PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Benda pasák.
by Adolf Heyduk

Hrad pustý na svahu stál hory,
a hradu kol byl kyprý val,
sem, s buků list když padal chorý,
brav Benda ze vsi honíval. –
Vál chladný vítr od severu,
a promrazený Benda děl:
„Ej, však bych okřál, na mou věru,
jen číšku vína kdybych měl!
Což posilnil bych hnát i ruku
a popásal zas pěkně dál –
eh, jak to mrazí!...“ Sedl k buku
a houní hruď a plece hřál.
„Brr.“ Schoulil se a dýchal v dlaně
a vážné přemýšlet se jal,
až níž a níže klonil skráně
a klím’ a stichl – Bděl či spal?
Spal, nespal... V kraj se mračna kradou,
brav ostražitý shání pes...
Hle před Bendou kmet s bílou bradou.
„Pojď,“ praví, „dám ti vína dnes!
Čiš nejlepšího ze zásoby!
Chceš?“ „Chci,“ a Benda hlavou kýv’.
I šli a prošli hradu koby
a vešli v sklep... Hle, jaký div!
Sud obrovitý v koutě stojí,
naň s výše siný padá svit...
„Nu, slyš,“ dí vůdce, „to tě zhojí,
zde budeš číšku z mého pít!“
A natočil mu vrchovatě,
a Benda zavdal si a vzdech’:
„Hleď, Bendo, Pánbůh vzpomněl na tě!
Teď svět bych unes’ na zádech!“
„Tak slyš,“ zas dárce, „starý druhu,
ten pohár denně píti smíš,
leč pouze jeden buď ti k duhu,
sic dalších navždy oželíš.
A sklepu nevyzrazuj taky,
zde v kapsář ukládám ti klíč!...“
Spal, nespal Benda... Promnul zraky –
byl pod bukem; sud s kmetem pryč!
Sáh’ v kapsář všecek hněvem jatý.
„Ej, Pane Bože, co to jest?“
Klíč divných zubů, rezovatý,
ven pasákova nese pěst.
„Je sen, či pravda? Hned se zvednu,
však chodby dokonale znám! –
Ne, ne, vždyť dnes jsem pil už jednu,
nač hřešit? Zítra vykonám!...“
Hnal zvolna domů za večera,
leč ráno z domu na pochvat
a hledal sklep, jejž poznal včera...
Div! U železných stanul vrat.
Vzal klíč – a vrata zastenala...
Hle, vyklenutý sklepu bok!
Sud v koutě zřel, číš podál stála –
a Benda staletý pil mok. –
Pil denně jednu; mládl tváři:
muž ze starce byl, znova kvet’,
co v oku zhaslo, zas tam září,
jak půl by ztratil z kopy let.
I veselil se, tančil, zpíval,
měl ze všech nejkrásnější brav –
vždyť věrně pouze jednu píval –
i zhlížel po něm vdovic dav.
Co vdovy na Bendovi chcete?
Jeť marna pro vás taká věc,
on zahleděl se do děvčete.
Leč děvče řeklo: „Stár jsi přec!“
„Že stár jsem posud? To se zléčí!“
A vešel do sklepa, když pás’:
Ej, jedna-li mi sklenka svědčí,
tož po dvou chlapcem budu zas!
Ne, Bendo, ne! Buď věren slibu...
Však byl-li pak to jaký slib?
Sen, náhoda jen! Spravím chybu.“
A v ráz se ke kohoutku shýb.
Leč vstal zas, z knoflíků bral radu:
„Mám? nemám! mám? No, aspoň půl.“
A stočil – pil... Bouř lkala v hradu –
ten tam byl sud; mrak zastřel důl.
I stojí Benda, chladem strádá –
buk snětím třese, truchlí stráň, –
níž k zemi kloní se mu záda
a k vetché hrudi sivá skráň.
Vzdech’ zas a zas a mne si oči:
„Snad nevidím?“ a mne je zas...
spal, nespal, hlava se mu točí,
a ňadry stáří jde a mráz.

Meter: iambic
119. Žehnám vás už, lásky kraje zlaté,
by Jan Kollár

Žehnám vás už, lásky kraje zlaté,
Zahrady i pole květnatá,
I vás, stromu toho bůžata,
Co slib i žert náš i selzy znáte!
I vy hájky, ať se dobře máte,
Břehy, kře a věštná doupata,
Kvělte vy s Ní žřídla mechatá,
I vy hory, věže, chrámy svaté!
Žehnám i vás stíny cest mých tejné,
I vás louky, po nichž chodily
Vstříc mi Její nožky květosejné:
Chraňte klénot tento v prostřed sebe
Dokud cíl ten, co nám složily
Zrádné losy, změní dobré nebe.

Meter: trochaic
Tauff- und Pathen-Wünsche.
by Hans Assmann von Abschatz

Du begrüssest diese Welt in der Erb-Schuld schwartzem
Kleide/
Da das ewig-reine Kind unsre Menschheit ziehet an.
Dein Erlöser/ der die Tage ward mit Purpur angethan/
Kleidet dich mit Bad und Blutt/ mit der Unschuld weisser
Seide.
Tugend-Purpur/ Ehren-Sammt/ Glück und Alter soll dich
zieren/
Biß du ewger Herrligkeit schönen Oster-Schmuck wirst füh-
ren.

Meter: trochaic
OPUŠTĚNÁ.
by Josef Václav Sládek

KYTKU jsem ti vázala,
ty’s už pro ni nepřišel,
u vás u vrat stávala,
a ty’s ani nevyšel.
Jenom jsi se podíval,
jako bysi neviděl, –
když jsi ty k nám chodíval,
za mne jsi se nestyděl.
Růže v kytce vybledla,
jak by růží nebyla,
já si plátna napředla,
děťátko ti povila.
Jeho úsměv a můj žel
z všeho zbyl, co’s přislíbil; –
a ty’s ani nepřišel,
bys to děcko políbil.

Meter: trochaic
VLČÍ JÁMY NA LIDI.
by Jan Evangelista Nečas

Hrůzy umí člověk na člověka tvořit,
neviděným vojskem zabíjet a bořit!
Tam, kde prázdné pole, kde vše kolem mlčí,
nastrojeny v zemi četné jámy vlčí.
Táhne zástup – nemá nepřítele v poli –
propadá se krokem na zostřené koly.
Kdo lest smyslil, tomu pocta, postup kynou.
Nabodnutí v zemi zvolna hrozně hynou.
Noc se sklání na kraj příšerně a temně –
Z hloubky vzdychá matka lidí – země!

Meter: trochaic
142.
by Friedrich Rückert

Noch immer fand ich, wann ich gieng auf neuen Wegen,
Daß mir die Förderung von selber kam entgegen,
Ein Fingerzeig, den mir am Orte, wo es noth,
Ein Fremder ungesucht und unerwartet bot.

Meter: iambic
- XXIV - A lo mudable de una mujer
by Juan de Almeida

¿Ves la impasibilidad de la fortuna,
del animoso viento hoja ligera,
ves tierno junco en húmeda ribera
que obedece a las olas de una en una?
¿Ves en la tempestad más importuna
del orgulloso mar, veloz galera?
¿Ves en la celestial azul esfera
el vario bulto de la blanca luna?
Pues ten por cierto que es fortuna estable,
la hoja al viento, el junco al agua fuertes,
innoble la galera al mar mudable,
los bultos de la luna sosegados
sin crecer ni menguar de varias suertes,
si son contigo, Alcida, comparados.

Meter: iambic
Vber des Herren Jesu Gefängnüß
by Andreas Gryphius

Gleich wie im Garten sind dem Teuffel eingegangen/
Ins auffgestalte Netz/ gantz blind vnd vnbedacht/
Die Ihre Missethat han auff vns erblich bracht/
So wird im Garten auch/ doch ohne Schuld gefangen/
Der vnser Laster-Straff an seinen Halß gehangen/
Die Hãd/ durch welcher Krafft das Weltgebäw gemacht/
Der hellẽ Gottheit Glantz wird in der schwartzen Nacht
In Fässel eingelegt; so wolte mit vns prangen
Der Fünsternüssen Printz; alßbald der matte Geist
Wär durch des Todes Hand hin auß dem Leib geweist/
Wenn nicht durch Christi Band Ihm seine Band zurissen.
Hättstu dich nicht zum Knecht für mich mein Hertz gemacht;
Vnd deine Freyheit nichts für meine Seel geacht;
So must ich ewig sein ins Dienst-Hauß eingeschmissen;

Meter: iambic
1L: Die Nacht, die vnsre Sorgen
by Simon Dach

Die Nacht, die vnsre Sorgen
Durch süssen Schlaff bezwingt,
Rufft schon dem lichten Morgen,
Der sachtlich zu vnß dringt,
Der Sternen Glantz muß weichen
Vnd macht dem Tage Bahn:
Ich habe noch für Keichen
Kein Auge zugethan.
Alß alles ist entschlaffen,
Kutsch ich mich gleichfalls ein,
Weiß aber nichts zu schaffen,
Zu ängstig ist die Pein:
Vnd darauff schlag ich Fewer
Vnd lese mit Verdruß,
Weil ich mein Vngehewer
Nur so betriegen muß.
Die Glocken hör ich schlagen:
Zwölff, eines, zwey, drey, vier,
Ich muß mich immer plagen,
Kein Schlaffwunsch hülffet mir,
Mein Häupt sinckt offt danieder,
Die Augen mach ich zu,
Krieg Ohnmacht in die Glieder,
Nicht aber etwas Ruh.
Ist dieß nicht grosser Jammer?
Ein iedes hüllt sich ein
Vnd schläfft in seiner Kammer,
Auch selbst der Mondenschein:
Kein Windchen ist verhanden,
Der Pregel ruht begnügt,
Auch schläfft in seinen Banden
Der so gefangen liegt.
Nur ich sitz über ende
Vnd nehme mit Beschwer
Mein Häupt in beyde Hände
Vnd winßle so daher:
Solt jemand ietzt mich schawen,
Er hätt ob meiner Quahl
Mitleiden oder Grawen,
Auch wär er harter Stahl.
Erbarmt euch meiner Schmertzen,
Ihr Ärtzte, kompt zuhauff,
Nehmt meine Noht zu Hertzen,
Schlagt ewre Bücher auff,
Waß ewer Raht wirdt bringen,
Auch wär es GassenKoht,
Ich wil ihn in mich schlingen,
So groß ist meine Noht.
Ach das ich nur verdrossen
Mach ewre Wissenschaft,
Ich hab vmbsonst genossen
So manchen Tranck vnd Safft,
Mein Leid ist nicht zu heben,
Es kriegt den Sieges Preiß,
Ich muß verlohren geben,
Vmbsonst ist Kunst vnd Fleiß.
Mein Fieber ist verschwunden,
Mich hungert allgemach,
Ich gebe den Gesunden
Fast nirgends etwas nach,
Mein Durst hat sich geleget,
Nur daß der zähe Wust
Die Athems-Kürtz erreget
In meiner engen Brust.
Mein Ampt muß gantz erliegen,
Vieleicht läst manches Maul
Von mir ein Vrtheil fliegen,
Ich sey so Arbeit-faul:
Gott lasse mich genesen,
So soll es kuntbar seyn,
Weß hie die Schuld gewesen,
Der Kranckheit oder mein.

Meter: iambic
- LXX -
by Bocangel y Unzueta

Esta partida imagen de la vida,
reloj luciente o lumbre numerosa,
que la describe fácil como rosa
de un soplo, de un sosiego interrumpida;
esta llama que. al sol desvanecida,
más que llama parece mariposa;
esta esfera fatal que, rigurosa,
cada momento suyo es homicida:
es, Fabio, un doble ejemplo. No te estorbes
al desengaño de tu frágil suerte:
términos tiene el tiempo y la hermosura.
El concertado impulso de los orbes
es un reloj de sol, y al sol advierte
que también es mortal lo que más dura.

Meter: polymetric
LII.
by Gustav Pfleger Moravský

Pan Orlovský se právě ohlíd’ maní
A shodil s keře tučnou housenku;
A za milého s hostem rozmlouvání,
Odeslav napřed milou dívenku,
Ved’ v zahradě jej v blahém usmívání.
Liduška přejdouc průchod rozložitý
Teď uhnula se v pravo... Divné city
Jí zakroužily ňadrem vzkvítajícím.
Když přišla k schodům hosti vítajícím,
Tu jako náhodou se obrátila;
Však sladkým rozpakem se zapýřila.

Meter: iambic
PODZIMNÍ HONY
by Antonín Sova

Lov podzimní. Mlhy se v sosnách strou
a bez slunce vzduch se zdá mříti.
A tiše a bez hlesu lovci jdou
po luzích a sežloutlé mýti.
Ta podzimní veselost jásavá,
kdy chrtů hřmí smečka toulavá
po pahorcích, klestí a modravá
spí mlha v zeleni větví!
To loveckých brašen jen chřestí zvuk,
A chrti jdou krokem vážným.
O kameny holí zní kovaných tluk
tím sychravým vzduchem vlažným.
A puška tvá vlhne. Tříšť kapek v zem
tak sprchává líně, jak tu jdem’,
jen výstřel a ticho zas přejde snem
v té pusté samotě zmlklé!
A stále se lesy střídají,
vsi zapadlé, potoky, bory, –
až v cizích kdes končinách na kraji
se neznámé zabělí dvory.
Již blízká noc v stíny se zapřádá.
A družina do vsi zapadá,
kde u krčmy temní se zahrada,
a z lahví to zátkami duní.
I honci tu pijí. Pod spoustou much
jsou jehličím zrudlé jich nohy.
A chrti chlemtají vody struh,
je nevzruší lesní již rohy.
A zdá se ti, jako bys celý den
za myšlenkou honil se neznaven,
jak chtěl by jsi postihnout nový sen,
štval něco a sám byl štvaný.

Meter: amphibrachic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

Lidia, de tu avarienta hermosura
pide el tiempo enemigo amarga cuenta,
ya ni el crespo cabello al oro afrenta,
ni las mejillas a la nieve pura;
tu mentida belleza mal segura,
en vano reparar el daño intenta
de la edad que en tus ojos representa,
con tragedia mortal, la noche oscura
Ya, ya no me verás de noche al viento
bañar de infame llanto tus umbrales,
comparando a la suya tu dureza;
que el tiempo con efectos desiguales
me da venganza y roba tu belleza,
te da dolor, y cura mi tormento

Meter: polymetric
71.
by Friedrich von Logau

Den Höchsten zu loben, den Nechsten zu lieben
Sind Stücke, drauff Christen sich eignet zu üben,
Sind Stücke, die Christen hier unten anheben
Und völlig dann würcken im oberen Leben.

Meter: amphibrachic
HAVÍŘI
by Josef František Karas

Jdou černí havíři, do šachet hlubokých jdou,
robiti Gutmanům, Laryšům, cizáckým grófům,
do šachet hlubokých havíři jdou
života tmou...
Který se vrátí?
Ve Vídni šampaňské, holčičky. Rothšilde, víš,
kolikrát zavzdychal havíř tvůj, kolikrát zaklel,
v černou když, ponurou vstupoval skrýš,
v tiš
mlčící, děsnou?
Tak často v novinách kratičká noticka: dnes
udál se výbuch na tom a tom ostravském dolu;
třicet jich zhynulo v hlubinách kdes.
Ples
strojili páni...
Jdou černí havíři, do šachet hlubokých jdou,
robiti Guttmanům, Laryšům, Rothšildům, Vlčkům,
potichu kráčejí, zraky však žhnou
bezhvězdnou tmou...
Divoké oči!

Meter: dactylic
Tradidit mundum disputationi eorum.
by Jaroslav Vrchlický

Na jiném okně v oblouk rozepjatém
sta mudrců nad atlanty a glóby,
ti měří kružidly, cos v knihách robí,
a disput vedou nad lebkou a hnátem.
A vedle nahý muž, jenž tesá dlátem
a skálu čnící k nebi marně drobí,
pak známé dítě, symbol lidské mdloby,
přelévá miskou moře s marným chvatem.
Ó těžká pravdo! Co tu shon a trudy?
Co práce, pot, co domněnky a bludy?
Líp hoch má, jenž se za motýlem honí.
Teď otevřel kdos dvéře – lépe jesti
zřít v hnízdech ptačích, že je vskutku štěstí,
že kvetou jabloně a bez že voní.

Meter: iambic
FLOR DE LIS
by Isidro Marfori

Despiertan en mi alma nostalgias de Francia.
Una señorita arranca del piano
las notas de un vals de seda elegancia
de Francisco Popy, el ritmo lejano...
¡Oh amiga romántica de lírica mano!
tú avivas la llama de mi adormida ansia,
ansia que no sé si es un suelto vano
que ha de morir luego como una fragancia.
Invita ésa música, invita a París;
invita á libar la miel de una boca
perfumada y roja, con rojez de lis.
Pero no te enfermes, ilusión, si evoca
tus nostalgias Popy. Mientras, vive ilesa,
que al fin has de ver tu ideal francesa.

Meter: amphibrachic
Roma y Cristo – VII
by José Zorrilla

Cursado sin haber libros ni escuelas,
de Nazaret en sus humildes botes
del mundo lanzó al mar sus sacerdotes
CRISTO, dando a su fe viento sus velas
Tras sí abriendo de luz
                     anchas estelas
de navíos altísimos con dotes,
a partirse la tierra en doce lotes
les llevaron sus naves pequeñuelas
Aquellos pescadores ignorantes,
aquellos doce pobres nazarenos
consiguieron alzar, nuevos Atlantes,
de fuerzas de titán por su fe llenos,
sobre ricos, impíos y arrogantes
los pobres, los humildes y los buenos.

Meter: polymetric
Leichte Trübung .
by Nikolaus Lenau

Woher dies plötzliche Verstummen?
Und diese Wolken, kummerschwer,
Die mir dein Angesicht vermummen,
Das erst so froh gestrahlt, woher?
„siehst du den blauen Berg dort ragen,
Der Felsen in die Lüfte hebt,
An welchen selbst die Gemsen zagen,
Und der erschrockne Jäger bebt? —
Von seinem Gipfel schleudre du
Ein Steinchen spielend in die Tiefen:
Du störst der Lüfte schwanke Ruh,
Und Nebel steigen, die dort schliefen.
So warfst du, seine Kraft nicht ahnend,
Ein Wörtchen mir in meine Brust,
Ein Wörtchen, leise, aber mahnend,
Und sieh, nun stieg der trübe Wust
Von Nebelbildern alter Kränkung
Aus ihrer stillen Nachtversenkung.“

Meter: iambic
Tout comme chez nous.
by Eduard Mörike

Ja wohl, Natur treibt gern so loses Spiel,
Hat manchmal einen Sparren zu viel.

Meter: iambic
Šumí Labe.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Šumí Labe dolem, plání
jasné slunce k němu zří,
s květy hraje jitra vání,
vlast se jako panna rdí:
po hájích se zpěv rozlívá
z kola lepotvárných vil,
skalou hýbe píseň živá
a duch proudí do všech žil.
Na vrchu hrad dřímá starý
dávné slávy zbledlý stín,
hovořívá s Otakary,
kdy sen padá v jezer klín;
a kdy v světu luny bílé
vodní lilje rozkvétá:
o vlasti sen slavné, milé
k jasným hvězdám zalétá.
Hučí řeky, šumí háje,
pyšno pnou se čela hor,
srdcem lásky peruť vlaje
lásku dýše luh i bor;
svadly – svadly věnce slávy,
posud bdí však její duch:
ode Sněžky do Šumavy
věčný vlast mou střeže bůh!

Meter: trochaic
Soneto
by Francisco Zapata

Que el Sol no Reine, y las Estrellas juntos,
política es del Reino de la Aurora,
que un Orbe enluta, cuando el otro dora
(que también en el cielo corren juntos).
Mas hoy de sus bellezas los trasuntos,
que el cuarto de los Dioses atesora,
reinando juntos su Cibele adora,
porque son inmortales sus asuntos.
Esta inmortalidad venció el amago;
del riesgo, en nuestro amor, (Reina Divina)
siendo Atlante Español de tu belleza.
Lisonja fue el peligro, sino halago;
que un aventaja grande es su ruina
peligrando acredita su Grandeza.

Meter: iambic
V paláci dožů.
by Adolf Heyduk

Na stropě nádherné síně veliká se hvězda skvěje,
obraz je to Venecie, vítěze jak věnci kreje,
čarokrásná, vážná paní, ana v rukou lavřín nese,
a té krásné hvězdy tvůrcem jest Paolo Veronese.9)
Umění a vědy sídlem jestiť krásné její čelo,
koruna jí hlavu zdobí a šat zlatý zdobí tělo.
Venecie, Venecie! Kde jsi, mocná, krásná paní?
hrdý vojín hlavu pyšnou před tebou už neuklání.
Koruna ti s hlavy vzata, purpur nekreje tě více,
oko pláčem skalilo se, želem vybledly ti líce.
Pod podloubím hradu toho, který tvoji slávu skrývá,
buben víří aneb cizí na strážnici zpěv zaznívá.
Tam, kde dříve senatoři procházet se jenom směli,
vojenské teď stráže stojí s ostře nabitými děly.
Klíče světa jsou ti vzaty, prsten, žezlo tobě vzato,
ale tisíc, tisíc srdcí vřelých, zpěvných poutáš za to.
A kdyby už jinou ženu citný pěvec v srdci choval,
do tebe by, krásná paní, vším ohněm se zamiloval.

Meter: trochaic
1L: Wie soll ich denken nun, wie soll ich dichten?
by Paul Heyse

Wie soll ich denken nun, wie soll ich dichten?
Ich war verwöhnt, hinweg von meinem Blatte
Oft auf ein kleines Haupt den Blick zu richten;
Und wenn das Sinnen mich ermüdet hatte,
An seinem Schlaf den wachen Geist zu stärken,
Die Stirne küssend ihm, die lilienglatte;
Auf seines Atems Ebb' und Flut zu merken,
Als ob ein Hauch von unbewußtem Sein
Sich mische so den wohlbedachten Werken.
Und wacht' es auf, so lief's zu mir herein
Und wollte mich durchaus zum Spielgesellen
Und ruhte nicht, bis wir den Ball zu zwein
Hin über meinen Teppich ließen schnellen,
Auch wohl, wenn ich beharrlich weiter schrieb,
Kramt' es die Bücher mir von den Gestellen,
Holdselig lachend, der verschmitzte Dieb,
Droht' ich, den Raub ihm wieder abzujagen,
Bis sorglich ihn die Wärterin vertrieb:
»du störst Papa; laß zur Mama dich tragen!«
Nun – bittrer Hohn! – nun stört mich niemand mehr;
Das Leid darf ungestört am Herzen nagen.
Nun hab' ich Ruhe, doch die Ruh' ist leer.
Der Faden, den die süßen Kinderhände
Mir oft zerrissen, flattert um mich her.
Fortspinnen könnt' ich ihn getrost ohn' Ende,
Doch läuft er grau in grau, gleich Spinneweben,
Ein Tun, daran kein Mensch Gefallen fände.
Versiegt ist nun der Born von jungem Leben,
Drin ich die Fäden eingetaucht, der Quell
Ew'ger Natur, der ihnen Halt gegeben.
Kein Spiel ergötzt mich, seit mein Spielgesell
Mir untreu ward, und die den Ernst mir weihte,
Die Freude fehlt, dies Lachen silberhell,
Das mir in der Gedanken Widerstreite
Aufblitzte, wie ein Licht in Finsternissen,
Das den verworrnen Geist zum Ziele leite.
Wertlos ward mir das Bilden, schal das Wissen.
Die Bücher stehn wie tot in ihren Reihn,
Und was ich sonst bedurft, nun kann ich's missen –
In all mein Leben grinst der Tod hinein.

Meter: iambic
136.
by Friedrich Rückert

Das Schlimme läßt nicht gut sich machen, aber immer
Erträglich durch Vernunft, und durch Unweisheit schlimmer.
Der Weis' ist, wer, so gut es gieng, zurecht sich machte
Die Lag', in die er sich, in die das Glück ihn brachte.
Bracht' ihn das Glück hinein, so bring' er sich heraus;
Und bracht' er selber sich hinein, so halt' er aus.

Meter: iambic
Ländlicher Reigen.
by Wilhelm Müller

Ich hab' manch Herz gefangen
Wohl in dem Erntetanz:
All' Jahr ein frisches Herzchen,
All' Jahr ein frischer Kranz!
Und wem das nicht behaget,
Der seh' dem Tanze zu;
So mag er's Herz behalten,
Dazu auch ganze Schuh'.

Meter: iambic
Du zürnest nicht
by Richard Fedor Leopold Dehmel

O zürne nicht, wenn mein Begehren
aus seinen Tiefen lodernd bricht!
soll es sich selber nicht verzehren,
muß zuckend es hinaus ans Licht.
und wenn empor die Flamme bricht,
dich meine Liebe jäh umflutet,
dann bebst du, – – doch du zürnest nicht.

Meter: iambic
Smutek zimního rána.
by Adolf Bohuslav Dostal

Sníh, všude sníh – a mlha s nebe visí,
a kotouč mosazný kde bylo slunce kdysi,
pár stromů u cesty, jimž smutek v týle sedí,
a jakás vesnice se v dálce tratí v šedi.
Pláň, nic než pláň, a ticho leží na ní,
jen za mnou daleko zní kdesi zvonky saní,
a dlouhým krokem svým i vrány jdou tak tiše
po poli zapadlém – a mlha visí s výše.
A já jdu sám, a bolest je v mé hrudi,
a vůně zašlých dnů mé srdce ze sna budí,
jdu jak bych pouští šel, jež prázdná je a šedá –
a duch můj ztýraný v té poušti Krista hledá.

Meter: iambic
Am Näherahm, für Wilhelm
by Luise Hensel

In früher Morgenstunde
Web' ich mit stillem Sinn
Auf rosig zartem Grunde
Manch frisches Blättlein hin.
Ich webe still und wende
Den Blick nicht von der Hand;
Denn Mägdleins fleiß'ge Hände,
Die wirken Liebespfand.
Und die betrübten Augen,
Die tauen Zähren drauf,
Die zarten Fäden saugen
Nicht all die Perlen auf.
Nun ist' recht anzusehen,
Als ob im Morgenschein
Die Taueströpflein stehen
Auf grünen Blättern fein.

Meter: iambic
Town Eclogues: Monday; Roxana or the Drawing-Room
by Lady Mary Wortley Montagu

ROXANA from the court retiring late,
Sigh'd her soft sorrows at St. JAMES's gate:
Such heavy thoughts lay brooding in her breast,
Not her own chairmen wth more weight opprest;
They groan the cruel load they're doom'd to bear ;
She in these gentler sounds express'd her care.

" Was it for this, that I these Roses wear,
" For this new-set my Jewels for my hair ?
" Ah ! Princess ! with what zeal have I pursu'd !
" Almost forgot the duty of a Prude.
" Thinking I never cou'd attend too soon,
" I've miss'd my prayers, to get me dress'd by noon.
" For Thee, ah ! what for Thee did I resign ?
" My Pleasures, Passions, all that e'er was mine.
" I sacrific'd both Modesty and Ease,
" Left Operas, and went to filthy Plays ;
" Double entendres shock'd my tender ear,
" Yet even this for Thee I chose to bear.
" In glowing youth, when nature bids be gay,
" And ev'ry joy of life before me lay,
" By honour prompted, and by pride restrain'd,
" The pleasures of the young my soul disdain'd :
" Sermons I sought, and with a mien severe
" Censur'd my neighbours, and said daily pray'r.
" Alas ! how chang'd! — with the same sermon mien
" That once I pray'd, the What-d'ye call't I've seen.
" Ah ! cruel Princess, for thy sake I've lost
" That reputation which so dear had cost :
" I, who avoided ev'ry publick place,
" When bloom, and beauty bid me show my face ;
" Now near Thee constant ev'ry night abide
" With never-failing duty by thy side,
" Myself and daughters standing on a row,
" To all the foreigners a goodly show !
" Oft had your drawing-room been sadly thin,
" And merchants wives close by the chair had been seen ;
" Had not I amply fill'd the empty space,
" And sav'd your Highness from the dire disgrace.

" Yet COQUETILLA's artifice prevails,
" When all my merit and my duty fails :
" That COQUETILLA, whose deluding airs
" Corrupts our virgins, and our youth ensnares ;
" So sunk her character, so lost her fame,
" Scarce visited before your Highness came ;
" Yet for the Bed-chamber 'tis Her you chuse,
" When Zeal and Fame and Virtue you refuse.
" Ah ! worthy choice ! not one of all your train
" Whom censure blasts not, and dishonours stain.
" Let the nice hind now suckle dirty pigs,
" And the proud pea-hen snatch the cuckoo's eggs !
" Let IRIS leave her paint, and own her age,
" And grave SUFFOLKIA wed a giddy page !
" A greater miracle is daily view'd,
" A virtuous Princess with a court so lewd.

" I know thee, Court ! with all thy treach'rous wiles,
" Thy false caresses and undoing smiles !
" Ah ! Princess, learn'd in all the courtly arts
" To cheat our hopes, and yet to gain our hearts.

" Large lovely bribes are the great statesman's aim ;
" And the neglected patriot follows fame.
" The Prince is ogled ; some the King pursue ;
" But your ROXANA only follows YOU.
" Despis'd ROXANA, cease, and try to find
" Some other, since the Princess proves unkind :
" Perhaps it is not hard to find at court
" If not a greater, a more firm support.

Meter: iambic
1L: Bistu gar nicht zu gewinnen,
by Johann Christian Günther

Bistu gar nicht zu gewinnen,
So beklag ich dich, mein Kind,
Weil dir die verstockten Sinnen
Selbst am meisten schädlich sind.
Wem versparstu deinen Garthen?
Glaube nur: Ein langes Warthen
Speist die Hofnung oft mit Wind.
Blumen wachsen nicht vergebens,
Früchte reifen vor den Mund,
Schönheit blüht zur Lust des Lebens,
Brauchen macht den Werth erst kund;
Nimm ein Beyspiel an den Bienen,
Die mit Honig andern dienen,
Und versüße mir den Bund.
Warum schämstu dich der Liebe,
Die dich selbst hervor gebracht,
Und zur Nahrung meiner Triebe
Nicht umsonst so schön gemacht;
Als der Himmel dich geschmücket
Und sein Bild dir eingedrücket,
Hat er auch auf mich gedacht.
Bringt dir irgend ein Geschweze
Diese falsche Meinung bey,
Daß die Schärfe vom Geseze
Solcher Lust zuwider sey,
Las dir doch den Aberglauben
Nicht dein schönstes Glücke rauben;
Lieben steht auch Sclaven frey.
Deiner Keuschheit reiner Spiegel
Kriegt durch Küße keinen Schröck,
Denn sie sind ein Freundschaftssiegel
Und verlaßen keinen Fleck.
Suche deine guten Tage,
Eh die späte Nachreu klage:
Da ich suche, sind sie weg.

Meter: trochaic