PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
PORTRÉT VRAHA (II.)
by Viktor Dyk

To je to místo, kde se vražda stala.
A vše je krátké, řemeslo-li znáš.
To je to místo, kdes’ mne milovala.
To je to místo, kde svůj hřbitov máš.
Prý k místu vraždy vraha vždy to pudí.
Já nezapomněl jako ty,
jež ležíš mrtva, nůž v své zchladlé hrudi:
Nevystoupíš z temnoty?
Anebo v hlavě všechno se mi motá?
Anebo smrt tvá pouhá lež a klam?
Neležíš v zemi němá, bez života?
Anebo pravda, že jsem mrtev sám?
Anebo větru rozumím, jenž stená?
I kletba lepší němoty.
Tvá ústa líbat chce se, zavražděná.
Nevystoupíš z temnoty?
Jak já buď klidná. Nikdo v lese nedlí.
Tak jako tenkrát volím správný čas.
Zadumán stojím pod tou tvojí jedlí.
Krok slyším tvůj a slyším tichý hlas.
Tak osláb’ jsem, že slovo zabít může.
Jdi přímo; k čemu komploty?
Máš, zavražděná, právo zabít. Nuže:
nevystoupíš z temnoty?

Meter: iambic
STARÁ PÍSEŇ.
by Adolf Heyduk

Když rozšíří se zášeř noci
a ztichne vůkol žití vír,
tu ovládne mne divnou mocí
zpěv, jejž jsem zaslech v podvečír.
Já nevím, kdo tu píseň zpíval,
kdo lil v ni srdce svého žár;
leč zpěv ten krev mi vzbouřil v příval
a rozpaloval moji tvář.
A v otecké se vmyslím sady
a v oteckou se vmyslím síň...
A mimo mne jde život mladý
a za ním já jak temný stín.

Meter: iambic
- XXI -
by Fcode Borja

Yo, ni mandar ni ser mandado quiero,
ni a ser humilde ni soberbio aspiro;
y cuando llegue el último suspiro
más quiero ser poltrón que lisonjero.
Yo soy de mis afectos consejero,
y de nada me quejo ni me admiro;
y aunque es tan breve puerto mi retiro,
más que en las ondas la bonanza espero.
Y en quien el viento corre más en popa,
y en el que su ambición le va estrechando
en mar y tierra el término de Europa.
Un gigantón veréis en lustre y mando;
llegad más cerca y levantad la ropa,
veréis debajo un ganapán sudando.

Meter: iambic
LiV.  Auff den Sontag deß Herren deß Sab-
 baths/ oder  XVII.  Sontag/ nach dem Fest der
 H. Dreyeinigkeit. Luc. 17.
by Andreas Gryphius

Heyland welchem nichts verborgen! GOTT der Hertzvnd
Nieren kennet/
Schawe wie viel falsche
nacht
Mich den Jedermann zu fällen vnter freundtschafft Nah-
men tracht.
Mich den man so hündisch neydet/ weil du mich dein Kindt
genennet.
Mir wird durch vergiffte Zungen mein stets blutend
zutrennet.
Dein/ vnd meine Feinde jauchzen! Jhrer stoltzen geister
pracht
Wird die grosse welt zu enge/ weil mich jhrer hoffart
Macht
Auß der letzten vnterstelle in den staub zu boden rennet.
Doch ich weiß! der wird erröthen/ der wird schanden voll
noch stehn!
Der in hochmuth jtzt ersoffen/ will auf aller Köpffen gehn.
Wenn du wirst/ was klein/ erhöhen/ vnd was hoch zu grunde
stürtzen.
Gönnt der welt die kurtze Wonne/ die ein Augenblick ver-
kehrt
Vnser Sabbath wird anbrechẽ! in dem jhre lust hin fährt/
Wird der keuschen

Meter: trochaic
FÉNIX
by Emanuel Lešehrad

Můj sen se vznáší,
podoben zlatému ptáku.
Však srdce mne bolí.
Mí starší bratří
sedí kol vyhaslých ohňů
a mrznou.
Cítím jak chřadnou.
Vidím jich ruce
hledati zbloudilou jiskru
v popelu z větví.
Můj sen se vznáší
k slunci.

Meter: dactylic
Ziblis
by Johann Wolfgang Goethe

Mädchen, setzt euch zu mir nieder,
Niemand stört hier unsre Ruh,
Seht, es kommt der Frühling wieder,
Weckt die Blumen und die Lieder,
Ihn zu ehren, hört mir zu.
Weise, strenge Mütter lehren:
»mädchen, flieht der Männer List!«
Und doch laßt ihr euch betören!
Hört, ihr sollt ein Beispiel hören,
Wer am meisten furchtbar ist.
Ziblis, jung und schön, zur Liebe,
Zu der Zärtlichkeit gemacht,
Floh aus rauhem, wilden Triebe,
Nicht aus Tugend alle Liebe,
Ihre Freude war die Jagd.
Als sie einst tief im Gesträuche
Sorglos froh ein Liedchen sang,
Ward sie blaß wie eine Leiche,
Da aus einer alten Eiche
Ein gehörnter Waldgott sprang.
Zärtlich lacht das Ungeheuer,
Ziblis wendet ihr Gesicht,
Läuft, doch der gehörnte Freier
Springt ihr wie ein hüpfend Feuer
Nach und ruft: »O flieh mich nicht!«
Schrei'n kann niemals überwinden.
Sie lief schneller, er ihr nach.
Endlich kam sie zu den Gründen,
Da, wo unter jungen Linden
Emiren am Wasser lag.
»hilf mir!« rief sie. Er, voll Freude,
Daß er so die Nymphe sah,
Stand bewaffnet zu dem Streite
Mit dem Ast der nächsten Weide,
Als der Waldgott kam, schon da.
Der trat näher, ihn zu höhnen,
Und ging schnell den Zweikampf ein.
Sie erbebt für Emirenen.
Immer wird das Herz der Schönen
Auf des Schönen Seite sein.
Seinen Feind im Sand zu höhnen,
Regt sich Fuß und Arm und Hand,
Bald mit Stoßen, bald mit Dehnen.
Liebe stärkt die Kraft der Sehnen,
Beide waren gleich entbrannt.
Endlich sinkt der Faun zur Erden,
Denn ihn traf ein harter Streich.
Gräßlich zerrt er die Gebärden;
Emiren, ihn loszuwerden,
Wirft ihn in den nächsten Teich.
Ziblis lag mit matten Blicken,
Da der Sieger kam, im Gras.
Wird's ihm, ihr zu helfen, glücken?
Leicht sind Mädchen zu erquicken,
Oft ist ihre Krankheit Spaß.
Sie erhebt sich. Neues Leben
Gibt ein heißer Kuß ihr gleich.
Doch, der einen schon gegeben,
Sollte nicht nach mehrern streben?
Das sieht einem Märchen gleich.
Wartet nur. Es folgten Küsse
Hundertweis; sie schmeckten ihr.
Ja, die Mäulchen schmecken süße.
Und bei Ziblis waren diese
Gar die ersten. Glaubt es mir.
Darum sog mit langen Zügen
Sie begierig immer mehr.
Endlich trunken von Vergnügen,
Ward dem Emiren das Siegen,
Wie ihr denken könnt, nicht schwer.
Mädchen, fürchtet rauher Leute
Buhlerische Wollust nie.
Die im ehrfurchtsvollen Kleide
Viel von unschuldsvoller Freude
Reden, Mädchen, fürchtet die.
Wacht, denn da ist nichts zu scherzen.
Seid viel lieber klug als kalt.
Zittert stets für eure Herzen.
Hat man einmal diese Herzen,
Ha, das andre hat man bald!

Meter: trochaic
Don Juan
by Ludwig Achim von Arnim

Ich hatt nun mei Trutschel
Ins Herz nei geschlosse,
Sie hat mir geschworen,
Sie wöll mich net losse,
Da reit mir der Teufel
Den Schulzen sei Hans,
Der führt sie zum Tanz.
So gehts wenn die Mädcher
Zum Tanzboden gehn,
Da muß man bald immer
In Sorgen bey stehn,
Daß sie sich verliebe
In andere Knecht,
So Mädcher sind schlecht.
Es schmeckt mir kein Essen,
Es schmeckt mir kein Trinke,
Und wenn ich soll arbeit,
So möcht ich versinke;
Kurz wenn ich mei Trutschel
Net bald wieder seh,
So muß ich vergeh.
Und wenn ich gestorbe,
Ich lat mich begrabe,
Und lat mer vom Schriner
Zwey Bretcher abschabe,
Und lat mer zwey firige Herzer druf mahle.
Ich kann sie bezahle.
Und lat mer anstimme
Die Sterbegesänge:
»da leit nu der Esel
Die quer und die länge,
Der allzeit gesteckt hat in Liebesaffäre,
Zu Erde muß wern.«

Meter: polymetric
- XXXV -
by Diego Hurtado de Mendoza

Pedís, Reina, un soneto; ya le hago;
ya el primer verso y el segundo es hecho;
si el tercero me sale de provecho
con otro verso en un cuarteto os pago.
Si llego al quinto; ¡España! ¡Santiago!
¡Fuera! que entro en el sexto. ¡Sí, buen pecho!
Si del séptimo salgo, gran derecho
tengo a salir lucido de este trago.
Ya tenemos a un cabo los cuartetos;
¿qué me decís, señora? ¿no ando bravo?
Mas sabe Dios si temo los tercetos.
Y si con bien este soneto acabo,
nunca en toda mi vida más sonetos,
¡ya deste, gloria a Dios, he visto el cabo!

Meter: iambic
- CXLII -
by Fernando de Herrera

Serena Luz, de quien presenta espira
divino Amor, que enciende y junto enfrena
el noble pecho, que, en mortal cadena
al alto Olimpo levantarse aspira;
ricos cercos dorados, do se mira
tesoro celestial de eterna vena,
armonía de angélica sirena,
que entre las perlas y el coral respira,
¿cuál nueva maravilla, cuál ejemplo
de la inmortal grandeza nos descubre
aquesa sombra del hermoso velo?
Que yo en esa belleza que contemplo,
aunque a mi flaca vista ofende y cubre,
la inmensa busco y voy siguiendo al cielo.

Meter: iambic
KVĚTY!... KVĚTY... KVĚTY!...
by Emanuel Čenkov

Jak dítě bledé měst se těší na výlety!
jak shání šatečky a zraky nítí v plesu
a volá horečně: „Ó, květy!... květy... květy!...
já květů tisíce si domů snesu,
všech barev a všech vůní,
s polí a vodních tůní,
se skal i lesů,
květů celý sad
odevšad!“
Za městem banálním a v prachu, v slunce žáru,
u dýmných továren, jak najde kořisť chudou!...
Já také před lety, v své poesie jaru,
kdy v duši illuse nám písně hudou,
chtěl snésti květů vnady,
vytvořit kouzla sady...
Slzu jen rudou,
hořký jeden květ
nesu zpět...

Meter: iambic
16.
by Friedrich von Logau

Für Schwinden ist sehr gut ein Gurt von Menschen-Haut;
Wie, wann man ihm ein Weib und gantze Haut vertraut?

Meter: iambic
Holy Sonnets: Thou hast made me, and shall thy work decay?
by John Donne

Thou hast made me, and shall thy work decay?
Repair me now, for now mine end doth haste,
I run to death, and death meets me as fast,
And all my pleasures are like yesterday;
I dare not move my dim eyes any way,
Despair behind, and death before doth cast
Such terror, and my feebled flesh doth waste
By sin in it, which it towards hell doth weigh.
Only thou art above, and when towards thee
By thy leave I can look, I rise again;
But our old subtle foe so tempteth me,
That not one hour I can myself sustain;
Thy grace may wing me to prevent his art,
And thou like adamant draw mine iron heart.

Meter: iambic
- LVI -
by Diego Hurtado de Mendoza

Demócrates, deléitate y bebamos,
que para siempre no hemos de durar,
ni puede para siempre nadie estar
en esta vida en que ahora holgamos.
Y pues perdemos cuanto acá dejamos,
con ungüento oloroso nos untar
y guirnaldas la frente coronar
se procure, que al fin al fin llegamos.
La honra que merece la mortaja
quiero me la yo hacer en este mundo
y remojarme en cuanto vino sé;
que si de acá me llevo esta ventaja,
cuando después llegare en el profundo,
ahógueme el diluvio de Noé.

Meter: iambic
14
by Gottfried Keller

Ihr nennt uns Träumer, Schwindler,
Wenn ehrlich wir nach Licht und Wahrheit streben:
Ja,
So merket auf mit hochgehobnen Ohren!
Dem Volk zu lichten nur dies
Wer sind die Schwindler nun? – Ihr,
Und wenn die Sterne uns geheim erzählen
Von ew'gem Frühling, von Unsterblichkeit:
Was geht das euch denn an in
Wir lassen uns das Sonnenlicht nicht stehlen
Noch unsre Lampe, die die Nacht erhellt:
Denn uns gehört die

Meter: iambic
Der Verfasser des Kosmos
by Franz Grillparzer

Vergleich ich dich mit deinen Ruhmesgefährten,
Scheinst du mir der gelehrigste aller Gelehrten.

Meter: iambic
Literární korovci.
by August Nevšímal

Knihy pálil, Čechům škodil
Koniáš, chlap špinavá;
leč Paseka víc zla zplodil
tím, že knihy vydává.

Meter: trochaic
Look in thy glass, and tell the faces thou viewest (Sonnet 3)
by William Shakespeare

Look in thy glass, and tell the faces thou viewest
Now is the time that face should form another;
Whose fresh repair if now thou not renewest,
Thou dost beguile the world, unbless some mother.
For where is she so fair whose unear’d womb
Disdains the tillage of thy husbandry?
Or who is he so fond will be the tomb
Of his self-love, to stop posterity?
Thou art thy mother’s glass, and she in thee
Calls back the lovely April of her prime:
So thou through windows of thing age shalt see
Despite of wrinkles this thy golden time.
    But if thou live, remember’d not to be,
    Die single, and thing image dies with thee.

Meter: iambic
74. Škoda! že co slavím já a vzívám,
by Jan Kollár

Škoda! že co slavím já a vzívám,
Vzor všech malířů a řezbářů,
Proto přijít musí do zmarů,
Že tak málo posluchačů mívam;
Slávu s krásou Slavům odekrývám,
Ale Němců řeč a Maďarů
Větší díl mi mojích čtenářů
Ukradli tak, že sám sobě zpívám:
Ostatní pak daleko jsou bratří,
I tam nerozumí Slovanu
Slovan, což jen více bolest jatří;
Předce budu pěti Její chvály,
Nebo jestliže já přestanu,
Začnou hory křičeti a skály.

Meter: trochaic
PAMÁTCE J. K. TYLA
by Bohdan Kaminský

Tři sudičky se u kolébky sešly,
a prvá z nich se k děcku uklání.
„Ó, dítě,“ praví, „básníkem být chceš-li,
nechť Poesie tebe zaclání
svým hvězdným křídlem, nechať provází tě
na cestách všech, až do konce tvých dní!
Zde lyru měj, buď básníkem, ó, dítě,
a věštcem jitra, jež se rozední!“
A děla druhá sudička: „Vše darmo,
chceš lidu svému býti prorokem, –
však bída zlá tě strhne ve své jarmo
a půjde za tebou, krok za krokem,
ta bída, která podlomí tě záhy
a strádání tvé srdce naučí,
že ztýrán dojdeš konce bludné dráhy
a umřeš jako z lidí nejchudší!“
A dí sudička třetí: „Půjdeš chudý
a strádání tvým bude údělem, –
však do života tmy a v jeho trudy
nadšení hvězda tobě nad čelem
vzplá zářící – a výš a výš ta hvězda
vždy tebe vznese nad všednosti rmut,
kde bída se tak příliš krutou nezdá,
až jako žebrák budeš sám a chud.“
...A v muže vzrostlo dítě. V duši maje
dar zpěvu, šel a budil zpěvem svým
ty zadřímlé a ztichlé české kraje.
Jak věrná družka Poesie s ním
vždy kráčela a lila bílé světlo
do temnot před ním. A co v duši měl,
to písněmi v omládlém kraji zkvetlo,
když jarní vánek prvně zašuměl...
Sto let je tomu, co své sny a dumy
sudičky Tobě předly u hlavy...
Dnes nad Tvým čelem hrobní tráva šumí
a šepotá si vánek dumavý
o básníku, jenž s posvěcenou skrání
šel kdysi mezi ujařmený lid,
šel za Čech velké, slavné z mrtvýchvstání
se horoucí svou duší pomodlit.
Tys šel, Tys viděl, jak Tvůj národ ožil –
a za to, co Ti krásným bylo snem,
Tys nereptal, že osud k čelu vložil
Ti věnec trnový. A starostem
a bouřím vydán, mrazu, který zebe
a odříkání srdce naučí,
tak šel jsi žitím, zapomenuv sebe,
bys umřel jako z lidí nejchudší.
Však za to vše, čím země Tvoje zkvetla,
čím vzešla snů Tvých zlatá úroda,
buď nehynoucí Tobě pamět světlá,
dík nehynoucí Tvého národa!
Tvá památka národu Tvému zbyla
jak svatý odkaz. – Minou staletí –
a vždy to drahé jméno svého Tyla
Čech zachová u vděčné paměti!

Meter: iambic
- XXXII -
by Juan de Tassis y Peralta

Esta causa a su efecto tan ingrata
produce un nuevo modo de tormento,
de cuya queja nace el sentimiento
que ni vivo me deja ni me mata.
Y la prisión que mis sentidos ata
no admite ley, ni teme al escarmiento,
dejándose llevar de un pensamiento
que de mi que le tengo se recata.
El discurso previene inadvertido
la muerte a que yo mismo me sentencio,
hallándome quejoso y obligado.
Y de estos dos extremos perseguido,
ni el mérito me vale del silencio,
ni a descubrir me atrevo mi cuidado.

Meter: iambic
Z DOB ZAŠLÝCH.*)
by Svatopluk Čech

Na stupně usedám, jež halí mech,
a hledím dolů do zpustlého sadu.
Dob dávno zašlých tajuplný dech
skráň ovívá, již v ruku snivě kladu;
zvuk vody, jež se kalným proudem sklání
v omšený mramor, zní jak tiché štkání
a důlky steré, jež se kolem jeví
ve stupních starých, v kamenné jich mříži,
mně v duši kouzlí sterou nožku děví
a steré bílé ručky půvab svíží.
Zřím dívky, paní v šatě pestroskvělém,
zřím statné muže, kterým s šíjí vlaje
plášť hedbávný, jimž nade pyšným čelem
vlá zdoba per klobouků přes okraje;
zřím hrdé zástupy, jež s leskem, šumem
tu v párech šeptavých, tu hlasným tlumem
po stupních těchto spějou k růžím sadu,
neb vzhůru k číším v pyšném letohradu;
tu pod živůtek zlatý lásky bůže
v nejedno srdce toužebné se vkrádá
a šepotem ret schůzi tajnou spřádá,
až luny svit se skloní v sadu růže...
Kam poděly se hrdé postavy
v nádherném kroji zapadlého věku?
Kam bujný šum? Taj lásky šeptavý?
Kam tolik lesku, rozkoše a vděku?
Nic nezbylo, než vlhké kamení,
mech na něm, stopy kroků tisícerých,
nic nežli snílka tiché vzpomnění,
jenž se zpustlého parku chodeb šerých
sem zabloudil a na skloněné skráni
ucítil minulosti tajné vlání.

Meter: iambic
- XXII - A sus dos niñas difuntas
by Lope de Vega

Para tomar de mi desdén venganza,
quitome amor las niñas que tenía,
con que miraba yo, como solía,
todas las cosas en igual templanza.
A lo menos conozco la mudanza
en los antojos de la vista mía;
de un día en otro, no descanso un día;
del tiempo huye, lo que el tiempo alcanza.
Almas parecen de mis niñas puestas
en mis ojos, que baña tierno llanto,
¡oh niñas, niño amor, niños antojos!
Niño deseo, que el vivir me cuestas;
mas ¿qué mucho también que llore tanto,
Quién tiene cuatro niñas en los ojos?

Meter: iambic
Al examen del licenciado Victoria
by Juan de Salinas

Cual caballo ligero y animoso,
que apenas la afilada espuela siente,
cuando es ya menester que diestramente
la rienda enfrene el curso presuroso,
que volviendo del término glorioso
del rico palio, entre la alegre gente
se huella y encamina la alta frente
al son del instrumento belicoso,
y adornada de plumas la testera
mira al vistoso premio, y va lozano
dejando mil envidias de sus glorias,
tal tú, Victoria, en la veloz carrera
ganando el palio, tornas hoy ufano
añadiendo victoria a tus victorias.

Meter: iambic
Von denen Sinnlichkeiten
 insgemein.
by Barthold Heinrich Brockes

Materialisch ist der Menschen Seele nicht,
Als welche bloß den Thieren nur gemein,
Von welchen man mit Unrecht spricht,
Daß selbe Seelen seyn,
Und über welcher ihr Bewegen
Wir eine falsche Meinung hegen.

Meter: iambic
Das goldne Alter
by Friedrich Schiller

Schöne Naivetät der Stubenmädchen zu Leipzig,
Komm doch wieder, o komm, witzige Einfalt, zurück!

Meter: polymetric
1.
by Friedrich von Logau

Ihr klugen, derer Faust die Feder embsig führet,
Zu klagen dessen Tod, der an die Wolken rühret
Durch Thaten ohne gleich, durch Thaten, die der Welt
Deß Himmels kurtze Gunst hat einig fürgestellt
Zum Eigenthum zwar nicht, zum Wunder aber allen,
So weit der Titan leucht; der Mut mag euch entfallen,
Daß diß, wo ewig Ding genug zu schaffen hat,
Die Feder enden soll und ein papiernes Blat.
Weicht ab von da, wo Fleiß gar schwerlich Frucht gewinnet;
Klagt nichts so sehr als diß, daß klagen ihr nicht könnet.

Meter: iambic
71. Wir müssen's alle tragen
by Wilhelm Müller

Gegen den Löwen und Elephanten
Sind zu brauchen die Leibtrabanten;
Aber der Mücke wehren sie's nicht,
Daß sie des Königs Nase zersticht.

Meter: iambic
Der Ungenannten
by Ludwig Uhland

Auf eines Berges Gipfel,
Da möcht ich mit dir stehn,
Auf Täler, Waldeswipfel
Mit dir herniedersehn;
Da möcht ich rings dir zeigen
Die Welt im Frühlingsschein
Und sprechen: wär's mein eigen,
So wär es mein und dein.
In meiner Seele Tiefen,
O sähst du da hinab,
Wo alle Lieder schliefen,
Die je ein Gott mir gab!
Da würdest du erkennen:
Wenn Echtes ich erstrebt,
Und mag's auch dich nicht nennen,
Doch ist's von dir belebt.

Meter: iambic
by Quevedo

Muda y tierna elocuencia derramada,
de la razón y pena recogida,
con tener más de vista que de oída,
ni aun de ajeno mirar sois escuchada.
Alma en líquido fuego transformada,
que por más firme unión se da vertida,
y su prisión nos deja persuadida,
saliendo por los ojos desatada;
lenguas de un pensamiento recatado,
ansias que van corriendo, y las poseo,
sangre de los suspiros más amigos:
palabras sois postreras del cuidado,
congojosos extremos del deseo,
del alma parte, de mi amor testigos.

Meter: polymetric
Gut macht gluth.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Man bot dem Livio zu einer heyrath dar
Ein mägdgen, das zwar arm, doch guten standes war;
Nur etwas fehlt, sprach er, daß ich mich nicht erkläre:
Die ankunfft wär wohl gut, wenn nur die einkunfft wäre.

Meter: iambic
- XCVIII -
by Argensola

Émulos, Cintia, son o imitadores
de la verdad, que en tus alientos huele,
los que inspira Favonio cuando impele
las sujetas al arte o libres flores.
Y aunque para asaltar faustos olores
entre esperanzas que maduran vuele,
con cuyo desempeño premiar suele
la industria y la paciencia a los cultores.
Más puro y limpio olor que de ninguna
rústica suavidad robar pudiera
del que a tus labios su fragancia envía;
pero tu honestidad ruda o severa
no ha de admitir en ellos la porfía
con que anhelan dos almas por ser una.

Meter: polymetric
Sonetos – III
by Tomás de Iriarte

Metiose Amor a boticario un día,
bella Orminta, y compuso una
                        receta
par curar a un mísero poeta
que herido de sus flechas padecía
Mezcló la leche, el néctar, la ambrosía,
la azucena, la rosa y la violeta;
el metal rubio del primer planeta,
el coral y las perlas que el mar cría.
Pero salió el remedio tan ardiente
como la misma fragua de Vulcano;
erró el traidor la dosis ciertamente;
sobre todo de sal cargó la mano;
enconose la herida de repente,
y no espero en mi vida verme sano.

Meter: iambic
Hadas
by Luz Gay

Las hadas que en las tardes bonancibles
descienden a la margen de la fuente,
cuando rizan la onda transparente
los besos de las brisas apacibles;
las que en los juncos verdes y
                     flexibles
reclinan mustia la abatida frente
buscando alguna tregua a la doliente
memoria de desdichas ostensibles;
no son «las desposadas del ensueño»,
son hadas que errabundas peregrinan
desierta el alma del placer risueño,
y sin ver en su senda flor alguna,
sollozantes y pálidas caminan
huérfanas del amor y la fortuna

Meter: iambic
CELIBÁT
by František Cajthaml-Liberté

Celibát je hořká věc
a nutno ji míti –
je však snesitelná přec
pro kaplany, faráře,
pokud kuchty na faře
smí ji osladiti.

Meter: trochaic
Abschiedsklage .
by Clemens Brentano

Ach in Trauern muß ich leben,
Ach! wie hab ichs denn verschuldt?
Weil mirs hat mein Schatz aufgeben,
Muß ichs leiden mit Gedult.
Vater und Mutter, die wollens nicht leiden,
Gelt mein Schatz, das weißt du wohl?
Du hast recht in allen Sachen,
Kannst dein Glück noch besser machen,
Weil ich dich nicht kriegen soll.
Rosmarin und Lorbeerblätter
Verehr ich dir zu guter lezt,
Das soll seyn das lezt Gedenken,
Weil du mich nochmals ergötzt.
Es sind zwey Stern an dem Himmel,
Leuchten wie das klare Gold,
Der eine leucht zu meim Schätzchen,
Der andre durch das finstre Holz.
Sind wir oft beisammen gesessen,
Manche schöne halbe Nacht.
Haben wir oft den Schlaf vergessen,
Und mit Lieben zugebracht.
Morgens wenn ich früh aufstehe,
Ist mein Schatz schon aufgeputzt;
Schon mit Stiefeln, schon mit Sporen,
Giebt er mir den Abschiedskuß!

Meter: trochaic
Pan soused.
by Karel Jonáš

Ťukalo jitro do oken,
plynový jazyk v lampách has’,
venkovské vozy skřípaly,
v ulicích zavzněl ženský hlas –
já tehdy zřel ho poprvé
pod oknem v matném zášeří,
jak marně stokrát cestoval
velikým klíčem do dveří.
Pak často jsem ho z rána zřel,
když města ruch ještě dřímal,
vyhlížel vždy, jak hříchy by
s polovic ulice snímal.
Mlékařské koně zlobil však,
kouřil jim pod vlhké nosy,
až jeden z koní uďál vtip
a kopl ho mezi šosy.
Nevím, zda po této příhodě,
či zda už snad před tím dříve
pocítil v mozku najednou
idey mocné a divé –
jisto však jest, že na podzim
– datum už v paměti nemám,
sedl si k stolu a jal se psát
spis velký proti všem ženám.
Psal dvě stě dní a dvě stě nocí,
spis jeho v sráznou horu rost
a džbánků piva při tom vysrk,
že na to číslic nemám dost.
A když dost napsal a víc vypil,
vždy na dno duše rozchvělý
– on, protiženáč! – dal se dovést
služebnou ku své posteli.
Nos jeho třikrát barvu změnil,
než s prací on svou hotov byl,
pak švakrovi ji mému poslal,
by kriticky ji posoudil.
Však švakr můj, ta duše líná,
jenž nečet ni svých vlastních děl,
jen tehdy spis ten do rukou vzal,
když zrovna mořskou nemoc měl.
Jak zřel jsem spis tak znesvěcený,
šlechetný ve mně vzplanul cit,
a hned jsem z něho zachraňoval,
co možno bylo zachránit.
Ne půlku, ani čtvrtku díla,
ba stotinu tak sotva mám,
vše světu podám, co tu zbylo, –
však díky předem odmítám.

Meter: iambic
III. Telegrafní tyče letí
by Adolf Červinka

Telegrafní tyče letí
na zad v divém úprku,
v ústech dýmá doutník třetí,
jak bych jel na postrku.
Známé panorama zase
okny šlehá do očí,
přejíždíme v krátkém čase
řeky, lesy, úbočí...
Až se setmí, půjdu opět
v Praze korsem loudavě,
po večeři mohu dopět,
co mi hrálo ve hlavě...
Ach ten osud! Chyt’ mou duši
jako pavouk do tenat,
dokud jí on nevysuší,
duše smí se třepetat...

Meter: trochaic
19.
by Martin Opitz

Es streite wer da wil, ich bleibe doch darbei,
Daß der Poeten Fürst, Homerus, blind gewesen;
Kan man von Venus nicht in seinem Buche lesen,
Daß ihr die Faust verletzt durch Diomeden sei?
Er hette ja viel mehr sie sonsten treffen sollen,
Und nicht die zarte Hand, so viel zu edel war;
Er hett' auch ohne Schwert gedürft in die Gefahr;
Homerus ist doch blind, sie sagen was sie wollen.

Meter: iambic