PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 1386 - Acto I, ANTONIO
by Lope de Vega

Por ser veloz el Sol alegra el mundo,
y los cielos por serlo, le dan vida,
de la Luna la luz también convida,
convida por su curso sin segundo.
Por él se libra el pez en el profundo
y vuelo hace que le águila presida
entre las aves, y que suelta mida
del sutil aire el cóncavo rotundo.
Del ladrón, por los pies escapa el pobre,
por ellos el correo gana albricias,
y nunca el diligente en el mal dura.
Y así la diligencia es bien te sobre
ay Antonino si vales codicias
porque ella es madre en fin de la ventura.

Meter: polymetric
Útěcha.
by August Nevšímal

Hloupá z pýchy, že jsi, rozmilá?
K řečem těm buď, dcero, hlucha:
k nadutí se, věř mým slovům –
máš ty věru dosti ducha.

Meter: trochaic
Novopečenému doktoru N.
by Ladislav Quis

Po letech když dolezl jsi k cíli
s těžkou bídou, památnou tu chvíli
v aule velké – významné té chlouby –
oslavili: osel, tele, trouby.

Meter: trochaic
67.  Das weltliche Gutt beschwehrt.
by Angelus Silesius

Wirff das gebündle weg. Wer streiten sol und kriegen/
Dem muß kein sak voll Geld auf seinen Achseln liegen.

Meter: iambic
Al infeliz alzamiento de los polacos en 1830
by Francisco «Delio» Iturrondo

¡Veis del rápido Vístula en la orilla
mil pálidos cadáveres helados!
Ilustres héroes son, sacrificados
del bárbaro cosaco a la cuchilla
Ofuscada la Luna, apenas brilla
sobre aquellos valientes destrozados,
mientras se oyen los vientos irritados:
¡El polaco perece, y no se humilla!
Lanza un gemido humanidad doliente,
la dulce y mustia faz nómada en llanto,
de inmensa pira a la espantosa llama.
Y rebozando la divina frente,
horrorizada en el luctuoso manto,
¡Maldición a los déspotas!, exclama.

Meter: polymetric
Z DENÍKU Mlle DE T. (5. 20. července 1789.)
by Josef Svatopluk Machar

Den bezútěšný. Richebourg v noci včera
odejet musil. Se stran kolikera
sem došla zpráva, že se po venkově
lid sprostý bouří. Odjel k matce vdově
do Normandie. Lid ten všude vznícen
jsa Bastillou mní, řád že starý zřícen,
na zámky táhne, plení je a pálí
a vraždí šlechtu. V tom zvlášť neurvalý
prý vztek jest jeho. Richebourg chvěl se lehce
a bylo zřejmo, že snad ani nechce
věřiti všemu, což je dokázáno.
A papa hezky ostře řek, že ano,
že to jsou konce, když se koketuje
s tím hrubým živlem, který lid prý sluje.
Král na příklad prý zprávy o Bastille
se dověděl až za půlnoční chvíle,
a Liancourta ptal se rozespalý,
zda Paříž revoltuje proti králi
a když mu vévoda řek na to prudce:
„Sire, ne revolta, to je revoluce“ –
jen zív si, a zas ve spánek se hříže
řek, vojsko že teď nesmí do Paříže.
A vláda? Listu svému zakázala,
by o Bastille noticka se dala,
tak v Gazette do dnes zmínky o ní není
pro vtipkařů všech ovšem potěšení.
A papa tuší, že se cosi valí,
o čem se nesní vládě ani králi,
ba, že tu visí bouře v dusném vzduchu
a smutno, že sny velkých našich duchů
to hlásáno a dávno připraveno.
Vzduch k zalknutí a nebe zataženo
a elementů spousta na nás spadne,
jichž nikdo nečekal a neovládne – –
A papa horlil takto ještě dál,
však nikdo z nás mu neodpovídal.
Richebourg je v dáli... V duši mám jen žal
a pro slzy už nelze psát mi dál – –

Meter: iambic
PAN VYŠÍNSKÝ. (LIV.)
by Gustav Pfleger Moravský

„A co je tenť rek? Jaké zaměstknání?
Je ženatý, či starý mládenec?...“
Svoboden dosuď, přerozkošná paní;
Se oženiť tak snadná není věc!
Stav manželský se věru k opěvání
Vždy méně hodí, než-li předmět jiný,
A to zajisté bez vší mojí viny:
Jinak by Sokrates, jenž v pravdě bádal,
Byl spíše písně na Xanthippu skládal:
A že byl dobrý manžel, sladká dámo,
Je Vám a celému je světu známo!

Meter: iambic
XLIII.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ó zůstaň ještě!“ „„Zítra přijdu zase.““
„Ó zůstaň dnes! Co mi do zítřka jesť,
Byť kynul mně i v největší své kráse?“
„„Je pozdě, Marino!““ „Ach! na bolesť
Mou nedbáš, drahý?! Po tak dlouhém čase
Tě v svou jsem náruč jednou vroucně jala,
A ty juž jdeš? Či, že jsem se ti vzdala,
Mne opouštíš? Ach! toho nezasloužím!
Ó nechoď ještě, ať se v lásku vhroužím,
Již ty mne obdařuješ, blahou činíš!
Či snad mne z mojí přítulnosti viníš?“

Meter: iambic
A Bogotá – II
by Julio Flores Roa

¡Oh mi bella ciudad! Cómo en
                     tu seno
vibró mi ser y aleteó mi rima
cuando en tu corazón hallé
                     la cima
que asalta el rayo y que apostrofa el trueno
Te poseí bajo tu azul sereno,
entre el halago dulce de tu clima,
y te ofrendé mi juventud opima
con tanto ahínco y con amor tan pleno,
que en las tinieblas de tus noches frías
y hasta en tus más recónditos rincones
deben sonar, cual ecos de otros días:
los sollozos de todas mis canciones,
los estruendos de todas mis orgías
y los gritos de todas mis pasiones!

Meter: iambic
Já pláči hořce, marná je má touha,
by Tereza Dubrovská

Já pláči hořce, marná je má touha,
je marné všechno, kol vše pusté je –
ta píseň lásky – iluse jen pouhá –
a zlaté světlo zhaslo naděje.
Stín soumrak svívá. Temná noc je dlouhá,
ve vlhké půdě vidím šlépěje...
Mně odpusť, Bože! Duše má se rouhá!
Ty stopy vítr pískem zavěje.
Kdos cizí přešel tichým sadem kolem –
Ty Jsi to nebyl, toužně ždaný tak!
Na květ se dívám s nalomeným stvolem.
Ten nezničil Jsi, pro Tě nezvad' záhy!
Na východ v touze upírá se zrak –
mně neublížíš! Dobrý Jsi, můj Drahý!

Meter: iambic
- LV -
by Diego Hurtado de Mendoza

Jorge, que fui ladrón hasta una paja,
en memoria de mi arte y suficiencia,
a la puerta consagro de esta Audiencia
este dedal de plomo, esta navaja.
Nunca entre noche y día hice ventaja,
ni entre manga y bragueta diferencia;
cualquier bolsa me daba la obediencia,
inclinábase a mí cualquier alhaja.
Teniendo tanta honra ya ganada,
no hay para que hollar pisadas viejas
ni andar del blanco al negro salpicando.
Recójome, aunque tarde, a la posada,
contento con dejar ambas orejas,
por no quedar al sol bamboleando.

Meter: polymetric
Vdova travička.
by Adolf Heyduk

Vždy bylo hůř a bylo tíž,
až dala muži s jedem čiš:
„Tím na vždycky se vyléčíš!“
A vyléčil se; třetí den
byl zrádné ženy hříšný plen
u kostelních vrat pohroben.
Je pěkně srovnán mužův hrob
a k zakrytí zlé ženy zlob
pln čerstvých květin je a zdob.
A psala vdova málo slov:
„Kdo překážel nám, má už rov,
teď směle vejdi pod můj krov!“
I věřil na lichotný svod,
vsed’ na kůň, do slabin ho bod’ –
a po čtvrtletí slaven hod.
Když svatební si vzali šat,
sám hosti řadil starosvat
a veselou jim kázal hrát.
A zněly housle, bručel bas:
„Po smutku máme hodokvas,
a potom bude smutek zas!“
Když vyšli na dvůr, kdož by dbal,
že kohout hlasně kokrhal:
„Ej, kdyby hospodář můj vstal!“
A žena vzdechla; svat jí vstříc:
„Co schází vám?“ – „Ba nic, ba nic,
jen spodní šat jsem stáhla víc!“
I šli, a níže u zahrad
druh kohout druhu v píseň pad’:
„Jen pěj, vždyť uslyší nás snad!“
A žena vzdechla; svat jí vstříc:
„Co schází vám?“ – „Ba nic, ba nic,
jen kámen tep’ mi o střevíc.“
Když kráčeli už přes náves,
z vrat sousedových štěkal pes:
„Hle, travička se vdává dnes!“
A žena bledla stále víc...
„Co schází vám?“ – „Ba nic, ba nic,
toť štěstím, jemuž spěchám vstříc!“
A nedbali; nač dalších slov...
Všel průvod vraty na hřbitov,
kde s kamenem byl mužův rov.
Šla žena k hrobu: „Máme spěch,
nuž kříž ten přijmi jménem všech...“
„Pryč, ženo!“ slyší... Kámen vzdech’.
I lekla se. Snad větru van...
„Proč váhá?“ se všech ptá se stran
i snoubenec i svatebčan.
A znova spěchá dělat kříž,
a znova kámen: „Nechoď blíž,
nech svatby radš a kaj se již!“
I zhrozila se. „Proč pak as
ta žena zastenala zas?
Hle, zrak jí hoří, vstává vlas!“
A zase na hrob chce... Ó div!
Hle, kámen hýbe se jak živ...
muž z hrobu ruku zved’ a kyv’.
I vzkřikla. Jaký hrozný zjev,
ó hleďte! Silná, stydne krev, –
kdo můžeš pojď, a choré lev!
Však žena stále oči v sloup:
„Proč ze svého jsi hrobu stoup’?
Jdi, zkad jsi přišel: zase v hloub!“
„Co pravila? Ký hrozný vid!“
Vše trne: starosvat i lid,
co pohled ženin asi zhlíd’?
„Co vidíš? Mluv!...“ „On, vizte, on!
Táž řeč, týž děsný hled i ston,
jak když jsem přivedla ho v skon!“
„Však umřel muž tvůj!“ „Neumřel,
žár hříšné lásky ve mně vřel,
můj jed mu rakev otevřel.
Tam vizte – vizte! ruku zved’...
Ó nehroz! – Bože, jak je bled –
ó hrozno! Satan sám mě sved’...“
„Je šílená, pryč, domů zpět! –“
„Však nejsem; blínu hnědý květ,
ten s nebem zaměnil mu svět!
Jsem travička, to, lide, věz!...
On hrozí!.. Nechať přijde kněz,
ten, jenž mne snoubiti měl dnes!
S ním přijdi kat!... Ej, věru tak!...
Hle, hle, jak straší jeho zrak –
chci umřít – dobře bude pak!“
A padla na hrob, kupu hroud,
lid rozběh’ se, prch’ ženich bloud,
den třetí konal mistr soud. –

Meter: iambic
239
by Josef Vlastimil Kamarýt

Máli dostati se tobě chvála,
hleď, by práce tvá i za řeč stála.

Meter: trochaic
¿Quién?
by Carlos Valverde López

¿Quién podrá en el ocaso labrar su feraz huella
y en las andas del viento enaltecer su afán
si en la cóncava entraña de una cálida estrella
no extinguió la energía de su bronco alazán?
¿Quién al templar el aura
                  sutil de la Doncella
no navegó en el soplo del
                  sublime huracán
si iluminó su pecho la
                  radiante centella
transformado por Venus en ardiente galán?
¿Quién por las rubias alas de
                  un jadear silente
entre dos tibios senos no perdió su ideal
y en el blanco perfume de esa blanca corriente
no anegó sus sentidos de fulgor celestial,
entregado al espasmo febril
                  y evanescente
que engendra el sortilegio de la pasión carnal?

Meter: polymetric
XXX. Strachkvas v Řezně, v četném sboru mnichů,
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Strachkvas v Řezně, v četném sboru mnichů,
K posvátným oltáře stupňům kráčí;
V roucho řeholnické se obláčí
Na smazání otcovského hříchu.
Ve klášterním tráví život tichu,
Často slzou kající tvář smáčí;
Mní však, to že ještě nepostačí,
Ani srdce, plné bolných vzdychů.
Proto tělo trýzní a se postí,
Při oběti svaté zpomíná
Na otce ve zbožné skroušenosti.
Ještě na loži k modlitbě vroucí
V tiché nocí ruce sepíná,
Aby smiloval se Všemohoucí!

Meter: trochaic
EN LA MUERTE DE RAFAEL NÚÑEZ
by Rubén Darío

Por un momento, oh Cisne, juntaré mis anhelos
a los de tus dos alas que abrazaron a Leda,
y a mi maduro ensueño, aun vestido de seda,
dirás, por los Dioscuros, la gloria de los cielos.
Es el otoño. Ruedan de la flauta consuelos.
Por un instante, oh Cisne, en la obscura alameda
sorberé entre dos labios lo que el Pudor me veda,
y dejaré mordidos Escrúpulos y Celos.
Cisne, tendré tus alas blancas, por un instante,
y el corazón de rosa que hay en tu dulce pecho
palpitará en el mío con su sangre constante.
Amor será dichoso, pues estará vibrante
el júbilo que pone al gran Pan en acecho
mientras su ritmo esconde la fuente de diamante.

Meter: polymetric
134 Die Gleichheit.
by Angelus Silesius

Wer nirgends ist gebohrn/ uñ niemand wird bekandt.
Der hat auch in der Höll sein liebes Vaterland.

Meter: iambic
[die Welt war mir zuwider]
by Clemens Brentano

Die Welt war mir zuwider
Die Berge lagen auf mir
Der Himmel war mir zu nieder
Ich sehnte mich nach dir, nach dir,
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Ich trieb wohl durch die Gassen
Zwei lange Jahre mich
An den Ecken mußt' ich passen
Und harren nur auf dich, auf dich.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Und alle Liebeswunden
Die brachen auf in mir
Als ich dich endlich gefunden
Ich lebt' und starb in dir, in dir!
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Ich hab' vor deiner Türe
Die hellgestirnte Nacht,
Daß dich mein Lieben rühre
Oft liebeskrank durchwacht.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Ich gieng nicht zu dem Feste
Trank nicht den edlen Wein
Ertrug den Spott der Gäste
Um nur bei dir zu sein.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Bin zitternd zu dir gekommen
Als wärst du ein Jungfräulein,
Hab' dich in Arm genommen
Als wärst du mein allein, allein.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Wie schlecht du sonst gewesen
Vergaß ich liebend in mir
Und all dein elendes Wesen
Vergab ich herzlich dir ach dir,
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Als du mir nackt gegeben
Zur Nacht den kühlen Trank
Vergiftetest du mein Leben,
Da war meine Seele so krank so krank,
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Bergab bin ich gegangen
Mit dir zu jeder Stund,
Hab' fest an dir gehangen
Und gieng mit dir zu Grund.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Es hat sich an der Wunde
Die Schlange fest gesaugt
Hat mit dem gift'gen Munde
Den Tod in mich gehaucht.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!
Und ach in all den Peinen
War ich nur gut und treu
Daß ich mich nannt' den Deinen
Ich nimmermehr bereu', bereu'.
O lieb Mädel, wie schlecht bist du!

Meter: iambic
68.
by Friedrich von Logau

Wer nichts nicht glaubt, glaubt gar zu wenig; wer alles glaubt, glaubt gar zu viel.
Behutsamkeit hilfft allen Dingen; im Mittel ist das beste Ziel.

Meter: iambic
91.
by Friedrich von Logau

Man gibt den Weibern Schuld, daß ihre Worte leichter
Als leichte Bletter sind, daß ihre Sinnen seichter
Als Regenbäche sind. O, Männer künnens auch!
Viel Worte, wenig Hertz ist ein gerühmter Brauch.

Meter: iambic
Píseň.
by Václav Hes

Ach ano, já tě obejmu,
až spnou se naše náruče,
pak řeknu ti, že mám tě rád –
mé srdce na tvém zatluče;
mé srdce na tvém zatluče,
zrak vhroužím tobě do oka
a zasměju se ze srdce
a povzdychnu si z hluboka. –

Meter: iambic
82. Auff Fuscum
by Andreas Gryphius

Du schweigst/ doch
Heist diß nicht Meuchel-Mord durch frembde Faust vollenden?

Meter: polymetric
X. Osud káže – pěvec Muzu vzývá,
by Boleslav Jablonský

Osud káže – pěvec Muzu vzývá,
Smuten béře harfu do ruky;
Ještě jednou city své vylívá,
Ještě jednu píseň Ti zazpívá,
Aby umlk – ach – snad navěky!
Měj se dobře, slunce nebe mého!
Nejkrásnější ducha myšlénko!
Dokud pamět blaží druha tvého,
Nevypudí nikdo z mysli jeho
Věčně sladké slovo: milenko!
Měj se dobře, ráje mého růže!
Srdce mého cite nejblažší!
Spojiti, co Bůh rozloučil, úže,
To ne země, to jen nebe může –
Zatím s Bohem, duše nejdražší!
Měj se dobře perlo vlasti svojí!
Českých lučin skvostné kvíténko!
I až s těmi Bůh mě rozedvojí,
Ještě bude zníti v duši mojí:
„Drahá vlasti! drahá milenko!“
Anjelíno – měj se navždy blaze!
Nic tvé něžné srdce nezarmuť!
Nerozborné osudu jsou hráze –
Měj se dobře, milostný obraze!
Slunce – růže – perlo – s Bohem buď!

Meter: trochaic
CAR A BOJAR. (II.)
by Václav Veverka

Bojar Vrochotský dvě psaní píše:
jedno psaní pro cařici mladou,
druhé psaní do Turecké říše,
spokojeně kývá šedou bradou.
Vyléčí on jistým lékem cara,
zemi vrátí otce, ženě chotě –
k tomu – jak krev stará v žilách hárá –
ocel jíst dá té Turecké rotě. –
Přiletěla černá vrána maní,
sedla na rameno vezírovi,
pustila mu na klín bílé psaní:
„Čti jen, ostatek ti psaní poví!“
Četl vezír, dýmal ze čibuku,
rozběhl se v tlupy mameluků,
radostí je všechny poličkoval,
kázal, by se mu kůň zlatem koval,
ještě jednou četl bílé psaní –
nemohl se dočkat noci ani.
Zamihly se čapky v luny svitu,
zaleskly se šavle v nočním hávu,
hvězdy usmály se na blankytu –
vezír s Turky spěchal na výpravu.
Přiletěla holubička bílá,
cařici v klín psaní upustila:
cařice čte – líce její blednou,
jak by smrt ji brala rukou lednou:
„Moje paní, caru kují zrádu,
dnes má padnout v Turků moci,
tam, kde Jantra klesá s vodopádu,
tam jej zajat chtějí o půlnoci,
an při luně laňku bílou loví!“
Oj, kdo stihne cařice bol slovy?
Slza za slzou jí s oka plyne,
vzdech za vzdechem z ňader se jí vine,
slzy její ve proud už se kupí,
vzdechy její ve vichřici úpí. – –
Cařice se vzchopí – reky volá,
jak by rychlosť měla ze sokola,
v čele jich na koni k Jantře spěje,
v něžné ruce meč se lesklý chvěje,
odchází jak hvězda nebes bání –
věru, radosť sloužit také paní!

Meter: trochaic
VII. (XVII.)
by Jaroslav Vrchlický

Neb mezi tyto tyčky sem a sítě
tiskárnu, slyšte, až ku hvězdám dali;
já podepsat se musil, roztržitě
to čtli a na štěstí mne nepoznali,
a proto raděj’ dále prchám hbitě,
neb chytit mne – to byste uhlídali!
Mít Ahasvera na Eifflově věži,
ne Evropa – to celý svět sem běží.

Meter: iambic
Mi retrato
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

Tengo, señores, el cabello rubio,
una frente en que cabe un buen escaño
Y dos ojos que son si no me engaño
del color de las llamas del Vesubio
Es larga mi nariz como el Danubio,
mis orejas también de igual tamaño,
y caben en mi boca, que es un caño,
todas las aguas que hubo en el diluvio.
El color de mi rostro es encarnado,
no tengo barbas, ni tenerlas creo;
soy de talla gigante y muy delgado.
Y siendo, como soy un hombre feo,
de mujeres bonitas hay atajos
que incansables me roen los zancajos

Meter: polymetric
Ruh und Schweigen
by Georg Trakl

Hirten begruben die Sonne im kahlen Wald.
Ein Fischer zog
In härenem Netz den Mond aus frierendem Weiher.
In blauem Kristall
Wohnt der bleiche Mensch, die Wang' an seine Sterne gelehnt;
Oder er neigt das Haupt in purpurnem Schlaf.
Doch immer rührt der schwarze Flug der Vögel
Den Schauenden, das Heilige blauer Blumen,
Denkt die nahe Stille Vergessenes, erloschene Engel.
Wieder nachtet die Stirne in mondenem Gestein;
Ein strahlender Jüngling
Erscheint die Schwester in Herbst und schwarzer Verwesung.

Meter: iambic
TRONÍK
by Viktor Dyk

Největší legraci v naší vesnici
dělával Troník se svou Tronicí.
Ale teď pomalu bavit to přestává:
byla to přece však výborná zábava.
Že nosí sukně on, všichni to věděli.
Muži jak vosy se na něho sletěli.
„Poslouchej, Troníku, co se to povídá:
tvá žena denně prý třikrát ti bití dá.
Ty prý ji posloucháš jakoby na drátku.
Zkrátka, prý rovný jsi božímu hovádku!“
Troník se rozčertil, dupl si, rozkřik’ se:
„Kdo tohle myslí si, klame se velice.
Já v domě pánem jsem, kdo tomu nevěří,
ať jenom dneska mne provodí k večeři.
Jak ženě zahraji, může pak uhlídat.
Vsi celé bude pak dlouho to povídat!“
Sedí se, hovoří. Venku se zešeří.
Troníku,“ kmotři dí, „pojďme k té večeři.“
„Počkejte okamžik, všaktě to nespěchá!“
Ale sbor sousedů Troníka nenechá.
Troníček zdvihá se jakoby k popravě.
Pomalu rovná si čepici na hlavě.
Pomalu domů jde, stokrát se obrací.
Mají to ve vsi s ním velikou legraci!
Na prahu stavení Troník jako úkropek.
„Kohos to přivedl?“ začíná výtopek.
Ostatek slyšeti už jenom za dveřmi.
Troník je zase bit, věř nebo nevěř mi:
za ránou rána jde, pohlavky přiletí.
Troník se přikrčí, počíná brečeti.
Největší legraci v naší vsi
dělali Troník s Tronicí.
V Altdorfu až tyhle scény znali,
s naší vsí je často přehrávali.
Teď už však bavit to přestává:
omrzí každá zábava.

Meter: dactylic
Sie schleußt die Thür zu vor ihn.
by Johann Georg Gressel

Ogrosses Ungelück! o Noht! o herbe Seelen-Pein!
Die schleußt den
Ach laß dein Paradies doch deinem Diener offen
So darf ich auf den Stand der süssen Unschuld hoffen.

Meter: iambic
1L: Die Sonne verschüttet ihr goldenes Haar,
by Karl Henckell

Die Sonne verschüttet ihr goldenes Haar,
Das Auge des Himmels leuchtet so klar.
Nur hier auf der Erde noch raucht es von Blut,
Da rollen die Schwaden von Gift und von Wut.
Da brodeln die Dämpfe von Haß und von Gier,
Als wäre der Mensch das verworfenste Tier.
Die Tiere sind schuldlos nach ewigem Wort,
Die Menschen, sie
O ruchloser Weltkrieg! Du Wirbel und Meer
Von wilder Verzweiflung, dein Zorn traf uns schwer.
Wir triefen von Not, sind in Elend ersäuft,
Das Maß unsrer Sünden ist voll und gehäuft.
Wes Volk und wes Art, wes Sprache, wes Land –
Gehorcht dem Gewissen und löschet den Brand!
Vom Auge die Binde, herab vom Gesicht
Die Maske der Lüge, die Wahrheit ans Licht!
Mitschuldig wir alle! Wer wähnte sich rein!
Wir müssen erwachen und »Weh der Welt!« schrein.
Weh, wehe dem Krieg! Was ihn mästet und nährt!
Schon hat er zum dritten sich grausig gejährt.
Schon hat er gejährt sich zum drittenmal
Mit Marter und Schande, mit Frevel und Qual.
Was edel und weise, wird roh und verdummt,
Das Glück geht zugrunde, die Größe verstummt.
Es hungern und dürsten die Völker nach Brot
Und Wein der Erlösung vom geistigen Tod.
Die Seele der Menschheit, sie zuckt und sie stöhnt,
Und sie zittert nach Frieden, der heilt und versöhnt.
Rings strecken sich Hände. Zur Sonne dringt klar:
Nun werde der Teig der Gerechtigkeit gar!

Meter: amphibrachic
HOŘÍCÍ KEŘ
by Xaver Dvořák

Na mystickém hořícím Božím keři
tys také jeden květ, neb tys plamem;
to srdce lidu tvého zbožně věří,
ví, že to není klamem;
v života knize tys slavný list,
neb ty jsi čist
šel životem i smrti branou
s tou duší dětskou, nad zlem zadumanou.
Byl’s v ruce Páně pochodní,
jíž mával v čtyři úhly světa
jak bdícím v znamení:
co ještě Božím semenem, ať zkvétá!
A červánkem tvé bylo světlo,
a semenem co bylo, zkvetlo!
Tvá sláva roztékala se jak řeka,
ne v čtyři, ve sta pramenů;
a národ byl jak půda, která čeká
vyrazit v osení, hnát mízu do kmenů
a dáti žeň a květ a plod
pro Boží hod.
Však jako plevel rostla nenávist,
to z nejtučnějších míst,
a sepjala tě do úponek svorů;
však v tobě nenalezla vzdoru,
jak ovečka jsi šel, kde oheň planul:
tvůj živel – světlo, cíl tvůj – slávy jas;
a ples tvůj tiše vanul,
andělský hlas.
Jak na svícnu stál’s na hranici;
Bůh chtěl tě míti svící
sám před svou tvář
a Beránkovi na oltář!
V plášť oděn ohnivý jak Eliáš
jsi vstoupil, zvednut, do výší – – –
Nuž, ty se přimlouvej jak bratr náš,
a Ty buď milostiv, ó Ježíši!

Meter: iambic
1L: Hu hu! wie kommt der Wind so kalt
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Hu hu! wie kommt der Wind so kalt
Schon über die Stoppel gelaufen!
Wie färbet sich so gelb der Wald,
Und wie versammlen sich so bald
Die Schwalben zum Abzug' in Haufen!
Die Wiese dampft, der Brocken braut,
Und schüttelt, Schauer auf Schauer,
Den Regen ab; durch Nebel schaut
Die Sonn' herab, wie eine Braut
Gehüllet in düstere Trauer.
Ein Heer von Droßeln kommt vom Rhein',
Im Schimmer des Morgens, gezogen;
Doch manche wird bei Hespers Schein
Bereits des Amtmanns Speise seyn,
Durch röthliche Beeren betrogen.
Der Cantor sondert nun das Wachs
Vom goldgelben Honig der Scheiben;
Die Dirne sonnt den grauen Flachs,
Der Jäger gräbt, um Fuchs und Dachs
Hervor aus dem Baue zu treiben.
Wir suchen das Kamin nunmehr,
Ohn' ewig aufs Wetter zu schmälen.
Ist unser eigner Kopf zu leer,
So soll Herr Mars von Land und Meer
Uns etwas neues erzählen.
Süß mag es seyn, fürs Vaterland
Als Held zu sterben mit Freuden;
Doch haben wir so viel Verstand,
Um Fürstengeitz und Vaterland
Ein wenig zu unterscheiden.
Laßt uns, bei dieser Schaale Punsch,
Dem Himmel danken, ihr Lieben!
Daß wir, nach unsrer Jugend Wunsch,
Nicht da sind, wo die Schaalen Punsch
Von Kugeln in Scherben zerstieben.
Von unsern Thaten am Kamin',
Schweigt zwar der Fama Posaune,
Doch unser Schlaf wird nicht entfliehn
Vor einem
Und Boreas tückischer Laune.
Herr Boreas stört nicht den Klang
Von unsern warmen Pokalen,
Und nicht den lautern Lobgesang,
Den wir dem Herbst', aus altem Hang'
Zu reichen Weinlesen, bezahlen.

Meter: iambic
ILUSE
by Otokar Březina

Já k oknu sedl kouře cigaretu
a zamyšleně před sebe se díval,
kol mojí hlavy dýmu mrak se stmíval,
a duch můj voněl k upomínek květu.
A pojednou – snad z myšlenek těch letu
neb dýmu modrý zavinil to příval –
před zrakem mojím obraz dívky splýval,
dvé na mne špule usměvavých retů...
Jak krása věčně tmavý vlas jí kouzlí!
A líbat, líbat, líbat svůdně volá
těch ňader dvé, jež pod krajkou se kouzlí.
Jak v blahém snu se slastí hlava točí...
Já odfouk’ dým... Ó marnost, marnost holá!
Jen prázdný soumrak mhouří na mne oči.

Meter: iambic
Také „čistý“ výtěžek.
by František Ladislav Menhard

Z obchodu nekalého, špinavého vytěžili
dva „společníci“ sumičku, o niž se rozdělili.
Zda pravdou bylo to, když potom jeden řek’,
že rozdělili se o „čistý“ výtěžek? –

Meter: iambic
1L: Schau, alle Tugenden sind Ein ohn Unterscheid.
by Angelus Silesius

Schau, alle Tugenden sind Ein ohn Unterscheid.
Willst du den Namen hörn? sie heißt Gerechtigkeit.

Meter: iambic
DRAMA
by Karel Toman

Je po všem, po všem. Horečně pusta
je moje hlava, tělo žhne všude,
kam lačně tisk’ ústa.
A v očích kruhy tancují rudé
a duše chví se, prázdna a pusta.
Co z toho bude?
Zbabělče! Bídný! Flakon ten malý
už nevyrveš mi. Ty’s muž, já žena.
Jak krásně jsme lhali!
Idyla ve dvou, tak často sněná,
nám bila v žilách, my přísahali,
ty muž, já žena.
Tvůj prsten zlatý, plaz jedovatý,
v mé srdce vkousnut pije a pije.
Kdos pod zemí hnije
pro jeden drobný prstýnek zlatý.
Ty se mi hnusíš! Plaz ten tak pije!
Tři noci s tebou... V tu čtvrtou dnes
sám budeš. Hlavu pyšně nes.
Jsi čist. Pyšně ji nes!

Meter: polymetric