PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Ein Iman schickte seine Söhne
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Ein Iman schickte seine Söhne
Nach Mekka zu des Sehers Grab;
Sie reisten wie die Diogene,
Das heißt, zu Fuß. Beym Abschied gab
Der fromme Greis, mit einer Thräne
Des Segens, jedem einen Stab
Und sprach: laßt diesen euch regieren.
Ein Gott gab im die Wunderkraft,
Euch stets den rechten Weg zu führen.
Sie traten ihre Pilgrimschaft
Itzt muthig an. Einst rief im Gehen
Der jüngste Bruder: laß doch sehen,
Wer wohl den schönsten Stecken führt?
Stracks blieb die Caravane stehen.
Die Stäbe werden recensiert,
Und in die Läng und in die Quere
Gedreht, gebogen, abvisiert,
Und jeder schwur bey Gott und Ehre,
Daß seiner doch der schönste wäre.
Als man sich heiser demonstriert,
So kam es, wie in unsern Tagen,
Zum Schelten und zuletzt zum Schlagen.
Die Stöcke zischten durch die Luft;
Hier flog ein Ohr, dort eine Nase,
Hier sprang ein Zahn aus seiner Kluft,
Dort lag ein scheeles Aug im Grase.
Ein Derwisch, weis und fromm, wie du,
Freund, zog von ungefähr die Straße;
Er lief auf die Athleten zu
Und rief mit eines Seraphs Stimme:
Laßt ab, Unsinnige, laßt ab
Von eurem mörderischen Grimme!
Der Vater gab euch diesen Stab
Um euch auf rechter Bahn zu leiten,
Und den gebraucht ihr, ihm zum Hohn,
Als Werkzeug toller Streitigkeiten,
Wie Christen die Religion.

Meter: iambic
PÍSEŇ LIDU.
by Josef Václav Sládek

JAK hrdlička, když houkne střela
do nebes klenutí,
nám z kraje píseň odletěla
Bůh ví kam! –
Hrdličko bílá, vrať se k nám,
a jestli smích jsi zapomněla,
přijď k nám jak jsi, tak smutna celá,
s tou zkrvavenou perutí! –

Meter: iambic
Tríptico – La novicia
by Julio Herrera y Reissig

Surgiste, emperatriz de los altares,
esposa de tu dulce nazareno,
con tu atavío pavoroso, lleno
de piedras, brazaletes y collares
Celoso de tus júbilos albares,
el ataúd te recogió en su seno
y hubo en tu místico perfil un
                        pleno
desmayo de crepúsculos lunares
Al contemplar tu cabellera muerta
avivose en tu espíritu una incierta
huella de amor Y mientras que
                     los bronces
se alegraban, brotaron tus pupilas
lágrimas que ignoraron hasta
                        entonces
la senda en flor de tus ojeras lilas

Meter: iambic
10. Auf Thraso
by Christian Wernicke

Der saure Thraso schlägt durch
Ein
Er trägt ein
Die
Rock, Hosen, Wambs und Strümpf' und alles muss sich gatten:
Dass, wenn er ungefehr in einen

Meter: polymetric
Soneto
by Diego de Silva y Mendoza

Juraré que os amé todos mis días
antes de ser posible conoceros;
cuanto bien quise hasta llegar a veros
sombras fueron de vos y profecías.
Pasé, buscándoos con las ansias mías,
ídolos que a vos sirven de luceros;
de fuego en fuego acrisolé el quereros,
y al fin hallé sin vida a mis porfías.
Podéis vos con vos misma persuadiros,
pues de las perfecciones, las
                  más puras
hasta llegar a vos fueron ensayos;
a servir aprendí para serviros;
derívanse del sol las hermosuras;
sol adoraba el que adoró sus rayos.

Meter: polymetric
4. Schiller im Spiegel seiner Theorie
by August Wilhelm Schlegel

Weil kein frisches Gefühl dem vertrockneten Herzen entströmte,
Alles in Röhren gepumpt, nannt' er sich sentimental.
Weil er die Nacht in Toboso vergeblich gesucht die Prinzessin,
Auch Windmühlen bekämpft, nannt' er sich Idealist.

Meter: dactylic
168. Altes und Neues
by Abraham Gotthelf Kästner

Bardenton, Knittelvers, Minneklingklang,
Both'ng'stamm'l, Mordgeschicht, Hexengesang,
Hat man in jetzigen Zeiten so gern:
Bibel und Glauben verlangt man modern.

Meter: dactylic
LVIII.
by Gustav Pfleger Moravský

Tak sdělí Ludmile, jaká se změna
S Vyšínským děla za ten krátký čas;
Že Marina juž dávno oželená
Se na neštěstí objevila zas,
A stará láska že zas obnovena.
Liduška poslouchá tu mrtva zpola
A cítí, že té ráně neodolá;
Mráz umrlčí se náhle v srdce sveze
A opne žravě všechněch citův meze:
Ven stojí zmužená, však v srdci žhavý
Jed záhuby ji od té chvíle tráví...

Meter: iambic
1L: Du starker Donner-Gott! gib deinem Donner-Krafft /
by Catharina Regina von Greiffenberg

Du starker Donner-Gott! gib deinem Donner-Krafft /
dem Herz durchdringungs-Wort; daß man die Geistes-Blitze
darauf erblick' / und fühl' auch die Einschlagungs Hitze /
daß allen Herzen-Stolz es strack danider rafft!
das Donner-prastlen hat Bekehrungs-Eigenschafft /
weil Gottes Gegenwart im Schrecken hat den Sitze.
Es ist voll Fruchtbarkeit diß schröcklich Lufft geschütze:
So ist sein Eyfer auch mit Gnaden-Krafft behafft.
Der Wunder-Strahl / sein Wort / verletzt der Seelen klingen /
dem Leib die scheiden nicht; das stark' ist nur sein Ziel.
Sein Geist-Subtiligkeit kan unvermerkt durchdringen.
Zu zeiten durch den Schall zu fällen ihm gefiel.
Behüt uns nur / O Gott / vor Wolken Donnerschlägen:
Durch deine Wortstreich wollst bekehrend uns erlegen!

Meter: iambic
- XLII -
by Juan de Tassis y Peralta

Como amor es unión alimentada
con pacto de recíproca asistencia,
en la mayor distancia está en presencia
por milagros de fe calificada.
Bien que el sentido, parte ya agraviada
de los prolijos vínculos de ausencia,
ciego se pierde, y cede a la violencia
de rayo prometido en luz negada.
La porción superior que unida vive
por misterio de amor a su sujeto
con tenaces afectos está en gloria.
Mas la vista, ni logra, ni concibe,
si no es especies de presente objeto
negadas a la fe, no a la memoria.

Meter: polymetric
ZPĚVNÍK JANA BURIANA. (1.)
by Svatopluk Čech

Já, Jan Burian,
do těch vetchých blan
píšu, co kdy hlavou táhne,
píšu, co kdy k srdci sáhne,
píšu, rukou neumělou
duši celou,
plnou chmur a hran.
Dlouhých věků let
smazal písmo vět,
jimiž ruka pradědova
zapsala zde žalmu slova,
pod to datum, kdy šel v muce
s biblí v ruce
v šíroširý svět.
V bídě, svízelích
cizím krajem tíh’,
než kdy po shrbeném týle
splývaly mu vlasy bílé,
zpátky spěchal nad Vltavu
složit hlavu
v zemi předků svých.
Uzamčen a skryt
v chaty noční klid,
tajný kacíř, v tyto desky
zapisoval marné stesky,
a zrak věští skrze slze
vídal v mlze
lepších časů svit.
Po něm syn i vnuk,
mnoho drsných ruk,
zmozolených, v tuto knihu
psalo nevolnictví tíhu,
mor a žáry, zhoubné vody,
neúrody,
vojen divý hluk.
Z temna svitl jas,
vystřízlivěl čas (
už jen chudá směs tu psána:
kdy dům navštívila vrána,
kdy nač dány nové krovy,
komín nový
a co sypal klas.
Dvojí smutný den
posléz připojen,
kdy jsem ztratil otce, matku,
rodného se ujal statku,
selským dvorcem směnil školy,
pluhem v roli
pohřbil slávy sen.
Pozbyv naděje
v duchů trofeje,
studentských jsem nechal zvyků,
zapomněl jsem poëtiku (
a přec někdy z nenadání
snivou skrání
píseň zachvěje.
Ještě, kniho, čist
mnohý v tobě list;
těm ať volně v tiché chvíli
prostý verš mé dumy sdílí,
před účastí nevolanou,
soudců hanou,
před výsměchem jist.
Nehledaný zpěv
důvěrně ti jev,
relikvie drahocenná,
písmem dědů posvěcená,
také moje stesky, vzdechy,
touhy, těchy,
lásku, vzdor a hněv!
Dnů mých jas i chlad,
citů bouř i lad
měj zde družnou besednici!
Buď mi, kniho, zpovědnicí,
zrcadlem buď v míru, boji
duše mojí,
plné hran i vad!

Meter: trochaic
SETKÁNÍ
by Antonín Sova

Na nábřeží sešli jsme se,
to večerem srpnovým,
kdy světlo lamp matně se třese
povadlým stromovím.
Tam s Vítské již kathedrály
se stíny níž skláněly,
v tmě parníky v řece stály,
sloup jisker házely.
A my jsme zas po dlouhých rocích
se sešli, ó jaký div!
Zas krásná a štíhlá tak v bocích
se zdála mi jako dřív!
Jí tepny se nezachvěly
na skráních jak v dávný čas,
i ruce vstříc lhostejně spěly,
i altový nechvěl se hlas.
Spíš hleděla jako matka
s tou láskou, v níž úsměv i žal, –
zda možno to, ústa ta sladká,
že kdys jsem tak miloval?
A vlasy ty popelavé,
jež do čela šlehaly,
ty ruce tak silné a zdravé,
že spát mi kdys nedaly?
Teď šli jsme tak zdvořile, klidně
kol rány zcelené,
jak staří jdou přátelé vlídně,
když bouř se již přežene.
Čas pláčů a proseb a hněvů
a vášnivých záchvatů,
ten přešel již bez úsměvu, –
– teď nebyl čas k návratu!
My v dávné jsme zřeli teď časy
a mluvili o touhách zlých,
jak vojáci šedovlasí
o bitvách ztracených.

Meter: amphibrachic
8.
by Friedrich von Logau

Von Neid dein Hertz, von Schmach ist, Carpo, voll dein Mund;
Du bist ein hündisch Mensch; du bist ein menschlich Hund.

Meter: iambic
Beim Ausbruche des Krieges mit Dänemark
by Emanuel Geibel

Wir waren also lang im Traum gelegen,
Daß uns der Kraft Gedächtnis schier entschwunden,
Ein schwüler Zauber hielt den Sinn gebunden,
Da blitzt es auf – o jeder Blitz ein Segen!
Ich grüße dich, du heil'ger Feuerregen,
Du Sturm des Zorns nach so viel bangen Stunden!
In deinen Flammen werden wir gesunden,
Und jauchzend schlägt dir diese Brust entgegen.
Vorbei ist's endlich mit dem Dräun und Rügen,
Es spricht die Tat, wo Worte nichts verfingen;
Das Schwert durchhaut das Schmachgeweb' der Lügen.
Vorwärts, ihr Adler, mit den starken Schwingen!
Schon atmet Deutschland auf bei euren Flügen
Und stimmt die Harfen, euren Sieg zu singen.

Meter: iambic
82.
by Friedrich Rückert

Gelehrsamkeit steckt an. In unsres Kadhi Haus
Lebt, ohne rechtsgelehrt zu werden, keine Maus.

Meter: iambic
Französische Erwartung
by Karl Henckell

Von ihrer Chaiselongue schnellt
Zur Knute greift sie, frohlockt und schellt:
Gekommen ist der gepriesene Tag,
Nun dürfen wir gar nicht knacken,
Wir geben ein riesiges Festgelag
Unsern lieben Herren Kosaken.
Nun tut ihnen jegliche Reverenz
Und unserm Beschützer, dem Zaren,
Nun soll die französische Intelligenz
Mit dem Freiheits-Kantschu sich paaren.
Zujauchzt dem süßen sibirischen Kuß,
Duftend nach Schmierfett und Käse,
In meinem Busen der Genius
Der
O selige Zeit, o goldene Zeit!
Zu Kronstadt ging's auf die Freite,
Da ward unsre Freundschaft eingeweiht,
Wir besahn uns von jeder Seite.
Wir gaben die Hand uns tiefgerührt,
Champagner ward liebend getrunken,
Wir haben den Bärentanz aufgeführt
Und sind in Verzückung versunken.
Und die Liebe blühte, die Freundschaft schwoll,
Das Verhältnis steht auf dem Gipfel,
Vor der Zottelmütze baumelt toll
Meiner phrygischen Mütze Zipfel.
Und die elysäischen Felder!
Am liebsten würd' ich vor Wollust verrückt
Und opferte all meine Gelder.
Der Liebe ist ja kein Opfer zu groß,
Sie möchte alles gewähren,
Der Sehnsucht brennende Zähren.
Die Tore auf! Wie ein Paradies
Soll Paris zur Parade sich kleiden –
Denn morgen schon läßt man sich scheiden!«

Meter: iambic
Der Ödip des Sophokles
by Heinrich von Kleist

Greuel, vor dem die Sonne sich birgt! Demselbigen Weibe
Sohn zugleich und Gemahl, Bruder den Kindern zu sein!

Meter: polymetric
Plťaři.
by Adolf Heyduk

Dolů od tatranských hor
za vorem se plaví vor
polehoučku, v polotaji
plave z Hronce až k Dunaji.
Houpavě se nese dál,
podél strží, podél skal;
předivně se voda pění,
zastavíli o kamení.
Nestavte se o kámen,
dolů pltě, dolů jen!
a vy, pozor, plťaři,
ať se výtoň podaří!
A ty, starý baťo, hej!_
zaveslovať neváhej,
nastav síly, nastav dechu,
třeba klád a třeba spěchu.
Tamo ku Prešpurku boč,
stáhni houžve, na břeh skoč!
a vy, hoši, spěchá práce,
urobíme tři paláce.
Zrobíme je na pospěch,
dosti na ně sloupů třech,
při hůřeli kladku s kladkou
s příčkou utužíme hladkou.
Jaj, Slováci, hola hou!
to paláce pro nás jsou;
to palácky tříčtvrteční –
buďme za ně pánům vděčni!
Aj, proč to má, brate být?
Maďaři tak chtějí míť,
aby mohli k rozličnosti
věšeť právo s poctivostí.
Jaj, a proč to obé as
má přijíti na provaz?
Aj proč? věru bez pochyby,
že se to těm v Pešti líbí.
Kdyby vrah, či zbojník jen
měl býť pouze pověšen,
musel prý by kat své štěstí
hledať nejprv v Budapešti.
U nás nic by nenašel,
tu – by nešel na kaštel,
na raz páni změny dbalí
vraždu právem jmenovali.
Přeměnili zlotu hnedky,
všňořili ji v zlaté cetky,
oblekli ji do dolmaně
a šablici dali k straně.
A to právo? zašlo pryč,
bloudí krajem v dél a v příč,
ale Maďar všude spěší,
chytá, týrá je a věší. –
Nu to dobré, což je víc?
každá věc má rub a líc...
nejdřív bačíkové naši,
potom vrazi a magnáši.

Meter: trochaic
JUAN DIEGO BRAUN
by Rubén Darío

Para el varón eximio que proclama
la ley de la verdad; para el severo
vate que halla en luz rico minero
y a sublimes regiones se encarama;
para el que siente la divina llama
de inmensa inspiración, y el santo fuero
de la virtud defiende, y pregonero
de la razón, su majestad proclama;
para ése tiene Historia excelsa lumbre,
Humanidad un lauro relumbrante,
y Patria una guirnalda de victoria;
un eterno clamor la muchedumbre,
y el Poeta una lira resonante
para contar antífonas de gloria.

Meter: iambic
Schertz-gedancken.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Cupido faßte dich vergangen zu gesichte/
Er nahm den besten pfeil/ und griff den bogen an/
Ich schaute/ wie er ihn nach deinem hertzen richte/
Ich sprach: Es ist nunmehr um Flavien gethan.
Als aber dieser schalck genugsam angeschauet
Des angesichtes glantz/ so heller ist als tag/
Das haar/ wo ihm das gold ein bergwerck auffgebauet/
Und sonnen-strahlen selbst mit ehren trotzen mag;
Die schönen zauberin/ die fleischichten rubinen/
Die augen/ wo das vech sich in den schnee gesetzt/
Die wangen/ welchen selbst Aurora wünscht zu dienen/
Der hals/ der auch den schwan in seiner pracht verletzt/
Die brüste/ so den witz in kurtzem können blenden/
Die schultern/ so den stuhl der schönheit angericht;
So fiel der bogen ihm aus den geschwinden händen/
Und sprach: dergleichen pracht führt auch die Venus nicht.
Er sanck ihr auff den hals mit mehr als tausend küssen/
Es konte nicht sein mund von ihren lippen gehn/
Er ließ das süßte gifft auff ihre zunge fliessen/
Und in der reinen flut die heisse glut entstehn.
Er bließ ihr in den mund was buhlschafft kan erregen/
Was Amber in sich hält/ und Bisem mit sich führt/
Was Paphos geben will/ und Cypern denckt zu hegen/
Was kalte geister regt/ und schlaffe senen rührt.
Er schwur bey seinem pfeil und seiner mutter brüsten/
Der schönen Flavia zu gönnen ihre ruh;
Er sagte: Werd’ ich mich mehr wider diese rüsten/
So schlage Jupiter mit blitz und donner zu!
So tadle mich nun nicht/ weil ich dir stets gesaget/
Daß deine küsse sind mit anmuth angethan;
Das/ was mir itzt an dir am meisten mißbehaget/
Ist dieses/ daß dein geist mich nicht recht lieben kan.

Meter: iambic
November Night
by Adelaide Crapsey

Listen. .
With faint dry sound,
Like steps of passing ghosts,
The leaves, frost-crisp'd, break from the trees
And fall.

Meter: polymetric
- VII -
by Argensola

Visto has amor, que no al rebelde brío
de afecto natural, ni la violencia
de belleza exterior, a tu obediencia
redujo al libre pensamiento mío;
hasta que con más noble poderío
la razón allanó mi resistencia,
y por su autoridad y en su presencia,
juró tu servidumbre mi albedrío.
Mas aunque la prisión que arrastro suena,
y ufana mi elección sostiene el peso,
no se oye, o no se admite, o se aborrece.
Adorna tú los méritos del preso,
pues su verdad desnuda no merece
que Cintia quiera asir de la cadena.

Meter: iambic
- LXVIII - De Jasón
by Lope de Vega

Encaneció las ondas con espuma
Argos, primera nave, y sin temellas
osó tocar la gavia las estrellas
y hasta el cerco del sol volar sin pluma.
Y aunque Anfitrite airada se consuma,
dividen el cristal sus ninfas bellas,
y hasta Colchos Jasón pasa por ellas,
por más que el viento resistir presuma.
Más era el agua que el dragón y el toro,
mas no le estorba que su campo arrase
la fuerte proa entre una y otra sierra.
Rompiose al fin por dos manzanas de oro
para que el mar crüel no se alabase,
que por lo mismo se perdió la tierra.

Meter: iambic
PARA PEPE HERNANDEZ GAVIRA
by José Hernández Gavira

A "la mujer" de tu ideal yo rindo
La rosa de mi lírico breviario;
Y en tu décimo sexto aniversario
Alzo mi copa y a tu salud yo brindo.
Como Boanerges, trovador poeta,
Vas por el mundo tu ilusión cantando;
Y a tu paso pedazos vas dejando
De tu grandioso corazón de esteta.
Prosigue en tu labor, apolonida,
Con "la mujer" por excelente egida,
Hasta escalar la cumbre -de la Gloria.
Se inclinarán las Mus-as a tu paso,
Y a tu entrada triunfal en el Parnaso,
Sonarán los clarines de victoria.

Meter: iambic
27.
  Georgen des Trometers
 Grabschrift.
by Georg Rodolf Weckherlin

Georg schweiget vnder disem Wasen/
Weil Er sein letztes außgeblasen.

Meter: iambic
Uklidnění.
by Jaroslav Vrchlický

Tak nech svou hlavu vedle hlavy mojí.
Kdos klepal. – Nech ho. – K čemu otvírati,
jsem něhou znaven, skoro chtěl bych spáti,
mně zdá se, anděl u mých skrání stojí.
V Tvém pohledu se s láskou něha pojí.
Vím všecko – čeho lze tu postrádati?
O lesích sním, jež slední západ zlatí,
nach plnou hrstí sype v černé chvoji.
Tam kmen byl poražený, oloupaný,
my na něm sedávali večer dlouho...
les hořel západem jak štěstím tváře.
Tam fantastická schodiště a brány,
kdos po nich kráčel... Byla’s to ty, Touho?
Já nevím, srdcem chví však Tvoje záře.

Meter: iambic
16. Auf den witzigen Burrhus
by Christian Wernicke

Wenn
So antwort' ich, wie er, mit einem klugen
Und setz' hinzu, doch unnachzüglich,
Dass uns ein
Auf
Denn, wenn man einen
Aus Franckreich in
So glaubt man allezeit, dass er ein
Ein

Meter: polymetric
LEGENDA O SV. HUBERTOVI.
by Jaroslav Vrchlický

Kdys v smutku černým hvozdem jel,
tu mezi stromy světlo zřel
a v úžasu se nenadál,
že velký jelen před ním stál,
zřel skrze větví hustou mříž,
jak v parohách mu hoří kříž.
On zjevení se toho lek’,
a s koně do trávy se smek’,
a v zbožné úctě na zem klek’,
jak v oken záři setmělé
jej v nejednom znám kostele.
A pak se zved’, zas na kůň sed’
a sotva k jelenu zrak vzhléd’,
sjel v propast hned svět jeho běd,
on cítil, že to velký trest
za jeho velkou vinu jest,
za nesmírný ten k honbě chtíč,
jímž zmítán byl jak dětmi míč,
že cítil v duši boží bič,
jenž stále hnal jej dál a pryč;
však zároveň to duši lík,
tak jet a nestát ani mžik.
V ráz sňal mu s duše všecku tíž
ten zářící a velký kříž,
ať k hradu jel, ať ku městu,
vždy jemu svítil na cestu.
A kudy jel, se před ním skvěl,
ať plála skála, hvozd se tměl;
on druhdy divoch, stal se tich
ve světla toho paprscích,
ba zamyšlený nad světem
se měkkým stal, až dítětem.
I jeli dál kol strmých skal,
dnes jelenův kříž divně plál,
i cítil v pevné naději,
že jistě někam dospějí,
neb po klidu on hrobu práh’,
ret chvěl se jemu v modlitbách;
i odevzdal se Pánu jen,
spěl dále všemu odcizen.
Skrz granátový prošli háj
ve divný kraj, byl jako báj,
v něm třtiny hrály na šalmaj,
nebylo živých lidí v něm,
jen zem voněla kadidlem,
vše stráně plály růžemi
a vody hrály pod zemí,
v opály tála nízká kleč,
a ptáci měli lidskou řeč;
vše stromy, které minuli,
jim lidskou tváří kynuly,
a šklebu vzdor a drsný smích
již vymizely dávno z nich,
že byly smavé, růžné tak
a nevinné jak dětský zrak,
zřel mnohé známé v řadách jich...
A jejich běh se dále mih’.
Ve stínu obrovitých skal
v řetězu z růží Satan spal,
a líbezně se ve snu smál;
neb Anděl, který nad ním bděl,
mu do snu písně míru pěl,
že bělet začly v pohnutí
mu konce dračích perutí...
Zřel, prch’ mu půvab mladých jar
i všeho čár a on byl stár
a stále z toho světla pil,
v ně celičký se zakotvil,
jenž za ním cválal ze všech sil.
On všecko měl, ba víc, než chtěl,
až svět i sebe zapomněl.
Pak v pusté vjeli pohoří
a srázy šlo to ku moři,
vstoup’ chutě jelen v slanou tůň,
tu v děsu Hubertův couv’ kůň,
leč on jej bod’, s ním do vln stoup’,
kříž jelenův plál jako sloup,
vše v plamenech, svět blesků pln,
a oba zhltil příval vln...
A Hubertu vše tálo v tmách,
v sluch vod šum slyšel po kapkách
a kapky jak se zpěnily,
se v slavnou hudbu měnily,
tak dojemnou, tak líbeznou,
tak jásavou, tak vítěznou,
že oči světlu otevřel
a v Ráji stál a Pána zřel,
k tomu se tulil jelen blíž
a mezi parohy měl kříž.
Ó, myšlenko, za kterou jdem’,
ať bouřným dnem, ať klidným snem,
ať do bolu nám, do žertu,
plaň vždy jak jelen Hubertu,
nám Ariadny budiž niť
a ve přístav nám spásy sviť!

Meter: iambic
- LXXVI -
by Fernando de Herrera

Alma bella, que en este oscuro velo
cubriste un tiempo tu vigor luciente,
y en hondo y ciego olvido gravemente
fuiste escondida, sin alzar el vuelo;
ya despreciando este lugar, do el cielo
te encerró y apuró, con fuerza ardiente,
y roto el mortal nudo, vas presente
a eterna paz, dejando en guerra el suelo.
Vuelve tu luz a mí y del centro tira
al ancho cerco de inmortal belleza,
como vapor terrestre levantado,
este espíritu opreso, que suspira
en vano por huir de esta estrecheza,
que impide estar contigo descansado.

Meter: iambic
1L: Am Zellenfenster lehnt im Mondenlichte
by Anastasius Grün

Am Zellenfenster lehnt im Mondenlichte
Der strenge Abt mit düstrem Angesichte;
Es steht ein Priesterjüngling vor dem Manne,
Ein grüner Sproß bei alter, dunkler Tanne.
Es müht der Mondstrahl sich umsonst, dem Alten
Zu streichen aus der Stirn die finstern Falten,
Die in so grellern Schattenfurchen brechen,
Nun er zu Jenem so begann zu sprechen:
»dieß Kleid, das, Jüngling, heute dich umfangen,
Die Welt sah's einst als schwarzen Purpur prangen,
Des Haupts Tonsur als Kron', als eine echte!
Als Fürst der Fürsten herrscht' der Knecht der Knechte!
Voll Kön'ge ist die Welt, das Land voll Heere,
Das Feld voll Pflüge, segelvoll die Meere:
Er winkt, und Segel, Pflüge, Heere wallen!
Er winkt, und auf ihr Knie die Kön'ge fallen!
Kühn fühlte über Sterne sich gerissen
Des Priesters Stolz, die Welt zu seinen Füßen,
Die Welt, die, Puppen gleich im Puppenspiele,
An seinem Draht er spielend lenkt zum Ziele!
Das Puppenspiel beginnt, die Kerzen flammen;
Ihr Bänke brecht der Menge nicht zusammen!
Den Priester decken des Theaters Wände:
Ein Puppenspieler berge gut die Hände.
Des Chaos Nacht, des Paradieses Zweige,
Die Schlang' und das berühmte Blatt der Feige,
Der Fels von Löschpapier, des Meeres Wogen,
Sie kommen All' an seinem Draht gezogen.
Der Engel, dem vom Weingeist brennt der Säbel,
Der liebe Herrgott selbst im Wolkennebel,
Der ölgetränkte Mond, sammt Sonn' und Sternen,
An seinem Drahte mußten gehn sie lernen.
Ein Guß von Streusand wird als Sündfluth taugen!
Streut so viel Sand dem Volk nicht in die Augen!
Der transparente Regenbogen nahte
Dem wasserscheuen Noah jetzt am Drahte.
Ein Engel packt dort Habakuk beim Schopfe!
Sieh Judith mit des Holofernes Kopfe!
Horch, Josua schießt mit Posaunen Bresche!
Elias reist in brennender Kalesche.
Die Krone Sauls, des Maccabäus Degen,
Die Harfe Davids weiß sein Draht zu regen,
Den Hohenpriester mit Papierscheer', Brillen,
Bereit, des Herrn Beschneidung zu erfüllen.
Schon soll der Draht gen Himmel Christum tragen,
Wohl hungert längst des Puppenspielers Magen;
Da wandelt Satan in Gestalt des Schenken
Mit Wein und Würsten zwischen Bühn' und Bänken.
Die Hand ließ Christum aus den Wolken fallen,
Rasch in die Schüssel griffen ihre Krallen!
Das Auferstehungsfest des Himmelsfürsten,
Ach, wurde so zur Himmelfahrt von Würsten!
Das Volk stürzt pfeifend, lachend aus dem Saale,
Zum Nachtisch hagelt's Aepfel noch zum Mahle;
Das war des Puppenspieles tragisch Ende:
Ein Puppenspieler berge gut die Hände.
Ob wir aufs Neu' auch Sonn' und Mond polirten,
Neu Evens Baum mit goldner Frucht staffirten,
Aus bleibt das Volk, leer stehn des Saales Wände:
Ein Puppenspieler zeige nicht die Hände!«
So sprach der finstre Mann zu dem Gesellen
Im Angesicht des Monds, des glänzend hellen,
Indeß die Nachtigall im nächsten Flieder
Die Jungen lehrte ihre ew'gen Lieder.

Meter: iambic
NIC NEZBYLO MI...
by Josef Rosenzweig-Moir

Dnes vidím, jak jsem nekonečně chudý,
svým celým žitím k smrti znavený.
Nic nezbylo mi, nežli slepé pudy,
jež hoří ve mně zlými plameny.
Za temných nocí potácím se tiše,
mlčícím dálkám vypláču svůj žal.
Mé srdce nějak nepokojně dýše,
mé srdce, jehož jsem se tolik bál.
A v nestřežené zastaví se chvíli,
do noci dlouze, hořce zasténá.
Ve mračnech chodí jeden přízrak bílý,
je to má mrtvá touha plamenná.
Má ve vlasech snad ještě rudé květy.
Tesklivý večer leží na nivě – – –
K vlhkému oknu přitiskna své rety
do světla budu zírat dychtivě.
A na rohu stát budu, žebrák lásky,
o malý dárek ruce vztažené.
Chtěl bych Vám aspoň pohladiti vlásky,
pohádko smavá, drahé dítě mé.
Však ne, už ne. Vy nikdy nepřijdete.
Své bědné ruce marně rozepnu.
Květ zářící v mé duši nevykvete,
já spatřím v ní jen smutek šedých dnů.

Meter: iambic
Všichni ptáci odletěli,
by Eduard Kučera

Všichni ptáci odletěli,
mlha závoj spřádá,
a ten stromek v podjesení
opadává, opadává...
A já jsem jak v podjesení
chudý stromek holý –
všechno listí opadalo,
ale srdce dosud bolí.
Veliký jsem boháč v lásce,
ale nuzák v štěstí,
ba, můj Bože, ještě chudší
než ten žebrák na rozcestí...

Meter: trochaic