PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Des Sultans Gesetz
by Felix Dahn

»dieses geht nicht!« sprach in Joppe
Sultan Selim, der vor kurzem
Abgeschlossen auf drei Jahre
Waffenstillstand mit den Christen
Drüben in Jerusalem.
»dieses geht nicht, daß die kecken
Tempelritter, diese Schlingel,
Tag für Tag gen Joppe reiten
Und mir meiner schönsten Türken-
Mädchen Herzen schnappen weg.
Weil nun solches Herzgeschappen
Anhebt meist mit Schleierlüften,
So befehl ich: jeden Templer,
Welcher eines Türkenmädchens
Schleier lüftet, trifft der Tod:
Wenn sie nicht statt dessen vorzieht,
Nach der Wahl des Mädchens selber,
Daß den frechen Übeltäter
Augenblicklich von dem Vater
Sie empfängt zum Eh'gemahl.«
Dies Gesetz schuf zürnend Selim. –
Solches hatte kaum vernommen
In Jerusalem Herr Reinhart,
Auch ein frommer Tempelritter,
Als er stracks gen Joppe ritt.
Fest in seinen langen, weißen
Mantel eingehüllt durchschritt er
Joppes Straßen: herrlich schritt er:
Tausend Türkentöchter seufzten
Durch die Läden: »Welch' ein Mann.«
Sieh, da wandeln ihm entgegen,
Tief verhüllt, zwei Türkenmädchen:
Und der ungezogne Templer
Hebt sofort der einen Schleier
Und er ruft: »Schön! Wahrlich, schön!«
Und er zieht sogleich der zweiten
Von dem Antlitz auch den Schleier:
»tausend Tode will ich sterben«,
Ruft er, »schönstes Weib der Erde –
Aber einmal küß' ich dich.«
Und er küßt sie. – Und natürlich
Wird sofort er arretiert auch
Von den türkischen Gendarmen –
Und das fromme Joppe jubelt:
»diesem wird's mal schlecht ergehn!
Denn die braven Türkenmädchen,
Die so tödlich er gekränkt hat,
Waren – also mög' es jedem
Kecken Schleierlüfter werden –
Sultan Selims Töchter selbst!« –
Vor dem Sultan stand der Ritter:
Und es sprach die eine Tochter
– Schwarze Brau'n zog sie zusammen
Und es war die ält're Tochter,
Die der Frevler
»vater, Todes soll er sterben
Nach dem ersten Paragraphen
Deiner Satzung: – ich verlang' es!«
Und der Sultan, turbannickend,
Sprach: »Gestrenge Tochter, ja!«
Doch da sprach die jüng're Tochter,
– Blondgelockt, sie, die er küßte: –
»lieber Vater, ich verlange
Diesen jungen Staatsverbrecher
Nach Gesetz zum Eh'gemahl.
Denn ich bin ein Türkenmädchen
Und ein Templer ist der Ritter
Und er hat – ich kann's beweisen –
Meinen Schleier hoch gelüftet
Und dein zweiter Paragraph« –
»schweig und nimm ihn!« sprach der Sultan,
»schwierig ist's, Gesetze machen,
Schwerer noch ist's, Mädchen hüten: –
Küss' mich, Goldgelock, mein Liebling,
Heute noch soll Hochzeit sein.«

Meter: trochaic
1L: An der Veste Wall und Warten,
by Anastasius Grün

An der Veste Wall und Warten,
Die dich zügeln soll, Florenz,
Lehnt sich deines Fürsten Garten,
Blüthenvoll im sonn'gen Lenz.
Doch des Schlummers süße Schlinge
Hält die Wacht am Wall umfahn,
Rost zerfraß des Kriegers Klinge,
Seiner Flinte fehlt der Hahn.
Tief wohl schläft er; ihn umdüstert
Keine Ahnung der Gefahr.
Hört er's nicht, wie's unten flüstert
Droh'nd aus der Belag'rer Schaar?
Sieht er nicht im Thale blinken
Federbüsche aller Art,
Hundertfarb'ge Fähnlein winken,
Denen, Lenz, dein Heer sich schaart?
Und doch blasen aus den Beeten
Wie ein Janitscharenchor
Tausend blühende Trompeten
Schon zum Sturm, zum Sturm empor!
Und doch schwebt schon ob der Veste
Eine Lerch' als Luftballon,
Die vom Feindesheer die beste
Kundschaft bringt als dein Spion!
Schwert- und Feuerlilie schwingen
Waffen hoch im Zornesmuth,
Jene scharfe breite Klingen,
Diese rothe Luntengluth.
Mit den breiten grünen Tatzen
Haut der Feigenbaum die Wand;
Tausend Blumenknospen platzen,
Wie im Peloton entbrannt!
Bravo! Wie ein Hagelschauer
Schwarzer Flintenkugeln hängt
Rings entlang der Veste Mauer
Traub' an Traube dicht gedrängt!
Goldorangenbomben stecken
Allerwärts im Mauernritz;
Lenz, du führst gar tapfre Recken,
Lenz, du führst gar gut Geschütz!
Legst Spaliere und Stacketen
Als Sturmleitern an den Wall,
In die luft'gen Sprossen treten
Deine blüh'nden Stürmer all!
Ha, Verrath selbst in der Veste!
Helfend reicht am Wallesrand
Eine Rose, froh der Gäste,
Rasch den Klimmern ihre Hand!
Blüthenrank' und Epheu standen
Schon am Walle bei der Wacht',
Die sie knebelten und banden,
Als sie noch zu träumen dacht'.
Solchem Sieg zum Ehrenbogen
Wölbt aus Silbersäulen hell,
Von Demantenstaub umflogen,
Sich des Gartens Springequell.
Deiner Truppen Banner ragen,
Lenz, nun auf den Wellen dort;
Ha, wer wagt's, die zu verjagen?
O wie stark ist solch ein Fort!
Still doch, still! da, dessen Leier
Nie von Schmeichelliedern klang,
Eben eines Fürsten Feier
Unbewußt begeistert sang!
Jenes Fürsten Preis und Ehre,
Deß Palast dort, duftumweht,
Mitten in der Stürmer Heere,
Wie die Burg des Lenzes, steht!

Meter: trochaic
Soneto
by Juan de Valdés y Menéndez

La luz mirando, y con la luz más ciego,
rompe Leandro espumas plateadas,
y entre las olas, con el viento hinchadas,
pide al cielo piedad, al mar sosiego.
Acuden olas en sintiendo el fuego,
y así le dice, viéndolas airadas:
«Dejadme mientras voy, olas sagradas,
y anegadme podréis, volviendo luego »
Tiembla su amor el trance riguroso,
sepulta su esperanza el mar airado,
y la postrera voz entrega al viento
¡Oh tres y cuatro veces venturoso,
y triste yo, que, tras haber gozado,
perdí las esperanzas y el contento!

Meter: iambic
2.
by Louise Otto

Wohl ist es schön in Maientagen
Am Herzen der Natur zu ruhn,
Doch schöner ist das kühne Wagen:
Der Schönheit Wunder selbst zu thun.
Wie schön es auch im Mai zu sterben
Um aufzublühn zur Frühlingszeit:
Ein stolzer Geist will mehr erwerben,
Will höhere Unsterblichkeit!
Drum ward ein magisch Band gewoben,
Das Erd und Himmel gleich umschließt,
Und als ein heilger Strahl von oben
Ob unserm Dasein sich ergießt.
Der
Kam darum in die Menschenwelt,
Daß sie zum Ewig-Schönen, Wahren,
Die Augen uns geöffnet hält!
Halb unser Selbst, und halb ein Wunder
Begegnet uns dies Himmelskind,
Die Seele geht in Wonne unter
Ob sie doch nur sich selbst gewinnt!
Dies ist der Kunst erhabnes Sein,
In ihr allein ruht Glück und Leben,
Sie ist der Gottheit Wiederschein.
Mag alles sonst auf Erden wanken,
Gefangen sein in Kaum und Zeit:
Für ihre göttlichen Gedanken
Erzwingt die Kunst Unsterblichkeit.
Und darum Heil den Weihestunden
Der Offenbarung ihrer Macht:
Der Mensch, der so den Gott gefunden,
Hat die Erlösung mit vollbracht.

Meter: iambic
A Nactalia – I
by Sebastián Alfredo de Morales

Van esas plantas para ti cogidas
fueron, Nactalia, para ti sembradas,
con lágrimas del alma cultivadas
y al soplo de los céfiros nacidas;
sus flores lucirán cual nuestras vidas,
un instante no mas, y deshojadas,
por los vientos serán arrebatadas,
y más tarde a vil polvo reducidas.
Como el bello verdor de su ramaje
así es bello su rostro soberano,
y aunque el tiempo veloz la
                     pompa ultraje
de ese tu brillo juvenil lozano,
más días vivirán nuestros
                        amores
que las plantas fugaces y sus flores

Meter: polymetric
- 830 - Acto I, FLORIANO
by Lope de Vega

Amor, tiempo, ocasión, fortuna, cielo,
veisme aquí pobre, que el sustento pido,
amor me dio el sujeto enriquecido,
en cuyas alabanzas me desvelo.
El tiempo me dio tiempo, y con su vuelo,
esta ocasión presente me ha ofrecido:
si la fortuna me ha favorecido,
¿quién debe al cielo lo que yo en el suelo?
Eché la hacienda por salvar la vida
en tu piélago, amor, y llegué al puerto
pidiendo como pobre la comida.
Ya de la vida estoy seguro y cierto,
¿qué milagro me queda que te pida
después de haberle dado vida a un muerto.

Meter: iambic
- XXXVII -
by Lopez de Mendoza

Adivinativos fueron los varones
de Galilea, cuando los dexó
nuestro Maestro, mas sus coraçones
non se turbaron punto más que yo.
Por mí sabidas vuestras estaciones,
vuestro camino, el cual me mató;
e así non cansan las mis afliciones,
aunque si vuestro era, vuestro só.
Faced agora como comedida,
non me matedes, mostradvos piadosa;
façed agora como fizo Dios
e consoladme con vuestra venida;
cierto faredes obra virtüosa,
si me valedes con vuestro socós.

Meter: polymetric
Jeseň.
by Jaroslav Vrchlický

Džbán přines chladný šumícího vína
a číše dvě a sedněm – vichr fičí
a třese okny... Smrt již chřestí klíči,
je čas, kdy se to divně rozpomíná...
A nalij, pijme! – Ale cizí, jiná
než před lety v tvém srdci píseň klíčí,
je stará koketa dnes, jež se líčí,
tvá Musa, drahý, znavená a líná.
To chladné víno náhle divně hřeje,
a v oku slední jiskra zažíhá se...
A nos amours! – Ach, kde jste, květy jara?
Ach, prstem kterého jen čaroděje
by mohlo vzpláti v celé, plné kráse,
co marnou touhou v svadlých ňadrech hárá!

Meter: iambic
SOUMRAKY DUŠE.
by Jaromír Borecký

V symbolů tajemném se přítmí stará duše koupá,
svých hořkých záchvatů na křídlech krví znícených;
jak plápol magický, jenž na zlatých se půdách houpá,
do vírů rythmických tak celá ponořena, stoupá
z křišťálu přeludů v prach černý světů zřícených.
Do pohřbů krvavých, v nichž kohinúrů požár hoří,
má zřítelnice mdlá se vpíjí v slunce žhavý bod.
Ó, tváři Mithrova, ty oko božských, věčných zoří,
sraž víko s duše mé, po pravdě žíznící, ať vnoří
se v tebe, v jedno své, jež lotosem jsi čistých vod.
Ty, Súrjo, umíráš, a bázeň na mou duši lehá
jak hroznýš oslizký, jenž v tlamě hnusné třímá svět,
a více chvěji se, než svatá řeka, samá něha,
kdy ňadra hedvábná a opýřená Kálu šlehá.
Má duše nevinna jak Višnův černomodrý květ.
Mé oko vidělo, že Mája Brámu oči loupá,
jak Jama mrtvolám se smečkou psů v tmě chycených;
Brám sama, bez času jenž v prázdnu bez příčin se houpá,
v symbolů tajemném se přítmí stará duše koupá,
svých hořkých záchvatů na křídlech krví znícených.
Jak zlatá patena má duše unavená,
mdlá, do snů ztracena, se tiše chvěje, stená,
na bolů oltáři má duše unavená
jak zlatá patena se oddaně chví, stená.
Na nudy oltáři sní duše moje spiatá,
jak svatá, ve záři jež nahá k mukám chvátá.
Svou vášní ztrýzněna tkví duše moje spiatá
na nudy oltáři, jíž sytá k mukám chvátá.
Svou bázní ztrýzněna, Satanu, jenž jest žena,
hymn stená schýlena, jak Kršně Rádhá vzňatá,
na lásky oltáři Satanu, jenž jest žena,
sta jich tmy Císaři v pohybů chvění stená,
nadšením trýzněna, jak vzňatá Rádhá zlatá.

Meter: iambic
1L: Wie war es zu der Aeltern Zeit,
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Wie war es zu der Aeltern Zeit,
Wenn sich ein schönes Paar gefrei't?
Der Ehestand war voller Streit,
Voll Einigkeit die erste Liebe.
Wie geht es in der iungen Welt,
Wenn sich ein schönes Paar gefällt?
So bald es eh'lich sich gesellt,
Verwandeln sich die ersten Triebe.
Der allerwürdigste Genuß,
Ein süsser und verschwiegner Kuß
Wird bitter durch das Wörtlein: Muß.
Dis war der klugen Alten Glaube.
Ich glaub' es mit und sage dis:
Vor meinen Mund schmekkt ganz gewiß
Ein Schmätzgen noch einmal so süß,
Wenn ich es schönen Lippen raube.
Wem seine Liebe glükken soll,
Der prüfe Herz und Nieren wol,
Sonst wird sein Haus von Kummer voll,
Und leer von Lust, und Scherz, und Liebe.
Dann geht es so, wer weiß nicht? wie,
Sie wünscht sich den, er wünscht sich die,
Und beide finden ohne Müh
Ernehrer der entstandnen Triebe.
Ein Beispiel ist mir schon bewußt,
Und ohne Lieb' und ohne Lust
Hört Martha: Schätzgen, komm, du mußt;
Und folgt langsam mit kleinen Schritten.
Wenn sich Bellander eingestellt,
Der sich vor viel geschikkter hält,
Von dem sie selbst dis Urteil fällt,
So läßt sie sich nicht lange bitten.
Was würket nicht der schnöde Zwang!
Gefälligkeiten ohne Dank,
Und oft sein ganzes Lebelang
Erkenntniß eh'licher Beschwerden.
Es lebe, was sich scherzend übt!
Es lebe, was sich mir ergiebt!
Und doch dabei die Freiheit liebt,
Die Freiheit, meinen Schatz auf Erden.

Meter: iambic
- 83 -
by Lope de Vega

Claudio, si no inventé las vigoteras,
ni he traducido libros de Toscano;
si respeté severo al tiempo cano,
sin envidiar ajenas primaveras.
Si arbitrios, si fantásticas quimeras
no me han tenido pervertido y vano;
si hablé como mis padres Castellano,
sin dar mohatras, ni labrar esteras.
Si siempre alabo a cuantos son versistas,
y no quiero que a mí nadie me alabe,
y confieso, que todos me prefieren:
¿Qué murmuran de mí los censuristas?
Si sé, ¿por qué no estiman al que sabe?
y si soy ignorante, ¿qué me quieren?

Meter: iambic
Am Sophientag
by Clemens Brentano

Süßer Mai du Quell des Lebens
Bist so süßer Blumen voll
Liebe sucht auch nicht vergebens
Wem sie Kränze winden soll.
Süßer Mai, mit Blumenglocken
Läutest du das Fest mir ein
Ich bekränze ihre Locken,
Will ein frommer Gast auch sein.
Süßer Mai, zum Liebesmahle
Trägst du Blumenkelche ein
Blütensäulen stehn im Saale
Drüber wölbt sich Sonnenschein.
Süßer Mai, in deinen Kelchen
Küssen fromme Bienen sich
Aber unter allen welchen
Hast du eingefüllt für mich!
Süßer Mai! du bringest nieder
Blume, Blüte, Sonnenschein,
Daß ich wisse, wem die Lieder,
Wem das Herz, das Leben weihn.

Meter: trochaic
- CXXX - Al mismo tema
by Joseph de Litala y Castelvi

Descansa en este Mármol yerto, y frío,
el famoso Esquivel, el gran prelado,
a cuyo silbo, y golpe del Cayado,
el indócil rebaño cedió el brío.
Su sal gusto, y el caudaloso río
de su doctrina, se bebió sagrado,
logrando por su celo y su cuidado,
el invierno el redil, sombra el estío.
Inquiridor de glorias con desvelo,
cavó las grutas, e inquietó el reposo,
de tanto Divo Atleta cuyo vuelo,
las esferas cortó majestuoso,
labróles Panteón, y subió al Cielo,
con multitud de mártires glorioso.

Meter: polymetric
(CYKLUS MALÍŘKY COSTENOBLOVY.)
by H. Uden

Ne tragédie ženy, matky, dcery, –
los lidské samice od divé slasti,
jež nahým tělem tak dovede třásti,
že potopí se v ples rozkoší sterý,
do hrůzy sklamání a zpronevěry,
do břitkých hrotů kormutlivé strasti
a bídy, která může rozum zmásti,
je stěsnán v náčrt ohyzdný a šerý.
Proč horšiti se? Když je světlo jasné,
i stín je sytým – zlomek pravdy prosté
je zrnem, z něhož celá pravda vzroste,
a zoufalství, jež k propasti se kloní,
by střemhlav letíc uvrhlo se do ní,
jest vzkřikem hvězdy, která v blátě hasne.

Meter: iambic
1L: Mein Daphnis, meine Lust, mein Trost, mein Jonathan,
by Johann Christian Günther

Mein Daphnis, meine Lust, mein Trost, mein Jonathan,
Dem ich, o könt es seyn, mein Leben gern verschriebe,
Mit dem ich Tag vor Tag mich in der Weißheit übe,
Auf deßen Freundschaft ich das Unglück trozen kan,
Ja, der mir jezt mehr Guts als ich mir stets gethan,
Sind die in dieser Brust dir eingeweihten Triebe
Mir nicht viel köstlicher als brünstge Frauenliebe,
So greife mich der Zorn des höchsten Wesens an.
Hoch schwör ich durch den Kiel, noch höher in Gedancken,
Die Treue schliest sich hier in sechzehn Zeilen ein.
Allein mein reines Herz erlaubt ihr keine Schrancken
Und läst mich wenigstens hier keinen Dichter seyn,
Weil ich, du siehst es selbst, mit niedrigem Gesange
Durch die mit Fleiß versäumte Kunst
Nur eines einzgen Birnbaums Gunst
Mehr als den ganzen Wald des Helicons verlange.

Meter: iambic
[du warest mein Gast in der guten Zeit]
by Friedrich Rückert

Du warest mein Gast in der guten Zeit,
Und in der bösen flogst du weit;
Nun hör' ich dein Gefieder,
Kommt etwa die gute wieder?
Du sangest mich an den Sommer lang,
Wo war im Winter dein Gesang?
Schon hör' ich neue Lieder,
So kommt der Sommer wieder.
Willkommen heiß' ich den Boten schon,
Was geb' ich dir aber zum Botenlohn?
Den Abschied will ich dir geben,
Schweb hin wo du hin willst schweben!
Der sich, wo man ihn brauchte, nicht fand,
Wo man dich nicht brauchte, bist du zur Hand;
Die gute Zeit uns bleibe,
Du aber bleib uns vom Leibe!
Doch nein, sie kommt in deinem Geleit,
Du kommst im Geleite der guten Zeit;
Wie sollte sie bei uns bleiben,
Wenn wir dich wollten vertreiben?
Und immer sei es mit Dank gesagt,
So oft es nachtet, so oft es tagt:
Der Gast ist bei uns zum Schmause,
Das Glück ist in unserm Hause.

Meter: iambic
JE VĚRU MARNO...
by Emanuel Lešehrad

Je věru marno zapírat,
že přicházejí dny,
kdy cítím se tak bezmocen,
mdlý, bídný, nicotný.
A vše mne rázem rozruší,
co jindy uklidní,
modř nebe, květy, zeleň trav
i ptáci švitorní.
A takovou mám touhu pak
se žití vírem zpít,
sám sobě prchnout, na věky
na sebe zapomnít...

Meter: iambic
S. Lucia Syracusana.
by František Leubner

Na mísce zlaté v levé nese dlani
dvě oči mrtvé, vyhaslé a chladné...
Zrak s hrůzou spěchá k její tváři vnadné
a vzhlíží zdiven v tiché oči laní.
Zpod řas se nítí vlhký úsvit ranní,
jenž s úsměvem v šer teskné noci vpadne,
a stín se tmí, v němž úpalného za dne
se čistá duše prachu cudně straní.
Ty oči oddané a vážné čelo,
to dítě srdcem, duší moudrá žena,
mne s obrazu v hluk ulic provázelo.
Tvůj věrný vzýval v žití hoři vleklém
tě Dante chmurný, postať nezlomená,
jenž k ráji došel očistcem a peklem.

Meter: iambic
ZPĚV O ČERNÉ I JASNÉ ZEMI (5)
by Vojtěch Martínek

Ne plachý sen,
ne malátný přízrak, co do mlhy roztřesen,
však přítomnost silná a žhavá,
jež pradávné prokletí na věky snímá,
nám před očima horoucně rozzářenýma
teď vstává.
A z roboty dělné a z tvůrčího víru,
co architekt rýsuje, z rozmachu inženýrů,
i ze spirál, z výpočtů, ze suchých plánů
a z pohledu smělého moderních kapitánů,
co k obzorům dalekým připlují technickou lodí,
svět tesklivě tušený, po léta přivolávaný,
a dnes jistě pevný a rozmáchlý na všecky strany,
se rodí.
Hle, člověče, netřeba opít se mámivým vínem,
vždyť v království zázraků každý den plynem,
netřeba proklínat osudy lidské
a z oblaků volat si vidiny fantastické,
vždyť vidíš před sebou na dosah rukou,
jak před tebou nesmírná kladiva tlukou,
veliké dílny a hutě a stroje,
znamení slavná míru a boje,
vždyť vidíš před sebou ve vzruchu urputném
nového člověka a novou zem.
Tam hlubiny šachet se otevrou a dají dar.
Tam z verkovních jícnů už vytéká tušený tvar
a země se chvěje, ne záludným stenem,
však souhlasným akordem v koncertu rozvichřeném,
a vidíš už mohutné stavby a široké ulice,
co mocně jsou rozpjaty do dálek letíce,
a vidíš už průplavy dalekých do moří –
to člověka síla ty zázraky vytvoří.
A přece ne, není to plachý sen,
našimi mozky a rukama bude on přetvořen
v skutečnost horoucí
pro nás i budoucí.

Meter: amphibrachic
IV. Dnes nevyzval ji věru ani k tanci,
by Viktor Dyk

Dnes nevyzval ji věru ani k tanci,
toilet nepochválil eleganci,
a déšt, ten lil se celý den.
Oblaka smutná, smutno pod oblohou,
to vyšla z domu jistě levou nohou.
A déšt, ten lil se celý den.
Pohlíží z okna. Jak ta noc je tmavá.
Posledně říkal, že ho bolí hlava.
A déšt, ten lil se celý den.
Posledně říkal, že se zvykne všemu.
I střelné ráně, z níž měl vždycky trému.
– Když déšt se lije celý den.
A dnes nepřišel vyzvati ji k tanci,
toilet nemoh’ chválit eleganci;
– že déšt se lil tak celý den!

Meter: iambic
[»Oh«, rief ein Glas Burgunder]
by Joachim Ringelnatz

»oh«, rief ein Glas Burgunder,
»oh, Mond, du göttliches Wunder!
Du gießt aus silberner Schale
Das liebestaumelnde, fahle,
Trunkene Licht wie sengende Glut
Hin über das nachtigallige Land – –«
Da rief der Mond, indem er verschwand:
»ich weiß! Ich weiß! Schon gut! Schon gut!«

Meter: iambic
Al doctor Juan Pérez de Montalbán
by Alonso de Castillo y Solorzano

El Sol de Montalbán (que es su elegancia)
disipó su esplendor tantas Auroras
que viendo de sus rayos las mejoras,
a la envidia le hicieron repugnancia
Esta, que siempre está con vigilancia,
para hacernos ofensa a todas horas,
guerra le publicó en cajas sonoras,
tan grande es su altivez, tal su arrogancia.
Como el hacer pesar es su delicia
a este Sol (que dio rayos su elocuencia)
opacas sombras a su luz derrama
Armada del poder de la malicia,
su ingenio le eclipsó con la inocencia,
pero no la memoria de su fama.

Meter: polymetric
Contra siete vicios... – Humildad
by Manuel del Palacio

Envuelta en los harapos del mendigo,
acompañando al sabio en su jornada,
bajo el regio dosel acariciada
¡Dónde quiera que estés, yo te bendigo!
De la vida en el mar eres abrigo
contra los golpes de tormenta airada,
y el guerrero a tus pies
                     rompe la espada
y tiembla de pavor el enemigo
Cuando el águila audaz desata
                     el vuelo
puede, rota la nube en que se mece,
precipitada descender al suelo:
Mientras gala del campo donde
                        crece
la luciérnaga humilde mira el cielo
y el polvo de sus alas resplandece

Meter: polymetric
40.
by Friedrich Rückert

O Held, du bist im Kampf fürs Vaterland gefallen,
Drum steht dein Bild mit Recht hier in des Tempels Hallen.
Verrathen hat man dich, geopfert dich im Leben;
Zur Sühnung mußte man dich so im Tod erheben.
Heil dir! wie hochgeehrt du könntest stehn auf Erden,
Zum Heil'gen konntest du doch nur als Märtrer werden.

Meter: iambic
- CXXIV -
by Gutierre de Cetina

Cosa es cierta, señora, y muy sabida,
aunque el secreto de ella está encubierto,
que lanza de sí sangre un cuerpo muerto
si se pone a mirarlo el homicida.
Así yo, aunque vivo, estoy sin vida
siendo visto de vos, que me habéis muerto;
con mi sangre mostré lo que más cierto
mostráis vos con mostraros desabrida.
Pero si no fue así, fue que corriendo
la sangre al corazón para valerle,
por saliros a ver erró el camino;
salvo si no fue el alma, que sintiendo
su agravio, así ante vos quiso ponerle
con señal tan costoso y tan divino.

Meter: polymetric
Don Francisco de Quevedo
by García de Porras

Si no sabéis, señora de Cetina,
quien es tenido el Sesentón Quevedo,
sabed que es un tritón, que huele a pedo,
y que de no comer caga canina.
De cuero le dio Góngora esclavina
con cara de ahorcado a medio Credo,
que al mismo San Antón pusiera miedo
en la Pandorga de Don Juan de Espina
Sayón de rua en Calvachín retablo,
mugre inmortal, y Semicapro eterno,
Clérigo Inglés, injerto en Cachidiablo.
El cuerpo en vino, el alma en el infierno,
y al fin para figura de Juan Pablo,
un pie de calzador, y otro de cuerno.

Meter: polymetric
Al túmulo de Felipe II en Sevilla
by Cervantes

«Voto a Dios que me espanta esta grandeza
y que diera un doblón por describilla;
porque ¿a quién no sorprende y maravilla
esta máquina insigne, esta riqueza?
Por Jesucristo vivo, cada pieza
vale más de un millón, y que es mancilla
que esto no dure un siglo, ¡oh, gran Sevilla!
Roma triunfante en ánimo y nobleza.
Apostaré que el ánima del muerto
por gozar este sitio hoy ha dejado
la gloria donde vive eternamente.»
Esto oyó un valentón y dijo: «Es cierto
cuanto dice voacé, seor soldado,
y quien dijere lo contrario, miente.»
Y luego, incontinente,
caló el chapeo, requirió la espada,
miró al soslayo, fuese, y no hubo nada.

Meter: iambic
169. Wie man vor die Majestät gehet.
by Angelus Silesius

Wer vor der Majestät wil unerschrokken stehn/
Der muß gewaschen sein/ und tief gebukket gehn.

Meter: iambic
UN SONETO A CERVANTES
by Rubén Darío

Horas de pesadumbre y de tristeza
paso en mi soledad. Pero Cervantes
es buen amigo. Endulza mis instantes
ásperos, y reposa mi cabeza.
Él es la vida y la naturaleza,
regala un yelmo de oros y diamantes
a mis sueños errantes.
Es para mí: suspira, ríe y reza.
Cristiano y amoroso caballero
parla como un arroyo cristalino.
¡Así le admiro y quiero,
viendo como el destino
hace que regocije al mundo entero
la tristeza inmortal de ser divino!

Meter: polymetric
Pierina Ricci. (I. Aretino.)
by Jaroslav Vrchlický

To bylo, vzpomínám, u Sansovina,
já mezi děvčaty, hrou, proudy vína
jsem cítil, kterak cosi v nepokoji
se pohnulo a třáslo v duši moji.
Mne nelákaly vděky Pocofily,
ni Angioly sladký profil bílý,
pod zlatem vlasů perletí jenž svítil;
já náhle pusté prázdno v srdci cítil.
Já neslyšel zvuk mandoliny líný
na lagunách a z žertů, Marcolini
v nichž s Tintoretem závodil, jen holá
mi slova k uchu dolétala zpola,
bez barvy slova jak obrysy stromů,
když mlha padá; já musil jít domů,
já zmizel plaše, jak předtuchu strunu
jsem kdesi lkáti slyšel ve svém člunu.
Ta sténala jak srdce mroucí v křeči.
Já přistal, skočil na břeh, v stále větší
jsem v úzkosti sběh’ schody mramorové
a strhnul clony lože purpurové.
Ó hrůzo! hrůzo! Lože prázdné bylo,
mé smutné tušení se vyplnilo!
Já svolal dům svůj, honil tebe v noci,
chtěl přinutit tě prosbami i mocí.
Já plakal v kleče, bys dál se mnou žila;
však nadarmo, ty’s mne již opustila,
mé srdce vrhla’s v těžké sny a boje –
Ó Pierino, kde je láska tvoje?

Meter: iambic
La casa del poeta
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

En casa de Don Gil estuve un rato,
y en tanto que le hablara cara a
                     cara
de su grande familia la algazara
por un poco me pone mentecato
Estaba la mujer fregando un plato,
un chiquillo arrastraba un cuchara,
y un negrito infernal con una vara
zurraba sin piedad a un pobre gato
La familia de hambre se moría,
y la pobre mujer una peseta,
para pan al marido le pedía.
Pero Don Gil escucha y no se inquieta,
pues vendió su taller de sastrería
y hace catorce meses que es poeta.

Meter: polymetric