PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
El Pardo
by Manuel José Othón

El tiempo se ha dormido Del reloj de la torre
las agujas, que un dedo misterioso ha parado,
una hora señalan que pasó Encantado
está el lugar viviendo esa hora que no corre
Hay flores del castillo en
                  la vieja ventana
cuyo cancel labrado escuchó madrigales;
piafan en el patio los corceles reales,
y los monjes descienden de la cumbre cercana
Recorren su espesura las heráldicas reses
y sus cielos las aves que en las fiestas monteses,
al sonar de las trompas, perseguía el azor.
Y de la brisa al soplo, de melodía suave,
aún columpia sus ramas una
                  encina, que sabe
de nuestro rey Poeta los secretos de amor

Meter: anapestic
Acto II, LUZMÁN
by Lope de Vega

¡Dichoso el bien nacido, el noble, el grande,
que sin virtud hereda la nobleza,
sin que del mar y tierra la aspereza
ni los peligros de las armas ande.
No hay ley que a su grandeza se desmande,
con ser de muertos padres su grandeza,
y más si le acompaña la riqueza,
porque entonces no hay rey que tanto mande.
Nacimos todos y vivimos todos
hasta la muerte el tiempo permitido;
pero por varios y diversos modos
aquel busca el sustento y el vestido,
y este porque desciende de los godos
es dorado y por señor tenido.
Mas el plazo cumplido
se viene a conocer que el mundo yerra,
pues que juntos los dos se vuelven tierra.

Meter: iambic
Pokora, věz, pravé moudrosti je kořen.
by Jaroslav Vrchlický

Pokora, věz, pravé moudrosti je kořen.
Proto Jehovou byl komár dříve stvořen,
člověku by mohl, s chlubnou jenž jde lící,
já jsem starší tebe! ku výstraze říci.

Meter: trochaic
- 64 - Jornada I, FABIO
by Lope de Vega

Si pudiera mirar como en espejo
el alma, cosa tan suprema y rara,
maestro mío, el alma retratara,
aunque con mi pincel fuera en bosquejo.
Voy a buscarla, aunque de mí me alejo,
adonde fuera justo que la hallara;
mas no la hallando, la razón se para,
pierdo el discurso y los pinceles dejo.
En esta confusión en esta calma,
yo mismo a no saber del alma vengo,
que para dar a amor traje en la palma.
Pues ¿qué definición de ella prevengo?
Que si he perdido en un desprecio el alma,
¿cómo puedo decir lo que no tengo?

Meter: iambic
SITUACE.
by Jaroslav Havlíček

Toneme již v špíně – přec si lžeme ale,
že jsme bez pohromy, že jsme přec' jen čisti.
Cítíme však dobře, že se nenadále
probořiti můžem' – a že nejsme jisti.
Lekáme se špíny a přece z nás kape:
stopy černé všady, kudy jsme šli, zříti,
každý v hustém bahnu infámie tápe
a přece se bojí, že se v bahno sřítí!
Špína – špína – špína teče kol nás všude,
prolíná nám do žil, dusí naše prsa,
všechno ubohé je, všechno je tak chudé –
Kdo v tom kale tady – kdo v něm nezakrsá?!

Meter: trochaic
Přání.
by Antal Stašek

Mně někdy chce se králem býť,
ne tím, co s nebe zákon hřímá,
ni tím, co s trůnu zlatého
svou berlu nad otroky třímá.
Však králem dívek chtěl bych slouť,
v jich srdci míti mocné říše,
a lásky právem panovať,
v jich kruhu prázniť slasti číše.
Až pak bych umřel nebožák,
tu napsali by na mém hrobě:
„To král byl králů nejlepší,
jenž podobného neměl sobě.
„Ač krásných říší mocný pán,
daň jedinou jen brával v žití:
z úst dívek malin několik,
z jich ruček pohár vína k pití.“

Meter: iambic
Infecundidad
by Carlos Miranda

«Negándote a inspirar a tu “poeta”,
me colocas ¡oh Musa! en grave aprieto:
catorce versos dicen que es soneto,
y el que yo los escriba, ¿no te peta?.
Desciende sobre mí, y estate quieta;
¡que yo también al yunque me sujeto,
y a la atroz disciplina me someto
de llegar, paso a paso, hasta la meta!
Sóplame un momentito, y luego
                     vete
volando por ahí con rumbo ignoto;
¡pero no me coloques en un brete!
Sólo hacer un terceto necesito;
¡mas ya las manos de placer me froto,
pues veo que he llegado al finiquito!»

Meter: polymetric
Soy universal
by Luis Augusto Méndez

Es mi patria la esfera sostenida
por invisible fuerza en el vacío,
y mirar en su faz tan solo ansío
a los hombres vivir natural vida
Aspiro a ver la Humanidad unida
en un estrecho abrazo en torno mío,
y rodar por el suelo duro y frío
la ambición y la guerra aborrecida
Yo soy universal; mi pensamiento,
que abarca la extensión del vago viento,
no cabe en la estrechez de una frontera.
Suelo en él una época de hermanos,
la abolición de siervos y tiranos
y la armonía de la vida entera.

Meter: polymetric
44.
by Friedrich Rückert

Warum oft glücklich statt des Guten sei der Böse?
Die Frage fragest du, und willst, daß ich sie löse.
Den Knoten lös' ich nicht, ich hau' ihn so entzwei:
Daß nie der Böse statt des Guten glücklich sei.
Er ist beglückt, wenn er ein Glück weiß zu verdienen,
Das einem Bessern nicht des Dienstes werth geschienen.
Er ist anstelliger, arbeitsamer vielleicht,
Und billig wird der Lohn dem Fleißigen gereicht.
Es ist der Erde Lohn, der mit ihm wird begraben;
Der Gute nur wird den des Himmels ewig haben.

Meter: iambic
- LV - Fuerza del amor con los dioses
by Joseph de Litala y Castelvi

A Daphne sigue Apolo enamorado,
y en Elis fue Pastor tan divertido,
que los Montes y Valles vio perdido,
apacentando Amante su ganado.
En Cisne a Jove mito transformado,
por Leda, y por Europa dio un bramido,
y escalando el retiro prevenido,
por Daphne en lluvia de oro desatado.
Marte por Venus, Pan por la hermosura
de Siringa, que gime en débil caña,
suspiran con dulcísima ternura.
Saturno por Philira el suelo baña,
que hasta del Cielo la mayor altura,
no le libra de Amor, y de su saña.

Meter: iambic
- CXXXV -
by Fcode Borja

No me canses hoy más, doña Lucía,
hila, y no hables necio culterano,
ni asientes en el rostro más la mano
sirviéndote de tez toda Turquía.
¿Quien te mete en sí el Sol, padre del día,
es primo de la Luna o sí es hermano?
¿Y si es nieto el amor del Reino cano,
naciendo el fuego de región tan fría?
¿A qué Sibila antigua correspondes?
¿Creyendo que te influyen las deidades
aquestos disparates, qué respondes?
¿Quién te parló tan fieras necedades?
Que tú no las entiendes, aunque rondes
la noche de las cultas Soledades.

Meter: iambic
10. Vesna Tebe obletuj,
by Josef Uhlíř

Vesna Tebe obletuj,
jako libý obraz Tvůj;
kudy kráčíš, nech stele
ku nohám Ti kvítí,
a nech slunko vesele
nad hlavou Ti svítí;
a potůček podle cesty,
a slavíček v údolí
nech Ti líbeznými zvěsty
o Tvém mládí šveholí.
Tak Tě vesna obletuj,
jako libý obraz Tvůj!

Meter: trochaic
PO ŽLUTÉM PÍSKU NAPOSLED...
by Karel Červinka

Po žlutém písku naposled
kdož slyšeli jste plaché krůčky její
v stoletém parku odcházet
a za ní kdož jste zřeli v beznaději –
Kdy vodotrysku šplounání
v noc pohřížuje svoje měkké zvuky,
– kdy ještě cítit na skráni
to měkké teplo malé ženské ruky...
Nám lépe jest, nám zbude v duši
stesk blouznivý, ač ani Čas
slz v našich očích neusuší.
Ne, že jsme žhavou touhou práhli,
ten sladký cit se vrátí zas...
že mohli jsme – a nedosáhli!

Meter: iambic
Na podobiznu básníka s dítětem. (I.)
by Augustin Eugen Mužík

Tvá líc – toť hlava ptáka bouřliváka,
jenž prudce lítá drsným mořem žití
a v divé bouři jen se doma cítí
a křičí v noc, jež nad lodí se smráká.
Teď v únavě a nudě břeh jej láká,
tam hnízdo lásky skryto v hustém sítí.
V něm zlatým prachem zříš se hvězdu stkvíti:
toť drahá bytost příštího je ptáka.
Tu zticha vletí v koutek drahý, známý.
A moře, které vraždami se chvěje,
v němž dosud rvou se vlny s mrtvolami,
A jež jak řada rakví nocí stoupá,
zde kolébkou jest, hnízdo zlehka houpá
a v mladý spánek píseň lásky pěje...

Meter: iambic
- XXXV -
by Hernandode Acunya

Tan hijos naturales de Fortuna
son la desigualdad y el desconcierto,
que jamás permitió llegase a puerto
virtud muy rara ni bondad ninguna;
y si ésta ha de temer en parte alguna
de mostrar disfavor tan descubierto,
que en vos lo temerá tengo por cierto,
aunque siempre a lo bueno es importuna.
Las virtudes en voz son principales
y, a su despecho, vemos que han sacado
de su poder y mando vuestra suerte.
Lo menos son los bienes temporales,
pues la desigualdad de todo estado
al fin viene a igualarse con la muerte.

Meter: polymetric
- LXXXVIII -
by Fernando de Herrera

Al triste humor que mísero destilo,
¿cómo no falto? Cómo crece tanto
en medio de la vena de mi llanto
de ardientes ondas este eterno Nilo?
La llama esfuerza mi lloroso hilo,
las lágrimas mi fuego, porque cuanto
templarlos pruebo, en mi dolor levanto
de su concurso un mal mezclado estilo.
No inundó mayor pluvia el duro suelo
de la ancha tierra, ni Etna de su cumbre
exhaló mayor llama sin sosiego.
Deucalión y quien pensó del cielo
regir incauto la perpetua lumbre,
más agua aquí hallarán y más fuego.

Meter: iambic
1L: Ich wollt, ich wäre Gott;
by Christian Morgenstern

Ich wollt, ich wäre Gott;
denn Mensch sein
heißt Prahler sein.
In Gedanken
mit Sternen spielen –
Spiel für Dichter
und Wäscherinnen.
Aber wär ich Gott ...
ich griffe mir
per exemplum
ein violettbestrumpftes,
schnupftabaktalariges,
zölibatbettiges
Pfäfflein
von irgend einem
bigotten Planeten,
macht' es so groß
wie mich selber
und hängt' ihm dann
das ganze Sternall
als Rosenkranz
über die Hand –
es abzubeten.
»hurtig, hurtig!
Dein Lohn ist
die ewige Seligkeit!«
»aber Herr, Herr ...«
»nichts da! Gebetet!«
Ach! daß ich Mensch bin, –
ein Murmeltier,
auf den Alpen
passiver Begriffe.

Meter: iambic
1L: Kaum gläub' ich, daß auf dieser Erd'
by Johann Rist

Kaum gläub' ich, daß auf dieser Erd'
Ein höher Lob gegeben werd'
An allem Ort' und Enden,
Als denen, die mit Hand und Mund
Des Himmels Gaben machen kund,
Ja Lehr' und Tugend senden
In manches Herz, das dieser Zeit
Sich sondert von der Eitelkeit.
Poeten mein' ich, werter Freund,
Poeten, welchen niemand feind
Als Leute, die nichts wißen;
Die nur sind Schlaven dieser Welt,
Ja Tag und Nacht das bloße Geld
Zu samlen sind geflißen.
Bei solchem Stank und Lasterschaum
Hat selten ein Poete Raum.
Ein edler Geist, der höher zielt,
Ein Geist, der Feur und Himmel fühlt,
Ist inniglich gewogen
Der hochgelahrten Tichter Schar,
Von welchen nimmermehr fürwahr
Ein Frommer wird betrogen;
Da samlet sich zu ieder Frist
Was hungrig nach der Weisheit ist.
Wenn lobet Gott ein reiner Mund,
Wer ehret ihn aus Herzengrund?
Ich mein', es thun Poeten.
Wer rühmet Gottes Wunderthat,
Im Fall er ihn erlöset hat
Aus großer Angst und Nöten?
Wer singet Gott ein Liedelein?
Ich sage, daß es Tichter sein.
Wer wüste von den Helden doch
Ein einzigs Wort zu sagen noch,
Welch' Ilium bezwungen,
Wenn der Poeten Haubt und Licht,
Homerus, ihre Thaten nicht
Der Nachwelt vorgesungen?
Ein hochbegabter Tichter schreibt
Ein Werk, das nach dem Tode bleibt.
Poeten können Herz und Sinn
Durch ihre Kunst zum Trauren hin,
Wenn sie nur wollen, bringen;
Sie können wiedrum schweres Leid
Verkehren bald in lauter Freud'
Und solches durch ihr Singen.
Was Menschen Augen je gesehn,
Muß ihnen schnell zu Dienste stehn.
Dafern nur ein Poete wil,
So steht der Himmel nimmer stil,
Die Sterne müssen tanzen;
Es springen auch die Stein' herfür,
Da hüpfen Wälder, Berg' und Thier',
Es zittern Wäll' und Schanzen;
Ja, was die schwarze Nacht bedeckt,
Wird durch Poeten aufgeweckt.
Herr Klaius, tretet doch herbei,
Durchleset dieß und saget frei,
Ob ich die Wahrheit schreibe?
Das weiß ich, daß kein Biedermann,
Was ich hier singe, strafen kan,
Wenn ich nur kühnlich bleibe
Bei dem allein, was Ihr gemacht,
Worüber Erd' und Himmel lacht.
Ihr, werter Tichter, und der Held,
Herr Harstorff, den die große Welt
Vor tausend andre preiset,
Ihr beide singet dergestalt,
Daß Ihr, was ich geschrieben, bald
Mit Hand und Mund' erweiset;
Drum seid Ihr, Lichter dieser Zeit,
Gesichert vor der Sterblichkeit.

Meter: iambic
[so weit nun hab' ichs schon gebracht]
by Friedrich Rückert

So weit nun hab' ichs schon gebracht
Mit meinem Schmerz bei Tag und Nacht,
Daß ich dich lieber weiß begraben,
Als sollt' ich nie gehabt Dich haben.
Doch daß ich nicht, wär mir's verliehen,
Dich wieder möcht hernieder ziehen
Mit meinem Schmerz bei Tag und Nacht,
Soweit hab' ichs noch nicht gebracht.

Meter: iambic
VZPOMÍNKA.
by Adolf Bohuslav Dostal

U nás v kraji mlhy lehaly už v pole,
ale v oněch lesích jak by léto hřálo,
podzimem sic žloutlo listí na topole,
ale kudy šli jsme, ještě nepadalo.
Od Šumavy chvíli chladný vítr zavál,
jenom blíže k sobě schýlil naše čela,
z kytice tvých růží květ snad opadával,
ale jeho vůni ty jsi v duši měla.
A jak měsíc svítil v dálkách mlčelivých,
do hor jsem se díval, a tak se mi zdálo,
ve vanutí větru na hřebenech křivých
jakoby tam němé naše štěstí stálo.
Jakoby tam stálo nad nějakým srázem –
a já jsem tě sotva na svou stezku svedl:
proto jsem se tenkrát zachvěl jako mrazem,
a ty jsi se ptala, proč jsem náhle zbledl.

Meter: trochaic
A la coronación de Nuestra Señora
by Juan de Jauregui

Sois nueva esfera, ¡oh, Virgen!, que la mente
descubre eterna y su saber pregona,
con sol y luna, cuya luz blasona
de las que habitan el confín de Oriente;
y el Artífice labra omnipotente
de estrellas doce espléndida corona,
cual doce signos de luciente zona,
que el cielo os ciñan de la sacra frente.
Sois orbe, cuya bella compostura
nunca nocivas apariencias hace,
ni con lo adverso lo feliz alterna;
y al que debajo de sus astros nace
en la virtud, le anuncia y asegura
siempre felicidad y gloria eterna.

Meter: iambic
NA MŮJ HROB – –
by Jaroslav Kvapil

Na můj hrob nechoď se pomodlit,
jednou až unaven žitím
ze světa bolesti v tupý klid,
v temnotu jeho se sřítím.
Bude tam divoký šípek kvést,
ze srdce mého on vzroste,
trní se bodavé bude plést
ve květy růžové, prosté:
ty by jsi musila vzpomínat,
květů co v duši mé bylo,
jak jsem tě míval, mé dítě, rád,
srdce mé v tobě že žilo;
ty by jsi vzpomínat musila,
v pláci jak hruď se má chvěla,
trním když ostrým’s mne ranila,
v chladném jež srdci jsi měla.
Z večera slavík tam bude pět:
nechoď tam, nechoď, mé dítě,
ty by’s se musila rozpomnět,
jak jsem ti písně pěl skrytě;
tebe by musilo boleti,
láska má úpalem šalby
zhynout že musila v poupěti,
slavík až přesmutně lkal by.
Nechoď tam, dítě mé, za noci:
duch můj by vystoupil z hrobu,
bez štěstí, naděje, pomoci
zpět by chtěl ve světa zlobu –
Kdyby tě viděl lkát na hrobě,
viděl tvé hluboké zraky,
v divokém toužení po tobě
ve hrob by strhl tě taky.

Meter: dactylic
Městu
by Rudolf Medek

Melancholické město mého mládí,
zdaž jsi to ty? Což nepoznávám tě,
červená kathedrálo,
prachem hrdinovým navždy posvěcená
svobodnému rodu?
K Orlickým horám divoký vlak pádí,
Orlici – řeku míjí... Rozlet orlí,
rozvážnou moudrost Labe čerpáš, město,
z té dvojí jaré vody?
Kde jste, kasematy, hradby, vojáčku na vartě,
přísně stojící u pana generála,
hry dětské v šancích, kde jste uličnictví,
klukoviny po lučinách nesmrtelné?
Kozinko, Fortno – pamatujete se?
Starý Valášku, policajte přísný...
špatný běžče marathonský?
Letmo vidím tě za slunce západu,
staré, věrné město!
Neomýlíš mne, že kolikráte
jen hrst perných trnek nabídlo’s mi
jako příkrm k míse osudu!
Dík i za to. Samo žilo’s trpce
zakováno v černožlutých hradbách
nekonečné století.
Ale s prachem tvým jsem vdechl také tebe:
po svobodě žízeň, touhu rozletu,
ducha nového a výbojného,
tebe, město tvořivého žáru,
tebe, město, lačné vítězství!
Letmo vidím tě za slunce západu!
Sbohem buď, melancholické město,
nenavrať se nikdy již!
Zdrávo buď, vítězné nové město,
zdráv buď rozmach tvůj a plodná síla,
zdráv buď podnikavý, chytrý, čilý,
veselý tvůj lid!
Nevyhasni jeho vtip a nevyhasni věky
orlí rozlet tvůj!
Město mého mládí, sbohem buď!
Vítej, město mužných tvůrčích let!
Vítejte mi, nové čtvrti, domy odvážné,
vítej, duchu moderní a průbojný,
jenž kol sídla bratří Orebských
stavíš domov přepevný a silný
svobodnému lidu!
Zdráva budiž, požehnaná ruko
obratného lodivoda tvého,
velikého starosty!
Panuj kraji žírnému, jenž zkvétá
pod stráží tvých věží,
panuj horám, lučinám a lesům,
synům předkův odbojných a dětem
nové svobody!
Pro vždy nezrušitelné pak znamení
městu svému vtisk’ jsi, prachu hrdinův!
Staré, silné město Sirotčí,
neopouštěj odvážného praporce
otce svého!
I dnes s hrdou silou odvahy
nové, rozvíjející se, kvetoucí –
v tomto nepřemožitelném znamení
zvítězíš!

Meter: trochaic
- CXVIII -
by Argensola

Duque, suspende al tiempo la victoria,
contemplando en tu edad que el varón fuerte
de tiempo y de los hados la divierte
en el seno feliz de su memoria;
ni muere aquel valor que en viva historia
do con imperio leyes a la suerte;
antes ociosa, en paz la misma muerte
venera los confines de su gloria.
Vibra tus verdes palmas, no concedas
ocio ni olvido al movedor robusto,
con que la débil parte fortaleces;
añada espacios a su edad el justo,
y en su propio vigor viva dos veces,
aunque lo niegue las fatales ruedas.

Meter: iambic
At the Sea-Side
by Robert Louis Stevenson

When I was down beside the sea
A wooden spade they gave to me
 To dig the sandy shore.
My holes were empty like a cup.
In every hole the sea came up
 Till it could come no more.

Meter: iambic
1L: Ich war ein Kind/ mit großen Kinderaugen,
by Bruno Wille

Ich war ein Kind/ mit großen Kinderaugen,
Die nur zu träumerischem Schauen,
Nicht zum Berechnen und zum schlauen
Erwerben taugen;
In dumpfen Stuben bangte mir, ich scheute
Gespräche nüchtern kluger Leute
Und stahl mich fort mit stiller Wonne
Zu Blumen, Gras und Sonne.
Da sog ich Luft wie ein Befreiter, lauschte
Den Bienen, Grillen, schwankendem Gesträuch,
Das wogengleich im weichen Winde rauschte;
Mit Staunen und Entzücken schaute
Mein Aug empor/ zu ihm,
Der tief und weithin blaute;
Und der betörte Träumersinn
Schwamm mit dem wunderbaren,
Wie Schneegebirge klaren
Gewölke sanft dahin.
So wuchs ich auf. Und allezeit getreu
Blieb meinem Aug das träumerische Schauen.
Doch ich bedachte nie: der Schatz der Auen
Sind nicht die bunten Blumen, sondern Heu;
Was blau und rot im Ährenfelde blüht,
Ist nicht dem Bauch des Erntesackes hold;
Und eines Dichters träumereich Gemüt
Trägt wenig Körnchen irdisch Gold.
Nun stehn die Äcker braun und stopplig nackt,
Geschorne Wiesen werden bleich und bleicher,
Und mir zum Spotte tanzt im fremden Speicher
Der plumpe Flegel trocknen Erntetakt.
Am Dornstrauch sitz ich, trübe wie der Himmel;
Verwelkte Blätter zerrt ein rauher Wind,
Scheucht mürrisch fort das raschelnde Gewimmel;
Und träumend starr ich nach/ ich dummes großes Kind!
Der Winter kommt. Ich werde frieren, darben
Und wie die arme Maus im Stoppelwald
Mich nähren von dem Abfall fremder Garben;
Vielleicht auch sterb ich bald ...
Mag sein! Doch schließ ich ohne Reue
Und segne dankbar meinen Träumerblick.
Er ließ mich lieben Flur und Himmelsbläue;
Und diese Liebe war mein Lebensglück.

Meter: iambic
11.
by Friedrich Rückert

Wer in der Liebsten Auge blickt,
Der hat die Welt vergessen.
Der kann nicht, wen ihr Arm umstrickt,
Was draußen liegt, ermessen.
Ich halt' in meinem Arm ein Glück,
Wer kann es mir entziehen?
Und nähm' es morgen Gott zurück,
War's heut mir doch geliehen.
Verlangen kann ein Menschenherz
Nichts Besseres auf Erden,
Als fühlen Liebeslust und Schmerz
Und dann begraben werden.

Meter: iambic
- CXXXVII - A la muerte de la reina doña Isabel de Borbón
by Joseph de Litala y Castelvi

El lirio Real que era el pensil hermoso,
de la Francia nació bello cuidado,
de la Aurora, y el Sol está tronchado
del fiero Noto, y Aquilón furioso.
Descansa ya en el último reposo,
obediente a la ley del duro hado,
la que leyes a España, y gloria a dado,
en dulces lazos de su amante esposo.
Murió Isabel ceñida de coronas,
y de virtudes, y valor ceñida,
Palas de España, asombro de Belonas.
Lleve la fama en Bronces repetida,
su nombre Augusto por las cinco Zonas,
llore su muerte, envídiele su vida.

Meter: polymetric
Engelland.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ja freylich sorget man für dein und mein vergnügen/
Und diß sicht unsern feind am allermeisten an/
Dem des verhängniß spruch/ in fernern krieges-zügen/
Den längst beschloß’nen fall bereits hat kund gethan.
Auf Teutschland/ laß uns dann macht/ muth und treu verneuẽ.
Ein edler friede wird doch nur durch streit gekrönt.
Mein König und dein held/ die uns in noth erfreuen/
Die werden nur durch diß/ was uns behagt/ versöhnt.
Wie aber wird von mir dein theurer Fürst geehret?
Den ich den meinen auch mit rechte nennen mag.
Sein elter vater hat mir diesen ruhm gewähret/
Da er in meiner schoß erblickt den ersten tag.
Es liebt sein ohre zwar mehr der carthaunen knallen;
Doch seine freundlichkeit verschmäh’t kein schlechtes lied/
Das meiner töchter chor zu seinem lob läst schallen/
Wo an der Themse man die weisse schwanen sieh’t.

Meter: iambic
30.
by Friedrich Rückert

Ich habe lang genug gelernt, um ausgelernt
Zu haben, doch vom Ziel bin ich noch weit entfernt.
Ich lebe nur um noch zu lernen, und begraben
Wird man zuletzt mich doch, ohn' ausgelernt zu haben.

Meter: iambic
- 91 - A una dama roma y fría
by Lope de Vega

Contaba, Clori, ayer un estudiante
que Hércules os hizo la mamona,
de cuya hazaña el bárbaro blasona
como si fuera trompa de elefante.
Que de veros tan frígida me espante,
no me puede negar vuestra persona;
pero no diré yo que fuisteis mona,
por más que me lo pida el consonante.
Ninguno con razón en vos se emplea;
calva sois de nariz, y así no toma
nadie vuestra ocasión, por más que os vea.
Nacisteis cuerva, y presumís paloma;
muchas faltas tenéis para ser fea,
pocas gracias tenéis para ser Roma.

Meter: polymetric
Zeichen der Waage
by Friedrich Schiller

Jetzo wäre der Ort, daß ihr die Waage beträtet,
Aber dies Zeichen ward längst schon am Himmel vermißt.

Meter: polymetric
PRESENTACIÓN
by Manuel Bernabé

Guerrero, nefelíbata de versos de rubíes,
que sueña en hipsipilas como en constelaciones;
cuyo laúd lo pulsan blancas manos de huríes
y es su voz de paloma arrullando a leones.
Apóstol, trashumante jeque de los Parnasos,
que rumia en los silencios vastas enciclopedias;
cuando fabrica versos, van brincando Pegasos,
dueño de la siringa de Andrades y de Heredias.
¡ Celia! la florecilla de suave primavera;
¡Delfina! en cuyos ojos florece la quimera:
poesía, vara mágica, hermosura de flor,
lo mejor de mi raza, de mi sangre y mi historia
que se ofrenda a don Luis, como dosel de gloria,
porque lo lleve a España, en un vuelo de amor.

Meter: polymetric
PRŮVODEM.
by Adolf Heyduk

Širá voda, louka dlouhá;
do Tater mne žene touha,
půjdu přes luka i vodu,
zazpívám si na pochodu.
Vnořím duši v píseň prostou,
jaké v srdci lidu rostou,
pod jeho jak klíčí krovem,
třeb duchem víc než slovem.
Až můj zpěv jak pták se vznese,
přemnohý snad ušklíbne se
na tu píseň z lidu chudou;
úškleb zajde, písně zbudou.

Meter: trochaic
Tempestad en el Magdalena
by Julio Flores Roa

Esta noche ha soltado sus jaurías
el huracán La selva cruje, el trueno
revienta en rocas salvas; las sombrías
ondas arrastran árboles y cieno
Desgarrando la trágica negrura
que encrespona la bóveda celeste
el sangriento relámpago empurpura
la majestad del panorama agreste
La lluvia en cataratas se desploma;
del virgen monte asciende
                  intenso aroma
de resinas, de tierra y de hojarasca
Y entre la vasta orquestación del ruido,
retumba en las tinieblas el rugido
de un tigre, como un reto a la borrasca

Meter: polymetric