PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Othello, Act I, Scene I [O, sir, content you]
by William Shakespeare

Iago speaks to Roderigo

O, sir, content you;
I follow him to serve my turn upon him:
We cannot all be masters, nor all masters
Cannot be truly follow'd. You shall mark
Many a duteous and knee-crooking knave,
That, doting on his own obsequious bondage,
Wears out his time, much like his master's ass,
For nought but provender, and when he's old, cashier'd:
Whip me such honest knaves. Others there are
Who, trimm'd in forms and visages of duty,
Keep yet their hearts attending on themselves,
And, throwing but shows of service on their lords,
Do well thrive by them and when they have lined their coats
Do themselves homage: these fellows have some soul;
And such a one do I profess myself. For, sir,
It is as sure as you are Roderigo,
Were I the Moor, I would not be Iago:
In following him, I follow but myself;
Heaven is my judge, not I for love and duty,
But seeming so, for my peculiar end:
For when my outward action doth demonstrate
The native act and figure of my heart
In compliment extern, 'tis not long after
But I will wear my heart upon my sleeve
For daws to peck at: I am not what I am.

Meter: iambic
29. Jestliže se nemýlím,
by Jan Květoslav Klumpar

Jestliže se nemýlím,
I bez kalendáře vím,
Že dnes světíš, drahý! den,
Na němž jsi byl narozen;
A tak přijmi přání mé,
V němž všeliká sladkosť je;
Není-li, vsaď tu jen v ně,
Kterou srdce Tvoje chce;
Buď zdráv a se dobře měj,
Štěstí Tobě Pán Bůh dej
A je Tobě dnes a vždycky přej!

Meter: trochaic
- LXXVI -
by Gutierre de Cetina

Ponzoña que se bebe por los ojos,
dura prisión, sabrosa al pensamiento,
lazo de oro cruel, dulce tormento,
confusión de locuras y de antojos;
bellas flores mezcladas con abrojos,
manjar que al corazón trae hambriento,
daño que siempre huye el escarmiento,
minero de placer lleno de enojos;
esperanzas inciertas, engañosas,
tesoro que entre el sueño se parece,
bien que no tiene en sí más que la sombra;
inútiles riquezas trabajosas,
puerto que no se halla aunque parece;
son efectos de aquel que Amor se nombra.

Meter: polymetric
6. Arm und Reich
by Johann Heinrich Voß

Arm ist auch bei wenigem nicht, wer nach der Natur lebt;
Wer nach Meinungen lebt, ist auch bei vielem nicht reich.

Meter: iambic
31 Zelená hvězdo v zenitu,
by Jan Neruda

Zelená hvězdo v zenitu,
sviť vesele, vesele!
Když si tak někdy vzpomenu,
jak staří jsme přátelé!
Před lety jsi mne slyšela,
jak jasně jsem zavýsknul,
když jsem své děvče po prvé
si na prsa přitisknul.
Před lety jsi mne viděla,
jak děsně jsem ublednul,
mrtvou když její ručinku
jsem k ústům svým pozvednul.
To jsou jen drobty života,
jen bubliny pramene,
člověk si na ně během let
tak náhodou vzpomene.
Radost i žal my přežijem,
my přežijem cokoli! –
Nač ale náhlá slza ta –
vždyť mne to už nebolí?

Meter: dactylic
- III -
by Lopez de Mendoza

Cual se mostraba la gentil Lavina
en los honrados templos de Laurençia,
cuando solemnizaban a heritina
las gentes de ella con toda femencia;
y cual parece flor de clavellina
en los frescos jardines de Florençia,
vieron mis ojos en forma divina
la vuestra imagen e diva presencia,
cuando la llaga o mortal herida
llagó mi pecho con dardo amoroso,
la cual me mata en prompto e da vida,
me face ledo, contento o quexoso.
Alegre paso la pena indebida,
ardiendo en fuego me hallo en reposo.

Meter: polymetric
Sobre el mismo tema
by Manuel Ordóñez de la Puente

Estatuas, piras, urnas, mausoleos,
erijan a Alejandros y Escipiones,
donde eternas se aclamen sus acciones,
con la insensible voz de sus trofeos.
A Salazar consagren sus empleos
Ara que le dedique estimaciones,
sustituyan al mármol los renglones,
coronando su sien lauros Sabeos.
Nuevo Apolo en dos mundos celebrado,
por su Ingenio, su Ciencia, su Nobleza,
bien conocido, cuanto mal premiado.
Que casi se ha hecho ya naturaleza
ser, el que es entendido, desdichado,
o afrenta vil de la mayor grandeza.

Meter: polymetric
50. Die Wehmut
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Mit leisen Harfentönen
Sei, Wehmut, mir gegrüßt!
O Nymphe, die der Thränen
Geweihten Quell verschließt!
Mich weht an deiner Schwelle
Ein linder Schauer an,
Und deines Zwielichts Helle
Glimmt auf des Schicksals Bahn.
Du, so die Freude weinen,
Die Schwermut lächeln heißt,
Kannst Wonn' und Schmerz vereinen,
Daß Harm in Lust verfleußt;
Du hellst bewölkte Lüfte
Mit Abendsonnenschein,
Hängst Lampen in die Grüfte
Und krönst den Leichenstein.
Du nahst, wenn schon die Klage
Den Busen sanfter dehnt,
Der Gram an Sarkophage
Die müden Schläfe lehnt;
Wenn die Geduld gelassen
Sich an die Hoffnung schmiegt,
Der Zähren Tau im nassen,
Schmerzlosen Blick versiegt.
Du, die auf Blumenleichen
Des Tiefsinns Wimper senkt,
Bei blätterlosen Sträuchen
Der Blütenzeit gedenkt,
In Florens bunte Kronen
Ein dunkles Veilchen webt,
Und still, mit Alcyonen,
Um Schiffbruchstrümmer schwebt:
O du, die sich so gerne
Zurück zur Kindheit träumt,
Selbst ihr Gewölk von ferne
Mit Sonnengold besäumt;
Was uns Erinn'rung schildert,
Mit stillem Glanz verbrämt,
Der Trennung Qualen mildert
Und die Verzweiflung zähmt;
Der Leidenschaften Horden,
Der Sorgen Rabenzug
Entfliehn vor den Akkorden,
Die deine Harfe schlug;
Du zauberst Alpensöhnen,
Verbannt auf Flanderns Moor,
Mit Sennenreigentönen
Der Heimat Bilder vor.
In deinen Schattenhallen
Weihst du die Sänger ein,
Lehrst junge Nachtigallen
Die Trauermelodei'n;
Du neigst, wo Gräber grünen,
Dein Ohr zu Höltys Ton;
Pflückst Moos von Burgruinen
Mit meinem Matthisson.
Rühr unter Thränenweiden
Noch oft mein Saitenspiel;
Verschmilz auch Gram und Leiden
In süßes Nachgefühl;
Gieb Stärkung dem Erweichten!
Heb aus dem Trauerflor,
Wenn Gottes Sterne leuchten,
Den Andachtsblick empor!

Meter: iambic
Ein Zimmermann
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Ich kann ein Zimmermann werden,
darin zimmr'ich mir ein Haus;
hoch überm höchsten Giebelbalken
krönt meinen Richtfeststrauß
– Achtung! – mein Meisterhut.
Dann zimmr'ich noch viele Häuser;
meine Richtschnur knippst und knappst,
die Spähne schießen vor Angst Kobolz
um meine blanke Axt,
und hurr, wie knirscht meine Säge!
Meine Säge knirscht mit den Zähnen:
mir ist kein Holz zu hart,
ich werd's schon kirre kriegen,
wart nur, wart nur, wart!
So knirscht meine große Säge.
Fertig! Nun fix nach oben,
wo der Wind mich kämmt und küßt;
und mag er rütteln und toben,
ich fall nicht vom Gerüst,
ich bin ein kleiner Held!

Meter: iambic
Bajo el hondo misterio
by Gabriel Jiménez Lamar

Bajo el hondo misterio de la tarde que expira,
el sol, ascua de oro, se pierde en el tramonto,
Un ruiseñor doliente loco de amor delira,
en la paz de la selva desgranando un racconto.
La brisa en los laureles modula triste queja
La fuente da al espacio su cadencia sonora;
mientras llega a mi oído y expirando se aleja,
la armonía de un piano que una sonata llora.
Primavera de ensueños florece
                  en los rosales
del jardín de mi alma, rebosante de anhelos,
cuando tus blancas manos -dos rosas virginales-
arrancándole al piano dolientes retornelos,
vierten sobre la tarde que agoniza callada,
un ansia insaturable, de amar y ser amada.

Meter: anapestic
A un amigo muerto
by Manuel del Palacio

Rico, noble, feliz, enamorado,
pródigo de talento y alegría,
amigo caro me llamaste un día,
y placer y amistad hallé a tu lado.
Del mundo por el piélago agitado
los dos corrimos sin timón ni guía,
sin esperar de la tormenta impía
pesadumbre, ni susto, ni cuidado
Luego, en vez del amor y la ventura,
te dio el martirio su temida palma,
siendo el sepulcro fin a tu amargura
¡Duerme tranquilo en paz, cuerpo sin alma!
¡Dichoso aquel que encuentra en el altura,
tras la deshecha tempestad, la calma!

Meter: polymetric
Pintando la vida de un señor mal ocupado
by Quevedo

«¡Bizarra estaba ayer doña María!»
«Mayordomo, ¿cobrose aquel dinero?»
«¡Bien alzaba las manos el overo!»
«¡Gran regalo es beber el agua fría!»
«Bésoos las manos, duque. ¿Es ya de día?»
«Ordóñez, llamad luego al camarero.»
«¡Gentil bufón, a fe de caballero!»
«Del rey, ¿qué nuevas corren, don García?»
«Para cochero. El coche está en palacio.»
«Al momento me busquen postillones.»
«Treinta escudos daréis por el topacio.»
«Denle por lo que dijo seis doblones.»
«Bien anda el Castañuelo, aunque despacio.»
«No es bueno que no guste de bufones.»
Caballeros chanflones,
que pasan en su casa solamente
perdiendo a Dios el miedo y a la gente,
hablan así, por plazas y rincones.

Meter: iambic
Boda de matadores y mataduras; esto es, un boticario con la hija de un albéitar
by Quevedo

Viendo el martirologio de la vida
con música bailar, y viendo al preste,
dije: «Sin duda hay nuevas de la peste,
o la epidemia viene bien podrida.»
Supe que era una boda entretejida
de albéiter y botica, en que la hueste
de Hipócrates, unánime y conteste,
«¡Calavera!» por «¡Himen!» apellida.
El barbero tocaba el punteado
de la lanceta en guitarrón parlero;
de bote en bote el novio está atestado.
El dote es mataduras en dinero;
y el médico, de barbas enfaldado,
bailaba el Rastro siendo el Matadero.

Meter: iambic
A una coqueta
by Indalecio San Román

Creísteme sin duda mentecato
viéndome tras tu amor correr inquieto,
y a fe que me pusiste en tanto
                     aprieto
que hasta me hiciste en los tejados gato
Diste a mi tierno amor tan duro
                     trato
que aunque con vida estoy, soy esqueleto,
pero antes de morir mi dulce objeto
conseguiré según por él combato
En el garito has de caer pues noto
que ya tu corazón está de luto
viéndome en este mar tan buen piloto.
Quien siembra cogerá buen o mal fruto,
dulce ha de ser el mío y no remoto
pues aquel mentecato se hizo astuto.

Meter: polymetric
21
by Adelbert von Chamisso

Sei stark, du meine Männin, reiche mir
Und weihe, sie berührend, meine Waffen;
Nicht töricht gilt's die Welt mehr umzuschaffen,
Sei stark, für Recht und Ordnung kämpfen wir.
Bricht selbstverschuldet Unheil auf ein Land,
Und krächzet mahnend links am Weg der Rabe,
Wird ihm verderblich seine Sehergabe,
Ihm gibt des Unheils Schuld der Unverstand.
Es hob sich wider mich der Toren Zunft,
Sie stürmten auf mich ein, mich zu zerreißen;
Ich, Rabe, schrie: die schwangre Zeit will kreißen! –
Nun bebt die Welt bei ihrer Niederkunft.
Das haben ja die Kinder schon gewußt,
Und jene haben doch das Wort gesprochen;
Nun ist der Tag des Blutes angebrochen;
Mit Erz umgürte sich jedwede Brust.
Wir ziehen trauernd in die Männerschlacht,
Und über Trümmer kämpfen wir und Leichen.
Fluch über sie, die uns den Ölzweig reichen
Verschmähend sahn, und Krieg uns zugebracht!
Fluch über sie! denn losgerissen stürzt
Anwachsend die Lauvin' und schafft Verderben.
Für Recht und Ordnung gilt's annoch zu sterben –
Wer weiß, wie morgen sich der Knoten schürzt?
In Zwietracht auf erkämpftem Boden mag
Sich leicht die Schar zerspalten der Genossen;
Die heut um mich den Heldenkreis geschlossen,
Sind Feinde mir vielleicht am nächsten Tag.
Ich werde stehen, wo ich soll und darf,
Und fallen, muß es sein, wo Edle starben,
Für Recht und Ordnung wehen meine Farben,
Für Recht und Ordnung ist der Tod nicht scharf.
Ich deck euch kämpfend mit dem eignen Leib,
Umarme mich noch einmal, laß das Weinen,
Bring her mir meine beiden armen Kleinen,
Und nun – – Leb wohl, du vielgeliebtes Weib.

Meter: iambic
1L: Die Nebel sind zergangen,
by Ferdinand von Saar

Die Nebel sind zergangen,
Verflogen über Nacht –
Fast will die Erde prangen
In leiser Frühlingspracht.
Es strebt, vom Licht umflimmert,
Der Föhrenwald empor,
Auf braunen Äckern schimmert
Die Wintersaat hervor.
Die dürren Büsche glänzen
In Tropfen, hell wie Thau,
Noch leicht geschmückt mit Kränzen
Von Beeren roth und blau.
So ist in sanften Farben
Die Landschaft rings entrollt;
Es leuchten, die da starben,
Die Blätter, auf wie Gold.
Nun laß', o Herz, die Klage,
Vergiß, was dich beschwert,
Siehst du so späte Tage
So sonnig noch verklärt!

Meter: iambic
Jak zvát Tě mám?...
by Josef Kálal

Jak zvát tě mám ty duše drahá,
bych řek’ ti výraz duše pravý,
či hvězdou snad, jež v bouři žití
mně stále ssýlá pohled smavý?
Či cherubem, jenž perutěmi
na hlavu mír mi svatý dýchá
a jehož hledem vášeň každá
mně v bouřných prsou rázem ztichá?
Mne s Heloisou v poušti žití
z tvých hledů Laury něhy kynou,
co Beatrix mi v nebi záříš
a na zemi’s mi drahou Mínou.
Než vše to velkým lásky pěvcům
už dávno z lýry vyproudilo,
já kdybych říci moh’ to všecko,
by pro mne málo, málo bylo.

Meter: iambic
La avaricia
by Juan de Arguijo

Castiga el cielo a Tántalo inhumano,
que en impía mesa su rigor provoca,
medir queriendo en competencia
                     loca
saber divino con engaño humano
Agua en las aguas busca, y con la mano
el árbol fugitivo casi toca;
huye el copioso Eridano a su boca,
y en vez de fruta toca el aire vano.
Tú, que espantado de su pena admiras
que el cercano manjar en largo
                     ayuno
al gusto falte y a la vista sobre
¿Cómo de muchos Tántalos no miras
ejemplo igual? Y si codicias uno,
mira el avaro, en sus riquezas, pobre

Meter: polymetric
Vi.
  Die Grenadiere .
by Heinrich Heine

Nach Frankreich zogen zwei Grenadier',
Die waren in Rußland gefangen.
Und als sie kamen in's deutsche Quartier,
Sie ließen die Köpfe hangen.
Da hörten sie beide die traurige Mähr:
Daß Frankreich verloren gegangen,
Besiegt und zerschlagen das tapfere Heer, —
Und der Kaiser, der Kaiser gefangen.
Da weinten zusammen die Grenadier'
Wohl ob der kläglichen Kunde.
Der Eine sprach: Wie weh wird mir,
Wie brennt meine alte Wunde.
Der Andre sprach: das Lied ist aus,
Auch ich möcht mit dir sterben,
Doch hab' ich Weib und Kind zu Haus,
Die ohne mich verderben.
Was scheert mich Weib, was scheert mich Kind,
Ich trage weit bess'res Verlangen;
Laß sie betteln gehn, wenn sie hungrig sind, —
Mein Kaiser, mein Kaiser gefangen!
Gewähr' mir Bruder eine Bitt':
Wenn ich jetzt sterben werde,
So nimm meine Leiche nach Frankreich mit,
Begrab' mich in Frankreichs Erde.
Das Ehrenkreuz am rothen Band
Sollst du auf's Herz mir legen;
Die Flinte gieb mir in die Hand,
Und gürt' mir um den Degen.
So will ich liegen und horchen still,
Wie eine Schildwach, im Grabe,
Bis einst ich höre Kanonengebrüll,
Und wiehernder Rosse Getrabe.
Dann reitet mein Kaiser wohl über mein Grab,
Viel Schwerter klirren und blitzen;
Dann steig' ich gewaffnet hervor aus dem Grab', —
Den Kaiser, den Kaiser zu schützen.

Meter: polymetric
- 803 - Jornada III, REY ALFONSO De El castigo del discreto
by Lope de Vega

Aquesta ha sido permisión del cielo;
¡Afuera, enojo de mi honor manchado;
que tal hijo merece ser honrado
y que de mi rigor triunfe su celo!
Cuando por la venganza me desvelo,
al cielo siento contra mí enojado,
y por el homenaje quebrantado,
las hidalguías de la ley del suelo.
¡Cese esta vez la furia rigurosa
de aquel sangriento honor, que ha dado leyes
al mundo, sin razón, llena de errores!
¡Tenga perdón, porque en ninguna cosa
tanto imitan a Dios los altos reyes
como es en perdonar los ofensores!

Meter: iambic
II
by Clemente Althaus

Perdona, madre Tierra, si me inquieta
alma soberbia, en su ambición osada
menospreciando un tiempo tu morada,
y no quererte por mejor planeta!
Ya la divina voluntad respeta
que a ti la destino, viendo humillada
que no hay mansión ninguna que a su nada
más que la que hoy habita le competa
Y no arde acaso en la celeste altura
astro ninguno que de ti diverso
sea en estar negado a la ventura:
acaso en el vastísimo universo,
donde quiera que esté la criatura,
la ley la oprime del destino adverso!

Meter: iambic
61.
by Friedrich Rückert

Wo man dich kennt, da brauchst du nicht zu gehn in Seide;
Doch wo man nicht dich kennt, trit auf im Ehrenkleide.

Meter: iambic
A Salutation
by Louise Imogen Guiney

High-hearted Surrey! I do love your ways,
Venturous, frank, romantic, vehement,
All with inviolate honor sealed and blent,
To the axe-edge that cleft your soldier-bays:
I love your youth, your friendships, whims, and frays;
Your strict, sweet verse, with its imperious bent,
Heard as in dreams from some old harper’s tent,
And stirring in the listener’s brain for days.
Good father-poet! if to-night there be
At Framlingham none save the north-wind’s sighs,
No guard but moonlight’s crossed and trailing spears,
Smile yet upon the pilgrim named like me,
Close at your gates, whose fond and weary eyes
Sought not one other down three hundred years!

Meter: iambic
Na ctnost.
by Šebestián Hněvkovský

Mám jen kráse chválu vzdávat,
Pomíjícý chválit květ?
Mocnost její vyvolávat,
Kterou láká všecken svět?
Nemá loutna raděj ctnosti
Chvalozpěvy hlučně znít,
Která stálé blaženosti
V srdce lidské umí lít?
Božské jiskry svaté plémě,
Dané k potěšení nám!
Bez tebeby zpustla země,
Světby lidský sešel sám!
Co jest krása proti tobě?
Tato světlá bublina
Sejde zase v malé době
Tak co jarní květina? –
Předceť jako nesmyslný
Po ní dychtí k zkáze své,
Ač již počet nesčíslný
Našel skončování zlé.
Ten tam ztrativ čest a jmění
Žebrotou teď světem jde;
Onen upad do vězení,
Tu ten zoufal sobě zle.
O, jak hyne člověčenství
Bez tebe ctnost v krutou noc,
Ty nám leješ v protivenství
Do ran balšámovou moc!
Nevšímáš sy stříbra, zlata,
Udělujíc spokojnost,
Nad zlato jest tvá odplata,
Pravá čistá blaženost.
Vy pak dívky, co vám kvete
V lícých sličnost, spanilost,
Žeby vedla, nemyslete,
S krásou válku přísná ctnost.
Zřídka bydlí v jednom stanku,
Však se sejde leckdys s ní,
Oko lidské nebešťanku
V okrase své vidět mní.
Však y bez tohoto květu
Nad všecko se krásou stkví:
Sluncem lidskému jest světu,
Šťastný, kdo ji stále ctí.

Meter: trochaic
SONET ZA ČERVNOVÉHO POLEDNE
by Josef Svatopluk Machar

Žár, všude žár... Proud ohně bije
do tvého shůry temene,
a z dola asfalt dlažby pálí
jak pláty plotny zžhavené.
A země tiše žár ten pije...
V sen líný kol se domy halí,
jich jalousie spuštěné
jsou jako oči zavřené.
Dým klesá k zemi... Vzduchem chvít
zříš žhavé pruhy... Mrtvý klid
je v ulici... Jen jako kmit
jí střelí černá vlaštovice
a druhá... Obě ševelíce
půlkruhem švihnou pod blankyt...

Meter: iambic
FrAGMENTUM
 der Vorrede zu den
  Tr ‒ ll ‒ rischen Fabeln,
 Oder
  Schutz-Schrift
 gegen den Verfasser der
  Critischen Dichtkunst.
by Johann Jacob Bodmer

So sprach er, jeder fiel ihm bey,
Aus unverschämter Schmeicheley,
Selbst Salomo,
Könnt weiser nicht und besser wählen.

Meter: iambic
CESTA V ALPÁCH.
by Jaroslav Vrchlický

Na soumraku temných křídlech
rychle noc se blíží k zemi,
sníh se bělá, nebe tmí se;
ve západu ohni rudém
ledovce již rozžehují
vrcholů svých pochodně.
Viz, jak hoří bílým leskem
ve přírody valném dómu,
ve závojích bílé páry
tichý spánek od věčnosti
kde spí světa tajemství!
Orle! bratře mojí duše!
perutí svou osluněnou
nad mlhu výš zaleť k nebi,
poslední kde hvězda hoří,
lampa prahu věčnosti!
Výš duch může zalétnouti,
který v zdroji věčné krásy
odvěký svůj původ hledal,
který zalet’ k slunci pravdy
křídlem touhy plamenným.
Bystřice! ty bouřlivěji
val své vlny rozpěněné,
per v kořeny tichých sosen
a v divokém, šumném tanci
spěj propastem v objetí!
Mocněji a bouřlivěji
hřmí to srdcem básníkovým,
když slet’ k němu démon písní,
když mu halí bledé skráně
v nachový plášť nadšení!
Přírodo! zde, o samotě
mezi ledy, mezi sněhy,
kde jen červánkům a hvězdám
odhaluješ svoje ňadra
ozdobená kříšťály:
nezhrdni zde mojí písní,
která stejně velebí tě
tam, kde v milionech růží
snivou dýšeš lahodou,
která stejně velebí tě,
drsná kleč kde obejímá
skal útesy jednotvárné,
třímajíc ve sporých větvích
nad propastí nocí mračnou
smělé hnízdo orlovo!
Nelkám víc a nenaříkám,
nejtajnější tvoje divy
věřícím jsem shlednul okem,
k mateřskému tvému srdci
bázlivé jsem sklonil ucho
v zátiší hor tajemných;
vesel nyní sestupuji
v zemi krásy zaslíbenou;
uzřím v tmavém, hustém loubí
lesknouti se bledý citron,
v cypřiši, jenž z lučin smavých
posupně se k nebi zvedá,
poznám starou svoji bolest,
a když budu ke svým retům
tisknout bledé květy mandlí,
tož se v duši rozpomenu,
jak jsem tisknul na své rety
tvoje ústa, milenko!
Kolem temno – kamsi do skal
orel zapad’ v svoje hnízdo,
unavena na dně roklin
bystřice jen ze sna šumí,
jen v mém srdci jasno denní,
jen v mém srdci nový život,
tam bdí láska s nadšením!
Na cestu mi obě svítí,
že před jejich září blednou
velké, zlaté, věčné hvězdy
i ledovců úbělových
strmé, zářné pochodně...

Meter: trochaic
- XVII -
by Fernando de Herrera

Voy por esta desierta, estéril tierra,
de antiguos pensamientos molestado,
huyendo el resplandor del sol dorado,
que de sus puros rayos me destierra.
El paso a la esperanza se me cierra,
de una ardua cumbre a un cerro do enriscado,
con los ojos volviendo al apartado
lugar, sólo principio de mi guerra.
Tanto bien representa la memoria
y tanto mal encuentra la presencia,
que me desmaya el corazón vencido.
¡Oh crueles despojos de mi gloria!
desconfianza, olvido, celo, ausencia,
¿por qué cansáis a un mísero rendido?

Meter: polymetric
Jen jeden ostrý dech, jenž vanul mrazem,
by H. Uden

Jen jeden ostrý dech, jenž vanul mrazem,
se dotkl kaluže, již povrch šedý
kryl tříští se a stuhl v tenké ledy
a v hladkou plochu proměnil se rázem.
Jen jeden paprsek, jenž slétl na zem
snad poprvé a také naposledy:
již zatřpytil se povlak ledu bledý
a rozjiskřil se náhlým světla vzkazem.
Jen něco pevnosti, jen trochu lásky –
a kalný příboj, jenž se proudem vlní,
jenž mladá srdce nepokojem plní
a v hladká čela ryje pusté vrásky,
se zčistí v tvrdou ocel přesvědčení
a nadšením se v jasný křišťál změní.

Meter: iambic
1
by Gottfried Keller

Sie kamen von der Tränke,
Sie wankten aus der Schenke
Mit einer Zecherschar,
Als es Karfreitag morgen
Und grabesstille war.
Von heißen Stirnen nicken
Und stäuben die Perücken,
Wie Wolke birgt den Blitz;
Die spitze Kling am Degen
Zuckt wie geschliffner Witz.
Sie taumelten und sangen,
Vom Mund wie Stöpsel sprangen
Die Verse, Schlag auf Schlag;
Da schrie Panard: »O fühlet
Den furchtbar großen Tag!
Das Universum trauert,
Die dunkle Sonne schauert,
Die Erde wankt und bebt,
Daß unter unsern Füßen
Der lose Boden schwebt!
Unsicher ist's zu stehen
Und ratsam nicht, zu gehen:
Kehrt um! zu unsrem Wirt!« –
Und alsbald kroch die Herde
Zurück zu ihrem Hirt.
Dort blieben sie verborgen
Bis an den dritten Morgen,
Tief und geheimnisvoll,
Bis durch die goldne Frühe
Die Osterglocke scholl.
Als die verjüngte Sonne
In Auferstehungswonne
Durchschritt des Frühlings Tor,
Da stiegen aus der Höhle
Weinselig sie hervor.

Meter: iambic
There was an Old Man on the Border
by Edward Lear

There was an old man on the Border,
Who lived in the utmost disorder;
He danced with the cat, and made tea in his hat,
Which vexed all the folks on the Border.

Meter: amphibrachic
45.
by Friedrich Rückert

Was nicht von Gott hebt an, und sich zu Gott hin wendet,
Ist um und an misthan, misangefahn, misendet.
Den Schein, etwas zu seyn, mags haben eine Frist;
Bald wird es offenbar, daß nichts es war und ist.

Meter: iambic
No.  4.
by Barthold Heinrich Brockes

Ob in diesem Kupferstück ich zuerst das Pflanzen-Reich,
Oder erst das Thier-Reich sehn, oder alle zwey zugleich
Schauen und bewundern wolle; zweifelt mein verwirrter
Sucht mein Aug am kühlen Bach, unter Schatten-reichen Bü-
Unter Blätter-reichen Bäumen, in der Fern, sich zu erfrischen:
Reisset ihn der edle Hirsch, mit Gewalt, auf sich zurück,
Und indem ich seine Stellung, Anstand, prächtige Gestalt,
Sein auf mich gerichtet Aug und den festen Tritt beschau,
Schweift der Blick aufs neue weg, in die von der klaren Au
Angenehm durchfloßne Gegend, wo sich, von beblümten Hügeln,
Weisse Stämme, grüne Blätter, in dem reinen Wasser, spiegeln.
Doch des Hirsches schöne Zweig, und sein sich bewegend Ohr,
Reissen mich aus grüner Zweige ferner Tief aufs neu hervor,
Beyder Urbild zeiget mir einen Gott, der Körper macht;
Die Copie beweist, daß Gott auch den Geist hervor gebracht.

Meter: trochaic
V roztoužení.
by Emanuel Lešehrad

V salónu sedím v teskném zamyšlení...
Nade mnou hraje něčí dívčí ručka
zdlouhavé, vláčné, smutné melodie
tak plné bolu, nadšení a touhy...
A mně se stýská po tak trochu štěstí,
po něžné dívce s hlubokými zraky,
jež by mne měla nekonečně ráda,
jež plakala by se mnou, když jsem smuten,
jež hladila by moje černé vlasy
a zaplašila chmury s mého čela. –
Šero se vkrádá přivřenými okny,
a snivé tóny zvolna umlkají,
a divný smutek tísní moje srdce,
jakobych procit z rozkošného snění
a spatřil kolem jenom holé stěny,
ty nudné stěny, jež mne obklopují
a svírají mou smutnou existenci.

Meter: iambic