen Königen Ruhm.«
Doch Hako höhnte, der rote:
»ruhm ist gar windiges Eigentum!
Mir spende, du Wunschesbote,
Des roten Goldes unendlichen Hort!« –
Da sprach der Alte mit Sinnen:
»nun, Harald, Braunkopf, du findest kein Wort?
Wie? – Tränen seh' ich dir rinnen?«
»ich wünsche nur meines Vaters Schwert,
Das hier in Händen ich halte.«
»du wirst es führen des Vaters wert!
Und nichts weiter?« forschte der Alte.
»nichts! Ich hoffe nur, daß zuweilen
In meiner Halle dich zeigest,
Im Schweigen der Nacht, in des Abends Ruh'
Das Antlitz zu mir neigest.
Denn Unausdenkliches liegt gehäuft
Auf deiner Stirne, der hohen,
Und vom Mund dir erschütternde Weisheit träuft
Bei des grauen Auges Lohen.
Dir will ich mich weihn mit des Vaters Schwert!
Nichts andres heisch' ich auf Erden!«
»heil dir, jung Harald! Dir ist gewährt,
Und das Herrlichste soll dir werden!
Ein erprobtes Schwert in treuer Hand, –
Nach dem Höchsten ein ahnendes Sehnen, –
Ein Geist, zu Adlerfluge gespannt,
Und im Auge kindliche Tränen: – –
Du sollst gewinnen des Weibes Kuß
Und des Ruhmes Harfenschallen
Und des gleißenden Goldes Überfluß
Und mich, jung Harald, vor allen.
Ich, Odhin von Asgardh, küsse dich jetzt,
Zum Wunschsohn dich mir zu küren,
Und nach tausend Siegen sollen zuletzt
Die Walküren zu mir dich führen! – –«

Meter: iambic
ODPOČINEK.
by Emanuel Lešehrad

U splavu slyším dívky pět.
Palouky u cest jeden květ.
A pastýř píská na šalmaj.
Je vonný sad a vonný háj. –
U mojí hlavy žena sní
v panenské záři sluneční.
Na čele leží její dlaň,
a v hyacintech spí má skráň.
A v mojí duši vstává sen
o zlaté zemi princezen,
kde musí nivy věčně kvést
a archandělé zpívat z hvězd.

Meter: iambic
OTEC A SYN.
by Karel V. Rais

Jak lepý kvítek na kolébce leží
hoch drobný, střežen mladou chůvou svojí;
mlékový nádech s růžovým se pojí
a květně barví jeho líčka svěží.
Ta chůva zpívá: „Kéž tě Pánbůh střeží,
a strážný anděl ve hlavách ti stojí –
již usni, dítě, zamkni očko dvojí,
sny ze zlata kéž hlavičkou ti běží!”
A tatík synkův na banketě hlásá:
„My Němci jsme, zvuk barbarský nás dusí,
jen v řeči naší pro nás žije krása!”
Zde doma zpívá chůva od Šumavy –
a usmívá se jeho synek rusý,
jak česká píseň zní mu kolem hlavy...

Meter: iambic
280. Glaubensprobe
by Gerhard Tersteegen

Kleinmütigkeit nimmt Lust und Kraft;
Wahnglaube sich'res Leben schafft.
Reizt Glaube dich zur Lieb' und Treusein,
Dann glaube viel, dann magst du frei sein!

Meter: iambic
PLÁČ OTCE DUCHOVNÍHO.
by Jan Opolský

Všecko dá se obměkčiti, jenom čas je krutý,
tratí na své závaznosti staré servituty.
Srdce naše živým steskem trápí se a rmoutí:
co dřív štóla vynášela! Co kdys nesly pouti!
Je ta lidská bohabojnost po čertech už slabá,
má teď svoje pochybnosti každá stará baba,
každá baba kolozubá, každý hošek selský
přejde kolem naší fary div ne velitelsky.
Už ta ovce tupohlavá k pastýřovi nelne,
vadne zlaté oseníčko matky spasitelné!
Netváří se v chrámu páně stádo více plačky,
mizí z koutů zpovědnice plné šněrovačky.
Trapno jednat o tom punktu. Tohle místo hnije,
rozmáhá se všeobecná, zkázná apatie.
Vnitřní hnutí, které kdysi štědrou rukou hýblo,
dnes nám svíčky obětuje tenké jako stýblo,
ze dne na den víc je vidno, kterak mravně hynem,
ctili jsme dřív pána voskem, dnes jen stearinem.
Otráveny vaší vinou naše s Kristem styky,
na mizinu přivedete boží služebníky!
Všecko dá se obměkčiti, jenom čas je krutý,
tratí na své závaznosti staré servituty.

Meter: trochaic
2. Grablied
by Luise Hensel

Ich hab' ein Hüttchen dir gebaut,
So lind (?) und grün und kühl,
Da wohnst du so allein und traut,
Da ist es dämmernd still.
Komm, weiße Rose, geh hinein,
Das Hüttchen ist bereit,
Ich habe blanke Perlen drein
Und Blumen genug gestreut.
Ich hab' ein Bettchen dir gemacht,
So tief im grünen Gras,
Da träumst du süß, da schläfst du sacht,
Ist's auch von Tränen naß.
Ich schmücke dir dein Kämmerlein
Mit Blumen und mit Klee,
Komm', stille Braut, komm', geh' hinein,
Da ist kein Schmerz, kein Weh.
Bald werden bleiche Blumen hier
Rings um dein Häuslein blühn;
Ich muß vor deiner Kammertür
Noch wenig Stunden knien.
Und bis das letzte Blümlein schwand,
Will ich geduldig sein;
Dann reichst du mir die weiße Hand,
Dann ziehst du mich hinein.

Meter: iambic
A una dama imperiosa
by Jaime Sánchez Romeralo

Has de saber que tuve una ocurrencia,
Inés, y pues conozco tu cordura,
de ella quisiera hacerte confidencia,
a ver que te parece por ventura.
Te he de decir, hablándote en conciencia,
que es cosa que la tengo por segura
¿Qué te la diga ya? No; ten paciencia:
ahora dicha sería prematura.
Sospecho que dirá cualquier bergante
que del pico me voy ¡Cuándo tan clara
mi conclusión está y tan a la vista!
Mas de calmar tu afán llegó el instante;
en lo que a decir voy, Inés, repara:
¿Verdad que soy un lindo sonetista?

Meter: polymetric
LESNÍ ŽENA.
by Vítězslav Hálek

Tak častují pasáci hosta:
u ohně k ránu posedí,
a jako hvězd na nebi do sta
pohádek jemu povědí.
To jako ty jiskřičky z dýmu:
pohádek letné postavy
jim šlehají z pravdy a šprýmu,
do jedné k nim se dostaví.
Ta jedna, ta přišla jak živá,
sedla si těsně ku hosti:
„A o čem tvá duše jen snívá,
do syta dám ti, k radosti.“
Hned ruku mu do měkka zdvihne,
hledem mu kývá v znamení,
hned srdce a duše mu jihne
v neznámém smyslů zmatení.
Hned odchází po jejím boku,
na loket hlavu složenou,
a vše, co má pěkného v oku,
hřeje mu v duši blaženou.
Že nedbá, ni nevidí cesty,
že jdou až v lesů houštiny,
a pod tenké, šumivé klesty,
na vonné, měkké loučiny.
A jak jí tu zář v oku střehne,
jako by v měkkých růžích stál,
rtem ona se na rty mu sehne,
zašeptá, dýchne: „Pojď jen dál!“
Hned každý strom rozvázal ústa,
rozpráví divně tkanou řeč,
ta na hudbu z šumotu vzrůstá,
táhne kol srdce tenkou leč.
Hned rozpráví lísteček tenký,
slovům lze milo rozumět:
byl pupencem za prvosenky,
nyní je zplna zlatý květ.
Hned rozpráví našedlé ptáče,
zahraje vzletnou do skoku,
pak zavejskne, po větvi skáče,
vede si družku po boku.
Hned rozpráví zurčivý pramen,
žblunká si v cestu květnatou,
až omšelý probudí kámen
s ozvěnou v píseň napiatou.
Hned pryská a rodí se písní,
libějších nikdo neslyšel,
ba krásnější sotva kdo vysní,
byť ani ze snů nevyšel.
Vše vidí tu jakoby ve dne
a jak by v samém kvítí stál,
výš ona ho ramenem zvedne,
rozpráví, šeptá: „Pojď jen dál!“
Hned vykoukly za každou chvojí
tvářičky mladé, růže květ,
strou náruč a v náruč se pojí,
v líbání měkký tisknou ret.
Jich lokte jak lilie sněžné,
očka jak hvězdosetá noc,
a v zvonečků poháry něžné
sbírají rosy chvělou moc.
Hned postavy pitvorným spěchem
z tmavého rostou kořene,
v šat pokryty korou i mechem,
na smích a na žert stvořené.
Tu, jako by svolal je z lesů,
s jeleny laňky přilétly,
a na každé přijíždí v plesu
mládencův půvab vykvetlý.
Ti táhnou se v průvodu táhlém,
každý svou vede nevěstu,
a mužíci v poskoku náhlém
na pochod hrajou, na cestu.
A komu se po skrytu steskne –
luna bdí víc jen pro snění,
a hvězdy se spouštějí leskné
co noci zlaté třepení.
Je kolem tak luzno a krásně,
řečí a zpěvů, bílých těl,
to jako by na křídlech básně
na pokraj ráje zaletěl.
Je všecko tak luzné a krásné,
ale když zřel jí do oka,
přes vše to jen bledne a hasne,
a on si vzdychá z hluboka.
Tu z jejího oka to šlehne,
jako by mezi blesky stál,
rty palčivé na rty mu sehne,
rozpráví, šeptá: „Pojď jen dál!“
Když objati kráčejí k sluji,
šlépěji v hedbáv měkne mech,
kde postojí, kapradí bují
a rosou páchnouc chladí dech.
Tu ve sluji sedátek stero –
„Odpočiň zrakům znaveným,
tu sedneme v průhledné šero,
zdřímnem si spánkem blaženým.“
Pak doznívá hudba a hraní,
myšlenka vyznívá tu v sen,
a zdřímne-li na její dlani,
nespatří více příští den.
Ba zdřímnul, a dříve než tuší,
spiala ho v sladké beztrudí,
pak vypila mladou mu duši,
sotva ho v den kdo probudí.
V den čekají pasáci hosta,
u ohně s ním že posedí,
sic umějí pohádek do sta –
dnes ani jednu nevědí.
A večer, kdy došlo to k řeči,
zasedli v starém pořádku,
ach, měli dnes zásobu větší
o jednu novou pohádku.

Meter: dactylic