PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
JARNÍ OSEV
by Josef Svatopluk Machar

Jde otec s hochem. Tichý, letní večer.
Jdou kolem parku, odkud duní hudba,
zní výskavý smích, hlučné hovoření
žen nastrojených, vyfintěných dětí
a dvorných mužů. Slavnost jakás asi,
jak ti, kdož sluní v pozemském se štěstí,
je pořádávají. A ti dva hledí
na pestrý rej.
Hoch s hněvnou zvědavostí
a otec očima, z nichž bída žití
vypila světlo. V továrně den skončen,
hoch naproti mu přišel. Stojí chvíli.
A otec myslí, jak je pěkně v světě,
kam osud přístup nedovolil jemu
a míní, že by roky žít moh z toho,
co slavnost tahle dnes ty pány stojí,
a dlouhé roky. Nereptá, je ubit,
a cítí, že je to tak samozřejmé.
Hoch dívá se, jak pěkně vystrojeny
jsou děti tyto. Vidí v stáncích jídla,
jichž jmena nezná ani. Vidí dámy
a pány, všichni zdrávi tak a svěží –
jen letmo hledne na sešlého otce
a vzteklá zuřivost mu prochví duší
a zpění krev.
V té krvi zůstane mu
pro příští čas a pro životní zápas...

Meter: iambic
EPIGRAM O HISTORII.
by Emanuel Čenkov

Historie z Lidstva mnohým Pravdou sluje.
Ale jiní zas se táží, čemu slouží?
Pravdou je, že Přítomnosť jí fabrikuje
falsa přemnohá –
s těmi pak se Historie ubohá
v příští věky těžce plouží.

Meter: trochaic
- CXLVIII -
by Gutierre de Cetina

Vos sois todo mi bien, vos lo habéis sido;
si he dicho alguna vez, señora mía,
que habéis sido mi mal, no lo entendía,
hablaba con pasión o sin sentido.
Yo soy todo mi mal, yo lo he querido;
de mí viene, en mí nace, en mí se cría;
tan satisfecha dél mi fantasía,
que el mal no piensa haber bien merecido.
Vos fuiste, vos seréis mi buena suerte:
si el mal desvariar me hace al cuanto,
ésta es mi voluntad libre y postrera.
Pues si con verte al punto de la muerte,
por ser por vos el mal lo tengo en tanto,
¡ved que hiciera el bien si lo tuviera!

Meter: iambic
Heimweh nach Rügen
by Ernst Moritz Arndt

O Land der dunklen Haine,
O Glanz der blauen See,
O Eiland, das ich meine,
Wie tut's nach dir mir weh!
Nach Fluchten und nach Zügen
Weit über Land und Meer,
Mein trautes Ländchen Rügen,
Wie mahnst du mich so sehr!
O wie, mit goldnen Säumen
Die Flügel rings umwebt,
Mit Märchen und mit Träumen
Erinnrung zu mir schwebt!
Sie hebt von grauen Jahren
Den dunkeln Schleier auf,
Von Wiegen und von Bahren,
Und Tränen fallen drauf.
O Eiland grüner Küsten!
O bunter Himmelschein!
Wie schlief an deinen Brüsten
Der Knabe selig ein!
Die Wiegenlieder sangen
Die Wellen aus der See,
Und Engelharfen klangen
Hernieder aus der Höh'.
Und deine Heldenmäler
Mit moosgewobnem Kleid,
Was künden sie, Erzähler
Aus tapfrer Väter Zeit,
Von edler Tode Ehren
Auf flücht'gem Segelroß,
Von Schwertern und von Speeren
Und Schildesklang und -stoß?
So locken deine Minnen
Mit längst verklungnem Glück
Den grauen Träumer hinnen
In alter Lust zurück.
O heißes Herzenssehnen!
O goldner Tage Schein
Von Liebe reich und Tränen!
Schon liegt mein Grab am Rhein.
Fern, fern vom Heimatlande
Liegt Haus und Grab am Rhein.
Nie werd' an deinem Strande
Ich wieder Pilger sein.
Drum grüß' ich aus der Ferne
Dich, Eiland lieb und grün:
Sollst unterm besten Sterne
Des Himmels ewig blühn!

Meter: iambic
Soneto
by Ricardo Cano Martín

Súbito el soplo de la muerte impía
oscureció tu esplendorosa frente,
y el lauro de tus sienes, refulgente
en corona trocó, de escarcha fría!
Dónde tu acento huyó cuya armonía
asombro fue de inspiración ferviente?
Dónde se hundió tu pensamiento
                     ardiente
que envolviera en su luz la fantasía?
A la tumba tu cuerpo desterrado
tu acento entre los ángeles descuella
siendo el manto de Dios su eterno abrigo
¡Oh! ¡Cuánto envidio tu sepulcro helado!
Y si pudiese proseguir tu huella
muriera al punto por estar contigo

Meter: polymetric
Pod obraz Liškův: „Kristus se modlí na hoře olivetské.“ (I. Co v noci hrůzy splodilo tvá muka,)
by Antonín Bulant

Co v noci hrůzy splodilo tvá muka,
to, Kriste, zřím v dnů našich divé směsi
a duše má se budoucnosti děsí,
když před tvým obrazem se spíná moje ruka.
Zřím Jidáše, jenž zhoubci rady vnuká,
zřím Piláty, již chabě hlavy věsí,
zřím ortel církvi psáti Herodesy –
jak rukou učených, tak pérem nedouka.
Zřím, kterak spí a prchá věrných četa,
a vidím Petry zapírati směle
před světa úsudkem, kdy bázeň děsí kletá.
Zřím lotry zmírat bez bolu a žele
a v stínu kříže na Golgotě světa
zřím tvoje miláčky, tvé Jany – osamělé...

Meter: iambic
81.  Der beste Wucherer.
by Angelus Silesius

Dem Wuchrer fall ich bey der jhm sovil erlauffen/
Daß er jhm kan ein Gutt im Himmelreich erkauffen.

Meter: iambic
II. PAN GUILLEM DE CABESTAING. (X. Konec hostiny.)
by Jaroslav Vrchlický

Potlesku bouř sálem hřměla,
vítězem pan Guillem byl,
každý na zdraví mu pil,
vášeň v jeho písni zněla
přesvědčení, pravda celá
a jen těmi zvítězil.
Poražený Bertram skryl
v dvořanů se hlučném shonu.
Však pan Raimund z Roussillonu
divně čelo kabonil
ušklíb’ se, číš odstrčil.
Zahlédl v tom purpur čela
choti, jež se ukláněla
nad Guillema s řetězem,
kterým s vlídným úsměvem
šíj mu ozdobiti chtěla.
Divá zášť mu v srdci vřela,
mlčel, do vousů však svých
mručel cos, co halil smích:
„Umřít chceš, ba toužíš snad,
posloužím ti milerád!“

Meter: trochaic
- LXVII -
by Juan Boscan

El alto cielo que en sus movimientos
por diversas figuras discurriendo,
en nuestro sentir flaco está influyendo
diversos y contrarios sentimientos;
y una vez mueve blandos pensamientos,
otra vez asperezas va encendiendo,
y es su uso traernos revolviendo,
agora con pesar y ora contentos,
fijo está en mí, sin nunca hacer mudanza
de planeta ni sino en mi sentido,
calvado en mis tormentos todavía.
De ver otro hemisferio no esperanza,
y así donde una vez me ha anochecido,
allí me estoy, sin esperar el día.

Meter: iambic
- CXVII - En el túmulo de Su Majestad, de la reina doña Margarita de Austria
by Pedro Soto de Rojas

Recibe Luz en esta tumba oscura,
o huésped ciego, y recibiendo advierte
que cenizas produce, y llanto vierte
la grandeza, la pompa, la hermosura.
El claro de Austria sol, cuya luz pura
amaneció en España, eclipse fuerte,
padece (exento de segunda muerte)
debajo el cerco de una piedra dura.
Su luz volvió a la luz, que luces crece,
su sombra sigue el natural gobierno,
y el esplendor de España se oscurece.
Detén (si es que podrás) el llanto tierno,
y en vez sobre aras de cristal, ofrece
durable aroma, y holocausto eterno.

Meter: iambic
A mi querida
by José María Heredia

Ven, dulce amiga, que tu amor imploro:
luzca en tus ojos esplendor sereno,
y baje en ondas el ebúrneo seno
de tus cabellos fúlgidos el oro
¡Oh mi único placer! ¡Oh mi tesoro!
¡Cómo de gloria y de ternura lleno,
extático te escucho, y me enajeno
en la argentada vos de la que adoro!
Recíbate mi pecho apasionado:
ven, hija celestial de los amores,
descansa aquí, donde tu amor anida
¡Oh! nunca te separes de mi lado;
y ante mis pasos, de inocentes flores
riega la senda fácil de la vida.

Meter: iambic
Das Ideal
by Kurt Tucholsky

Eine Villa im Grünen mit großer Terrasse,
vorn die Ostsee, hinten die Friedrichstraße;
mit schöner Aussicht, ländlich-mondän,
vom Badezimmer ist die Zugspitze zu sehn –
aber abends zum Kino hast dus nicht weit.
Das Ganze schlicht, voller Bescheidenheit:
Neun Zimmer, – nein, doch lieber zehn!
Ein Dachgarten, wo die Eichen drauf stehn,
Radio, Zentralheizung, Vakuum,
eine Dienerschaft, gut gezogen und stumm,
eine süße Frau voller Rasse und Verve –
(und eine fürs Wochenend, zur Reserve) –,
eine Bibliothek und drumherum
Einsamkeit und Hummelgesumm.
Im Stall: Zwei Ponies, vier Vollbluthengste,
acht Autos, Motorrad – alles lenkste
natürlich selber – das wär ja gelacht!
Und zwischendurch gehst du auf Hochwildjagd.
Ja, und das hab ich ganz vergessen:
Prima Küche – erstes Essen –
alte Weine aus schönem Pokal –
und egalweg bleibst du dünn wie ein Aal.
Und Geld. Und an Schmuck eine richtige Portion.
Und noch ne Million und noch ne Million.
Und Reisen. Und fröhliche Lebensbuntheit.
Und famose Kinder. Und ewige Gesundheit.
Aber, wie das so ist hienieden:
manchmal scheints so, als sei es beschieden
nur pöapö, das irdische Glück.
Immer fehlt dir irgendein Stück.
Hast du Geld, dann hast du nicht Käten;
hast du die Frau, dann fehln dir Moneten –
hast du die Geisha, dann stört dich der Fächer:
bald fehlt uns der Wein, bald fehlt uns der Becher.
Etwas ist immer.
Jedes Glück hat einen kleinen Stich.
Wir möchten so viel: Haben. Sein. Und gelten.
Daß einer alles hat:
das ist selten.

Meter: polymetric
8.
by Emanuel Geibel

Wenn du jemals in ein leuchtend Auge
Schautest und in seiner feuchten Tiefe
Eine liebe Menschenseele ruhn sahst,
O so blick' empor zum Himmel heute!
Denn ein glänzend aufgeschlagnes Auge
Ist auch er, und durch den blauen Schimmer
Magst du in den Abgrund aller Liebe,
Magst du tief in Gottes Herz hinabsehn.

Meter: trochaic
IN MEMORIAM.
by Jaroslav Vrchlický

Za krůpějí pár z moře lásky,
Ty snivá s bledým, sladkým čelem,
co snesla’s v středu tupé chásky,
ve bědném žití celém!
Je hřích, genia líbat rysy,
když s kamením se ruce zvednou?
z těch žen, jež za Kristem šly kdysi,
Tys mohla býti jednou! –
Skloň umučenou láskou hlavu
do klínu černé, tiché země,
s miláčkem Nirvany pij slávu...
Spi sladce, tiše, jemně!

Meter: iambic
EL GALGO
by José Santos Chocano

Echado está a mis pies: hunde dormido
la cabeza en las patas delanteras
y así sueña con todas sus carreras
y con todas las liebres que ha cogido.
Largo, elástico —así como tendido
con ímpetu veloz en las ligeras
ansias conque recorre las praderas—
se despierta y sacude al menor ruido.
La cenicienta piel, aunque se afana
el hueso por salir con raro empeño,
finge el lustre de limpia porcelana.
Súbito tiembla: con extraña fiebre;
porque ve que en los campos del ensueño
donde menos se piensa está la liebre.

Meter: anapestic
1L: Es spricht
by Christian Wernicke

Es spricht
Und
Er
In seinem Antlitz sitzt das Merckmahl böser Tage,
Und sein Neu-Jahrs-

Meter: polymetric
Eróticas – - I -
by Esteban Manuel de Villegas

¿Ves la instabilidad de nuestra vida
al llorar triste, y al reír suave?
¿Ves la facilidad que muestra el ave
al redimir su libertad perdida?
¿Ves la espuma del mar blanca y crecida
al desgajarse del torrente grave?
¿Ves al pe, ves el agua, ves la nave?
Pues todos son retratos tuyos Lyda.
Fuiste mujer en todas tus acciones
y el que en ti no esperó tal desvarío,
ya llora el suyo, porque al fin lo eres.
Mas vosotras que oís estas razones
vida, ave, espuma, pez, agua, navío,
perdonad, si os comparo a las mujeres.

Meter: polymetric
- XI -
by Juan de Timoneda

A una ninfa yo vi que se peinaba
con un peine de plata de oro fino,
sobre el pecho y el cuello cristalino
se esparce y su blancura matizaba.
Y cuando con el peine lo apartaba,
se veía el cuello y pecho que es tan digno,
y un rostro que mirarle es desatino
pues como ciega el sol así cegaba.
Volviendo sobre mí, que no fue poco,
le dije: «Gracia es esta y hermosura
para causar cien mil competidores.
Quien cuerdo fuere, aquí será más loco,
que no puede, señora, haber cordura
mayor que enloquecer por tus amores.»

Meter: iambic
44. An Valeriam
by Andreas Gryphius

Damit du keinen möchst/ der deiner wehrt bekommen;
Hat

Meter: polymetric
Am fünften Sonntage in der Fasten
by Annette von Droste-Hülshoff

Die Propheten sind begraben!
Abraham ist tot!
Millionen, Greis' und Knaben,
Und der Mägdlein rot,
Viele, die mir Liebe gaben,
Denen ich sie bot,
Alle, alle sind begraben!
Alle sind sie tot!
Herr, du hast es mir verkündet,
Und dein Wort steht fest,
Daß nur der das Leben findet,
Der das Leben läßt.
Ach, in meiner Seele windet
Es sich dumpf gepreßt;
Doch, du hast es mir verkündet,
Und dein Wort steht fest!
Aber von mir selbst bereitet,
Leb' ich oft der Pein,
Alles scheint mir wohl geleitet,
Und der Mensch allein,
Der dein Ebenbild bedeutet,
Jammervoll zu sein:
Sieh, so hab' ich mir bereitet
Namenlose Pein.
Hab' ich grausend es empfunden,
Wie in der Natur
An ein Fäserchen gebunden,
Eine Nerve nur,
Oft dein Ebenbild verschwunden
Auf die letzte Spur:
Hab' ich keinen Geist gefunden,
Einen Körper nur!
Seh ich dann zu Staub zerfallen,
Was so warm gelebt,
Ohne daß die Muskeln wallen,
Eine Nerve bebt,
Da die Seele doch an allen
Innig fest geklebt,
Möcht' ich selbst zu Staub zerfallen,
Daß ich nie gelebt!
Schrecklich über alles Denken
Ist die dumpfe Nacht,
Drin sich kann ein Geist versenken,
Der allein gedacht,
Der sich nicht von dir ließ lenken,
Helle Glaubensmacht!
Ach, was mag der Finstre denken
Als die finstre Nacht!
Meine Lieder werden leben,
Wenn ich längst entschwand,
Mancher wird vor ihnen beben,
Der gleich mir empfand.
Ob ein andrer sie gegeben,
Oder meine Hand!
Sieh, die Lieder durften leben,
Aber ich entschwand!
Bruder mein, so laß uns sehen
Fest auf Gottes Wort,
Die Verwirrung wird vergehen,
Dies lebt ewig fort!
Weißt du wie sie mag entstehen
Im Gehirne dort?
Ob wir einst nicht lächelnd sehen
Der Verstörung Wort,
Wie es hing an einem Faden,
Der zu hart gespannt,
Mit entflammten Blut beladen
Sich der Stirn entwand?
Flehen wir zu Gottes Gnaden!
Flehn zu seiner Hand,
Die die Fädchen und die Faden
Liebreich ausgespannt.

Meter: trochaic
ROMANCE BIBLICKÁ
by Jan Neruda

Kdys Filištýny napad vztek,
že Židů král jim něco řek:
„Ne – ne! to nesneseme –
no – my jim nařežeme!
Však kde je milý obr náš,
šestiloketní Goliáš?
Bez něho přec to nejde –
ať na radnici vejde!
Vždyť při muzice vytlouk ves,
a kdysi vola v pěsti nes,
ba spral i Herkulesy –
ach Goliáši, kde jsi!?“
„Zde jsem,“ řek na to Goliáš,
„a smluvíme-li se, jsem váš,
když deset tisíc dáte,
mne na ty Židy máte.“
Tu měli radost velikou,
hned odevřeli kasu svou
a dali baculatých
mu deset tisíc zlatých.
On groše do pasu si šoup
a bručel: „To jsem levný troup!“
Pak nahlas řekl: „Pojďme
a krále Saula shoďme.“
Tak šli. A přešli země prut,
až došli zrána země Jůd,
a armády pak obě
tu stály proti sobě.
Zde vrch, tam vrch, a obapol
se rozpínají stany kol –
a obr s vrchu dolů
již sstoupá do údolu.
Měď na lebce a v mědi hnát,
meč vážil centnýř akorát
a nad košilí z kmentu
měl krunýř na pět centů.
Ha! šla to z něho hrůza, hu!
on rozkřík se jak bůvol tu
a smál se, strach jich vida,
i dělal na ně žida.
A v souboj s posměchem je zve:
„Vy breptové, vy maušlové,
já mžikem, na mou věru,
vás Židy všechny speru!“
Král Saul se strachy třepetal,
a po táboru hlásit dal,
kdo odhodlá se k boji,
že dá mu dceru svoji.
To slyšel David pastucha
a vesel zvolal: „Chachacha! –
jen co si phrak svůj nabhím,
já hned then obr zabhím!“
Již prak a hůl svou v údol nes,
tu obr zařval: „Což jsem pes,
že ty jdeš na mne s holí?“
Však David: „Phočkhaj – bholí!“
Hned kamenem ho v čelo flek,
a obr padnul, už jen hek
a více nezamuknul,
jen ještě rukou cuknul.
A David do týlu ho ťal,
pak useknutou hlavu vzal,
vzal pás si obrův k tomu,
a šel si zase domů.
Filištští do bot práskali
a Židé hopsa skákali
a do kolen se plácali,
a ženy kolem jásaly:
„Král Saul vzal na se thisíc,
však Dhavid dheset thisíc!“

Meter: iambic
IV. Vydal jsi nás v nepřátelské ruce,
by Antonín Klášterský

Vydal jsi nás v nepřátelské ruce,
svrhl jsi nás ve prach s výše trůnu,
aby šlapal po nás tvrdý škůdce,
matce naší ubil děti v lůnu.
Naši slávu učinil jsi parou,
zlovolně již vítr může hnáti –
ale hrdost, hrdost otců starou,
hrdost jen nám, Bože, neměl’s bráti!
Žebráme tam, kde jsme poroučeli,
hrbíme se, hřmít kde třeba smělo,
nepřítel když na hod kráčí skvělý,
za kost pro psa ukláníme čelo.
Hodí nám ji a zas nám ji vemou
se smíchem, jenž srdce trnem píchá,
a ten pes jde s bolestí svou němou,
rány svoje v koutě líže zticha.
Není srdce, jež by k činům ztvrdlo,
pro potupu pouta – není studu,
brat se sápe na bratra jen hrdlo,
o drobet že víc má v stejném trudu.
„Pojď!“ my na svět voláme, „a shlédni
nad naši-li bolest jiná větší?“
A již v šašků čapce tančí jedni,
druzí s otců palcáty a meči...
Vydal jsi nás v nepřátelské ruce,
svrhl jsi nás ve prach s výše trůnu,
aby šlapal po nás tvrdý škůdce,
matce naší ubil děti v lůnu.
Naši slávu učinil jsi parou,
zlovolně již vítr může hnáti –
ale hrdost, hrdost otců starou,
jen tu hrdost, Bože, neměls bráti!

Meter: trochaic
Von der Sonne, den Planeten,
 und vom Firmament.
by Barthold Heinrich Brockes

Es scheint, ob wir die Sonn' im Creyse lauffen sehn,
Dieweil wir uns auf einer Kugel drehn.
Wenn sie von Osten her, nach Westen scheint zu eilen,
Und aus dem Wasser hier, dort in die Fluht zu gehn;
Ist es die Erd allein, die, da sie gehet,
Und sich um ihre Ax, von West nach Osten drehet;
Verursacht, daß es uns, als wenn die Welt
Gantz anders sich bewegt, ins Auge fällt.

Meter: iambic
Salziges.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Das Salz ist theuer, billig sind die Zähren!
O wenn doch unsre Zähren Salz nur wären!
Dann hätten wir in unsrer Noth
Auch Salz auf unser bischen Brot.
Warum doch machen sie das Salz so theuer?
O ging' es ihnen allen doch noch heuer,
Wie Loth's Gemahlin dazumal!
Dann brauchten wir kein Salzregal.

Meter: iambic
- XXXVII -
by Bernardino de Rebolledo

Con achacosos pies a paso lento
emprendo fatigado peregrino
de la Virtud el áspero camino,
arrastrando mi propio desaliento.
Del voluntario error no descontento
a volverle a seguir me determino,
tropezando en mi torpe desatino
con menos luz y más conocimiento.
Llegar a vos sin mi Señor no puedo,
y conmigo será dificultoso
mientras no disolvéis lazo tan fuerte.
Pues no basta el amor rómpale el miedo,
en el castigo os mostraréis piadoso
si me dais vida amenazando muerte.

Meter: polymetric
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Wer ist so klug/ der den ins Netze zieht/
Der mit zwey Paar verliebter Augen sieht.

Meter: iambic
Buď tedy s bohem, čarovná
by Gustav Dörfl

Buď tedy s bohem, čarovná
ty kolébko mých blaha snů;
zavírej za mnou brány své –
já nad tím více nežasnu.
Tkej dál jen sítě mámivé –
já vím, že šťastným nebudu;
a rozpřádej je po srdcích –
neumím klnout osudu.
Ty hýčkala jsi štěstí mé
i zhoubu, obé na polo –
jdu od tebe, a přece bych
tu věčně bloudil okolo!

Meter: iambic
W ALLER   I M   S CHNEE
by Stefan George

Noch zwingt mich treue über dir zu wachen
Und deines duldens schönheit dass ich weile
Mein heilig streben ist mich traurig machen
Damit ich wahrer deine trauer teile
Nie wird ein warmer anruf mich empfangen ·
Bis in die späten stunden unsres bundes
Muss ich erkennen mit ergebnem bangen
Das herbe schicksal winterlichen fundes.

Meter: iambic
Zuschrifft
by Johann Klaj

Bellona/ welche dich begabt mit wehrten Palmen/
und deinen Siegespracht/ mit Lobgesang und Psalmen/
verewigt in der Welt/ hat ihr erhabnes Haubt/
deß grünen Lorbeerkrantzs/ zu deinem Lob beraubt/
und dich damit bekrönt. Wie solches ist geschehen/
hat vor verwichner Zeit die Teutsche Welt gesehen:
Irene trat her zu/ mit der Oliven-Kron/
bekröne dich damit/ und halff dir auf den Thron/
deß Norden Königreichs. Der höchste Preis in Kriegen
ist/ mit dem Heldenmuht/ im Siege/ sich besiegen/
und zwingen die Begierd/ die sonsten nimmersatt
sich/ in dem grössten Glück/ nicht leicht vergnüget hat.
Irene/ welche du in Teutschland eingeführet/
hat dich/ mit ihrer Kron/ wie jetzt gesagt/ bezieret/
und rühmet Deinen Ruhm: die waare Seligkeit/
ist dem/ der Friede stifft/ als Gottes Kind/ bereit/
Bellona saget frey/ daß sie zwar überwunden/
doch in beliebter Hand den milden Tod gefunden/
der nun die letzte Welt von neuem Leben macht/
und der die Friedenszeit hat an das Liecht gebracht.
Vulcanus hat die Kunst deß Schmittenwercks erfunden/
Apollo/ wie man heilt die Schmertzenvolle Wunden/
der schöne Majen-Sohn der güldnen Leyren Band:
deß wegen sie gesetzt sind in der Götterstand/
nach jener Heyden Weis. Wie soll man den verehren/
der uns den werthsten Schatz/ den Frieden/ zu bescheren/
erfreulichst sich bemüht? Der diesen Krieg gestillt/
ist gleich dem Erdengott/ mit Himmelsgeist erfüllt.
O hocherleuchter Fürst/ der du den Fried erzeuget/
für dir Irene sich/ als ihrem Vatter/ neiget/
der Tochter deines Lobs laß deines Namens-Ehr/
erwünschend/ daß dein Reich sich nach und nach vermehr.
Euer Königlichen Hoheit

Meter: iambic
PŘÁNÍ.
by František Kyselý

Jak Dunstan chtěl bych svatým být
a probdít v chrámu noční klid.
A chtěl bych, by mě duchů řad
jak jej v ráj sladký přišel zvát.
A jako on bych měkce řek’:
„To, andělé, mi není vděk.
Jak opustit kraj temný psot,
když zítra slavný Boží hod?
Kdo zakáže mým ovečkám,
když plničký jich bude chrám?
Kdo dá jim Krista v růži úst,
by zkrotil trapný duší půst?
Ne, ne; ač prahnu po nebi,
mne ovečkám jest potřebí.“
I byl by v nebi shon a ruch! –
A hněval by se dobrý Bůh?

Meter: iambic
On the Death of Sir Erasmus Philips
by Anna Williams

Unfortunately drowned in the River Avon, near Bath, October 15, 1743

Why dash the floods! What cries my soul affright!
How steep the precipice! How dark the night!
Then Virtue sunk in Avon’s fatal wave,
No friend to succour, no kind hand to save; 
The circling waters hide his sinking head,
The treach’rous bottom forms his oozy bed. 
Behold the bloated corpse, the visage pale; 
See here what virtue, wealth, and birth avail.
What now remains beneath this load of pain?
To weep is nature, but to weep is vain.
What now remains? It yet remains to try 
What hope, what peace, religion can supply: 
It yet remains to catch the parting ray,
To note his worth ere mem’ry fade away,
To mark how various excellence combin’d, 
Recount his virtues, and transcribe his mind. 
It yet remains with holy rites to lay,
The breathless reliques in their kindred day.
Ye wise, ye good, the holy rites attend,
Here lies the wise man’s guide, the good man’s friend.
Awhile let faith exalt th’ adoring eye, 
And meditation deep suspend the sigh;
Then close the grave, and sound the fun’ral knell,
Each drop a tear, and take a last farewell; 
In peace retire, and wish to live as well.

Meter: iambic
Lines Written in the Bay of Lerici
by Percy Bysshe Shelley

She left me at the silent time
When the moon had ceas'd to climb
The azure path of Heaven's steep,
And like an albatross asleep,
Balanc'd on her wings of light,
Hover'd in the purple night,
Ere she sought her ocean nest
In the chambers of the West.
She left me, and I stay'd alone
Thinking over every tone
Which, though silent to the ear,
The enchanted heart could hear,
Like notes which die when born, but still
Haunt the echoes of the hill;
And feeling ever—oh, too much!—
The soft vibration of her touch,
As if her gentle hand, even now,
Lightly trembled on my brow;
And thus, although she absent were,
Memory gave me all of her
That even Fancy dares to claim:
Her presence had made weak and tame
All passions, and I lived alone
In the time which is our own;
The past and future were forgot,
As they had been, and would be, not.
But soon, the guardian angel gone,
The daemon reassum'd his throne
In my faint heart. I dare not speak
My thoughts, but thus disturb'd and weak
I sat and saw the vessels glide
Over the ocean bright and wide,
Like spirit-winged chariots sent
O'er some serenest element
For ministrations strange and far,
As if to some Elysian star
Sailed for drink to medicine
Such sweet and bitter pain as mine.
And the wind that wing'd their flight
From the land came fresh and light,
And the scent of winged flowers,
And the coolness of the hours
Of dew, and sweet warmth left by day,
Were scatter'd o'er the twinkling bay.
And the fisher with his lamp
And spear about the low rocks damp
Crept, and struck the fish which came
To worship the delusive flame.
Too happy they, whose pleasure sought
Extinguishes all sense and thought
Of the regret that pleasure leaves,
Destroying life alone, not peace!

Meter: polymetric
Drei Schlagworte
by Friederike Kempner

Wie heißt das Wort, das in der halben Welt
Man gleichbedeutend mit dem Gelde hält,
Doch mit dem Geld, das stets im Säckel bleibt,
Und schon von selbst die besten Zinsen treibt?
Es ist, es heißt die, die, die, die,
Die teure Bourgeoisie!
Wie heißt das Wort, das in der halben Welt
Man gleichbedeutend mit dem Elend hält,
Doch mit dem Elend, – das mit wack'rem Mut
Die schwere, große Arbeit tut?
Es ist, es heißt: der, der, der, der,
Es heißet: Proletarier!
Wie heißt das Wort, das in der halben Welt
Man gleichbedeutend mit Utopien hält,
Doch mit Utopien, ähnlich Morgenlicht,
Das hell und warm zu jedem Herzen spricht?
Es ist, es ist mein Ideal,
Das große Wort, es heißt: sozial.

Meter: iambic