PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
46. Klugheit ohne Erfahrenheit
by Christian Wernicke

Der wenn er geht, den Weg erst misst,
Den machet mancher Umschweiff träge;
Denn

Meter: iambic
JSEM JAKO SOSNA NA HORÁCH.
by František Eisler

Jsem jako sosna na horách,
kolem níž větry plují;
jako ta sosna na horách
já do bahen nesestupuji!
Jsem jako sosna na horách,
o kterou větry hrají;
jako tu sosnu na horách
mě z kořenů nevytrhají!
Jsem jako sosna na horách,
do které větry dují;
ale ta sosna na horách
vstříc slunci tak vášnivě bují!

Meter: iambic
[»Ruhe ist viel wert,«]
by Joachim Ringelnatz

»ruhe ist viel wert,«
Sagte das Nilpferd
Und setzte sich in 'was Weiches.
Der Elefant tat ein Gleiches.

Meter: iambic
Vesmír.
by František Cajthaml-Liberté

Ty pátráš, bratře, po vesmíru taji,
proč a jak vznikl odvěký ten ruch?
Klid nenalézáš ve biblické báji:
že nebylo nic – jen vznášel se Duch.
A mozek vědců, bdící dnem i nocí,
do tmy pochyb tvých jas nemůže dát,
své čelo sklání před neznámou mocí,
a ty se marně neustáváš ptát:
Kam, hvězdný světe, spěješ na své pouti?
A jaký je tvůj počátek a cíl?
Proč plodíš nás – proč zas dáš zahynouti?
Duch vede tě – či skupenina sil?

Meter: iambic
- XLIV -
by Francisco de La Torre

Las peligrosas bravas ondas de oro
donde perdió mi navecilla el cielo,
el resplandor del soberano velo,
que esconde la deidad del alto coro;
el estrellado y celestial tesoro
del florecido, aljofarado suelo;
la pertinacia y el dañado celo
del alma idolatrada que yo adoro;
las iris de mi cielo sosegado;
la mansedumbre y el semblante humano
de quien ahora libremente triunfo;
el altivo desdén del pecho helado,
armas fueron del crudo amor tirano
y ahora son trofeos de mi triunfo.

Meter: iambic
26.
by Friedrich von Logau

Treue Diener sind bey Hofe nach dem Tode bald vergessen;
O, sie werden schlecht geachtet, wann sie gleich noch da gesessen!

Meter: trochaic
Rima de laureles
by Fernando Ahumada

La palpitante pluma en el sombrero,
la señoril espada en la cintura,
en los ojos un rayo de bravura
y en el semblante un gesto aventurero;
cortés con los hidalgos, y altanero,
rindió galante culto a la hermosura
y, embriagado de amor, en noche oscura
ante mil rejas desnudó su acero.
Es el genio indomable de la raza
que, la espada sangrienta hasta la taza,
imprimiendo la mueca del espanto,
los mundos anchurosos recorría
aprisionando Reyes en Pavía
y sepultando imperios en Lepanto

Meter: polymetric
DIEM PERDIDI.
by Jaroslav Havlíček

Den ztratil jsem – tak řek' jsem unavené duši
dnes jako včera – zítra řeknu jí to zase,
až uvidím, že hvězda na obzoru šedém
se v stejné dálce chvěje v blýskavé své kráse.
Den ztratil jsem – ba věru dlouhé to již roky,
co na pochodu slavném v neznámé ty kraje,
když slunce zapadne, si šeptám bez naděje,
že jasný její třpyt si stále v mlhách hraje.
A ráno zas' jak dřív své bílé stany strhnu
a dám se na pochod – však sláva jeho mizí,
až v cestu tuláka se změní naposledy,
jenž utratil již vše, sám sobě jest již cizí.
Pak s chladným údivem si vzpomínati budu,
jak písně jásaly v ty první chvíle cesty
a jak jsem pravicí svým stříbrným kdys' mečem
vesele zamával s tak hrdinnými gesty.
Meč dávno vypadne mi z chvějící se dlaně
a tělo opře se o sílu sukovice
a oko zemdlené zřít bude na obzoru,
jak v mlhách shasíná svit hvězdy víc a více –
Až posléz' bez dechu po dlouhé cestě marné
se zavru unaven do tmavé svojí cely – – –
Ó, Tite, císaři! Buď vesel, jásej, hýři:
ty ztratil jsi jen den – já ale život celý!

Meter: polymetric
Al amor
by Manuel María de Arjona

Sufre las nieves, sin temor al frío,
el labrador que ocioso no pudiera
de la dorada mies cubrir su era
a la llegada del ardiente estío.
No recela el furor del Noto impío,
ni la saña del Ponto considera
el mercader que en la ocasión espera
descanso lisonjero, aunque tardío.
Mujer, hijos y hogar deja y cubierto
el soldado de sangre, en suelo extraño
el honor de su afán contempla cierto.
Solo yo, crudo amor, busco mi daño,
sin esperar más fruto, honor ni puesto
que un costoso y estéril desengaño.

Meter: polymetric
- VII -
by Francisco de Medrano

Estaba de mi edad en el florido
abril, que fruto asaz me prometía,
y de mi Flora en el regazo un día
vi reposar al niño Amor dormido.
Las alas que tan alto lo han subido,
por no bajar, abandonado había;
yo, que de celos y de envidia ardía,
tenté con ellas usurparle el nido.
Volar tenté; mas, de la luz medroso
de tus soles, ¡oh Flora! mudé intento,
con el fracaso de Ícaro avisado;
que es mal valor tal vez ser temeroso,
y no siempre fortuna da al osado
favor, ni quiere el gusto ser violento.

Meter: iambic
LiV.
by Heinrich Heine

Theurer Freund, du bist verliebt,
Und dich quälen neue Schmerzen;
Dunkler wird es dir im Kopf',
Heller wird es dir im Herzen.
Theurer Freund, du bist verliebt,
Und du willst es nicht bekennen,
Und ich seh' des Herzens Gluth
Schon durch deine Weste brennen.

Meter: trochaic
SAMPAGUITAS – IV
by Zoilo J. Hilario

Blancas flores de amor, tan tímidas y buenas,
tan sencillas y suaves, como sueños de niñas,
como amantes caricias de unas manos morenas,
orgullos de los huertos y ubérrimas campiñas:
Escuchad un encargo: creced cuando me muera
con la nota final de mi canción postrera,
al lado de la tumba que guarde mi ilusión;
y perfumad las alas de mi Musa amorosa
cuando vaya a posarse en mi olvidada fosa,
para rezar par mi alma una triste oración!

Meter: anapestic
Sonet.
by Emanuel Lešehrad

Co moje srdce vždycky raní,
to není vaše krása snivá,
z níž stoupá vůně opojivá,
to vaše srdce je, má paní.
Já cítím v chvílích milování,
jak to, co vaše nitro skrývá,
v mých snech a mojí touze zpívá,
když hlava má se k vaší sklání.
Ach, nemohu přec velet touze,
já chci vám zlíbat ústa dlouze
a nasytit své lačné snění.
Jen to. A pakli ještě chcete,
já dám vám co mne nejvíc hněte,
svůj život a své utrpení.

Meter: iambic
Hermosa afeitada de demonio
by Quevedo

Si vieras que con yeso blanqueaban
las albas azucenas; y las rosas
vieras que, por hacerlas más hermosas,
con asquerosos pringues las untaban;
si vieras que al clavel le embadurnaban
con almagre y mixturas venenosas,
diligencias, sin duda, tan ociosas,
a indignación, dijeras, te obligaban.
Pues lo que tú, mirándolo, dijeras,
quiero, Belisa, que te digas cuando
jabelgas en tu rostro las esferas.
Tu mayo es bote, ungüentos chorreando;
y en esta tez, que brota primaveras,
al sol estás y al cielo estercolando.

Meter: iambic
KOZINA – PRÁŠEK.
by Leo Karmín

V dějinách českých napsáno stojí,
Kozinu že páni oběsili,
sedláky české že bouřil k boji.
Avšak teď hladem když lid náš kvílí,
změnila se pánů láska,
sedláka našeho Práška
ministerským frakem ověsili.

Meter: dactylic
ROMANTICKÁ HISTORIE
by Karel Toman

To bylo někde dole na Šumavě.
Den zabil jsem v hrách s divoškou tou snědou
a večer v hotelu při černé kávě
jsem snil a kouřil. Rusý vlas, tvář bledou
jsem cítil v duši, jak ji propaluje
pár hnědých očí. Krásných v zadívání,
oddaných očí pár. A nevím ani,
jak přišla, u mne stojí z nenadání
divoška snědá, zrakem zabodnuta
do mojich očí. Přísná, nepohnutá
a mlčenlivá, ta, jež se vždy smála.
A moji ruku lehce do svých vzala,
šeptajíc tiše: Miláčku – a vedla
mé kroky v noc. Stál měsíc nad jezerem
a my též stanuli. Na zkácený kmen sedla,
a její hlas vibroval zlatým šerem:
„Dnes musím zemřít. Neboť nezemřel
ten, jenž měl být už mrtev. Bez přísah
jsem byla jeho, bral a dával – žel!
jen to dát nemoh’, po čem sen můj práh’:
milovat toho, který sílu měl
ilusi krásy smrtí život dát.
Zbaběle přišel dnes a prosí. Snad
cos ještě žije mezi mnou a jím,
leč je mi cizí už. Jsem unavena
a spát se chce... Je trochu divno, vím,
že mluví s tebou takhle cizí žena.
Ty miluješ též ilusi – buď zdráv.
Buď s bohem, drahý.“ Ráno odjela
bez rozloučení. Třicet moralistních hlav
kývalo seriosně. – Pokoj s ní.

Meter: iambic
by Arno Holz

Sieben Septillionen Jahre
zählte ich die Meilensteine am Rande der Milchstrasse.
Sie endeten nicht.
Myriaden Aeonen
versank ich in die Wunder eines einzigen Thautröpfchens.
Es erschlossen sich immer neue.
Mein Herz erzitterte!
Selig ins Moos
streckte ich mich und wurde Erde.
Jetzt ranken Brombeeren
über mir,
auf einem sich wiegenden Schlehdornzweig
zwitschert ein Rotkehlchen.
Aus meiner Brust
springt fröhlich ein Quell,
aus meinem Schädel
wachsen Blumen.

Meter: iambic
Tarpeja.
by Conrad Ferdinand Meyer

Am Brunnen überfluthet im Dämmerlicht
Der volle Krug und die Mägde merken's nicht,
Denn Nina plaudert: „Freundinnen, wisst ihr wohl,
Daß Eine sitzt im Gestein am Capitol?
Mein Schatz, der Beppo, hat sie unlängst gesehn
Vor ihrem runden Silberspiegel stehn,
Die sich zu Haupt das güldene Krönlein hub —
Mein Schatz, der Beppo, da er nach Münzen grub.
Er schlüpfte durch einen schmalen Felsengang,
Er tappte sich einen finstern Pfad entlang —
Sie glomm in Höllenlicht! Er rief: „Wie schön!“
Die Treppe brach mit donnerndem Getön.
Sie war des römischen Castellanes Kind
Und sie verrieth die Burg und das Burggesind!
Mit Fingerdeut bedang sich die schlaue Maid
Des Feindes Helmgekrön und Schildgeschmeid!
Die Krönlein all und die Stein' und die goldnen Ring'
Beäugelt' sie, die in Feindes Lager ging!
Sie öffnet' ihm ein Thor mit sünd'gem Mut
Und sah des Vaters Haupt, es schwamm in Blut.
Doch da am Feinde sie die Löhnung sucht',
Ward sie mit Hohn erdrückt und mit Schildeswucht,
Sie stürzte, von ihrem eigenen Hort entseelt,
Erstickt vom Lohne den sie selbst gewählt.
Dann grub die Zeit sie tief und tiefer ein,
Sie sank hinunter, hinab ins Felsgestein,
Hinab, hinunter viel hundert Klafter tief
Mit ihrem gleißenden Hort, darin sie schlief.
Da sitzt die arme Seele nun in Pein
Und putzt, die eitle, sich mutterseelallein —
Tarpeja, gieb heraus der Kettlein drei!
Wir tragen's den Knaben zu Lust in Lüften frei!
Tarpeja, gleite durch den Felsenspalt
Drei Kettlein und drei goldene Ringlein bald!
Tarpeja lieb! Wir sind zufrieden, giebst
Du nur, was du verächtlich bei Seite schiebst.
Der Beppo sagt: weil du begingst Verrat,
Bist du verdammt für deine Missethat!
Behüt' mich Gott! In Ewigkeit verdammt!
Weil dir nach rothem Gold das Herz geflammt.
Man hört es oft — so sagt er — wie du lachst
Wann du dich schön vor deinem Spiegel machst!
Man hört es oft — so sagt er — wie du weinst,
Weil nicht du kommst in den schönen Himmel einst!
Tarpeja lieb, entsage der bösen Lust!
Tarpeja, gieb die Kettlein um Hals und Brust!
Wir beten, Arge, für dich den Rosenkranz,
Du steigst empor, empor in den Himmelsglanz!“

Meter: iambic
BLÁZNŮM.
by Antonín Klášterský

Vás nešťastnými zovou. Vypravují,
že bolesť hrozná shasla světlo žití
pod vaším čelem, že tam jako v sluji
hvězd záře bludná jeden klam jen svítí.
Ty Kroesem býti chtěl jsi, žebrák bídný,
teď papírky tu sbíráš podle stěny
tak den co den a měsíce a týdny,
a díš: Zde milion, vem, nemá pro mě ceny!
Ty ztratila jsi dítě, chudá matko,
to jediný květ na holém byl trsu,
ó ne, ty máš je, zas je líbáš sladko,
svůj polštář tisknouc k uvadlému prsu.
A ty, ó, dívko s rozpuštěným vlasem,
když zahradou jdeš, po kaštanů listě
kde slunce hrá a ptačím zní to hlasem,
díš s úsměvem: Přijď, čekám tedy jistě!
I ty, jenž písní nebo duhou štětce
jsi urvati chtěl vavřín pro svou hlavu,
se usmíváš, a vím, že z dáli přece
teď slyšíš zníti křik a potlesk davů.
Vás nešťastnými zovou. A vy máte
vše, po čem ve snách prahli jste a muce,
my druzí – šťastni! – zříme hvězdy zlaté
a malomocně vzpínáme k nim ruce!

Meter: iambic
Memento
by Gastón Fernando Deligne

Los Magnos de la Patria, en lazo
                     estrecho
tornaron indomable su impericia
ante el altar donde la unión oficia
Abríguese la unión en nuestro pecho
Para alentar el poderoso hecho
que la victoria diademó propicia,
amaron el derecho y la justicia
Amemos la justicia y el derecho
Ese el alto tribute, y no los dones
de evanescente incienso y vano ruido,
a su santa memoria y sus blasones
Cuando la bien amada ha fenecido,
recordar sólo el nombre ¡oh, corazones!
es una ambigua forma del olvido.

Meter: iambic
The Flaming Heart
by Richard Crashaw

(excerpt)

....

O heart, the equal poise of love’s both parts,
Big alike with wounds and darts,
Live in these conquering leaves; live all the same,
And walk through all tongues one triumphant flame;
Live here, great heart, and love and die and kill,
And bleed and wound, and yield and conquer still.
Let this immortal life, where’er it comes,
Walk in a crowd of loves and martyrdoms;
Let mystic deaths wait on ’t, and wise souls be
The love-slain witnesses of this life of thee.
O sweet incendiary! show here thy art,
Upon this carcass of a hard cold heart,
Let all thy scatter’d shafts of light, that play
Among the leaves of thy large books of day,
Combin’d against this breast, at once break in
And take away from me my self and sin;
This gracious robbery shall thy bounty be,
And my best fortunes such fair spoils of me.
O thou undaunted daughter of desires!
By all thy dow’r of lights and fires,
By all the eagle in thee, all the dove,
By all thy lives and deaths of love,
By thy large draughts of intellectual day,
And by thy thirsts of love more large than they,
By all thy brim-fill’d bowls of fierce desire,
By thy last morning’s draught of liquid fire,
By the full kingdom of that final kiss
That seiz’d thy parting soul and seal’d thee his,
By all the heav’ns thou hast in him,
Fair sister of the seraphim!
By all of him we have in thee,
Leave nothing of my self in me:
Let me so read thy life that I
Unto all life of mine may die.

Meter: iambic
Tam, kde slunce zapadá.
by Růžena Jesenská

Tam, kde slunce zapadá
stromů za oponou,
každý večer oči mé
jako v moři tonou.
Tam, kde večer zapadlo,
sotva ráno vstanu,
nízká vrátka otevru,
dívám se v tu stranu.
Vždycky tam jen zapadá,
nikdy nevychází,
můj milý tam bdí a sní
a mně tady schází!

Meter: trochaic
71
by Johann Wolfgang Goethe

Wo Jahr um Jahr die Jugend sich erneut,
Ein frisches Alter würd'ge Lehre beut,
Wo Fürsten reichlich hohe Mittel spenden,
Was alles kann und wird sich da vollenden,
Wenn jeder tätig froh an seinem Teil. –
Heil jedem Einzelnen! dem Ganzen Heil!

Meter: iambic
Karlu Sladkovskému v den jeho pohřbu.
by Otokar Mokrý

Kdys jaro vzplálo – čarovábný máj
pln usměvavé lahody;
v paprscích jeho hřál se český kraj
a zlatá báje svobody,
jak vidmo čarné vzduchem plynula.
Letnice první zem ta spanilá
slavila v luzné vesny nádheře;
po dlouhé pouti teskným mořem běd
poprvé v dravém šumném proudu let
nebohé líce náhle zjasnila –
kolem ní celý širý slávský svět
dlel na kolenou; – v sladké důvěře
k ní roztouženě zvlhlé zraky pjal.
V té chvíli božstvo dobré seslalo
ohnivé s oblak dary jazyka,
nadšení svaté proudem tryskalo
ze hrudí mužných jako z lůna skal;
vítězný prapor na nebesích vzplál
a Šavel v Pavla měněn ve mžiku.
Též Tebe, Karle, v jasu oněch chvil
oslnil hvězdic zázračný ten kříž,
jenž písmem žárným k Tobě hlaholil:
V znamení tomto jistě zvítězíš!
Tvůj apoštolský rozzvučel se ret
a hřímal ve sluch bouří Sinaje,
na zvuk Tvých slov – ten holubičí kmet
nad rádlem stanul náhle zamyšlen
a přestal housti píseň šalmaje:
nejkrasšíť jeho o svobodě sen,
stál před ním v žití bědném vyplněn!
Ikara letem k obloze jsi spěl,
bys odtud paprsk – třeba jediný –
snes’ v zimná lada české otčiny,
a jasem duhy bratry obestřel!
A sám jsi za to v zimném chladu mřel,
Tvá křídla sprahla v žárném úpalu,
když pjal’s je k letu smělým rozmachem,
žaláře stíny – pouto otrocké –
ve chmurných vidin bludném návalu
lámaly síly Tvoje prorocké
a ducha vedly nad propasti lem.
Však nezdolaly – nezrubaly jej...
Úsvitem slunným den zas májový
rozbřesk’ se opět žírným krajem Čech
a všude zněl jen bujný ples a rej.
Sníh zjihnul rázem – pukly okovy
a mužná prsa volný vlnil dech.
Co křehlo v mrazném chladu žalářů,
to procítalo k žití v zápětí,
a z rozvalených zase oltářů
stoupaly k nebi dýmy obětí.
Tys v čele kráčel vavřín na skráni,
Tys Vltavskou nám světil budovu;
Tys tamo chudé chýšky u krovu
v Husince dálném snivém ústraní
národu slovem hromným připomněl,
jak v šeru dějin rád za volnost mřel
a jak má dále za svobodu mřít!
Ty střehl jsi nám rukou ochrannou
království toho klenot zářící –
korunu svatou – málem urvanou
svatému země této dědici!
Teď sladce dřímáš, tichý, klidný sen
a lid, jenž pro Tě věčně zasmušen,
nad rovem hořce lkáti neslyšíš!
A dobře tak!... I píseň má se stiš,
by nářek ten a srdcelomný kvil
od víček sen Ti sladký neplašil,
jejž trpký život nemoh’ Tobě přát!

Meter: iambic
Funeral elogio al Padre Maestro Fray Hortensio Félix Paravicino y Argeaga, Predicador de su Majestad
by Quevedo

El que vivo enseñó, difunto mueve,
y el silencio predica en el difunto:
en este polvo mira y llora junto
la vista cuando al púlpito le debe.
Sagrado y dulce, el coro de las nueve
enmudece en su voz el contrapunto:
faltó la admiración a todo asunto,
y el fénix que en su pluma se renueve.
Señas te dio del docto y admirable
Hortensio, tales, que callar pudiera
el nombre religioso y venerable.
La Muerte aventurara, si le oyera,
a perder el blasón de inexorable,
y si no fuera sorda le perdiera.

Meter: polymetric
1L: Muse!
by Ferdinand von Saar

Muse!
Die du einst Goethe's,
Die du einst Schiller's Stirn geküßt:
Warum nicht wieder,
Nachdem ein Jahrhundert verflossen,
Umfängst du –
Statt nur hier und dort mit leisem Fittig zu streifen –
Ganz und voll einen Auserwählten
Mit himmlischer Weihe,
Auf daß dem deutschen Volk
Auf's neue ein Dichter erstehe,
Groß, edel und gewaltig wie Jene!?
Thörichte Frage,
Thörichter Anruf!
Versiegt längst ist der castalische Quell,
Gelichtet die heilige Neunzahl –
Und auf stäubendem Bretterboden nur,
In grellem Lichtreflex
Und mißduftendem Bühnenflitter,
Erscheinen sie noch, die einst den Olymp bevölkert.
Todt ist die Kunst!
Todt – ob auch ein Heer von Dichtern
Scandirende Hände regt,
Ob unendlicher Töne Schwall
Die Welt durchfluthet –
Und in Erz und Marmor
Und auf erstaunter Leinwand
Der Cäsarenwahnsinn des Virtuosenthums
Seine Orgien feiert.
Todt ist sie –
Und hin und wieder nur,
Weit abseits vom Markt,
Zucken, verendend,
Noch ihre letzten

Meter: iambic
V ZAMYŠLENÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Tvým zpěvem náhle měsíc zvědavě
v tvém okně zbudil květy v lehkém chvění,
i zaleskla se rosa po trávě
a na tvých řasách slza v zamyšlení.
Zda byl to luny snivý, známý svit?
či vůně květů tak tě omámila,
že musila se ve hře zastavit
a k srdci klesnout ruka tvoje bílá?
Ó dovol, v snů tvých matné zrcadlo
by vpadla plná záře mojich zpěvů!
Co v rozvalinách času uvadlo,
snad vzkřísit mohu tobě na úlevu.
Znám žití tvoje – krátký jeho běh...
a přece tvoje čelo těžce stíní,
že nucena jsi hledat v bolestech
svou zábavu a v slzách dobrodiní.
Kéž mohu obraz bouří rozvinout,
v kterých se tvoje mladá duše chvěla;
tvá vina byla, že z pozemských pout
jsi chtěla sebe vznésti nad anděla!
Tvé smutné mládí, starost rodiny
o trapný život v práce jho tě vedla,
že neměla jsi ani hodiny,
kde v snění bys ku hvězdám duši zvedla!
Teď vím, co vidíš v duše hlubinách –
ó před tím zjevem postůj dlouhou chvíli!
to jediný květ bouřných na vlnách,
pro který podnes moje píseň kvílí...
Tys milovala! růže v poupěti,
však srdcem žena odhodlaná k všemu –
kdo v květ tě rozdech’ ve svém objetí,
ne odpustit – ty žehnat musíš jemu!
A jiný obraz... Jitro ve mlhách
v tvé okno záblesk nepropouští zlatý,
nad ložem tvým klam černý závoj stáh’,
nad svadlé květy větší tvoje ztráty!
Ty plakat chceš, však v duši vzbouřené
ples, hudba, tance vřava ti vyznívá,
až na ruce, na lilje zlomené,
tvá hlava klesá těžká, zádumčivá.
Jen zapomenout! velí přísně čas,
jen zapomenout! jediným jest lékem,
jen zapomenout! jediná jest hráz,
když vášní bouře kypí nad člověkem.
A přec v té bouři jeden mocný blesk,
a přec v tom moři jedna perla dřímá,
byť v slzách zhas tvých očí čarolesk
a žal tě pokryl perutěma svýma.
To vzpomínka! ji chtěl jsem probudit
tou smutnou písní, kterou světím tobě!
ať najde tebe matný její svit
buď na hřbitově, kde lkáš o sirobě,
buď u klavíru, tonů proudění
když přehlušit má bolestí tvých nával,
na místě tom, kde v sladkém toužení
své oko v tvém tvůj dumný přítel stával.
On obracel ti vždycky listy rád
a spokojeně až dohraješ čekal,
na místo v knize, v kouzlu tvojich vnad,
v úsměvu štěstí jako motýl těkal;
teď k lásky hradu stržen zlatý most,
i motýl zmizel, když uvadlo kvítí,
a místo něho cizí, jiný host
obrací listy v knize tvého žití.
Ty znáš jej dobře – tvůj ret zsinalý
se často chvěl po bledém jeho čele,
tvá loď v něm najde svoje úskalí,
tvá duše v mukách svého spasitele...
Jen vzpomínej! on zatím obrátí
list poslední a polibí tvé líce,
pak o růži v mých žalu souvrati
a ve snu bude o anděla více.

Meter: iambic
22. Jak slunce mladý máj,
by Josef Uhlíř

Jak slunce mladý máj,
a slavík stinný háj,
tak, ano vícekrát,
matinko! mám Tě rád.
A jak slunéčko zemi zlatí,
a slavík háji klokotá:
má vroucí láska Tobě platí,
a srdce mé Ti tepotá.
Jen zdráva buď, a u veselí
pomíjej Tobě život celý!
Já pokaždé, když novou Tobě
radostí srdce zaplesá,
té šťastné budu žehnat době
a blahoslavit nebesa.

Meter: iambic
- LXVI -
by Fernando de Herrera

Fiero dolor, que el corazón cuitado
tanto afliges y cansas; dolor fiero,
que por templar mi mal con honra quiero
llamar sólo dolor desesperado;
pues al extremo a tu rigor llegado,
y del amor ningún remedio espero,
acaba ya mi vida, o, pues no muero,
acábese contigo mi cuidado.
Porque si del furor de mi tormento
puedo alentar, ya nunca más victoria
daré de mí al autor de tu crudeza;
y el horror de la pena y mal que siento
quedará siempre vivo en mi memoria,
para huir contino tu dureza.

Meter: polymetric
Von Spiegeln und Fern-
 Gläsern.
by Barthold Heinrich Brockes

Durch des Crystalls Betrügereyen,
Wird offt die Schönheit selbst in Heßlichkeit verkehrt.
Bald siehet man vom Zwerg ein scheußlich Abentheuer,
Und bald ein Riesen-Bild, sehr groß und ungeheuer.
Figuren, die vertiefft, sind bald darinn zu sehn,
Bald andre, die herauf und vorwerts stehn.
Offt scheint ein Gegenwurff sich gantz heraus zu rücken,
Den man doch billig sollt’ im Spiegel-Glas erblicken.

Meter: iambic
Psammenit.
by Jan Evangelista Nečas

Když už padlo svaté město Memphis,
odpočíval Kambyses, král perský –
ukrutný a prudce popudlivý –
na pavlači nádherného hradu,
dívaje se s královského trůnu.
Hle, tam vyšel z komnat svojich předků,
sehnutý a s hlavou spopelenou,
Psammenit, král přemožený, jatý;
posadil se na schod nejdolejší,
kolem něho bdělé byly stráže.
Kambyses se díval s výše trůnu.
„Odveďte ho – kázal – na předměstí,
nechce se mi viděť zajatého!“ –
Učiněno po králově vůli.
Psammenit byl veden na předměstí;
tam si sedl u hrobu svých předků
a s ním mnozí vzácní Egypťané,
posypavší popelem své hlavy.
Mimo kráčel průvod pannen mladých
v šatech otrokyň a s nádobami
na hlavách; jich řadu vedla
lepá dcera krále Psammenita,
nádobou jak ony obtížená.
Zaplakaly panny hořkým pláčem,
kráčejíce před tváří svých otců;
králova jen dcera neplakala,
ale k nebi pozvedla svých očí.
Lkali otcové jich šedovlasí;
nelkal jenom královský jich soudruh,
ale mlčky hlavu k zemi klonil.
Šel tam tudy průvod mládenecký,
dva tisíce bez mála jich bylo,
výkvět celé staroslavné říše.
Provaz každý na krku si nesl,
ústa maje roubem uzamčena.
A v jich čele ubíral se králův
syn též jdoucí k soudu krvavému.
Rozléhal se nářek jejich otcův;
Psammenit jen mlčky hlavu klonil
ještě níže, ještě blíže k zemi.
V tom kmet jeden bělovlasé hlavy,
nedávný hosť Psammenita krále,
ostýchavě prosil ozbrojence
o dáreček z útrpného srdce.
Hořce nad tím Psammenit král zplakal,
bil se v hlavu, bolestivým hlasem
volal druha z mládí jeho jménem,
objímal ho, jasné slze roně. –
Zprávu o tom uslyšel král perský.
Poslal pro něho a dal mu vzkázať:
„Takto praví Kambyses, tvůj vladař:
Dceru svoji viděls otrokyní,
syna viděls jdoucího vstříc smrti
a to tebe k slzám nepohnulo.
Proč jsi plakal pro tam toho kmeta?“
Odvětil král starý těmi slovy:
„Synu Kyrův! domu mého zkáza
přílišnou je pro pláč mojich očí;
nad přítelem vzplakati jsem mohl.“ –
Lítosť pocítili perští páni,
kteří stáli u zlatého trůnu.
Kambyses, muž kovového srdce,
vstal a poslům ku pospěchu kyna,
vrátil otci svobodu i syna.

Meter: trochaic