PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Brindando por la última batalla ganada en España por el Duque de Ciudad Rodrigo
by Juan Bautista Arriaza

Venid, ticianos, a ilustrar pinceles:
Fidias, llegad a eternizar metales:
prevenid plumas, cisnes inmortales
prodigad, Musas, cantos y laureles.
Seréis divinos cuando seáis más fieles
pintando, ya de Galia en los umbrales,
al Cid britano; y d pavor mortales
huyendo de él los bárbaros crueles.
Unid al cuadro en mágicos colores
la independencia hispana, y su alta gloria,
como hermanas gozándose entre flores.
Y si queréis más timbre a su memoria,
llamadle vencedor de vencedores,
y a su triunfo victoria de Vitoria.

Meter: polymetric
El viejo sátiro
by Amado Nervo

En el tronco de sepia de una
                     encina
que lujuriosa floración reviste,
un sátiro senil, débil y triste,
con gesto fatigado se reclina
Ya murió para él la venusina
estación, Afrodita no le asiste
ni le quieren las ninfas ; ya no
                     existe
el placer, y la atrofia se avecina
Sin estímulos ya, sin ilusiones,
apoya entre los dedos los pitones,
encoge las pezuñas, con marasmo,
entrecierra los ojos verde umbrío,
y pasa por su rostro de cabrío
el tedio de una vida sin espasmo

Meter: polymetric
El arroyo
by Delmira Agustini

¿Te acuerdas? El arroyo fue la serpiente buena
Fluía triste y triste como un llanto de ciego,
cuando en las piedras grises donde arraiga la pena,
como un inmenso lirio se levantó tu ruego.
Mi corazón, la piedra más gris y más serena,
despertó en la caricia de la
                  corriente y luego
sintió como la tarde, con manos de agarena,
prendía sobre él una rosa de fuego
Y mientras la serpiente del
                  arroyo blandía
el veneno divino de la melancolía,
tocada de crepúsculo me abrumó tu cabeza,
la coroné de un beso fatal, en la corriente
vi pasar un cadáver de fuego Y locamente
me derrumbó en tu abrazo profundo la tristeza.

Meter: polymetric
Opatrnosť.
by Josef Václav Pokorný-Pikulík

„Jen si právo chraňte, rady dbejte!“
– Doktor Houžvička zas proces zplodil –
„Aby odpůrce vám neuškodil,
chalupu si ke mně schovat dejte!“

Meter: trochaic
13.
by Friedrich von Logau

Eine Witfrau gieng zur Trau, nam ietzund den vierdten Mann.
Als die Zeit zum schlafen gehn auch nun endlich kam heran,
Ach! sprach sie, ach! ach! hätt ich vor an dieses Ding gedacht,
Niemand, niemand hätt es mir nimmermehr mehr eingebracht!
Doch sie gieng, war gar getrost, und das Kind, das sie gebar
Kaum in zwantzig Wochen drauff, wieß, wie sie vergeßlich war.

Meter: polymetric
XxXIV.
by Heinrich Heine

Ach, wenn ich nur das Kißchen wär',
Wo sie die Nadeln steckt hinein!
Und stäche sie mich noch so sehr,
Ich wollte mich der Stiche freu'n.

Meter: iambic
Grabschrift auf Junker Hansen
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Ich, Junker Hans, von sechzehn Ahnen,
Weiland der Tod der Hasen und Fasanen,
Harr' auf die Auferstehung hier.
Doch sollt' es, ach! in jenem Leben
Nicht Hasen noch Fasanen geben:
So laßt mich ruhn! Was wollt ihr sonst mit mir?

Meter: iambic
Jak moje Lila moudra jest.
by Adolf Heyduk

Jak moje Lila moudra jest,
to mnozí sotva vědí,
juž na Hájkově kronice
to vtipné dítě sedí!
Jak moje Lila moudra jest!
Ni chvilky nepromrhá,
hůř nežli mnohý kritikus
juž nové knihy trhá.
Jak moje Lila moudra jest!
I do veršů se plete,
jí Puškin juž byl přeložen,
a Mickiewicz a Göthe.
Své valně starší sestřence
kdys z Giustiho má Lila
arch celý, každou báseň zvlášť,
vše řádně vyložila.
Též Petöfiho s Byronem
a s Hugem Tennysona
a Arriazu s Björnsonem
juž srovnávala ona.
Kdys s Čelakovským Prešerna
mi semlela, má zlatá,
a psala různé poznámky
do veršů Freiligratha.
Však nejen v starších, v mladších též
má opravdové štěstí,
tu dala se mi pojednou
do Coppée-ových „Zvěstí“.
Hned s Asnykem se zanáší,
hned s Baumbachem se stará –
tu s Carduccim mi stihla kdys
juž také Cannizzara.
I přátel: Čecha s Nerudou
si do přetřesu vzala
a Vrchlického s Vajanským
mně velmi pocuchala.
Však nejvíc s mými básněmi
si Lila béře práci
a připojuje v rukopis
hned také illustraci.
A půjde-li to takhle dál,
jak prospívá juž nyní,
buď musím Lilu uzavřít
neb knihy do svých skříní.

Meter: iambic
1L: Hast einen weiten Weg zu mir gemacht,
by Otto Erich Hartleben

Hast einen weiten Weg zu mir gemacht,
dein Knie ist heiss und rosig angehaucht.
Es war der Wind, der durch die Strassen ging
und deinen Schritt zu mir beflügelte,
es war die stille Gluth in deinem Herzen,
die dich so schnell in meinen Arm geführt.
Nun ruhe aus. Ich lege meine Bücher
bei Seite nun. Zu deinen Füssen kauernd –
auch ich will ruhn. Des wohligen Gefühls
mich freuend, das des Schiffers Brust durchströmt,
liegt er im Hafen seiner Heimath wieder,
schmieg ich mein Haupt an diese weichen Kniee,
die vor dem Weg zu mir erröthet sind,
die auf dem Weg zu mir so heiss geworden.

Meter: iambic
- LXXIV -
by Fcode Borja

De un monte baja un río despeñado,
al son de lisonjeros ruiseñores,
y en blando lecho de pintadas flores
recibe el huésped fugitivo el prado.
Corriendo llega al valle coronado
de ramas, y guirnaldas de colores,
y en él sus aguas sin crecer mayores,
le dejan en el Tajo sepultado.
Si el claro río su caudal entrega
el agua, que nació de un monte verde,
dichoso mira el fin de la jornada.
No así mi vida, que a tu engaño llega,
ingrata Filis, y su nombre pierde,
a sólo destruirse encaminada.

Meter: iambic
- V - Al poema de la invención de la Cruz de Francisco López de Zárate, natural de Logroño
by Luis de Ulloa y Pereira

Si ya por vuestra lira en su campaña,
Zárate insigne, el Ebro cristalino
os coronó del mirto, que previno
sin competencia de nación extraña,
a cual emulación no desengaña
que premiando la fe de Constantino,
junte de tantos siglos el destino
la mejor pluma y la mejor hazaña.
Mas sin juzgar el premio merecido,
árbitro dicen, que con vos Homero
el heroico laurel divide Apolo,
porque si el griego en tiempo preferido
la suerte os usurpó de ser primero,
vos le quitáis la gloria de ser solo.

Meter: polymetric
ocúny
by Stanislav Kostka Neumann

ocúny jedovaté nevolným tvorům,
pověrou opředeny, podobny vzdorům,
v jeseni jarem kvetou.
básníci jedovatí, snem svým jsou cizí,
úrodu zítřků každý v srdci svém sklízí
i v temnu vzplane větou.
ocúny pohozené na cestě v prachu,
dívenky zneuctěné se stopou nachu,
potichu umírají.
básníci pohození zkaženým městem
v korunách jako ptáci a věrozvěstem
ještě si zazpívají.
ocúny rozdávají krásu a něhu,
neudusí jich mlha od chladných břehů,
lyrikou soumrak zdobí.
básníci rozdávají sny své a žaly,
nenáviděli mnoho a milovali
v soumraku mezidobí.

Meter: polymetric
1L: Daß Mußtheil heist man diß, was nach deß Mannes sterben
by Friedrich von Logau

Daß Mußtheil heist man diß, was nach deß Mannes sterben
Die Frau von Rittersart muß theilen mit den Erben.
Ein Mußtheil machet drauß auß allem, was man hat,
Wo er es nicht nimmt gar, ein raubrischer Soldat.

Meter: iambic
An die Opportunisten.
by Arno Holz

Und euer Ohm ist Judas, der Verräther,
Denn wie der Wind weht, macht ihr tapfer Front,
Und euer Bauch ist euer Horizont.

Meter: iambic
Die Hamiltons
by Theodor Fontane

Lord William kam zu sterben,
Lord William Hamilton;
Er spricht zu seinem Sohne:
»nun höre mich an, Sir John!
Ich lasse dir Land und Leute,
Unsren Namen und unsren Ruhm,
Und ich lasse dir, mehr als alles,
Dieser Locke Heiligtum.
Ich sah die Locke fallen,
Ich hörte der Schere Schnitt –
Und als Maria gebetet,
Da betete leis ich mit.
Da hab' ich still geschworen:
Zu tragen in Leid und Lust,
Zu tragen in Jubel und Tränen
Diese Locke auf der Brust.
Ich hab' sie in Tränen getragen
Und lass' erst im Tode davon –
Für die Stuarts zu leben und sterben,
Das schwör' auch du, Sir John.«
Lord William hat es gesprochen,
Sir John hat's treu gemeint:
Erst barg er still die Locke,
Dann hat er still geweint.
Er trug sie zwanzig Jahre,
Und als sein Stündlein kam,
Er mit des Vaters Worten
Die Locke vom Herzen nahm.
Er gab sie seinem Sohne,
Und der Sohn dem Enkel dann,
Ihr Erbteil war die Treue
Und der Locke Talisman.
Und als auf blinkendem Zelter
König James gen London zog,
Und als auf schwarzem Schafotte
Karls Haupt vom Rumpfe flog,
Und als an der Boyne wieder
»stuart« das Feldgeschrei, –
In Lust und Leid, die Locke
Und die Hamiltons waren dabei.
Und waren dabei zuletzt auch,
Als auf Cullodens Plan
Ihre Augen das Distelbanner
Noch einmal flattern sahn.
's war wieder ein Lord William
Und wieder ein Sir John,
Ein Alter und ein Junger,
Doch jeder ein Hamilton.
Der Junge focht zu Fuße,
Der Alte focht zu Roß,
Bis eine englische Kugel
Ihn aus dem Sattel schoß.
Hin reicht' er seinem Sohne
Die Locke, rot von Blut,
Er hatte nicht Zeit zu sprechen,
Er sprach nur: »Wahre sie gut!«
Er wahrte sie gut, der Junge,
Manchen Mond und manches Jahr,
Der Junge ward ein Alter –
Das Herz blieb, wie es war.
Und als in letzten Tagen
Ihm Kunde kam ins Haus:
»sie trugen im fernen Süden
Den
Da sprach er, als er sterbend
Seinem Sohne die Locke gab:
»die Stuarts sind gestorben,
Doch die Treue kennt kein Grab.«
Und siehe, die Hamiltons wahren
Bis heut ihren alten Ruhm,
Doch eines mehr als alles:
Der Locke Heiligtum.

Meter: iambic
18
by William Shakespeare

Soll ich dich einem Sommertag vergleichen?
Anmutiger, gemäßigter bist du.
Des Maies Lieblinge jagt Sturmwind von den Zweigen,
Und nur zu früh gehn Sommers Pforten zu.
Bald scheint zu heiß des Himmels Auge, bald
Umdunkelt sich sein goldner Kreis; es weilet
Das Schöne nie in seiner Wohlgestalt,
Vom Zufall, vom Naturlauf übereilet.
Du aber sollst in ew'gem Sommer blühn,
Nie deiner Schönheit Eigentum veralten;
Nie soll dich Tod in seine Schatten ziehn,
Wenn ew'ge Zeilen dich der Zeit erhalten.
Solange Menschen atmen, Augen sehn,
So lang lebt

Meter: iambic
95.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

J. Gott. C. Christus. H. Das ist der Heilge Geist:
Mensch, wann du sprichest: Ich: Schau, wo es dich hin weist.

Meter: polymetric
OPUŠTĚNÍ.
by Antonín Klášterský

Sníh padá, lehký mráz jej hněte,
pod tíží jeho dřímá zem,
a od mužů i od dítěte
lze dobře znáti stopy v něm.
A jak vše pod tou vrstvou šedou,
kam vítr sníh jen zavěje,
on zradí, kam ty stopy vedou,
kam spějí lidské kročeje.
Jdou od vsi ke vsi, stále svěží,
jdou v každou chatu, ba i v les
i do polí, jež mrtvá leží,
až pak se tratí v dáli kdes.
A někde zem již ušlapanou,
a stopa stopu přetíná,
jen ke hřbitovu, od vsi stranou,
tam nejde ani jediná.

Meter: iambic
Červánky.
by Jaroslav Vrchlický

Červánky opět na blankytu
svých rozhazují růží nach
a v jednom třpytu, svitu, kmitu
jich let v svou náruč azur stáh’,
na vlnách žhou i na hor štítu!
Jak možno, dítě, bez soucitu
v jich plamen patřit? Či snad nach
ti kouzlí na tvá líčka v třpytu
červánky?
Tvých krásných očí pod záštitu
se utíkám v svých myšlenkách!
Tvé srdce hoří, na poplach
je slyším bíti v sladkém citu,
když líbám čílka, šíje v skrytu
červánky!

Meter: iambic
Cyzyncy.
by Vojtěch Nejedlý

„Proč tak pacholíčku kráčíš
Smutně drsnou cestičkou?
S kým se, řekni, bídně vláčíš?
S svouli slepou matičkou?“
„Kam mne oči nesou, kráčím
Dobrý muži! v cyzyně,
Chudý s matičkou se vláčím
Nevěda kam v pustině.“
„Co se pouštíš do cyzyny
Bez přátel a bez peněz?
Tuze zašels do pustiny,
Daleko jest odtuď ves!“
„Musyli jsme utíkati
Dobrý muži! v cyzynu,
U nás zpurcy drancovati
Začínají dědinu;
Tiť nám vzali krásné statky,
Pole, lesy, zahrady;
Otce pobili y matky
Nejmilejší poklady.
Y já cedím dnem y nocý
Pro tatinka slzyčky,
V tuhé bouři se vší mocý
Chránil jsem jen matičky.“
„Kam se myslíš nyní dáti?
Bouřka hrozý škodlivá;
Slyšíšli již vichry váti,
Mračna hučet šedivá?
Již blesk žravý křížem šlehá,
Z dálí houká divý hrom;
Zde zvěř pomatená běhá,
Tam se vyvracuje strom.“
„Běda! kam se obrátíme?
Kde se máti skryjeme,
Přítelíčka nevidíme,
Bídně v poušti zajdeme.
Lidé bouří, bouří nebe,
Vůkol hledím do nocy,
Bože! Otče! prosým tebe,
Přispěj matce k pomocy!“
„Neděs upřímný se hochu!
Neděs bouře strašlivé!
Bouda, jak jen pojdem trochu,
Skryje duše poctivé.
Netřeba ti světem jíti,
Do daleké cyzyny,
U mne máte svůj byt míti,
U mne skrovné hostiny.“

Meter: trochaic
1. Mitternacht
by Max von Schenkendorf

Es strahlt aus Nebelweiten
Ein ferner heil'ger Schein;
Zu Anfang aller Zeiten
War Gott, und Gott allein.
Da lag er auf den Tiefen,
Da schwebt er auf der Flut,
Die Geister alle schliefen,
Er war das höchste Gut.
Und wie aus dichter Hülle
Die Morgensonne steigt,
Hat seine Kraft, sein Wille
Den ew'gen Sohn gezeugt.
Das war das erste Werde,
Das war das erste Wort,
Das schuf hernach die Erde
Und schafft noch immer fort.
Geheimniß hocherhaben!
Mysterium groß und still!
Hochwürdigste der Gaben,
Die uns ergötzen will!
Gar vielfach angedeutet
Wird es in Gottes Haus,
Doch, was es ganz bedeutet,
Spricht keine Zunge aus.
Wer wagt es auszusprechen?
Wie faßt es Menschensinn?
Man sehnt sich nach den Bächen
Der ew'gen Liebe hin.

Meter: iambic
IVANČICE POD BRNEM
by Petr Bezruč

Ty máš tři řeky, město ivanecké!
Když Bůh tak švarný věnoval Ti příděl,
jablečku rovný danému kdys řecké
bohyni, rci, kdo by Ti nezáviděl?
Jak ty tři krásky plynou, vábí, hučí:
tož Jihlavu máš, čistá je, stříbrná,
Oslavu vezme s Rokytnou v náručí,
než v Svratku padne, která jde od Brna.
Vráz poskočí zde srnkou moje strofa:
na svahu v Syslicích zřím révy stěnu.
Po boku panství krumlovského grofa
Ty držíš s lepým lesem Renu.
Máš všude slunce. Hledíš, město, k jihu
s úsměvem skrze modrou atmosféru;
v slunečných krajích nenosíme tíhu
života tak jak drsném na severu.
A kdo žil v Tobě, město tří řek švarné?
Gramatik pilný, českých bratří sláva,
vozataj Páně, vroucí v práci žárné:
stín světlý vidím Jana Blahoslava.
Tvůj je kněz dobrý, jenž pohádky sbíral.
Ach, krásná bajka, ta života půl dá
chudobným dětem, jimž jí slze stíral
stařeček bílý Beneš Metod Kulda.
Co v erbu dí číš trojí v modrém poli?
Máš po poháru každé z tří řek připít
(pak dvěma zalít vše, co duši bolí)
a na Tvou slávu tři kalichy vypít.
Půl roku dýchal jsem vzduch ivanecký,
Tvé vody, lesy, slunné stráně viděl;
i ptám se, vzpomínky sbíraje všecky:
Kdo, město lepé, by Ti nezáviděl?

Meter: iambic
DVOU SVĚTŮ NA POMEZÍ...
by Adolf Černý

Dvou světů na pomezí z pravěku
lid četný v horách, údolích a stepích
byl tajem západnímu člověku,
jenž v žití chvatném, oděn ve svůj přepych
se díval k tajemnému Východu,
kde v mlhách nepřístupnosti své schován,
hádanka temná v počtu národů
žil, trmácel se, toužil, trpěl Slovan.
Lid mlhou skrytý v knihách Tacita,
sám zástupů svých bratří neznající,
ni vlastní síly, jež v něm ukryta,
žil tisícletí jako obr spící
a vždy jen po věcích, čas od času
v své velikosti zdvih se z rodné půdy
a veškerý svět přived k úžasu,
když slovo zahřmel, k činům vzpřímil údy.
Syn toho lidu vzplanul pochodní,
zem pod husitským vozem zaduněla –
zřel s žasem Západ v záři východní,
jež na slovanském nebi zahořela.
Z ní Amos vyšel, lidstva učitel,
hnán se zástupy bratří do ciziny –
a po staletích stařec myslitel
z ní ke Kristu zve všecky lidstva syny.
A dvacátého věku na prahu
zde bouř se rodí, od níž chví se země –
kam, v kterou stranu, jakou na dráhu
se obrátí a co v ní duní temně?
Ó, duše cítí velké doby dech,
jež slovanskou se nyní béře zemí –
a tuší, odtud dál že dá se v spěch
a svět zaplaví svými peřejemi.
A vzbudí síly, které dřímaly,
a pouta zrezavělá budou padat –
proud vody živé tryskne ze skály
a budou pít, jimž věčně bylo strádat.
Pryč s korunami z trní, ze zlata,
meč na kladivo, na pluh budiž zkován –
číš překypěla věky proklatá,
slyš, k lidstvu volá probuzený Slovan!

Meter: iambic
- XLIX - Soneto a una dama
by Hernandode Acunya

Obrando claramente la natura
perfección, que parece más que humana,
en vos sola ha mostrado, señora Ana,
que del bien general poco se cura;
pues hizo que de gracia y hermosura
viváis vos sola justamente ufana,
y viéndoos, claro está que es cosa vana
esperar de ver otra tal pintura.
También sería yo vano en alabaros,
si en la vuestra hermosura hubiera parte
que pensase con vos en igualarla;
pero sólo diré que en el formaros
dejó natura tan vencida el arte,
que vos sola podéis menospreciarla.

Meter: polymetric
An meine Lieder
by Johann Wolfgang Goethe

Seid, geliebte kleine Lieder,
Zeugen meiner Fröhlichkeit;
Ach sie kömmt gewiß nicht wieder,
Dieser Tage Frühlingszeit.
Bald entflieht der Freund der Scherze,
Er, dem ich euch sang, mein Freund.
Ach, daß auch vielleicht dies Herze
Bald um meine Liebste weint!
Doch wenn nach der Trennung Leiden
Einst auf euch ihr Auge blickt,
Dann erinnert sie der Freuden,
Die uns sonst vereint erquickt.

Meter: trochaic
U nás.
by Ladislav Quis

Dva se pohádali kdes,
zdali bor je také les:
Jestli čert je neodnes’,
hádají se ještě dnes.

Meter: trochaic
1L: Wann der Phönix ist bejahret und nimmt an den Kräften ab,
by Georg Philipp Harsdörffer

Wann der Phönix ist bejahret und nimmt an den Kräften ab,
Bauet er von Zimmetrinden für sich selbst ein Flammengrab.
Auf des höchsten Berges Spitzen
Soll er im Gewürze sitzen,
Mit dem schwarzen Trauerkleid angethan, und doch erfreuet,
Daß der holden Sonne Glanz ihn durch ihren Brand erneuet,
Weil er ihre Flammen liebt,
Die ihm todt das Leben giebt.
Also soll ein jeder Christ seine Sünden legen ab,
Und des alten Adams Fleisch gleichsam tragen in das Grab;
In der Trübsal Dornenspitzen
Soll er rein und reuig sitzen,
So wird ihn der Gnadengeist und die Himmelsglut erfreuen,
Daß er sich mit Seel' und Sinn, wie der Phönix, wird erneuen,
Weil er eine Flamme liebt,
Die des Lebens Leben giebt.

Meter: trochaic
Al sol, amaneciendo
by Juan de Jauregui

Rubio planeta, cuya lumbre pura
del tiempo mide cada punto y hora,
si el bello objeto que mi pecho adora
sólo le gozo entre la noche oscura,
¿por qué ya se adelanta y se apresura
tu luz injusta y el Oriente dora,
las sombras alejando de la Aurora,
y, con la sombras, mi feliz ventura?
Dirás que, el dulce espacio defraudado
ya de la noche, me darás el día,
tal que de vida un punto no me debas.
Si debes; causa del ausencia mía:
que es vida sólo el tiempo que me llevas;
y el que me ofreces, un mortal cuidado.

Meter: iambic
Pasionaria
by Rodolfo Castaing

Tú bien sabes que vivo para amarte
con fervor, sin quebrantos ni medida;
tú sabes que, al hacerte mi elegida,
la existencia he querido consagrarte.
Tú sabes que jamás podré olvidarte,
pues lo que bien se quiere, no se olvida
y mientras tenga un hálito de vida,
ese hálito será para adorarte.
Por tu amor yo he luchado con desvelo,
desgarrándome el alma en los abrojos
crecidos a la sombra de ese anhelo;
y cuando, al fin postrándome de hinojos,
para no sucumbir buscaba el cielo,
¡tú me diste dos cielos en tus ojos!

Meter: polymetric
Das arme Mädchen
by Frank Wedekind

Böt mir einer, was er wollte,
Weil ich arm und elend bin,
Nie, und wenn ich sterben sollte,
Gäb ich meine Ehre hin!
Schaudernd eilt das Mädchen weiter,
Ohne Obdach, ohne Brot,
Das Entsetzen ihr Begleiter,
Ihre Zuversicht der Tod.
Es klappert in den Laternen
Des Winters eisig Wehn,
Am Himmel ist von den Sternen
Kein einziger zu sehn.
Wie sie nun noch eine Strecke
Weiter irrt, sieht sie von fern
An der nächsten Straßenecke
Einen ernsten, jungen Herrn.
Ihm zu Füßen auf die Steine
Bricht sie ohne einen Laut,
Hält umklammert seine Beine,
Und der Herr verwundert schaut:
»wenn dich die Menschen verlassen,
Komm auf mein Zimmer mit mir;
Jetzt tobt in allen Gassen
Nur wilde Begier.«
Und sie folgte seinen Schritten,
Hielt sich schüchtern hinter ihm;
Jener hat es auch gelitten,
Wurde weiter nicht intim.
Angelangt auf seinem Zimmer
Zündet er die Lampe an,
Bei des Lichtes mildem Schimmer
Bald sich ein Gespräch entspann:
»es boten mir wohl viele
Ein Obdach für die Nacht,
Doch hatten sie zum Ziele,
Was mich erschaudern macht.«
»ferne sei mir das Verlangen«,
Sprach der ernste, junge Mann,
»dir zu färben deine Wangen,
Wenn ich's nicht durch Güte kann.«
Bat sie, länger nicht zu weinen,
Holte Wurst und kochte Tee,
Und am Morgen zog er einen
Taler aus dem Portemonnaie.
Sie hat ihn bescheiden genommen
Und fand, eh der Tag vorbei,
Als Plätterin Unterkommen
In einer Wäscherei.
Aber ach, die Tage gingen
Und die Nächte freudlos hin,
Bluteswallungen umfingen
Ihren frommen Kindersinn.
Immer mußt sie sein gedenken,
Der so freundlich zu ihr war,
Immer mußt den Kopf sie senken
In der muntern Mädchenschar.
Und eines Abends um neune
Hielt sie's nicht aus,
Lief ganz alleine
Nach seinem Haus.
Er war noch nicht heimgekommen,
Sie verkroch sich unters Bett,
Bis sie seinen Schritt vernommen,
Wo sie gern gejubelt hätt.
Doch sie hielt sich still da unten,
Bis er sich zu Bett gelegt
Und den süßen Schlaf gefunden,
Dann erst hat sie sich geregt.
Leise wie eine Elfe
Schlupft sie zu ihm hinein:
»daß Gott mir helfe –
Ich bin dein!«
Doch da hat er sich erhoben,
Wußte erst nicht, was geschah,
Hat die Kissen vorgeschoben,
Als das Kind er nackend sah:
»nein, jetzt will ich dich nicht haben;
Wohl dir, daß du mir vertraut!
Aber spare deine Gaben,
Denn schon morgen bist du Braut!«
Er führte binnen acht Tagen
Sie wirklich zum Altar.
Es läßt sich gar nicht sagen,
Wie glücklich sie war.

Meter: trochaic
Mythologie.
by Jaroslav Vrchlický

Již není Bohů. – Zní jen o nich zkazka,
však i v té zkazce nesmrtelní žijí,
v ní milují se, zápasí a zpíjí,
jich času, dějin nedotkla se vráska.
A pouze žijí tím, ku kráse láska
že vdechnula jim život v poesii,
tím hřímá Zeus, tím v struny Musy bijí,
tím Hélios v své zlaté oře práská.
Tak stěhovali se jak lidské rody,
dnes za nimi jdou toutéž cestou jiní
a příští půjdou tak až v konec věků...
A nebýt dláta, štětce, věštců ódy,
víc nebyli by, než jest v slunci jíní,
než sen, jenž Strach kdys vzbouzel ve člověku.

Meter: iambic
X.
by Christian Gotthold Spindler

Als nach langen Aussenseyn,
Als nach vielen bangen Stunden
Sich
Stellet man die Grillen ein;
Und dieselben zu vertreiben,
Schrieb man dieses kurtze Schreiben.

Meter: trochaic
Cestou Argonautův.
by Jaroslav Vrchlický

Když s Argo jeli plání Euxinu,
den chmurný byl a k západu se klonil,
jak velké ptáky vítr mračna honil,
kraj celý tměl se, hory stály v stínu.
Tu z dálky divný obraz v skalin klínu
se změtí mlh, kam červánek krev ronil,
mih’ v zrak jim, lidské tělo orel clonil
svou perutí, a pod ním v prohlubinu
krev stékala jak černý příval. – Tělo
se zmítalo a chvělo v divé křeči.
Mžik! Zřeli bleskem rozbrázděné čelo.
Vše zmizelo, vzlyk mořem letěl hlasný...
Jak vlny kvílí, a jak vichr ječí!
Něm každý víc v svůj stulil se plášť řasný.

Meter: iambic
- 1348 - Acto II, LAURA
by Lope de Vega

Dieron por competencia los Planetas
en conquistar a Venus amorosa,
Júpiter gran señor, con poderosa
mano, engendra rayos y cometas.
Mercurio en Oradores y Poetas
versos crueles, temeraria prosa,
valiente Marte, la cuchilla airosa
brillaba al son de cajas y trompetas.
Pero el discreto Sol de tu tesoro
labró unas joyas, con que Venus bella
puso a Vulcano sobre el signo Toro.
En fin el claro Sol se vio con ella,
y como estaba imaginando el oro,
nació de Amor en su dorada estrella.

Meter: polymetric
P. Fr. Douchovi.
by Karel V. Rais

Věčně dobrý dětí přítel –
vřelých slov má plný pytel.

Meter: trochaic
-XXXIII-
by Garcilaso de La Vega

Mario, el ingrato amor como testigo
de mi fe pura y de mi gran firmeza,
mostrando en mí su vil naturaleza,
que es hacer más ofensa al más amigo;
teniendo miedo que si escribo o digo
su condición, abato su grandeza,
no bastando su fuerza a mi crudeza
ha esforzado la mano a mi enemigo.
Y así, en la parte que la diestra mano
gobierna, y en aquella que declara
el concepto del alma, fui herido.
Mas yo haré que aquesta ofensa, cara
le cueste al ofensor, ya que estoy sano,
libre, desesperado y ofendido.

Meter: iambic
SYRINX
by Rubén Darío

¡Dafne, divina Dafne! Buscar quiero la leve
caña que corresponda a tus labios esquivos;
haré de ella mi flauta e inventaré motivos
que extasiarán de amor a los cisnes de nieve.
Al canto mío el tiempo parecerá más breve;
como Pan en el campo haré danzar los chivos;
como Orfeo tendré los leones cautivos,
y moveré el imperio de Amor que todo mueve.
Y todo será, Dafne, por la virtud secreta
que en la fibra sutil de la caña coloca
con la pasión del dios el sueño del poeta;
porque si de la flauta la boca mía toca
el sonoro carrizo, su misterio interpreta
y la armonía nace del beso de tu boca.

Meter: anapestic