PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
IV.
by František Zavřel

Splav za plovárnou. Stromy kolem.
Na břehu řeky louka s polem.
Nad splavem stráň. Semklými lady
jde úzká stezka příkře vzhůru,
do kvetoucích střemch, do azuru –!
Můj Hanel pro dnes čeká tady.
Je nemožný, je zlomený!
Dozněly lepší ozvěny,
zbyla jen bolest, beznaděj.
Nemůže zůstat, nesnese.
Zoufalých plánů chápe se..
Sám ukončí svůj smutný děj!
Snad přijde. Řekla.. Těžký cit!
Chce se s ní ještě rozloučit,
s ní, kterou nikdy nemiloval.
Zjeví jí svoje mrzké činy,
vyzpovídá se ze své viny,
odprosí ji, že se tak choval.
Ona! Tolik jej milovala,
trpěla, uvěřila, plála,
netušila, že klame ji..
Dnes všechno řekne, vysvětlí to. –
Ach, je mu líto, k smrti líto
těch pošlapaných závějí!
Proč neměl rád? Co bránilo?
Nešťastný život! Smutné zlo! –
Dnes končí se. Poslední sen..
Dovede zrušit, půjde rád!
Své touhy slyší doznívat..
Závěrná scéna. A pak fin. –
Tam ona! Pozdraví ji, zírá.
To ona, ona! Jiná víra,
předtucha zvláštní se ho tknula.
Je ona to? Ta, které píše
a s kterou mluví? Nová říše
se v jeho nitru k světlu hnula!
Vytržen stojí vedle ní,
staví se líný, morosní,
bojí se přiznat, raděj' míjí,
až donucen neznámou slastí
nechá ji ve své duši vlásti
a beze slova políbí ji.
Opravdu? Zázrak? Jaro je tu,
záhony vrou k novému květu!
Líbá ji znovu.. Plakal by!
Kde viny jsou, kde smutky, stáří?
Je vzkříšen! Stojí v ranní záři!
Miluje vroucně, bez šalby! –
Dny plynou. Všude radost, pel!
To stačí mu. Co víc by chtěl?
Trvá v svém dolce farnientu.
Chodí jen její alejí,
oslavné scény píše jí,
nevede žádných ornamentů.
Nemedituje. Má jen rád,
nedá se ničím zaměstnat;
s úžasem zří na všechny divy,
nechává mimo celý svět,
zpívá si jen a trhá květ
omamující, opojivý.
A ona? Ona? – Podlehla mu,
neodolala jeho plamu,
nedovedla se opříti..
Tak měl ji celou, její tělo
mu nyní plně náleželo
v své nevině, v svém rozvití.
To byly lásky, vášně, city! –
Do těch dnů přišly maturity.
Uboze propad'. Lhostejno mu!
Starý je dobrák a má jmění!
Nebylo, bylo, je a není..
Teď nepojede vůbec domů!
A zůstal v městě. Nejel nikam.
(Jen dovolená fakta říkám.)
Čeká vždy na ni o pěti,
potom jsou spolu, jak jen lze jí,
čtou ve své hříšné epopeji.
O dalším nutno mlčeti!
Tak Hanel! To však nejsem já!
Hájím se podle Puškina
před všemi lidmi slídivými!
Hanel je Hanel! Je to pán,
Faust, Rolla, Evžen, Don Juan –!
Já jenom obstarávám rýmy!

Meter: iambic
VĚZENÍ
by Jan Opolský

Jak strašná věc, tmy čiré van a dutí,
pout očí bezcílná po uzavřených zdech,
pád ticha s výsostí jak mrtvé lavin hnutí,
růst marné myšlenky tak skrytý jako mech.
Stav těžké mrákoty když dominuje v duši
nad všemi živými sny, zdáním, pocity,
když v prázdném bezmezí tvar určitý se ruší,
rys hmotných rozměrů je temnem ubitý.
Když v nicotě se absolutní ztrácí
tvá úsilná a truchlá představa,
tep srdce vadne v Sisifosské práci,
takt mizícího žití udává.
Třpyt kapek vodních kluzce k zemi kane
a vlhčí kvádry neprodyšných zdiv,
za mrtvou chvílí jiná chvíle vstane
a povadne, než rozvila se, dřív.
Vlá sivá pavuč jako velum smrti
s čel práchnivých a zašlých spuštěné,
tlak sféry pusté chabá prsa drtí
jak podstatou a vahou kamene.
Jen jedna z hvězdic kosmu se sem chýlí
tak mysticky a mrazně ubledlá;
pro pohled její ze sta tisíc mílí
by touha vězně zemřít dovedla.

Meter: iambic
PÍSNĚ O MÉ DCEŘI. (XV.)
by Jaroslav Vrchlický

Schopenhauer s Hartmannem
leží na mém stole;
v modru zlatem protkaném
oknem svítí pole.
Tlum včel spěje k jeteli,
skřivan k modrým výším,
ze zahrady veselý
pokřik dětí slyším.
V nich též dcery mojí hlas
jako stříbro zvoní,
zamyslím se a skráň zas
nad knihy se kloní.
Kdo tak viděl samý žal,
lež a bídu všecku,
ten se nikdy nedíval
v oči svému děcku!

Meter: trochaic
En nombre de España a la majestad de la Reina
by Clara de Barrionuevo y Carrión

Deje el mar inquieto el navegante,
de congojas la cárcel y el archivo,
los temores del viento fugitivo,
el mirar a poniente y a levante;
que al pobre, al rico, al
                  sabio, al ignorante
que hay ya en mí, nuevas Indias apercibo;
que del nácar de Austria las recibo,
do el sol Felipe me crió un diamante
Vos, Margarita, habéis mi Arabia sido,
pues cambiáis en riqueza mi pobreza,
vos sois la oliva que mi paz promete
con el Fénix de España que ha nacido:
que espero en su valor y su grandeza
que no habrá libertad que no sujete

Meter: polymetric
89.
by Friedrich Rückert

Warum der Vogel Strauß so garviel Eier legt?
Weil er für alle so garwenig Sorge trägt.
Er legt sie, ohn' ein Nest zu machen, in den Sand,
Der brütet sie für ihn im heißen Sonnenbrand.
Fast wollen ihm es gleich die Gans und Ente thun
Am Ufer, und im Feld die Wachtel und das Huhn;
Die ihr kunstloses Bett baun zwischen Schilf und Aehren,
Und ziehn mehr Junge, dan sie könnten selbst ernähren.
Daher die junge Brut, von Schalen halb getrennt,
Schon ihrem Futter nach selbständig schwimmt und rennt.
Dagegen auf dem Baum der Fink, die Schwalb' am Haus,
Bringen mit viel mehr Müh viel wen'ger Kinder aus.
Warum? sie baun ihr Nest in kunstgerechter Enge,
Das fasset Eier nicht, noch minder Jung', in Menge.
Der Finke hats aus Moos den Zweigen eingewebt,
Die Schwalbe hats der Wand mit Mörtel angeklebt.
Der Finke muß gar lang mit Würmchen, die er nascht,
Gar lang die Schwalbe mit den Mückchen, die sie hascht,
Die Kleinen füttern, die nicht schwimmen und nicht laufen,
Und können nichts wan schrein nach Fressen und nach Saufen.
Den Eltern kostet es der kleinen Bissen viel,
Bis ihren Jungen wächst der Flaum und dann der Kiel.
Nun erst der Liebe Bild, die gattentreue Taube,
Die weiße zahm im Haus, die blaue wild im Laube,
Zieht, wie gepaart sie ist, auch nur ein Kinderpaar,
Weil ihrer Zärtlichkeit mehr ganz unmöglich war.
Denn harte Saamen, die sie hat kein andres Töpfchen
Zu kochen, weicht sie ein in ihrem eignen Kröpfchen,
Und würgt das Futter, das sie nicht für sich verschlungen,
Hervor und machet satt, selbst hungrig, ihre Jungen.
Sie übertrifft an Lieb' allein der Pelikan;
Wenn keine Wirklichkeit, so ist es doch kein Wahn,
Vielmehr ein hohes Bild, das ewig wahr wird bleiben,
Im Herzen wohnend, wenn sie's aus der Welt vertreiben:
Daß er voll Zärtlichkeit sich aufreißt seine Brust,
Und tränket seine Brut mit seinem Blut voll Luft.
Die ew'ge Mutter ists, die alle tränkt und speiset,
Die dir, o Mensch, ihr Bild im Wunderspiegel weiset.

Meter: iambic
Ach!
by Hans Assmann von Abschatz

Du fragst/ was sagen will diß Ach!
Das ich bey deiner Ankunfft sprach?
Es sprach: Ach! seht die holden Wangen/
Seht die beliebte Fillis an;
Da kommt auff Rosen-voller Bahn
Mein Tod/ mein süsser Tod/ gegangen.

Meter: iambic
Hlídač mladý.
by Václav Jaromír Picek

Řadou stromů se procházím,
Zrakem každého provázím,
By jablíčka červené
Nerval s větve skloněné.
Hlídám pilně dnem i nocí
V poli, v sadě bez pomoci, –
Hlídám také očičky,
Jasné jako hvězdičky.
Tam ze zámku časně zrána,
Do kořan když velká brána,
Vyjde panna rozmilá,
Jako růže spanilá.
Kráčívá sem pod jabloně,
Já ji ctívám jí se kloně,
Tu nakoupí jablíček
Plný, plný košíček.
Když jablíčka jí podávám,
Ručinky se dotýkávám,
A to ručky dotknutí
Vzdech mi z ňader vynutí.
Vynutí mi slzu z oka,
Panna že tak převysoká,
A já sprostý hlídač jen,
Jenž je chudší den co den.
Halena je moje jmění,
A ta ještě celá není;
Co jsem celé dochoval,
Panně jsem to věnoval.
Škoda srdce pod halenou,
Pro pannu je pouhou pěnou!
Kdybych já byl slavný král,
Cožbych před ní pyšně stál!
Za jablíčka platí sice,
Ode mne však bére více,
Za přídavek srdce dám,
Sám pak nic a nic nemám.
Aspoň Bože v nebes dáli
Dej, by jabka sto let zrály,
Ať sem panna putuje
A jablíčka kupuje.

Meter: trochaic
- XII - Al amestre de campo don Sancho de Loroño
by Diego Ximenez Ayllon

Deidad suprema altivo pensamiento
ornamento del templo único y sólo
adonde el simulacro está de Apolo
y de su idea principal contento.
Edificio sin par do el fundamento
más fuerte y firme es que el Mauseolo
lumbre que alumbra desde polo Apolo
a quien el cielo dio rico talento.
Nestor sois en avisos y elocuencia
en Fortaleza y fuerzas un Tebano
de clara estirpe y gran magnificencia.
Así que vuestra espada y fuerte mano
se muestra en las empresas con prudencia
cual fue la del famoso Héctor Troyano

Meter: iambic
KANTOR HALFAR
by Petr Bezruč

Kantor Halfar byl hoch dobrý,
byl hoch tichý, byl hoch hezký,
ale škaredou měl chybu:
i v Těšíně mluvil česky
před okresním inspektorem.
A když tak se kantor spustí –
víš, jsou hříchy v katechismu,
co se nikdy neodpustí.
Leta táhnou, vlasy řídnou
jako listí před jesení.
Halfar pořád za mládence!
Pro Halfara místa není.
V krčmě zazní skočná hudba.
Právě v kapli dalo slovo –
což by mělo deset roků
čekat děvče Halfarovo?
Přijdou páni: Škola polská!
Burmistr v klín ruce složí.
Ale vzpurný Halfar učí,
jak mu káže zákon boží.
Tich po mezích chodí kantor,
bez úsměvu, bez myšlenky,
v krčmě v noci sám za stolem
hledí k zemi, hledí sklenky.
V horký večer, na klekání
když se jednou ve vsi zvoní,
vrazí děvče v černou jizbu:
Kantor visí na jabloni!
Bez modlitby, bez slzy ho,
jak při hříšné duši jisto,
v roh hřbitova zakopali,
a tak dostal Halfar místo.

Meter: trochaic
Den Alltagsmenschen
by Hermann Löns

Ihr, denen der Zufall die Krankheit versagt,
Die göttlich Genie man benennt,
Laßt fahren die Trauer und seid nicht verzagt,
Ihr ahnet ja nicht, wie das brennt,
Lebt ruhig nur fort in dem engen Gebiet,
Mit euch und dem Herrgott in Frieden,
Und preist euch glücklich, daß eurem Gemüt
Kein stürmendes Ringen beschieden.
O könntet ins Herz jenen Männern ihr schaun,
Ihr pralltet erschrocken zurück:
Bleichzuckende Flammen und nebliges Graun,
Doch nimmer und nimmer Glück;
Kaum einem noch wurde vom Zufall beschert
Genie und zufriedenes Leben,
Den meisten hat Leben und Lieben zerstört
Das Ringen und Kämpfen und Streben.
Kein Frieden bei Tage, kein Frieden bei Nacht,
Im Fieber von Abend bis Früh –
Das Los jeder Stirn, der in höllischer Pracht
Den Kainsstempel gab das Genie,
Ein Hungern nach Ruhe, ein Dursten nach Glück,
Nach Schatten, die ewig verschwinden,
Sie suchen und suchen mit trostlosem Blick
Und glauben doch selbst nicht ans Finden.
Und schließlich, wenn alles verbrannt und verglüht,
Und jeglich Idol ist zernagt,
Wenn öde die Seele und kahl das Gemüt,
Verzweiflung die Elenden plagt –
Die Träume zerplatzen, ins Weite sich schwingt
Des Glückes verblaßte Erscheinung,
Und höhnisch im herzlosen Herzen nur klingt
Das schneidende Lied der Verneinung.

Meter: amphibrachic
Ofrenda a la Santísima Virgen
by Francisco Rodríguez Zapata

Al pie de nuestras aras la rodilla,
de vuestro dulce amor al vivo fuego,
esta guirnalda a presentaros llego,
donde tu nombre enaltecido brilla.
No desoigáis al que ante Vos se humilla,
acoged tierna mi piadoso ruego,
con las flores que dio en
                  fecundo riego
de otra España mejor la Fe sencilla
A ellas, que ostentan variedad hermosa
y en mística fragancia el aire inundan,
pobres mirtos enlazo reverente.
Aceptarlos también, reina gloriosa,
y con los puros rayos que os circundan,
prez de eterna salud, bañad mi frente.

Meter: polymetric
Europa
by Kurt Tucholsky

Am Rhein, da wächst ein süffiger Wein –
der darf aber nicht nach England hinein –
Buy British!
In Wien gibt es herrliche Torten und Kuchen,
die haben in Schweden nichts zu suchen –
Köp svenska varor!
In Italien verfaulen die Apfelsinen –
laßt die deutsche Landwirtschaft verdienen!
Deutsche, kauft deutsche Zitronen!
Und auf jedem Quadratkilometer Raum
träumt einer seinen völkischen Traum,
Und leise flüstert der Wind durch die Bäume . . .
Räume sind Schäume.
Da liegt Europa. Wie sieht es aus?
Wie ein bunt angestrichnes Irrenhaus.
Die Nationen schuften auf Rekord:
Export! Export!
Die andern! Die andern sollen kaufen!
Die andern sollen die Weine saufen!
Die andern sollen die Schiffe heuern!
Die andern sollen die Kohlen verfeuern!
Wir?
Zollhaus, Grenzpfahl und Einfuhrschein:
wir lassen nicht das geringste herein.
Wir nicht. Wir haben ein Ideal:
Wir hungern. Aber streng national.
Fahnen und Hymnen an allen Ecken.
Europa? Europa soll doch verrecken!
Und wenn alles der Pleite entgegentreibt:
daß nur die Nation erhalten bleibt!
Menschen braucht es nicht mehr zu geben.
England! Polen! Italien muß leben!
Der Staat frißt uns auf. Ein Gespenst. Ein Begriff.
Der Staat, das ist ein Ding mitm Pfiff.
Das Ding ragt auf bis zu den Sternen –
von dem kann noch die Kirche was lernen.
Jeder soll kaufen. Niemand kann kaufen.
Es rauchen die völkischen Scheiterhaufen.
Es lodern die völkischen Opferfeuer:
Der Sinn des Lebens ist die Steuer!
Der Himmel sei unser Konkursverwalter!
Die Neuzeit tanzt als Mittelalter.
Die Nation ist das achte Sakrament –!
Gott segne diesen Kontinent.

Meter: iambic
- L -
by Fernando de Herrera

Duro es este peñasco levantado,
que no teme el favor del bravo viento,
fría esta nieve, que el soberbio aliento
del Aquilón arroja apresurado;
más duro es vuestro pecho y más helado,
en quien la piedad no ha hecho asiento,
ni el fuego de amoroso sentimiento
en él jamás, por culpa vuestra, ha entrado.
Sordas las ondas son de aqueste río,
pero más sorda vos a mis clamores,
que aún poco os pareció ser dura y fría.
Mas todo este dolor del pecho mío
no causa tantas penas y dolores
cuanto la soledad del alma mía.

Meter: iambic
Al remitir a una señorita un tomo de biografías de músicos célebres
by Adelardo López de Ayala

Aunque el solo teatro tu alma fuera
de tantos genios y de numen tanto;
aunque sólo por fruto de su canto
una lágrima tuya se vertiera;
recordarán con gozo en la alta
                     esfera
su vida transitoria y su quebranto,
y sintieran de nuevo el dulce encanto
de la sublime inspiración primera
Tú sola bastas a colmar su anhelo,
y bastas a su premio y su ventura,
y a fijar sus miradas en el suelo:
Que ni el amor que persuadir procura
ni el arte, ni la fe, ni el mismo cielo,
tienen templo mejor que un alma pura.

Meter: iambic
WINEZCA – IV
by Isidro Marfori

En busca de la calma
de otro cielo y floresta,
abandonó su fiesta
el ave azul del alma.
Y ¡oh caprichos del sino!
Lejos, muy lejos ella,
se obscurece la estrella
que le alumbra el camino.
Hoy que la oculta un velo
y en su senda de abrojos
no mitigan su anhelo
aquellos labios rojos,
¡ vacía en el pañuelo
el río de sus ojos!

Meter: polymetric
1L: Gewalt'ge Tische dehnen sich im Saale,
by Anastasius Grün

Gewalt'ge Tische dehnen sich im Saale,
Doch wenig Gäste sammeln sich zum Mahle;
Wie stand dieß Schlachtfeld einst voll Waffenbrüder!
Wie hat der Tod gelichtet jetzt die Glieder!
In jenem Schrank, dem Arsenal der Zecher,
Gleich Panzern todter Helden stehn die Becher;
Doch alle leer, vom Spinnennetz durchwoben,
Vom Staub des Zeitenmoders überstoben!
In tiefer Gruft, in üppigem Gedränge,
Mit trocknen Lippen schläft der Zecher Menge;
Mich dünkt's, als ob zur Gruft die Becher schielten,
Als ob zum Schrank der Schädel Augen zielten!
Gern wallt' ich stündlich in der Gruft Gemächer,
Denn heiter sind die Träume lust'ger Zecher;
Doch blieb' ich Mitternachts im Mondenscheine
Nicht mit den leeren Bechern gern alleine.
Da ziehn, wie blankem Sarg entsteigend ihnen,
Die Geister froher Stunden, trüb an Mienen,
Im Trauermarsch, in langen Heeresbahnen,
Vorüber mit gesenkten schwarzen Fahnen.

Meter: iambic
Cx.  Auff seiner Tochter Theodore, von zwey
 Jahren, Heimberuffung.
by Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Hertz der göttlichen Natur,
Hertz der offenbarten Liebe,
Hertz der Triebe,
Meine Seele opffert dir
Diese hier,
Und im brennenden Verlangen
Deine Salbung zu empfangen,
Oeffnet sich des Geistes Thür.
Dieses war des Glaubens-Wort,
Welches meiner Tochter Seele
Aus der Höhle,
Und aus alle ihrem Drang,
Auffwärts schwang;
Dieser Stimme stilles Thönen,
Und der Theodore Krönen,
Waren ein Zusammenhang.
Theurer Heyland! sage mir:
Wie gerath ich arme Made
Zu der Gnade,
Daß du meiner Kinder Last
Selbst erfaßt?
Denn sie kan so bald nicht drücken,
So befreyst du meinen Rücken,
Den du sonst beladen hast.
Theodora Charitas
War zwar eins der ungemeinen
Edlen Kleinen,
Jhrer Hütte engen Raum
Merckt man kaum,
Und ihr Kinder-Sinn und Wille
Reget sich in solcher Stille,
Daß man denckt, es sey ein Traum.
Eben drum, du theures Hertz!
Spricht der Hirt der kleinen Schafe:
Dorel schlafe;
Weil es ewig Schade wär,
Wenn die Ehr
Einer unbefleckten Seele,
Uber der Gefahr der Höle,
Sich ein einigs mal verlöhr.
Falle hurtig, vierdtes Looß,
So mir lieblich ausgefallen;
Unter allen
Findest du das schönste Theil.
Fahr in Eil,
Und bleib im zerspaltnen Hertzen
Des verklärten Manns der Schmertzen,
Stecken als ein reiner Pfeil!
Hörst du deines Vaters Rath;
Oder singst du deine Lieder
Etwa wieder?
Daß dir ja der Worte Sinn
Nicht entrinn!
Laß dich deinen König küssen;
Will er aber sonst was wissen,
Statt der Antwort, sincke hin.
Meine Sorg ist aus vor dich.
Drum, du Fürst der Seelen-Pflege,
Theurer Hege!
Es erstreckt sich ja die Macht
Meiner Wacht
Nur auf die in Hütten wohnen;
Du bist Hüter bey den Thronen;
Nimm die Dorel gut in acht!

Meter: trochaic
Reprehende a la adúltera la circunstancia de su pecado
by Quevedo

Sola en ti, Lesbia, vemos ha perdido
el adulterio la vergüenza al cielo;
pues licenciosa, libre, y tan sin velo,
ofendes la paciencia del sufrido.
Por Dios, por ti, por mí, por tu marido,
no sirvas a su ausencia de libelo;
cierra la puerta, vive con recelo:
que el pecado se precia de escondido.
No digo yo que dejes tus amigos;
mas digo que no es bien que estén notados
de los pocos que son tus enemigos.
Mira que tus vecinos, afrentados,
dicen que te deleitan los testigos
de tus pecados más que tus pecados.

Meter: iambic
Zpěv při příležitosti posvěcování Pešťanského chrámu (Kůr.)
by Bohuslav Tablic

Bože! Františka nám krále
Zdržůj, oslav jeho rod,
Na cýsařském trůně stále
Stkvěj se jeho drahý plod,
Ferdynanda jeho Syna,
Jozeffa též Palatyna,
Všecky vlasti vrchnosti
Posylň, obdař moudrostí.
Pod ochranou jejich květiž
Krásně v Pešti tento zbor,
Pravda s ctností vždy vněm světiž,
Ty, jenž blažíš každý tvor,
Dej nám blaženější časy,
Vyslyš proseb naších hlasy,
Dejž všem poznat, žes Ty sám
Veliký Bůh, my Tvůj chrám.

Meter: trochaic
158.  Die Jungfrauschafft muß fruchten.
by Angelus Silesius

Gott liebt die Jungfrauschafft umb jhrer süssen Früchte:
Alleine läst Er sie nicht für sein Angesichte.

Meter: iambic
Z PERLOVÉ ŠŇŮRY. (V.)
by Václav Šolc

To byly, lásko, skromné jenom dary,
jen jedno bílé ruky stisknutí,
a přec tak krásné byly tvoje čáry
a zlatem lesklo tvé se planutí –
ach příliš kvapně shlukly se ty zmary –
to byly, lásko, skromné, skromné dary.
A sotva jsme si v oči pohleděli,
již zlosti kámen na srdce nám pad’
a dusil mladé lásky zápal vřelý,
až v srdci všechen – všechen oheň schlad’ –
jak lístky různo jsme se rozletěli
a sotva jsme si v oči pohleděli.

Meter: iambic
- 893 - Jornada II, FELICIANO
by Lope de Vega

Justas quejas que derramaba al viento,
en ofensa de amor, Clarinda mía,
sin ver que padecer por vos corría
a cuenta de tan gran merecimiento.
De haberos agraviado me arrepiento
en no estimar el mal que padecía;
que como vuelve el sol la noche en día,
vuelve vuestro valor, gloria el tormento.
Quejábame de ver, contra mi fama,
preso por loco el seso, y, en efecto,
conozco que a su premio Amor me llama.
Prisión es justa; que ningún discreto
puede probar que es cuerdo mientras ama
o confesar que no es su amor perfecto.

Meter: iambic
- XXXVIII -
by Diego Hurtado de Mendoza

Libro, pues que vas ante quien puede
quitar y poner leyes a su mando
ten cuenta con Damón, allá llegando
aunque Marfira más te mande y vede.
Sepas muy bien contar cuanto sucede
después que Damón vive lamentando;
y pues él va contigo allá cantando,
Marfira te oirá, que se lo debe.
En tanto quedo yo con tal recelo
cual con fortuna brava suele estar,
echando el hierro al mar, el marinero.
Lleno de afán y temeroso celo
si afierra el hierro de donde esperar
que todo afán es mero pasajero.

Meter: iambic
Written in London. September, 1802
by William Wordsworth

O Friend! I know not which way I must look
For comfort, being, as I am, opprest,
To think that now our life is only drest
For show; mean handy-work of craftsman, cook,
Or groom! — We must run glittering like a brook
In the open sunshine, or we are unblest:
The wealthiest man among us is the best:
No grandeur now in nature or in book
Delights us. Rapine, avarice, expense,
This is idolatry; and these we adore:
Plain living and high thinking are no more:
The homely beauty of the good old cause
Is gone; our peace, our fearful innocence,
And pure religion breathing household laws.

Meter: polymetric
Bofia
by Antonio Suárez Gómez

Es la mujer más blanca de cuantas he admirado
y la mujer más buena de cuantas he querido;
si es grande la belleza de su cuerpo nevado,
es más la que atesora su Ser desconocido.
Es, para mí respeto, como
                  un cáliz sagrado
cuyo precioso néctar el Mal no ha corrompido;
y que con tan unciosa reverencia he tocado
y que con tanta fiebre de pasión he bebido
Cuando la Hora Roja de la Mujer la llama
y en la sanguínea estancia de su sexo se inflama,
refínase el encanto que tiene su beldad.
Porque ella es una artista;
                  ¡y el Arte que engrandece
lo material y abstracto, depura y embellece
hasta el carnal instante de la brutalidad!

Meter: dactylic
9.
by Georg Weerth

O daß ich dich zu trösten wüßte!
Ich will ja alles und alles gestehn.
Sieh, daß ich das kleine Gretchen küßte,
Gewiß, es war ein reines Versehn.
Es war so dämmrig unter den Linden,
Ich wußte selbst nicht, wie mir geschah;
Ich hoffte nur dich, nur dich zu finden,
Und fand und küßte das Gretchen da.
Und ach, es war nur ein kleines Küssen,
Und ich sorge, daß niemand es sonst erfährt;
Und gewiß, du wirst mir vergeben müssen –
Du hast das Küssen ja selbst mir gelehrt.

Meter: iambic
Holoubě a liška.
by Josef Jaroslav Langer

Holubinka na střeše kdy seděla,
Takto na ni lstivá liška křičela:
„Snes se ke mně níže,
Krásné něžné holoubátko,
Ach, jen o drobátko
Ke mně blíže!
Budem sobě spolu hráti!
Nu! vždyť nemusíš mi za to pranic dáti.
Pojď, nenech se dlouho prositi,
Darmo chci tě nositi
Spanilými krajinami –
Rozkošnými dolinami –
Okotěšnou lesinou –
Sadem – libou roklinou –
Všude – všude chci tě nésti,
Hleď se jenom brzy ke mně snésti!
Pojď! nenech se jen tak prositi!“ –
„Znám tě, v břichu chtělabys mě nositi,“
Holubinka mluviti se jala,
„Spíš bych, věru! víru tomu dala,
Kdybys tolik řečí nedělala!
Kdož nám mnoho mluvívá,
Zle ten s námi smýšlívá!
Tak dobrá mi matka povídala.“

Meter: trochaic
- LXXV -
by Fernando de Herrera

Cuando el fiero tirano de Oriente
la afrenta que sufrió con osadía
se aventura a pagar, y, España mía,
contrasta con valor su saña ardiente,
amor se esfuerza en mi pasión doliente,
y finge, y me presta una alegría,
vana, para que sienta en mi porfía,
del bien cayendo, el mal más duramente.
Yo cuido defenderme en mejor suerte,
y resistir sin miedo el duro asalto,
y descansar seguro en mi sosiego.
Cuando importa mostrar el pecho fuerte,
me pierdo, y hallo de valor más falto
y rindo el corazón al hierro y fuego.

Meter: iambic
De El mejor tutor es Dios – Dialogado: Ricardo e Irene
by Luis Belmonte Bermúdez

[Ri] De qué modo será, dulce, mi suerte
el yugo de mujer aborrecida?
[Ir] El matrimonio es luz de nuestra
                        vida,
pero faltando amor, es sombra, y muerte.
[Ri] Qué culpa tengo yo en aborrecerte?
Pasión fatal será no pretendida
[Ir] La ambición de un imperio me convida
y el desengaño su peligro advierte
[Ri] Si fueras semejante a Serafina
[Ir] Si fueras a
                     Alejandro semejante
[Ri] Te amara siempre Amor tuviera eterno
Si amor en esta unión no nos inclina
[Ir] Si el marido no tiene algo de amante
[Ri] Es muerte Es pena Es rabia Y es
                        infierno.

Meter: iambic
VENUS
by Rubén Darío

En la tranquila noche, mis nostalgias amargas sufría.
En busca de quietud, bajé al fresco y callado jardín.
En el obscuro cielo Venus bella temblando lucía,
como incrustado en ébano un dorado y divino jazmín.
A mi alma enamorada, una reina oriental parecía
que esperaba a su amante, bajo el techo de su camarín,
o que, llevada en hombros, la profunda extensión recorría,
triunfante y luminosa, recostada sobre su palanquín.
"¡Oh reina rubia! díjele-, mi alma quiere dejar su crisálida
y volar hacia ti, y tus labios de fuego besar;
y flotar en el nimbo que derrama en tu frente luz pálida,
y en siderales éxtasis no dejarte un momento de amar".
El aire de la noche, refrescaba la atmósfera cálida.
Venus, desde el abismo, me miraba con triste mirar.

Meter: dactylic