PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Empfange mich, dem Gram geweihter Bach!
by Heinrich Wilhelm von Gerstenberg

Empfange mich, dem Gram geweihter Bach!
Oft schallt mein traurig Lied dir sympathetisch nach.
Wenn hier vor deiner Nymphe Klagen
Wehmüth'ge Herzen stärker schlagen;
Wenn Zephyre hier deiner Nymphe Klagen
In schaudernd Laub sanfthallend übertragen.
Es horcht der Hayn auf der Najade Lied.
Und beugt vor der Najade Lied
Sein Haupt, das finstrer Ernst umzieht:
Und herrscht den bängsten Gram in Eulen,
Die fürchterlich auf seinen Armen heulen.
Einst, Daphne, war die Halbgöttinn
Ein Mädchen, eine Schäferinn,
Des ganzen Thales Wunsch und Ehre:
Doch stolz und wilder noch, als Meere,
Und wilder noch als du – wenn dieses möglich wäre.
Selbst Hyas, der Adon der Flur,
Schön, wie die schönere Natur,
Von dessen sanfter Stirn, wie von des Amors Bogen,
In manche weiße Brust der Liebe Pfeile flogen;
Auf den, bey jedem Reihentanz,
Der feinste Strauß, der buntste Kranz,
Von Seufzern still begleitet, flogen:
Selbst Hyas liebte sie!
Mit wie viel Ehrfurcht liebt er sie!
Wie rührend klang sein zärtlich Lied um sie!
Die fernste Flur empfand des Liedes Harmonie,
Nur sie, nur sie empfand es nie.
Wie unaussprechlich ward sein Leiden!
Die Grausame! stets floh sie ihn!
Die Grausame! wie konnte sie ihn fliehn? –
Beb, Eitle, beb! und fürchte seine Leiden!
Die Rache wird nicht stets verziehn.
Kannst du am tiefsten Harm dein stolzes Auge weiden?
Einst bat er sie auf seinen Knien,
Mit Thränen bat er sie, nicht ewig ihn zu fliehn:
Se floh: und sterben sah sie ihn.
Er starb, der Hirt, von dem in ihren Finsternissen
Die Fabel einst gedichtet hat,
Daß eine Löwinn ihn zerrissen –
Sie war die Löwinn, die es that.
Sie starrt und bebt. Der Reue Schmerzen
Ergreifen schnell das härteste der Herzen;
Zeus sah des Mädchens Leid,
Und gab in zürnender Gerechtigkeit
Ihr einer Nymph Unsterblichkeit,
Gab ihrem Gram die Ewigkeit.
Die schwermuthsvolle der Najaden
Weint seit Jahrhunderten hier noch um ihren Freund;
Und diesen Bach hat sie und die Hyaden
Auf seine Leiche hingeweint!
Ach! ewig weint sie hier, die bängste der Najaden.
O Daphne! – mein schwerklopfend Herz! –
Auch du verachtest meinen Schmerz! –
O warnten doch die weinenden Hyaden,
Und diese bängste der Najaden,
Und dieser Bach, dein hartes Herz.

Meter: iambic
Žnečka.
by Josef Václav Sládek

Vlaštovička lítá
u panského žita,
nebudeš-li žati,
budeš, holka, bita.
Vlaštovička němá,
však sukničky nemá, –
může sobě lítat
třeba nad polema.
Vlaštovička v poli
lítá, kam si volí,
ona si v tom letu
s druhou zašveholí.
A kdybych já byla
jak ta ryba v moři,
jsem-li komu milá,
na mne zahovoří.

Meter: trochaic
Jsem dítě Sodomy, v sny marně zatoulané,
by Jiří Karásek ze Lvovic

Jsem dítě Sodomy, v sny marně zatoulané,
Než požár zničení se nad vším rozlije.
Hřích, vášeň miluji, když v rudý záblesk zplane,
A kultů tajemných zbožňuji orgie.
Jsem starý flagelant, jenž boky šlehá nahé
Za písně pochmurné do smrtné únavy,
By klesl vysílen a v proudu lásky vlahé
Zrak stočil naposled v bok Krista krvavý.
Jsem drsný námořník, jenž do tmy pluje z jasna
Po mořích Neznáma, jak s větry o závod,
By náhle slyšel škleb a posměch ďábla žasna,
A s lodi rozbitou v klín padl zrádných vod.
Jsem zachmuřený kněz, jenž v kobkách chrámu stměných
Mši tichou denně čte u Panny zázračné,
By, smutný zpovědník všech duší zatracených,
Jich hříchův ukryl stín v žaláři duše své.
Jsem žena umdlená, jež láká v ňadra skvělá
Zhýralce divoké a v plen jim dává klín,
By ve hře zuřivé dech chroptíc zarážela
A mřela zdušená na horkém loži vin.
Jsem básník morosní, jenž cítí každou muku,
Jak housle tenkých strun, když prsty jim se tknou,
Jež vášní chmurný hráč vzal v drsnou svoji ruku,
By struny nervů, mých protrhal divou hrou.
Jsem dítě Sodomy, v sny marně zatoulané,
Jsem starý flagelant, jenž boky šlehá zdrané,
Jsem drsný námořník pod stěžněm rozbitým.
Jsem zachmuřený kněz, jenž rozhřešení dává,
Jsem žena zhýřilá, jež hrám se divým vzdává,
Jsem básník morosní, umučen dílem svým.

Meter: polymetric
- CXXXII -
by Lope de Vega

Al viento se encomienda, al mar se entrega,
conjura un áspid, ablandar procura
con tiernos ruegos una peña dura,
o las rocas del mar donde navega;
pide seguridad a la fe griega,
consejo al loco y al enfermo cura,
verdad al juego, sol en noche oscura,
y fruta al polo donde el sol no llega;
que juzgue de colores pide al ciego,
desnudo y solo al salteador se atreve,
licor precioso de las piedras saca;
fuego busca en el mar, agua en el fuego,
en Libia flor, en Etiopía nieve,
quien pone su esperanza en mujer flaca.

Meter: iambic
Las hijas de Ran
by Juana Borrero

Envueltas entre espumas diamantinas
que salpican sus cuerpos sonrosados,
por los rayos del sol iluminados,
surgen del mar en grupos las ondinas
Cubriendo sus espaldas peregrinas
descienden los cabellos destrenzados
y al rumor de las olas van mezclados
los ecos de sus risas argentinas
Así viven contentas y dichosas
entre el cielo y el mar, regocijadas,
ignorando tal vez que son hermosas,
y que las olas entre sí rivales
se entrechocan de espumas coronadas,
por estrechar sus formas virginales

Meter: polymetric
4.
by Georg Weerth

Da standen wir auf den Hügeln, und
Romantisch ward mir zumute –
Politische Freunde müssen dies
Gefälligst mir halten zugute.
Und ich sang: »Was mag es bedeuten doch,
Daß ich o so traurig binne?
Ein Mädchen aus alten Zeiten, ach,
Das kommt mir nicht aus dem Sinne!«
Da fiel Herr Soherr mir eilig ins Wort:
»nicht ein Mädchen – ein Märchen! sagt Heine!''
Und zusammenschrak ich, und mein Verstand
Kam wiederum auf die Beine.
»der Stadtkommandant, Herr Engels, der hat
Die Macht jetzt, die materielle.
Doch Herr Joseph DuMont in Köln, der besitzt
Die intellektuelle.
Denn die Kölnische Zeitung ist einzig allein
Der Unterdrückung entgangen;
Die andern Blätter wurden verpönt,
Gebraten, gesotten, gehangen.
Die Kölnische Zeitung ward lang redigiert
Mit Rotstift und Schere, nicht ohne
Talent von der alten Frau DuMont, doch
Die starb, und Joseph, dem Sohne,
Überließ sie das hübsche Annoncengeschäft,
Und Joseph ist reich geworden
An den Gütern des Glücks und bekommt gewiß
Auch bald noch seinen Orden. –
Herr Joseph ist ein trefflicher Mann!
Bis zur Revolution noch schrieb ich
Unsterbliche Feuilletons für sein Blatt –
Und stets sein Verehrer blieb ich.
Doch wie sich manche Verbindung löst,
So ging auch unsre zu Ende,
Und das Feuilleton kam in Levy, des
Romantischen Schmules Hände.
Herr Levy schmult das Feuilleton;
Doch mit 'breitgeschnittener Feder'
Die Leitartikel Herr Brüggemann schreibt –
Die weiß zu schätzen ein jeder.
Herr Levy und Herr Brüggemann,
Die schreiben mit Anstand und Sitte –
Ein borstig, niedrigstirniger Kerl
Ist in dem Bunde der dritte.
Ein Pommer zwar von Geburt, überragt
Er doch noch Herrn Wolffers, ich finde,
Daß dieser ein Belgier ist – o Gott,
Vergib mir meine Sünde!
Ein Levy und ein Brüggemann,
Ein Flandre und ein Kalmücke:
Die sind's, so erleuchten die Rheinprovinz
Mit ungewöhnlichem Glücke!
O Joseph, wie preis ich glücklich dich,
Du hast, was die Erde bietet:
Du hast dir für dein gutes Geld
Die vier besten Kerle gemietet!
Ja, lieber Herr Soherr, glauben Sie dreist
An des Vaterlandes Genesung,
Solang noch die Kölnische Zeitung sprießt
Aus der allgemeinen Verwesung.
Verwesungsrüchig noch manches Jahr
Wird sie duften vom Pol zum Äquator,
Wenn längst verschwunden Sie und ich
Und Herr Engels, der köln'sche Diktator.
Der Brite Coleridge roch zu Köln
An die siebzig verschiedne Gerüche;
Darunter gewiß auch den Gestank
Aus Josephs politischer Küche.«

Meter: iambic
Metzelsuppenlied .
by Ludwig Uhland

Wir haben heut nach altem Brauch
Ein Schweinchen abgeschlachtet;
Der ist ein jüdisch eckler Gauch,
Wer solch ein Fleisch verachtet.
Es lebe zahm und wildes Schwein!
Sie leben alle, groß und klein,
Die blonden und die braunen!
So säumet denn, ihr Freunde, nicht,
Die Würste zu verspeisen,
Und laßt zum würzigen Gericht
Die Becher fleißig kreisen!
Es reimt sich trefflich:
Und paßt sich köstlich:
Bei
Auch unser edles Sauerkraut,
Wir sollen’s nicht vergessen;
Ein Deutscher hat’s zuerst gebaut,
Drum ist’s ein deutsches Essen.
Wenn solch ein Fleischchen, weiß und mild,
Im Kraute liegt, das ist ein Bild
Wie Venus in den Rosen.
Und wird von schönen Händen dann
Das schöne Fleisch zerleget,
Das ist, was einem deutschen Mann
Gar süß das Herz beweget.
Gott Amor naht und lächelt still,
Und denkt: nur daß, wer küssen will,
Zuvor den Mund sich wische!
Ihr Freunde, tadle Keiner mich,
Daß ich von Schweinen singe!
Es knüpfen Kraftgedanken sich
Oft an geringe Dinge.
Ihr kennet jenes alte Wort,
Ihr wißt: es findet hier und dort
Ein Schwein auch eine Perle.

Meter: iambic
I.
by Heinrich Heine

Auf dem Berge steht die Hütte,
Wo der alte Bergmann wohnt;
Dorten rauscht die grüne Tanne,
Und erglänzt der gold'ne Mond.
In der Hütte steht ein Lehnstuhl,
Reich geschnitzt und wunderlich,
Der darauf sitzt, der ist glücklich,
Und der Glückliche bin Ich!
Auf dem Schemel sitzt die Kleine,
Stützt den Arm auf meinen Schooß;
Aeuglein wie zwei blaue Sterne,
Mündlein wie die Purpurros'.
Und die lieben, blauen Sterne
Schau'n mich an so himmelgroß,
Und sie legt den Lilienfinger
Schalkhaft auf die Purpurros'.
Nein, es sieht uns nicht die Mutter,
Denn sie spinnt mit großem Fleiß,
Und der Vater spielt die Zitter,
Und er singt die alte Weis'.
Und die Kleine flüstert leise,
Leise, mit gedämpftem Laut;
Manches wichtige Geheimniß
Hat sie mir schon
„aber seit die Muhme todt ist,
Können wir ja nicht mehr geh'n
Nach dem Schützenhof zu Goslar,
Und dort ist es gar zu schön.
„hier dagegen ist es einsam,
Auf der kalten Bergeshöh',
Und des Winters sind wir gänzlich
Wie vergraben in dem Schnee.
„und ich bin ein banges Mädchen,
Und ich fürcht' mich wie ein Kind
Vor den bösen Bergesgeistern,
Die des Nachts geschäftig sind.“
Plötzlich schweigt die liebe Kleine,
Wie vom eignen Wort erschreckt,
Und sie hat mit beiden Händchen
Ihre Aeugelein bedeckt.
Lauter rauscht die Tanne draußen,
Und das Spinnrad schnarrt und brummt,
Und die Zither klingt dazwischen,
Und die alte Weise summt:
Fürcht' dich nicht, du liebes Kindchen,
Vor der bösen Geister Macht;
Tag und Nacht, du liebes Kindchen,
Halten Englein bei dir Wacht!“

Meter: trochaic
41. Dvanácte rtů někdy holubice
by Jan Kollár

Dvanácte rtů někdy holubice
Jedna k jazykům sto rozžala,
Naším hříšným věkům přestala
Přízeň Boží dávat divů více;
Dvě se vznesly ke mně, v jedné díce
Řeči jen znějž Její pochvala,
K peánům si křídel žádala
Tužba, usta hasly začat chtíce:
Pelností se vnitřek puknout míní,
Ano citům cestu, mezera
Ode sardce ke rtům, příkrou činí;
Než hle tak se pomstí nevěra!
Jeden předmět, hodný Homera,
Sardce vzívá, slovo tuším stíní.

Meter: trochaic
Slečinka z Vídně!
by Karel Leger

Slečinka z Vídně!
Směje se vlídně
vzácný host!
Ne, pyšná není, opravdu není,
milá a skromná, až k udivení,
opravdu sama líbeznost.
A kterak bruslí! Tak jako v tanci
krouží a víří tu s elegancí.
Vznáší se jako ta sněhová hvězdička
útlá a lehýčká,
která se ve vzduchu třese,
než se jí do vlasů snese.
Jaká to jízda!
A dandyové malého hnízda
hledí k ní z daleka zdivení,
ztajili dech –
Jaké to divné a rozkošné stvoření!
A v srdci všech
strach jakýs maně se hlásí.
Ó, lvici tuší v té malinké slečince,
pohledem pohltí našince!
Bojí se divné té krásy!
A sražen v tlupu,
mladý svět pohlíží,
jak krouží okolo podobna ostříži,
hledajíc lupu. – –
Jak směle po lesklé hladině
rýsuje spirály v ledu.
Náhle se rozletí k předu
a přímo mezi ně!
Plamenem očka jí žhou,
zoubky se třpytí –
do koho z nás se tu zakousnou?
Hu, hu hu! Koho z nás pohltí asi?
Hrůza je uchvátí,
na všechny strany se splašeně obrátí,
útěk je spasí! – –
Přejela slečinka s úsměvem na líci,
všem se však z daleka vyhne,
jenom se obloukem mihne. –
Bláhoví zajíci,
nejste vy potravou pro lvici!

Meter: dactylic
Muestra la iniquidad que los poderosos usan con la heredad del pobre, si tienen codicia de ella hasta que se la toman en bajo precio
by Quevedo

En la heredad del pobre, las espigas
más gruesas te parecen, más opacas,
y ni en tus trojes la codicia aplacas,
no pudiendo sufrir su mies las vigas.
Arrójanle tus ansias enemigas
con laso cuello en su quiñón tus vacas,
para que, hambrientas, las que entraron flacas
le saquen la cosecha en las barrigas.
¡Oh cuántos lloran robos dolorosos
de la envidia opulenta! ¡Oh cuántos males
ocasionan vecinos poderosos!
Hasta que, a intersección de injurias tales,
les expongan los dueños querellosos
aquella posesiones ya venales.

Meter: iambic
Ptačí krám.
by Eliška Krásnohorská

Co jich tu štěbetá, co jich tu pípá,
co hlásků ptačích ze všech stran tu hvízdá!
Však nehostí jich širostinná lípa,
a nevisí jí v loktech drobná hnízda;
jen hleď, jen přeludu se neoddej:
jsou na prodej!
Ó nejsou volni ve přírody chrámě,
a nevzlétají k nebi na křídélkách;
jsi, milý brachu, v dusném ptačím krámě,
a zříš je krčící se na bidélkách;
jim zašla veselost a bujný rej, –
jsou na prodej!
Klec na kleci se pod strop řadí v patra
a z mřížek pne se krčků řádek pestrý;
tam žlutý shlíží na modrého bratra
a šedý mrká v klícku rudé sestry;
všech los je černý, všichni tuší jej:
jsou na prodej!
A hlavičkám těm různým ze zobáčků
se nechce linouť žádná pravá píseň;
ten pískot mdlý – toť jako šepot ptáčků,
a bojácná jej přitlumuje tíseň,
jak hrdélka by svíral čaroděj;
jsou na prodej!
Křik jatých letců, jenž tu v zmatku hlučí,
tě jímá bolestně ba jako studem,
až delší poslech rozeznat tě učí
jich nářečí, jež chápeš pěvčím pudem, –
slyš, hlásky povídají: „Nezhrdej, –
jsme na prodej!“
„Jen oceň nás! Jsou také mezi vámi,
ó lidé, myšlénky a duše ptačí,
jež po svých vzletech pochytány v krámy
se na bidélka po příhrádkách tlačí,
jak velí řád a mrav a obyčej:
jsou na prodej!
„Jest ve vás též, co zvete ideály,
to, co nám k slunci jásá ze srdéček;
ty vám tak volně, hrdě k výši vlály,
však jako my – též neunikly léček;
zob všední vábil v dol, i vpadly v něj...
jsou na prodej!
„Zvuk síly nebeské jim v hrdle vázne,
klec pro povzlet i pro píseň je nízká,
jim zbyl jen pípot místo mluvy rázné,
však mnohý naučil se lát a vříská, –
ten jak náš papouš, nejdráž – rozuměj –
jest na prodej!“

Meter: iambic
NOC
by Josef Müldner

To bylo radostí! To bylo smíchu.
A spí teď všechno, odevzdáno tichu.
– Jen moře; moře ještě burácí.
Člověk se vyčerpá, člověk se znaví.
Vše vyvrcholit může do únavy.
Jen moře, moře stále burácí.
Člověk tak příliš mnoho toužit umí.
Doprovod stejný k všemu věčně šumí
to moře, moře, které burácí.
Člověk se dobouří a člověk tichne.
Znaveně každý naposledy vzdychne.
Jen moře, moře věčně burácí.

Meter: iambic
- XI - A don Luis de Vargas
by Lope de Vega

Cuando la madre antigua reverdece,
bello pastor, y a cuanto vive, aplace,
cuando en agua la nieve se deshace
por el sol, que el Aries resplandece,
la hierba nace, la nacida crece,
canta el silguero, el corderillo pace;
tu pecho, a quien su pena satisface,
del general contento se entristece.
No es mucho mal la ausencia, que es espejo
de la cierta verdad o la fingida;
si espera fin, ninguna pena es pena.
¡Ay del que tiene por su mal consejo
el remedio imposible de su vida
en la esperanza de la muerte ajena!

Meter: iambic
El motivo de mis versos
by Manuel de Zequeira y Arango

Canta el forzado en su fatal tormento,
y al son del remo el marinero canta,
cantando, al sueño el pecador espanta,
y el cautivo cantando está contento:
al artesano en su entretenimiento
le divierte la voz de su garganta;
canta el herrero que el metal quebranta,
y canta el desvalido macilento.
El más infortunado entre sus penas
con la armónica voz mitiga el llanto,
y el peso de sus bárbaras cadenas;
pues si el dulce cantar consuela
                     tanto
al mísero mortal en sus faenas,
yo por burlar mis desventuras canto

Meter: polymetric
PÍSNIČKA O MÉM RODU
by Antonín Klášterský

Můj předek prý Jan Klášterský
nic nedbal úpějících
a zle tisk’, hejtman císařský –
oh, stud až v mojich lících –
jih český, že to k nevíře,
pral v luterány, kacíře,
a nejvíc v Prachaticích.
Ó, hořko, jak jen vzpomenu,
mně, světlejších dob synu,
z těch pokut, trýzně plamenů,
z těch krutých jeho činů,
a v duši se až hnět mi vryl,
jak se svého bych rodu smyl
tu poskvrnu a vinu.
Žel, že jsem, pokud ještě živ
byl dudák z Pošumaví,
ten nesvěřil mu nikdy dřív
stín mysli svojí tmavý;
on byl by mi dal paprsek,
on byl by věděl jistě lék
dost účinný a pravý!
Leč milý dudák dobou tou
na svatém Vyšehradě
již dřímá tiše s Nerudou
a Fričem v jedné řadě,
a tak jen dál svou nesu tíž
a s vlastním jenom srdcem již
se uzavírám k radě.
Nu, ano, ano, učiním,
jak radí mi v mé tísni,
snad usmířeni budou tím
soudcové předka přísní:
chci kraji, co slz prolil on,
a za každý, jejž zbudil, ston,
dát dvakrát tolik písní!

Meter: iambic
Soneto
by Juan Valera

Cual la perla que vierte la mañana
en el virgíneo cáliz de la rosa,
cuando el aura la mece cariñosa
y el sol desde el Oriente la engalana;
tal sí de tus ojos, linda Juana,
se despende una lágrima que, hermosa,
rueda por la mejilla pudorosa,
y más con ella tu beldad se ufana.
Que un delicado beso al darte amante
el que cubre tu rostro aljófar
                     bello
inflama el corazón de tal manera,
que quisiera mi pecho palpitante
que siempre, ¡dulce bien!, por recogello,
tu llanto el rostro plácido cubriera

Meter: polymetric
KDO MŮŽE ZA TO...
by Josef Václav Sládek

Že zrno v ornici a v skále roste zlato,
– že stejně o obé se ruka naše trudí,
že jiným zlato v dlaň a nám, jak jsme tak chudí,
ni zrna nespadne, – kdo může za to!
Že pro nás prokleta je hrouda tato,
že stesk nás uspává a hořkost budí,
že zrno žene v trn a hloh to pudí
se zvrhnout jiným v květ, – kdo může za to!
Že i ten výkřik náš už nudí lidi
a naše modlitba nevnikne nad oblohu, –
že v prsou máme trn a nenávidí
z nás jeden vše! – že rouháme se Bohu–
ba, i když zlatem chceme být, jsme bláto!
že jsme tak bídní, – kdož pak může za to!

Meter: iambic
Amorosa
by Vicente Luque Gutiérrez

En tus caricias tanto yo he soñado
que el ansia de gozar me hizo buscarte,
y si mucho he sufrido antes de amarte,
mucho sufrí después de haberte amado
Rendido de quererte, esclavizado,
pensé que lo mejor era olvidarte;
y si mucho sufrí con adorarte,
mucho sufro de haberte abandonado.
Tal la desdicha a mi pasión va unida,
que ni volver hasta tu lado espero,
ni eterna puede ser mi despedida.
Ni quiero verte, ni olvidarte quiero,
que amarte es la esperanza de mi vida
y sin embargo, amándote, me muero.

Meter: iambic
DRAMA
by Viktor Dyk

Jde vždycky se mnou do hloubky a výše...
Jde zasmušená, bledá, jde tak tiše!
A když ji uzřím němý, polekaný,
na jasném těle bolestné jsou rány!
Proč se mnou jde? Já vzpínám se jí s vzdorem.
A ona dál jde – ránu v těle chorém!
Oh, prchnouti jí! Kdy se jí však zbavím?!
A hledí na mne zrakem vyčítavým!
A prchám v hloubku – prchám v dálné výše...
Jde v mojích stopách zamlkle a tiše!
A nenávisti cítím, vzdoru muku...
A zřít, jak přece podává mi ruku! –

Meter: iambic
Šumí stromů miliony
by Jan Evangelista Nečas

Šumí stromů miliony
s pošumavských hor,
v hloubí lesa ležím skrytý,
osamělý tvor.
Nevýslovná teskna z dálky
divně na mne jdou,
šel bych třeba pravým peklem
za matičkou svou!

Meter: trochaic
Cuadro final
by José Santos Chocano

Juan Santos Atahualpa lanzó el grito
de rebelión Crujieron las cabañas
Su voz, repercutiendo en lo infinito,
era la libertad de las montañas
Tal fue el derrumbamiento portentoso
de una sobre otra raza Hecho un coloso,
él, Apú-Inca, que en el campo abierto,
se rubricó de heroicas cicatrices,
supo en la lucha desplomarse muerto
como un árbol hachado en las raíces
Y cumplió su deseo y murió ufano;
que en las montañas a su empuje estrechas,
él, antes de morir, tuvo en su mano
todas las tribus como un haz de flechas

Meter: polymetric
Venganza
by Mercedes Matamoros

Me levanté febril, sin hacer ruido
a media noche; y cautelosamente,
fui a tu estancia, pensando amargamente:
-¡Podré matarlo cuando esté dormido!-.
Por tu abandono el corazón herido,
lloraba sangre! Con furor creciente
a ti lleguéme Te encontré sonriente,
de blanco sueño en el profundo olvido!
¡Cuán bello estabas! Por un breve instante,
a la luz de la lámpara, mis ojos
vieron de Apolo el poderoso encanto!
¡Entonces recordé que fui tu amante!
Junto a tu lecho me postré de hinojos,
dejé el puñal y me deshice en llanto!

Meter: iambic
Příkladná fialka.
by Václav Antonín Crha

Skromná fialinko,
milá mezi všemi, všemi,
proč ty asi kloníš
hlavinku svou k zemi?
„Proč bych hlavinku svou
k zemi neklonila:
vždyť ta boží země
je má matka milá.“
Milá fialinko,
kvítku přemilený,
proč je tvůj kalíšek
rosou naplněný?
„Kalíšek můj je pln
té nebeské rosy,
že ji nebeskému
Otci za dar nosí.“

Meter: trochaic
SOKOLU.
by Josef Svatopluk Machar

Co bylo – víme. Zbývá jen si přáti
– a vlídný Osud nechť tak dovolí: –
V dnech dobrých můžem v různých stranách státi,
leč ve zlých buďme všichni Sokoly!

Meter: iambic
Gedanken über den Epheu
by Sidonia Hedwig Zäunemann

Der Epheu stellet mir,
Das Bild von einem wahren Christen für.
Der Epheu wächst nicht auf der Erde, wie der Klee;
Er flicht sich in die Höh,
Und schlingt sich um die hohen Bäume.
So macht es auch ein ächtes Christen-Kind,
Das sein Vergnügen nicht auf dieser Erde findt:
Es schwingt sich in die Höh zu Gott hinauf,
Und bleibt daselbst nach seines Worts Verlangen
Ganz feste an ihm hangen,
Und führt im Himmel seinen Lauf.

Meter: iambic
Mann und Weib
by Friedrich Hebbel

Dem Weibe ist ein schönes Loos beschieden,
Was sie auch hat, sie hat es ganz und immer,
Sie freut sich an des fernsten Sternes Schimmer,
Allein sie schließt sich ab in klarem Frieden.
Der Mann wird nie so sehr vom Glück gemieden,
Als er es meidet, denn er faßt es nimmer,
Gleichgültig, wird es besser, wird es schlimmer,
Er hört nicht auf, das Dasein umzuschmieden.
Ihr ist es, wie ein zugeworf'ner Faden,
Sie hält sich d'ran, und schaudert vor den Wogen,
Die unten dräu'n, und trinkt des Himmels Lüfte.
Er widersteht nicht, sich im Meer zu baden,
Und forscht, vom hellen Leben abgezogen,
Ob Gott sich nicht verbirgt im Schooß der Grüfte.

Meter: iambic
PĚVCŮM.
by Václav Jaromír Picek

Vane božský dech vesmírem,
V tvorstvu vládne šírošírém,
Čistý duch ho cítí, zná;
Zasvěcenec jen kruh zírá,
Zem co s nebem vlídně svírá,
V mocné Pán jejž ruce má.
Kruh ten v lilii počíná,
V Orionu sám se spíná,
Perly na něm – hvězdy jsou;
Kruh ten zní co dalné zvonce,
Věčnost nezná hlasů konce –
Ty se v letu země tknou!
Pěvci, hle ty divoráje
Nejsou pro vás pouhé báje,
Memnonovy sochy jste;
Vaším duchem to zaznívá,
Když se světu rozednívá,
Zora, když do brány jde.
Jak zní hlas váš, srdce skáče,
Lidstvo žasne, jásá – pláče,
Kůra zemská odpadá;
Vrah co právě meč otáčí,
Lituje čin, slzou smáčí,
K vám pobožně pohlédá.
Vy jste Tvorce vyvolenci,
Svět zdobíte krásy věnci,
V žel a tmu vodíte jas;
Každý zvuk té zlaté lyry
Vlívá sladkost lásky, víry,
Je z budoucí vlasti hlas.
Pozdě vraťte se do výše,
Přejte lidstvu krásy číše
Citů blaha přesvatých;
Až předc hlava půjde spáti,
Lyra bude žalmy hráti
V světech Páně hvězdnatých.

Meter: trochaic
21.
by Rainer Maria Rilke

Frühling ist wiedergekommen. Die Erde
ist wie ein Kind, das Gedichte weiß;
viele, o viele.... Für die Beschwerde
langen Lernens bekommt sie den Preis.
Streng war ihr Lehrer. Wir mochten das Weiße
an dem Barte des alten Manns.
Nun, wie das Grüne, das Blaue heiße,
dürfen wir fragen: sie kanns, sie kanns!
Erde, die frei hat, du glückliche, spiele
nun mit den Kindern. Wir wollen dich fangen,
fröhliche Erde. Dem Frohsten gelingts.
O, was der Lehrer sie lehrte, das Viele,
und was gedruckt steht in Wurzeln und langen
schwierigen Stammen: sie singts, sie singts!

Meter: dactylic
RADOST Z KONCE
by Marie Calma

Vejdi! – Již netoužím!
Život si dupne:
Vejdi – je placeno!
Vím, drahé vstupné
vybráno u kasy
na tvoje zápasy.
Nechci se dívat již,
poslouchat nebudu,
mám dost tvých lekcí,
mám dost tvých přeludů.
Nechci!
Nehledět, nevidět,
přelstít a oklamat
krutého honce.
Bez křiku, bez dramat
oddat se radosti,
radosti z konce!

Meter: polymetric