PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
RORÝS.
by Jan Vrba

Večerní ptáku – starý romantiku –
jsi zašlé slávy pozdní syn,
anebo jenom ze starého zvyku
si stavíš hnízdo ve zdích rozvalin?
A lítáš teskně, když se večer šeří,
v obloucích kolem potemnělých věží –
nad zdivem parkánů – a za vzlyků
vyprávíš zkazky plaché lesní zvěři,
když stezkou zapadlou na pastvu běží –
či jen tak hvízdáš – ze zvyku? – –
Podivný ptáku – rytíři pozdní,
jenž vstáváš z lože, když hlahol dozní,
a ptáci zmlknou v teple hnízd –
když lesem bloudí ztajené hlasy,
a temnem jeho nejhlubší krásy
ševelí z buků listí svist...
Je to tak divné... V modravé šeři
všemu, můj ptáku, všemu se věří – – –
Člověk je básníkem na dvakrát...
Tichými kroky lesem se plíží,
do temných koutů a pod stromy shlíží –
zlatý květ štěstí by utrh’ rád...
Bratrský ptáku – starý romantiku –
jsem snad též zašlé doby syn –
anebo jenom ze starého zvyku
sedám rád večer na zdích rozvalin? –

Meter: polymetric
1L: Nun gingen zwanzig Jahr dahin,
by Paul Heyse

Nun gingen zwanzig Jahr dahin,
Seit du uns fehlst, mein holder Sohn,
Und immer noch in Ohr und Sinn
Klingt mir der lieben Stimme Ton,
Und immer noch in Nächten klar,
Wenn mich geweckt die alte Wunde,
Seh' ich dein ernstes Augenpaar,
Das Lächeln an dem jungen Munde.
Doch nein! das sind die Augen nicht
Des Knaben, wie in jener Zeit:
Mich grüßt ein Jünglingsangesicht,
In Lebensernst schon eingeweiht;
Als ob an jenem dunklen Ort,
Der streng dich hält in seinem Banne,
Du heimlich lebtest mit uns fort
Und reiftest still heran zum Manne.
So wärst du hier auf Erden auch
Zu unserm Stolz herangeblüht,
Umweht von jenes Adels Hauch,
Der schon dein Knabenherz durchglüht.
Nicht wie der heut'gen jungen Welt
Erschiene dir des Lebens Krone
Genuß und Macht, und treu gesellt
Wär' mir ein Freund in meinem Sohne.
Nun wir getrennt für immer sind,
Kann ich im Geiste nur dir nahn,
Doch all mein Tagwerk, teures Kind,
Ist immer auch für dich getan.
Dir bracht' ich stets das Beste dar
Von meinen Lebensernten allen,
Und wenn ein Werk vollendet war,
Fragt' ich mich: würd' es
Umsonst! Es kehrt aus jenem Reich
Kein Laut des Anteils je zurück,
Und einem blassen Schatten gleich
Ist dieser Freundschaft Geisterglück.
Doch samml' ich heut die Herbstfrucht ein,
Gereift in Sonn' und Sturmeswettern,
Dem Toten soll zu eigen sein,
Was leben wird in diesen Blättern.

Meter: iambic
157.  GOtt ist in und umb mich.
by Angelus Silesius

Ich bin der Gottheit Faß in welchs sie sich ergeust/
Sie ist mein tieffes Meer das mich insich beschleust.

Meter: iambic
ŠUMAVSKÁ UPOMÍNKA. (III.)
by Eliška Krásnohorská

Toť upomínka; bývalo to tak.
Ó, krásně bývalo kdys mezi námi,
než cizáctvo svůj vyvrhel a brak
k nám vyslalo – jak Herostraty v chrámy;
než přišli, rozbouřili vášní vír,
než učili, že jest se lidu stydět
jak za potupu za ten svatý mír
a dravě navzájem se nenávidět;
než přišli zpupnou pýchou zmámit jej,
by plémě otrocké zřel v bratrech svojich,
by rval jim jazyk, mrav a předků děj
a utrácel je v neslýchaných bojích;
než poštvali a svedli zlovolně
lid smírný tak a dobrodušný prve,
by bratru, s nímž byl trpěl vespolně,
z cév cedil slední kapku české krve,
by dral mu z loktů poklad živoucí,
by sápal děti od otcovské hrudi
a zničil i to jméno budoucí,
jež aspoň památku kdys českou vzbudí.
Ó, šťastná byla někdy naše zem!
Však šlehla zášť, jak požár v zralé klasy,
v ten obraz míru, až se obrazem
stal zděšení! Ó, kdo ten požár zhasí?
Smír! Chcete smír? Ó, mluvte o smíru
k té jabloni, již sápe bouř, kdy kvete,
či k bědné oběti, jež upíru
dlí v obětí! Ó, smír tak světu lžete!
Smír – slovo rouhavé to ze rtů těch,
jež každým dechem rozdmychují sváry –
byl víc než planým heslem v luzích Čech,
než bílým zjevem z jedovaté páry.
Ne k písni kejklířské jen obrázek!
Než přišli jste, vy diví lovci míru,
vy čarotvůrci sporných otázek,
byl pravdou mír a v srdci všech měl víru.
Spor – jaký spor? Byl dávno rozřešen!
Ó, čtěte moudrosť v lidu čisté mysli!
Vždy smír a lásku, kejkli nezděšen,
hlas lidu vyřkne svatý, neodvislý.

Meter: iambic
45. Die Schöne Fleckigte oder Schuppigte.
by Hans Assmann von Abschatz

Als dem Neptolemus die Ceres reichte dar
Des Kornes edle Frucht/ die uns kan Stärcke bringen/
Versuchte/ wie es sey in leichten Staub zu zwingen/
Daß draus gebacknes Brodt erquickt der Menschen Schaar/
So sah sie Kleyh’ und Mehl/ und ward alsbald gewahr/
Wie von derselben Ruhm die Nachwelt würd’ erklingen/
Darum bezierte sie ihr Kind mit solchen Dingen.
Dianens Angesicht ist nicht durchgehends klar.
Mein schönes Schuppen-Kind/ daher sind auch entsprossen
Die Zeichen/ die dir hin und wieder auffgeschossen/
Die Sternen/ derer Glantz dein Antlitz hat beblümt.
Du bist drum nicht so sehr verachtet als berühmt:
Die kluge Kleyhen-Schaar hört alle Welt erheben/
Du würdest unter ihr das schönste Bild abgeben.

Meter: iambic
73.
by Gerhard Tersteegen

Lauf hin und her, o fromme Seel', in vielem äußern Üben;
So sind die besten Kinder nicht, die unser Gott will lieben!
Du lebst zerstreut in dies und das, gestöret immerdar,
Drum wirst du Gott und Gottes Werk nicht in dir selbst gewahr.
Die guten Kinder bleiben gern daheim bei Gott im Herzen,
Und wenn sie laufen hin und her, so kriegen sie nur Schmerzen.
Mein Herr und Vater, hol mich heim und halt mich Nacht und Tag,
Daß ich noch als dein liebes Kind dir stets gefallen mag!

Meter: iambic
- 161 - Discúlpase el poeta del estilo humilde
by Lope de Vega

Sacras luces del cielo, yo he cantado
en otra lira lo que habéis oído;
saltó la prima y el bordón lo ha sido
al nuevo estilo si le habéis culpado.
De mí mismo se burla mi cuidado,
viéndome a tal estado reducido;
pero, pues no me habéis favorecido,
¿por qué disculpo lo que habéis causado?
Entre tantos estudios os admire,
y entre tantas lisonjas de señores,
que de necesidad tal vez suspire;
mas tengo un bien en tantos disfavores,
que no es posible que la envidia mire:
dos libros, tres pinturas, cuatro flores.

Meter: iambic
La abeja
by Enrique Álvarez Henao

Miniatura del bosque soberano
y consentida del vergel y el viento,
los campos cruza en busca del sustento,
sin perder nunca el colmenar lejano.
De aquí a la cumbre, de la cumbre al llano,
siempre en ágil, continuo movimiento
va y torna, como lo hace el pensamiento
en la colmena del cerebro humano
Lo que saca del cáliz de las flores
lo conduce a su celda reducida,
y sigue sin descanso sus labores,
sin saber, ¡ay! que en su vaivén incierto
lleva la miel para la amarga vida
y el blanco cirio para el pobre muerto!

Meter: iambic
1.
by Hugo von Hofmannsthal

In der ärmsten kleinen Geige liegt die Harmonie des Alls verborgen,
Liegt ekstatisch tiefstes Stöhnen, Jauchzen süßen Schalls verborgen;
In dem Stein am Wege liegt der Funke, der die Welt entzündet,
Liegt die Wucht des fürchterlichen, blitzesgleichen Pralls verborgen.
In dem Wort, dem abgegriffnen, liegt was mancher sinnend suchet:
Eine Wahrheit, mit der Klarheit leuchtenden Kristalls verborgen ...
Lockt die Töne, sucht die Wahrheit, werft den Stein mit Riesenkräften!
Unsern Blicken ist Vollkommnes seit dem Tag des Sündenfalls verborgen.

Meter: trochaic
Soneto
by Bartolomé Sánchez

Los que con gracia quieran ver y
                     aviso
un Silvestre galán y cortesano,
vengan a Puerto Príncipe cristiano
y gozarán de un nuevo paraíso
De nuestro frágil vidrio quebradizo
verá un ejemplo raro y soberano
en la prisión del buen Altamirano,
a quien con ella Dios regalar quiso.
Gracias al buen Silvestre de Balboa,
que por tan dulce estilo nos declara
de aqueste santo Obispo la paciencia
Bien merece desde hoy eterna loa,
y el generoso Obispo de la tiara
que tiene el mundo de mayor potencia

Meter: iambic
Zmodernisovaný hřbitov.
by Jaroslav Vrchlický

Před lety šel jsem tudy. Tráva měkká
až do úvozu zasáhla svou vlnou,
a zeleně se rozlévala řeka
zdí hřbitovní, výmolů srázných plnou.
Ten hřbitov skoro pod keři již mizel,
sta bříz a habrů clonilo mu kříže,
kam's šláp', kvet' jitrocel a douška, svízel,
sta girland u vrat obepjalo mříže.
Vše hroby halily se pod zelení
a shora celý příboj zlatých klasů
se tlačil ze všad – Stopy dnes tu není,
jež dýchala by starý klid a krásu.
Zeď bílá teď se táhne linealem,
houšť stromu probrána je i houšť křoví,
v tom koutě drahém poznávám se málem;
jen mrtví si as dole stejně hoví.
Však co tu kdysi vřelo z plné číše,
jas, vůně, chlad a lesní poesie,
pod vkusu pravítkem ve chladné pýše
se laciným zde pozlátkem jen kryje.
Dřív ovšem poušť to byla nehostinná,
teď pravidelný je to hřbitov řádný;
jdu lhostejně kol, žel úponek vína,
žel trsů divizny! – Jsem v srdci chladný.
A myslím: Hrob je hrob vždy ve svém jádru,
ať keřů tisíc, ať jej hlína kryje,
leč hrobem když, ať mluví aspoň k ňadru
tím sledním zbytkem poesie!

Meter: iambic
52. Das Neu-Jerusalem
by Angelus Silesius

Das Neu-Jerusalem bist du für Gott, mein Christ,
Wenn du aus Gottes Geist ganz neugeboren bist.

Meter: iambic
ŠERÉ SESTRY.
by Josef Václav Sládek

Šeré sestry tři jsme my,
a ty náš jsi na zemi! –
Jedna v bdění, ve spaní
druhá ryje do skrání,
třetí dnem i nocí svírá
nahé srdce do dlaní.
A my tři, vždy pospolu,
střídáme se v úkolu:
jedna tělo utýrá,
druhá duši rozdírá,
třetí krutá – milosrdná
bránu z žití otvírá.
Šeré sestry, co vám dít?
nejlíp se vám nebránit. –
Ty mi v oči pohledni,
ty mi k srdci přisedni
a tam, hle, kde jitro svitá,
odveď mne ta poslední.

Meter: trochaic
Pod tvým okénkem.
by Rudolf Pokorný

Usnulo slunko na horách,
světýlka hasnou v komorách,
jen zpěv se krade v okénko –
spíš už, má milá panenko?
Jindy jsi k první písničce
světýlko žehla v světničce,
i kyvlo bílé raménko –
spíš už, má milá panenko?
Jindy, když píseň začala,
hlavička s okna shlídala
a druhá spěla v okénko –
spíš už, má milá panenko?
Však už víc zpěvák nezpívá – –
Kdo pak to v chýžce přebývá?
Kdo pak mu zavřel okénko
a kdo tě líbá, panenko?

Meter: dactylic
Letanías de noviembre – I
by Federico Bermúdez y Ortega

¡Están tocando a muerte las campanas lejanas
                     !
Hablan los viejos bronces
                     de quietud y partida
con esa lengua lúgubre que tienen las campanas
cuando cantan el canto de cisne de la vida
¡Están tocando a muerte las lejanas campanas
                     !
Y a los vagos confines van
                     en alas del viento
las esquelas mortuorias,
                     como el hondo lamento
de dolores ignotos y quimeras lejanas
En la antigua Necrópolis, de cipreses y cruces
cuelga el vésper el velo de sus pálidas luces
y la humana dolencia sus adelfas y lirios;
mientras dicen los
                     labios las palabras piadosas
que vuelan como vagan dolientes mariposas
al redor de la fama de los místicos cirios

Meter: anapestic
Contra las esperanzas
by Francisco Manuel de Melo

¿Qué es lo que me llevastéis, esperanza?
Gracias al madrugar del escarmiento,
pequeño estrago es sólo un rendimiento,
que no costó la sangre a la confianza.
Averiguad primero la templanza
de mi deseo, o fácil o sediento;
presumiréis después del vencimiento,
y antes no blasonéis de la mudanza
Cuanto no sucedió, no sucedido
el alma lo creía; y si esperaba,
ceremonia del caso hizo a los días
Tened que no triunfasteis de mi olvido:
para venceros yo solo bastaba:
si no, volvamos a las fantasías.

Meter: polymetric
2. Traurige Frühlingsherrschaft
by Friedrich Rückert

Ihr Vögel, wenn ihr warten wollt mit Singen,
Bis meine Lieder hell wie sonst erklangen!
Ihr Blumen, wenn ihr eh'r nicht wollt entspringen,
Bis Freude blühn ihr seht auf meinen Wangen!
O laßt von mir euch keine Störung bringen,
Euch aufzuhalten ist nicht mein Verlangen;
Singt nur und blüht an aller Ströme Borden
Und wartet nicht, bis Frühling mir geworden!
Da wollten dennoch säumen
Die Blüten an den Bäumen,
Die Vöglein tief in Träumen;
Kann man dem Dichter so viel Recht einräumen?
Ihr Vögel, da ihr doch nicht wollet singen,
Bis mit Gesang ich euch vorangegangen;
Ihr Blumen, da ihr doch nicht wollet springen,
Bis auch die Keim' in meiner Brust entsprangen!
Mein Zaudern soll euch keine Störung bringen,
Und euer Losungswort sollt ihr empfangen:
Auf! singt und blüht an aller Ströme Borden!
Habt Frühling! Frühling ist mir selbst geworden.
Da durften nicht mehr säumen
Die Blüten an den Bäumen,
Die Vöglein auch nicht träumen,
Und Frühling blüht' und tönt' in allen Räumen.
Ihr Vögel, nun ihr einmal seid am Singen,
Weil euer Sänger euch vorangegangen!
Ihr Blumen, die ihr nun müßt vorwärts dringen,
Von Stuf' auf Stufe, bis zum höchsten Prangen!
Ich kann euch fürder keine Störung bringen,
Fortfahren müßt ihr, wie ihr angefangen;
Singt denn und blüht an aller Ströme Borden
Und wißt, daß Frühling doch mir nicht geworden.
Da konnten nicht mehr säumen
Die Blüten an den Bäumen,
Die Vöglein auch nicht träumen;
Lust floß der Welt, mir sollte Trauer schäumen.

Meter: iambic
Arabská melodie.
by Jaromír Borecký

Pod sloupem zlatým otrok tmavý
již usíná, jenž rebab hrál,
hrál rebab dumný otrok tmavý,
jenž v harému svůj život tráví,
by ku nevrosám černé kávy
své smutné písně tiše hrál.
Noc gobelinem v černé slávě
jde přitlumeným zhalit svět,
svět zahalit jde v černé slávě
za muezzinů zpěvu, lávě
spíš podobná než chladu... V trávě
se leskne rosa, spát chce svět.
V dál Hâtem naslouchá lvů řevu,
na divanu svém tiše sní,
sní tiše dál, lvů hrozných řevu
se posmívá, nechť lkají v hněvu
za padlé druhy, pro svou děvu
jež pobíjel... Jen o ní sní.
Tak sladce z hloubi fontán zpívá
a dusné květy voní v noc,
v noc voní květy, fontán zpívá,
s jejího těla závoj splývá,
jak pouští kdy se měsíc dívá
na onyxovou, spící noc.
Již ustaň v tanci, almé žhavá,
radš ovíjej mu plnou dum,
dum plnou skráň, ó almé žhavá,
tvůj hebký vějíř vánek mává,
tvá krása chladí nahá, smavá,
jej polibky vzbuď z chmury dum!

Meter: iambic
Vodník. (IV.)
by Karel Jaromír Erben

Jaké, jaké by to bylo
bez slunéčka podletí?
jaké bylo by shledání
bez vroucího objetí?
A když dcera v dlouhém čase
matku svou obejme zase,
aj, kdo může za zlé míti
laskavému dítěti?
Celý den se v pláči těší
s matkou žena z jezera:
„S bohem, má matičko zlatá!
ach, bojím se večera!“ –
„„Neboj se, má duše drahá!
nic se neboj toho vraha;
nedopustím, by tě v moci
měla vodní příšera!““ –
Přišel večer. Muž zelený
chodí venku po dvoře;
dvéře klínem zastrčeny,
matka s dcerou v komoře.
„„Neboj se, má drahá duše!
nic ti neuškodí v suše,
vrah jezerní nemá k tobě
žádné moci nahoře.““ –
Když klekání odzvonili,
buch buch! venku na dvéře:
,Pojď již domů, ženo moje!
nemám ještě večeře.‘ –
„„Vari od našeho prahu,
vari pryč, ty lstivý vrahu!
a co dřív jsi večeříval,
večeř zase v jezeře.““ –
O půlnoci buch buch! zase
na ty dvéře zpukřelé:
,Pojď již domů, ženo moje!
pojď mi ustlat postele.‘ –
„„Vari od našeho prahu,
vari pryč, ty lstivý vrahu!
a kdo tobě prvé stlával,
ať ti zase ustele.““ –
A po třetí buch buch! zase,
když se šeřil ranní svit;
,Pojď již domů, ženo moje!
dítě pláče, dej mu pít!‘ –
„Ach matičko! muka, muka –
pro děťátko srdce puká!
Matko má, matičko zlatá,
nech mne, nech mne zase jít!“ –
„„Nikam nechoď, dcero moje!
Zradu kuje vodní vrah;
ač že péči máš o dítě,
mně o tebe větší strach.
Vari, vrahu, do jezera!
nikam nesmí moje dcera;
a pláče-li tvé děťátko,
přines je sem na náš práh.““ –
Na jezeře bouře hučí,
v bouři dítě naříká;
nářek ostře bodá v duši,
potom náhle zaniká.
„Ach matičko, běda, běda!
tím pláčem mi krev usedá:
matko má, matičko zlatá,
strachuji se Vodníka!“ –
Něco padlo. Pode dveřmi
mok se jeví – krvavý,
a když stará otevřela,
kdo leknutí vypraví!
Dvě věci tu v krvi leží –
mráz po těle hrůzou běží:
dětská hlava bez tělíčka
a tělíčko bez hlavy.

Meter: trochaic
Žehnej pouti Tvojí
by Emanuel Züngel

Žehnej pouti Tvojí
onen Pán všech světů,
jenž nad žitím blahým
tvorů bdívá!
Sladce žij, jak rosa
v růže vonném květu;
mír a zdar nechť po Tvém
boku bývá.

Meter: trochaic
163. Jako jarní vánek, zahrává-li
by Eduard Just

Jako jarní vánek, zahrává-li
pod večer si listím vonné lípy,
jejíž květy celuje a z dalných
krajin podivné jim šepce báje,
tak že umlknuvše naslouchají
švitořiví pěvci opeřenci,
hosté lípy staré, nocující
rádi pod ochrannou její střechou:
tak ať klidně Tobě plynou dnové
stáří Tvého, prosti chmurných bouří,
rovnajíce ladnému se jaru,
jehož květy – pamět dobrých činů,
jehož slunce – láska dobrých lidí,
jehož písně – naše Tobě přání,
bysi v zdraví květla, jak ta lípa,
v středu vnoučat – zpěvné družiny.

Meter: trochaic
1L: Was disen Leib erhält/ muß offt den Leib verderben.
by Andreas Gryphius

Was disen Leib erhält/ muß offt den Leib verderben.
Ich lebte von dem Strick und muß durch Stricke sterben.

Meter: iambic
1L: Wer kehrt sich an die tumme Welt?
by Johann Christian Günther

Wer kehrt sich an die tumme Welt?
Sie kan doch nichts als tadeln.
Wem Treu und Warheit nur gefällt,
Der kan sich selber adeln
Und überwindet nach und nach
Die ohne Schuld erlidtne Schmach.
Kein Handwerck geht doch jezt so gut
Als blos das Hechelmachen.
Ein Narr, der sonst nichts kan und thut,
Der legt sich aufs Verlachen.
Da ist kein Ding so schlecht und klein,
Ein loses Maul muß drüber seyn.
Die Unschuld geht nicht ledig aus,
Der Spott trift auch den Besten.
Ein Brautgelach, ein Kindelschmaus
Schwermt überall von Gästen,
Bey welchen jeder in der Stadt
Sein Urtheil zu gewarthen hat.
Die Straße sey so breit sie will,
Man geht nicht ungestoßen.
Da hör ich oftmahls in der Still
Von Kleinen und von Großen,
Wie da und dort ein Völckchen sizt,
Das Mienen, Kleid und Gang beschmizt.
Die Brüder bey dem Aquavit
Sind Meister in dem Kügeln
Und wißen alles, was geschieht,
So unverschämt zu striegeln,
Daß einer, der den Nechsten liebt,
Sich schon vom Hören übergiebt.
Ich habe meine Richterbanck
An mehr als tausend Orten;
Da zieht man mich so kurz als lang
Mit Mienen und mit Worten.
Doch werd ich dadurch schlecht bewegt;
Wer zürnt wohl, den ein Esel schlägt?
Man spricht: Es ist die Mode so,
Man muß es mit ihr halten;
Ein geistlich dulci jubilo
Gehört den tummen Alten;
Der neuen Zeiten beßrer Thon
Klingt recht galant und schön nach Hohn.
Herodes danck euch vor dies Lied,
Ich mag's so leicht nicht singen.
Doch wo mich eure Fistel zieht,
So lernt vorher gut springen;
Sonst heult mein Satyr und sein Chor
Euch ganz gewis erschröcklich vor.
Denn seyd ihr gar so schlimm und grob,
Mich ohne Noth zu stören,
So sollt auch ihr dies schöne Lob
Von eurem Wandel hören;
Denn dieser geht so rein und nett
Als kaum ein Lumpenquodlibet.
Da soll Magister Lobesan
Mitsamt den klugen Schwestern
Und mancher bunte Nothgalan
Blos in den Schubsack lästern.
Denn scheeren sie nur ofenbahr,
So kommen sie gewis ums Haar.
Ein Kluger schnizt und hobelt zwar
Am ersten seinen Balcken;
Doch schändet man ihn ganz und gar,
So kan er auch den Falcken,
Die jedes Nechsten Splitter sehn,
Mit Recht die Spiz entgegendrehn.

Meter: iambic
Uber Ihro Majestät die Königin Anna von Groß Britannien
by Christian Friedrich Hunold

Du bist Elisabeth/ Elisabeth wie du.
Was mehr? nichts schreibe nur/ zwey Wunder/ noch darzu:
Zwo Frauen haben hier ein Land beherrscht/ beglücket/
Die Helden lieb gehabt/ und Helden auch gebücket.

Meter: iambic
SKŘIVÁNEK
by Marie Baarová

Dobře jsi, skřivánku,
dobře jsi volil,
že jsi si v oblacích
místo své zvolil.
Duše tvá, prosáklá
tím božím jasem,
mile k nám promlouvá
čistým tvým hlasem.
Pod slunce zářivý
štít vzhůru spěješ,
o svaté pravdě tam
v oblacích pěješ.
Dobře jsi pro svůj zpěv
místo to zvolil,
níž by tě dávno byl
svět lživý skolil.

Meter: polymetric
In der Nacht
by Adolf Friedrich von Schack

Sanft hat der Tag die strahlenhellen
Sehmüden Augen zugethan;
Zur Ruhe sammelt seine Wellen
Der laute Lebensocean,
Und von dem Wechsel der Gestalten,
Der unten ewig wogt und kreist,
Schaut wieder zu der Nacht, der alten
Geliebten Freundin, auf dein Geist.
Still blickt sie mit vertieftem Sinnen,
Die Mutter, die vor allem war,
Auf dich herab, und Schauer rinnen
Durch deine Seele wunderbar;
Dir ist, als ob die teuren Züge
Du sähest, die dich angelacht,
Als deine Kindheit in der Wiege
Aus ihrem ersten Schlaf erwacht.
Ein groß Geheimnis, ahnst du, trage
Die Göttliche in ihrem Schoß;
Du spähst danach in banger Frage –
Umsonst, sie schweigt und lächelt bloß;
Doch wie ihr Blick unwiderstehlich,
Dich bannend, auf dich niederschaut,
Fühlst du, wie über dich allmählich
Ein inniges Genügen taut.
Die Frage stirbt auf deinem Munde,
Und jeder Zweifel wird Gebet;
Du fühlst, wie aus dem Weltabgrunde
Ein Odem dir entgegenweht:
Nicht wähnst du ferner dich verstoßen,
Nicht heimatlos, und frei von Harm
Kehrst zu dem Tagewerk, dem großen,
Zurück du aus des Schlummers Arm.

Meter: iambic
34.
by Friedrich von Logau

Ich fürchte nicht den Tod, der mich zu nemen kümmt;
Ich fürchte mehr den Tod, der mir die Meinen nimmt.

Meter: iambic
- CXXXIII -
by Gutierre de Cetina

Del dulce fuego que en el pecho me arde
no sé cómo decir que estoy quejoso,
ni en medio del ardor fiero, rabioso,
sé de quién fíe, ni de quién me guarde.
Contra la ley de Amor soy tan cobarde
que aun el mismo dolor pedir no oso
tanto tiempo de venia y de reposo
que me pueda quejar, aunque es ya tarde.
Pero si a dicha alcanzo tanta suerte
que la turbación pierda del sentido,
y al corazón torna el valor usado,
aún espero, señora, que el sonido
del triste lamentar podrá moverte
a piedad de haberme maltratado.

Meter: polymetric
Flor de otoño
by Francisco Robainas

Y, a pesar de los años que han pasado, alma mía,
te adivino en la sombra por el huerto cruzar
sobre las hojas muertas que gimen todavía
bajo tus pies de seda, de nieve y de azahar !.
Ven no temas, te espero Ya agoniza la tarde,
caen las hojas Es el viento un
                     suspirar
de Fauno Otoño mustia las
                  flores, mientras arde
dentro de mí un horrible deseo de llorar !
Ven no temas Te llevo prendida en mi amargura;
veo en ti a la soñada, ya olvidé a la perjura;
eres sólo la muerta que al bardo sonrió,
la flor evocadora de mis tristezas hondas,
la flor que sonreía debajo de las frondas
y que el Otoño -el fauno ebrio de amor- mustió !

Meter: anapestic
Jugendandacht .
by Joseph von Eichendorff

Da war's, als ob sich still Dein Auge hübe,
Lang'st sehnsuchtsvoll nach mir mit off'nen Armen,
Fühlst selbst den Schmerz, den Du mir süß gegeben. —

Meter: iambic
SMUTEK.
by Adolf Černý

Byl jsem jako v opojení,
všecko zřel jsem v bílém světle,
všude zář a jas –
stromy stály bíle zkvetlé,
bloudil jsem jak v zlatém snění...
V jediném však okamžení
kdos mi světlo shas'.
Setmělo se náhle kolem,
obestřen jsem nocí temnou,
sám jsem v hustých tmách...
Nikdo nezůstal tu se mnou –
vítr jenom klátí stvolem,
jenž zbyl na strnisku holém...
Chlad mi k srdci sáh'...
V chvíli té kdos měkkou dlaní
přejel spocené mé čelo,
hladil zvlhlý vlas...
Cosi v duší mé se chvělo,
jako když k nám z nenadání
dávný druh se pohnut sklání,
slzu v stínu řas.
A já cítím, nocí temnou
jak se na mne teskně dívá
vlhký jeho zrak...
Ač se kol mne obzor stmívá –
zřím jej se schýlenou hlavou,
jak šel se mnou světa vřavou
v mého příští mrak.
Se mnou bděl, když noc šla zticha
ulicemi spící Prahy,
i když v města ruch
slunce zřelo se své dráhy;
on, jenž v tvář mně nyní dýchá,
se mnou šel, kde moje lícha – –
Smutek, věrný druh...

Meter: trochaic
An Mademoiselle W. Buchholz,
 auf ihren Geburtstag.
by Anna Luise Karsch

So nimmt die Zeit, einst Güter der Natur

Meter: iambic
PODZIM V PARKU.
by Adolf Brabec

Je všecko hra a přelud stálý,
pojď, půjdem, dítě, v starý sad,
po cestách, kde jsme milovali,
se rozložil dnes listopad.
Kde dlela láska a květ štěstí,
v těch místech duše okřívá,
když zrak se kolem zadívá.
Má drahá, pojď, kol podzim voní,
což na tom, že je listopad,
ve větru list se s listem honí,
v té době s tebou chodím rád!

Meter: iambic
Diotima
by Friedrich Hölderlin

Du schweigst und duldest, und sie verstehn dich nicht,
Du heilig Leben! welkest hinweg und schweigst,
Denn ach, vergebens bei Barbaren
Suchst du die Deinen im Sonnenlichte,
Die zärtlichgroßen Seelen, die nimmer sind!
Doch eilt die Zeit. Noch siehet mein sterblich Lied
Den Tag, der, Diotima! nächst den
Göttern mit Helden dich nennt, und dir gleicht.

Meter: iambic
V PODZIMNÍ NOCI.
by Adolf Brabec

Noc podzimní je tichá,
ve náručí spí kraj,
dech mlhy kolem dýchá
klid pochmurný a taj.
Kam pohlédneš, to mrazí,
spí vzpomínky tam dech,
jak by ti tvoji drazí
mávali po letech.
Zříš profilek tvé lásky,
ve mlžný splývá šer,
zříš světlé její vlásky
ve máje podvečer...

Meter: iambic