Anna. (II.)
by Matěj Anastázia Šimáček

Minul zas měsíc, – zima již tady.
Pokryty hory sněhovou tíží.
A bolest’ vzrůstá, doba se blíží,
a dívka neví v žalu si rady.
Otec již spal i děti již spaly.
Nemůže usnout, hlava ji pálí,
okénkem vidí hvězdy se chvět,
je tam těch světlých hvězdiček pět.
Ztrnulým zrakem k hvězdám těm patří, –
otcova je tam, sester a bratří.
Bývalo šest jich. Vedle těch pěti
vídala svoji v zlatě se stkvěti.
A teď – jí zhasla! Což nikdy více
nemá jí vzejít – nemá jí vzpláti?...
Myšlénka divá duši jí chvátí,
horečným palem rumění líce:
Bolest’ i hanba, výčitky z hříchu,
všecko by zmlklo – v hrobovém tichu.
Vzpomíná otce. Vidí, když zrak
upírá na ni bolestně tak,
jak v něm plá bol nad dceřinou mukou.
A tento pohled vždycky jak hrot
výčitkou dceři v srdce se vbod’.
„K stáří,“ jak děl by, „svévolnou rukou
setřelas všecku naděj’ a štěstí,
jež mohlo v srdci otcově kvésti!...
K choroby, běd a starosti stínu
přidalas kmetu hřích svůj a vinu,
skloněná šíje tolika bědou
stíží se ještě hanbou tvou bledou,
stíží se troskou posledních nadějí...“
Duše se plní výčitek závějí. – –
Srdce jak když se rozskočit musí,
bouří jí v hrudi, svírá se žalem.
Moře to útrap v poháru malém!
Těžko to snášet. Vše ji zde dusí,
vřelá krev šlehá palčivě hlavou.
Nelze to snésti. Prchá v noc tmavou.
Celý svět útrap vleče si s sebou.
Bez dechu běží, nohy ji zebou,
do stromů vráží, v sněhu se boří,
mráz k ňadrům vniká, pod nimiž hoří.
Leč dívka dále krajinou tmavou
letí, by prchla myšlének muce;
přes chvíli k prsům tiskne své ruce,
stlumit se snaží bolest’ v nich dravou.
Lesy ty černé, do jejichž stínu
s šíleným chvatem cestu si klestí,
viděly její lásku a vinu
vzejít a zhasnout – hvězdičku štěstí.
Ta její hvězda! Shledá ji zase?...
Vzpomněla, stane. – Děvčeti zdá se,
že ji zde najde v bývalé kráse.
Strhané mraky po nebi plují
jak hlavou dívky šílenství stín,
hledá svou hvězdu v skalách i sluji,
v údolí vniká, v pralesa klín.
Kolem noc tmavá. – Ten její chlad,
ten její stín v hruď Anninu pad’,
temno v ní, mrazno. – Jediná touha
kmitá v ní jen: Ta hvězdička zlatá...
Cesta k ní však tak dlouhá je, dlouhá! –
A dívka dále do lesů chvátá.
Kvapí kol štíhlých, vysokých jedlí,
které si kolem jezírka sedly.
Zde náhle Anna stanula v běhu:
Zde, zde to bylo, zde u těch břehů!...
Jak obraz lesa v jezírko padá,
tak v duši padla láska zde mladá!
Dere se houštím k hladiny kraji,
pohlédne do vln, dech se v ní stají.
Ne, to klam není, to se jí nezdá –
v tůni co kmitá – její je hvězda!...
Vrhá se na zem, k hvězdě zří zlaté,
srdce jí buší, mysl se mate,
po hvězdě sahá do vody mrazné,
vždy však zas ruce – vytáhne prázdné.
Žaluje, volá v návalu citu:
„Vyplyň mé štěstí ze svého skrytu,
s večera osvěť komůrku mou,
miláčka ke mně přiveď zas tmou!...
Nechceš-li ke mně, půjdu já k tobě,
budeš mi zářit alespoň – v hrobě,
u tebe skončí žal můj a muka – –“
Počla se klonit k hlubině níž,
hladiny čelem dotkla se již,
leč v tom ji jala za rámě ruka.
Zděšeně dívka pohlédla zpět,
ptáče jak v síti počla se chvět
ve strachu patříc tváří v tvář – otci.
Setkání divné v mrazivé noci! – –
Stařec děl tiše, hlas se mu třás’:
„Anno, pojď domů, tady je mráz,
k srdci jenž sahá, duši jenž studí,
přiviň se, ohřej na mojí hrudi!“
Dívčina vstanouc ruce své spjala,
k otci se tulíc hlasitě štkala.
V zimním svém kouzlu krajina stála.
Rozprch’ se mraků hrozivý sbor,
se hvězd, jež zlatem blýskaly s hůry,
tisíce světlých paprsků napadlo
na vršky jedlí, na témě hor,
v jezero tmavé, krás všech těch zrcadlo.
Z duše též dívky zmizely chmury.
Zvednuvši šátek, jenž jí pad’ k zemi
nazpět šla s otcem. Oba dva němi. – –
Lehounký větřík tiše lkal v klestí,
jak když lká člověk pro svoje štěstí.
Bělounký měsíc na pněch plál stromů.
Pozdě již bylo, když přišli domů.
V chumáčku kolem bílého stolu
seděly děti tichounce spolu.
Sestřička malá
podřimovala
hlavu si kladouc na bratrův klín.
Okenních rámců klikatý stín
v plnou pad’ tvář a na plavý vlas.
Annu, když otec přivedl zas,
vstříc jak mu všechny spěly ve chvatu.
To bylo plesu, to bylo ptaní,
v jásotu chytnouc sestry se šatu
drobná ta havěť běhala za ní.
„Ó, jak jsme rádi, že jsi zas s námi!“
„„Bože, jak jsme se bály zde samy!““
„Anno, jaks hodná, žes přišla zase!“
Hladí jí tváře, hladí jí líc...
A otec šeptá s výčitkou v hlase:
„K těm zde ses vrátit nechtěla víc?!“...

Meter: dactylic