PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Nekárej mne, že má hlava
by Jan Neruda

Nekárej mne, že má hlava
na zem holou sobě stele,
nemám nic, vždyť musel dát jsem
žebrákům své jmění celé.
Nekárej mne z rozplýtvání,
naučilas mne mu sama,
když jsi řekla, že tvůj půvab
společným je mezi náma.
Nekárej mne sama chuda,
vždyť jsi celou lásku vzala,
abys svému žebrákovi,
abys mně tu lásku dala.

Meter: trochaic
Describiendo una dama el sentimiento, de que matar
by Alberto Díez

Hado inconstante, suerte rigurosa,
muerte del gusto, estrella desdichada,
del alma injuria, del amor llorada,
donde la pena vive, el mal reposa.
Quien no ignorar a mano, que alevosa
de traiciones, y escándalos guiada,
vibro contra mi amor, aleve espada,
que no sintiera la venganza ociosa
No habrá dicha que amaine mi agonía,
que la memoria, es el mayor tormento,
cercada de fortunas tan crueles.
Viertan cristal en lúgubre porfía
los ojos; y en tan grande sentimiento,
si tú eres Atis, yo seré Cibeles

Meter: iambic
I felt a Funeral, in my Brain, (340)
by Emily Dickinson

I felt a Funeral, in my Brain,
And Mourners to and fro
Kept treading - treading - till it seemed
That Sense was breaking through -

And when they all were seated,
A Service, like a Drum -
Kept beating - beating - till I thought
My mind was going numb -

And then I heard them lift a Box
And creak across my Soul
With those same Boots of Lead, again,
Then Space - began to toll,

As all the Heavens were a Bell,
And Being, but an Ear,
And I, and Silence, some strange Race,
Wrecked, solitary, here -

And then a Plank in Reason, broke,
And I dropped down, and down -
And hit a World, at every plunge,
And Finished knowing - then -

Meter: iambic
Bratři od sebe odloučení.
by Beneš Metod Kulda

Dva bratři pevně stáli ve svém slovu;
Jan nechápal už moudrost Václavovu;
jen v ústech míval „Pokrok“ za heslo,
a zanedbával dobré řemeslo.
On z posvátných si věcí žerty tropil,
co ještě měl, to brzy prodal, propil;
až konečně jak hastroš na vrabce
byl na potupu, na smích pro chlapce.
Den trávil jako nerozumné zvíře
jen v nezdravé a temné sklepní díře;
jen za večerů dlouho do noci
se líhem sílil druhů pomoci.
Jak nalomený stromek náhle vadnul,
a na mladém svém těle rychle chřadnul,
až z nenadání v chladný hrobu dol
jej zklátil jedovatý alkohol.
Pak ani jeho mistři pokrokáři
s ním nebrali se cestou ku hrobaři;
jen Václav lkal: „Můj bratře ubohý!“
A vypořádal všechny výlohy.
Bratr Václav v bytu teskně ruce lomí
řka: „Štváči bratra mají na svědomí!
Svou zlobou připravují do roka
stům osud nešťastného otroka.“
Však bázeň zlá mu více pokoj ruší:
„Tam na věčnosti jak jest jeho duši?
On zpupně zavřel svaté pravdě sluch,
jak soudil jej tam spravedlivý Bůh?“

Meter: iambic
Reichsrat
by Franz Grillparzer

Zu künftgen Ministern Erlesene
Und Minister bereits Gewesene
Finden sich hier im Quantum;
Ein Ort, der halb Elysium
Und halb auch limbus infantum.

Meter: iambic
Against that time, if ever that time come (Sonnet 49)
by William Shakespeare

Against that time, if ever that time come,
When I shall see thee frown on my defects,
When as thy love hath cast his utmost sum,
Call’d to that audit by advised respects;
Against that time when thou shalt strangely pass
And scarcely greet me with that sun, thine eye,
When love, converted from the thing it was,
Shall reasons find of settled gravity,—
Against that time do I ensconce me here
Within the knowledge of mine own desert,
And this my hand against myself uprear,
To guard the lawful reasons on thy part:
    To leave poor me thou hast the strength of laws,
    Since why to love I can allege no cause.

Meter: iambic
III.
by Karel Havlíček Borovský

Oktrojíruj pomaličku,
oktrojíruj pomalu,
máte málo dvacetníčků,
máte málo tolarů.
„Národ sem, národ tam,
kanony, střílejte!
Však my vás potlučem,
nic se nestarejte.“

Meter: trochaic
Z popěvkův Omara Chijama.
by Svatopluk Čech

Já k sobě děl: Chci obsáhnouti vědu!
A málo ušlo zpytavému hledu;
teď, když jsem zbádal všeho rub a líc,
mám hlavu šedivou a – nevím nic.
O rajských slastech, nadpozemském pychu
mně vypravuješ, žebravý ty mnichu?
Na, vezmi groš a s cesty se mi hni,
vždyť jenom z dálky buben pěkně zní.

Meter: iambic
Morgenstund
by Ludwig Eichrodt

Früh aufzusein, o du Vergnügen,
Du reinster Wonne Hochbefund!
Wer soll da lang im Bette liegen,
Wo Morgenstund hat Gold im Mund?
Früh aufzusein erquicket Jeden,
Früh aufzus
Ha! wer gelanget in das Eden
Durch ein bequemes Ohngefähr?
Die größten Männer, wie zu lesen,
Die nützlich ihrem Vaterland,
Gelehrte, Feldherrn sind's gewesen,
Sie waren all' früh bei der Hand.
Erinnern will ich blos an Solon,
Glaubt Ihr, daß er lang
Die Makkabäer, Christoph Kolon,
Der
Diocletian, der große Kaiser,
Wußt' auch, warum er
Und Wilhelm Tell, der kühne Schweizer,
Dacht': Morgenstund hat Gold im Mund!
So hab' auch
Zu Jenen Nichts – erfahren spät,
Daß in dem menschlichen Bereiche
Daß mit den Hühnern aufgestanden,
Sich noch vor Abend selbst belohnt,
Und daß sich Alle wohlbefanden,
Sobald sie's

Meter: iambic
[so bringt ihr mir noch immer eure Rosen]
by Friedrich Rückert

So bringt ihr mir noch immer eure Rosen,
Ihr bringt mir, meine Theuren, theure Rosen.
Wie einst im Lächeln eurer Wangengrübchen,
Bringt ihr nun aus der Gruft mir eure Rosen.
Nur dazu ist der Frühling mir gekommen,
Daß er auf eurem Grab erneure Rosen.
Und dazu Früh- und Abendroth entglommen,
Daß es auf eurem Grab befeure Rosen.
Und nach dem kurzen Rosenfest des Lebens
Kommt nun der Tod, daß er nachsteure Rosen.

Meter: iambic
Dnes nic pěkného jsi mně nepovídal –
by Marie Calma

Dnes nic pěkného jsi mně nepovídal –
a já se neměla čím rozsvítit.
Z domu jsem vyšla, stesk mou duši hlídal
a nebylo se čeho zachytit,
vždyť jenom já, ty však ses nezpovídal.
Chvěji se chladem svým i chladem země,
jdu pod dopadem podzimního deště...
Proč teskno je mi, co se děje ve mně?
Je to má touha, je to láska ještě?
Schoulenu tak ji ani nepoznávám.
Je to ta rozjásaná naděje?
Před něčím prchám, něčemu se vzdávám
a hořkosti jsou ve mně závěje.

Meter: iambic
Abschied
by Franz Grillparzer

Wie wird mir denn so weh und bang,
Jetzt, da du scheiden mußt?
Hab dich gesehen Tage lang,
Und still war meine Brust,
Hab dich gesehen Wochen lang,
Und ruhig war mein Herz;
Jetzt, da des Scheidens Zeichen klang,
Woher jetzt dieser Schmerz?
O Frau, zu der mein Abschied ruft,
Voll stillem, frommen Sinn,
So heiter, wie die heitre Luft,
Gleichst auch der Luft darin?
Daß ihren Segen man kaum spürt,
Wenn Tag auf Tag entflieht,
Doch schaudernd dessen inne wird,
Sobald sie sich entzieht.
O Frau! du warest Mutter mir,
– Die meine schlummert tief –
Dein mahnend Wort kam wie von ihr,
Dein Ruf war, wie sie rief.
O Frau! du warst die Schwester mein;
Zwar Schwestern hatt ich nie,
Doch malte mirs so lieb und fein
Gefühl und Phantasie,
In andern seiner sich zu freun
Und anderer in sich,
Zu zweien und doch eins zu sein,
Verbunden inniglich.
O Frau! du hast mich wohl gelehrt,
Was eine Gattin sei,
Wie viel ein holdes Wesen wert,
Das lieb und gut und treu;
Du zeigtest mir das schöne Bild,
Das Gegenbild dazu,
Wo find ich es, so lieb und mild?
Wer ist es? da nicht
Du kehrst zum Gatten nun zurück,
Zum eignen Hauseshalt,
Da findest du genügend Glück,
Vergißt wohl meiner bald:
Ich aber, Frau, ich hab kein Haus,
Kein Band, das Liebe flicht;
Die Mutter trugen sie hinaus,
Und Schwestern kannt ich nicht;
Mir bleibt wohl keine andre Wahl,
Muß denken spät und früh. –
Gott segne dich zu tausendmal!
Frau! dein vergeß ich nie!
Erinnrung an dein stilles Tun,
An all, was ich gesehn,
Soll über meinem Haupte ruhn,
Soll kühlend mich umwehn,
Und wird zu heiß des Tages Pein,
Der Lebenssonne Stich,
So denk ich atmend an Gastein,
Du Freundliche! und dich!

Meter: iambic
Am Strande
by Adolf Friedrich von Schack

Am Strand, von Flocken Schaumes übertaut,
Lieg' ich gestreckt in duft'ges Heidekraut.
Ich schaue, wie die Flut in Grün und Gold
Und Purpur wechselnd mir zu Füßen rollt,
Und mir ans Ohr tönt in der Wogen Schwall
Geliebter Stimmen Widerhall.
Fern durch der schaumbekrönten Wellen Tanz,
Was schimmert weiß im Mittagssonnenglanz?
Ein Segel ist's; und noch ein andres blinkt,
Indes die Flut sich hebt und wieder sinkt.
Sie nahn! sie nahn! Die Fahrt geht küstenwärts!
Was klopfst du, ungestümes Herz?
Hoffnungen werden, die ich fast vergaß,
Von neuem wach; was ich vordem besaß,
Die Teuern all, die ich verlor, das Glück,
Die erste Liebe, kehren sie zurück? – –
Ach! in die Ferne schwinden, sichtbar kaum,
Die Segel hin am Himmelssaum.

Meter: iambic
1L: Ein
by Christian Wernicke

Ein
Den jeder mit den Augen küsst;
Und ihre schnellste Pfeile spitzet,
Die gelten bey
Er glaubt, dass nur auf
Die

Meter: iambic
193. Na hloupého pochlebníka.
by Matěj Josef Sychra

Mělbych radost z chvály,
Kterou často mi dáš.
Kdyby, kdo mne chválí
Nebyl jenom – Midáš.

Meter: trochaic
- CIX -
by Gutierre de Cetina

¡Oh sol, de quien es rayo el sol del cielo,
en cuyo resplandor es alumbrada
el alma, que en tinieblas sepultada
vivió hasta verte, oh sol, en este suelo!
No sufras, claro sol, que oscuro velo
de ausencia viva esta alma condenada,
que aunque de donde estás, está apartada,
aspira siempre a ti con alto vuelo.
Temor de olvido, grave mal de ausencia,
del tiempo el vario curso y de fortuna,
y el mal de no te ver, estoy pasando.
Mas por rodar del cielo, sol y luna,
no temas, claro sol, que tu presencia
olvide, pues por fe la estoy mirando.

Meter: iambic
Primavera.
by Jaroslav Vrchlický

Ve lněných vlasech spící fialky
po sněhu kráčí bosonohé dítě,
zrak horečný je upjat do dálky –
ó, jistě klesne v závěj okamžitě!
Stvol nerozkvětlých zvonků v dlani
se nad ním Anděl smrti sklání.
V tom děcku s první písní jara
vzlet’ náhle první skřivan ze zástěrky,
kam vkročí, juž to raší, hárá,
tu sněženka stře bledé svoje šperky,
sníh taje, mizí skoro zázrakem.
Svit bledý prodírá se oblakem;
však nevíš, co se děcku sklání k čelu,
je jasmínu to květ či asfodelu?
A dítě, co jen může, spěchá,
pod nožkou plá mu petrklíč a lecha,
nad hlavou jedna píseň zvonkovitá,
po stráních bez juž i hloh zkvítá
a brillianty tekou strží;
na stvolu, jejž duch v ruce drží,
je každý zvonek safir živý.
A smrti Anděl sám se tomu diví.

Meter: iambic
- 13 - Lo que hiciera Paris si viera a Juana
by Lope de Vega

Como si fuera cándida escultura
en lustroso marfil de Bonarrota,
a París pide Venus en pelota
la debida manzana a su hermosura.
En perspectiva Palas su figura
muestra, por más honesta, más remota;
Juno sus altos méritos acota
en parte de la selva más oscura;
pero el pastor a Venus la manzana
de oro le rinde, más galán que honesto,
aunque saliera su esperanza vana.
Pues cuarta diosa, en el discorde puesto,
no sólo a ti te diera, hermosa Juana,
una manzana, pero todo un cesto.

Meter: iambic
La liga
by Julio Herrera y Reissig

Husmeaba el sol, desde la pulcra
                     hebilla
de tu boina, un paraíso blanco
y en bramas de felino, sobre el banco,
hinchóse el tornasol de tu sombrilla
Columpióse, al vaivén de mi rodilla,
la estética nublosa de tu flanco;
y se exhaló de tu vestido un franco
efluvio de alhucema y de vainilla
Entre la fuente de pluviosas hebras,
diluía cambiante de culebras
la tarde Tu mirada se hizo muda
al erótico ritmo; ¡y desde el pardo
plinto, un tritón significó su dardo
concupiscente hacia tu liga cruda!

Meter: iambic
78.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wo ein bauer mich erdult/ müssen mich auch fürsten leiden/
Ich komm frey dem grösten könig/ wie den bettlern/ ins gesicht/
Nehme stets/ und gebe nie; doch will keiner mich nicht meiden.
Alle suchen meine hülffe/ nur das frauenzimmer nicht.

Meter: trochaic
Umschlag
by Otto Julius Bierbaum

Sturm ist dem Frühling gefolgt
Und grauer Regen.
Wie ein niederes Bleidach steht der Himmel.
Sonne, wo bist du, flammende Sonne des
Frühlings!
Alle Hoffnung wehte der Sturm hinweg,
Jagte sie fort wie das tiefe, leuchtende
Blau des Himmels, auf dem verliebte
Schäfchenwolken in engem Reihem
Heiter wandelten.
Grau, grau, grau ...
Siehe sein Riesenpanier
Pflanzte der Tod in den Lenz.
Träge schwankt, breit über die Erde hin,
Dein gewaltiges Banner, Verderber,
Hüllt in kalte Schatten uns ein.
Leise und dicht über mein Herz
Zieht sich der Flor des Grams.
Schlafen, schlafen, träumen von sonnigem Blau
Träumen vom seligen, schönen Lenz,
Träumen von zwei braunen,
Seligmachenden Augen!

Meter: polymetric
Po žních.
by Jan Pelíšek

Je po žních. Kosa ženců odpočala.
Zas skončen tuhé práce roční děj.
Ty, jemuž země dosti darů dala,
ač strach tě svíral, ne-li beznaděj,
co učiníš nad požatými lány?
Co nad poklady jejich, jež ti přány?
Ty dobrořeč a Bohu díky vzdej!
Vždyť On to jest, jenž svojí tvůrčí mocí
i letos činil divy nad divy,
bděl nad rodinou lidstva dnem i nocí
a nebes zář i déšť lil na nivy.
Buď Jemu tedy, Hospodinu chvála!
Však, nesplnil-li vše, co zem si přála, –
přec milionům zas skyt obživy.
Či letos v smutku sklání se tvá hlava?
Tvůj kraj – jej stihla zhouba děsivá?
Tu bouře divoká, tu vedra žhavá,
tu lijáků zas dravých záplava?
A proto lkáš: jak já mám vzdáti chválu?
Ty pokoř se! Ty rciž i ve svém žalu:
A přec je svatá, Bože, cesta Tvá!
Ať Nejvyšší svou jasnou tvář i skrýval,
a On, jenž na věky jen láska jest,
ať dopustil, že zhoubných pohrom příval
nes’ zmar a žalost do dědin i měst, –
to zkouší jen a tříbí zrno duchů;
a ve všech strastí rozvířeném vzruchu
jen požehnání cíl je Jeho cest.
My všickni pociťme: vše naše díla,
Bůh zdaru nedá-li, co prospějí?
Než v Něm též naše světlo, naše síla,
byť obzor hrozil sebe temněji.
Nuž, Hospodinu oddejme se cele
a ku předu pak zmužile a směle,
zas k nové práci s novou nadějí!

Meter: iambic
Das Saitenspiel
by Johann Gottfried Herder

Was singt in Euch, Ihr Saiten?
Was tönt in Eurem Schall?
Bist Du es, klagenreiche,
Geliebte Nachtigall?
Die, als sie meinem Herzen
Wehklagete so zart,
Vielleicht im letzten Seufzer
Zum Silberlaute ward.
Was spricht in Euch, Ihr Saiten?
Was singt in Eurem Schall?
Betrügst Du mich, o Liebe,
Mit süßem Widerhall?
Du Täuscherin der Herzen,
Geliebter Lippen Tand,
Bist Du vielleicht in Töne,
Du Flüchtige, verbannt?
Es spricht mit stärkrer Stimme,
Es dringet mir ans Herz
Und weckt mit Zaubergriffen
Den längst entschlafnen Schmerz.
Du bebst in mir, o Seele,
Wirst selbst ein Saitenspiel
(in welches Geistes Händen?)
Mit zitterndem Gefühl.
Es schwebet aus den Saiten,
Es lispelt mir ins Ohr;
Der Geist der Harmonieen,
Der Weltgeist tritt hervor.
»ich bin es, der die Wesen
In ihre Hülle zwang
Und sie mit Zaubereien
Der Sympathie durchdrang.
In rauher Felsenhöhle
Bin ich Dir Widerhall,
Im Ton der kleinen Kehle
Gesang der Nachtigall.
Ich bin's, der in der Klage
Dein Herz zum Mitleid rührt
Und in der Andacht Chören
Es auf zum Himmel führt.
Ich stimmete die Welten
In
Zu Seelen flossen Seelen,
Ein ew'ger Chorgesang.
Vom zarten Ton beweget,
Durchängstet sich Dein Herz
Und fühlt der Schmerzen Freude,
Der Freude süßen Schmerz.«
Verhall', o Stimm'! Ich höre
Der ganzen Schöpfung Lied,
Das Seelen fest an Seelen,
Zu Herzen Herzen zieht.
In
Sind wir ein ewig All,
In
Der Gottheit Widerhall.

Meter: iambic
Tasso
by Wilhelm Waiblinger

Du wirst bleiben, so lange Musik und melodischer Wohllaut
Dein entzückendes Welsch noch sich zur Wiege bestimmt,
Und so lange die Lieb' in zärtlichem Feuer die Sprache
Der Musik, und des Reichs lieblicher Töne sich wählt.
Aber Homer, er gefällt mir schon nicht im Virgil, wie gefiele
Darum in deinem Gedicht, Tasso, mir gar nun Virgil?

Meter: polymetric
Retrato
by E. de Gurruchaga

Levántase a las diez lo más temprano,
y después de almorzar, bien chocolate
o bien jamón gallego con tomate,
se dirige a la iglesia muy ufano.
Salúdale cortés el aldeano
que en el campo con brío el pico
                     bate
y suda la gran gota el botarate
para pagar los diezmos en verano
En la iglesia (quizá alguien no me crea)
dice misa, esto es, un cuarto de
                     hora
a lo sumo de mística tarea
Come y duerme, claro es que sin señora;
vive sano, y es cura de una aldea,
y tiene una señora encantadora.

Meter: polymetric
XII. Kvítí.
by Jaroslav Vrchlický

Ó kvítí! Mistr větší
tvůj půvab pěl i symbol, jdu mdlý za ním
jak dítě v luh po velké senoseči.

Meter: iambic
1930 Zdravou zimu s sněhem bílým,
by Petr Bezruč

Zdravou zimu s sněhem bílým,
vesnu slunka trvalého,
leto s chládkem lípy milým,
jeseň révou se smějící
Vám do roka třicátého
přeje ještěr belhající.

Meter: trochaic
49. GOtt liebt die Jungfrauschafft.
by Angelus Silesius

Gott trinkt der Jungfraun milch/ zeugt durch diß
hell und frey/
Das wahre Jungfranschafft sein Trank uñ Labsal sey.

Meter: iambic
A Pompeya
by Pedro Antonio de Alarcón

Cuando amanezca el iracundo día
que en la mente de Dios leyó el Profeta,
y, al agrio son de la final trompeta,
abandone de Adán la raza impía,
ora el sosiego de l ahuesa fría,
ora los lares de la vida inquieta,
y pase el JUICIO extremo, y el del Planeta
quede la extensa faz muda y vacía,
no será tan horrendo y pavoroso
encontrar por doquier huellas del hombre
y ni un hombre en campiñas ni ciudades,
como verte, sin vida ni reposo,
desierta y mancillada por tu nombre,
expiar ¡oh Pompeya! tus maldades.

Meter: polymetric
Ozbrojený Mílek.
by Josef Wenzig

Čím to je, že Mílek nosí
Luk a toul a ostré střely?
To vám řeknu podlé pravdy,
Rádi pravdu slyšíte-li.
Z počátku nebylo třeba
Před hošíkem v strachu býti;
Neměl zbraní – ale čtverák
Věděl si je opatřiti.
Lověna kdys – měsíc svítil –
S blankytové vzduchu říše
Kořistlivě prohlížela
Nivy, lesy, všechny skrýše.
Aj tu bystré její zraky
Krásný Endymion jímá,
Jenž po namáhavé honbě
V lesa lůně klidně dřímá.
Nikdy ještě chladnokrevnou
Vnada mužská nepohnula,
Ještě nikdy lásky vášeň
Ve zdráhavé nevzplanula:
Ten však jinoch jak se krásným
Být jí zdá! I touhu cítí,
Na ústa ho vděkuplná
Jenom jednou políbiti.
A již jde – zda nevidí jí
Nikdo, pátrajíc, se plíží.
Mílek však ji přece viděl,
Jak se ona k lovci blíží. –
A, by jeho žádným chřestem
Nezbudila ze dřímání,
Nářadí odkládá lovčí,
A teď – k jinochu se klaní.
Toho uměl Mílek čtverák
Použiti okamžení,
Luk a toul vzal se střelami
A pak ulít’ bez prodlení.
A od této doby Mílek
Strašlivým se stal svou zbrojí;
Neb kdo raněn jeho šípem,
Neví, zdali zas se zhojí.

Meter: trochaic
- XXXIII -
by Juan de Almeida

Salió de un bosque en rastro de un venado
un fiero tigre, y mientras lo buscaba,
una pastora vio que acaso andaba
por la ribera a vista del ganado.
Dejó la presa y fuese encarnizado
por donde vio que la pastora andaba,
mas, quedo estuvo y manso se tornaba
después de haberla un rato contemplado.
Felino que de lejos visto había
aunque corriendo y sin ningún descanso
el caso extraño, así dijo el mezquino:
Si un duro tigre dulce Amara mía
con sólo verte vuelves tierno y manso
¡cuál volverás al triste de Felino!

Meter: iambic
DAV BLEDÝCH.
by Louis Křikava

Před černou branou čekali jsme.
Dav byl nás celý... Všichni bledí...
Dí jeden, jenž se smutkem hledí
na moji skráň:
„Kulatá dirka!... Vždy jsem pravil,
když rámě moje život znavil:
Eh – tolik síly mám, bych zkazil
já sám jej, nůž mu v tepny vrazil
a šlápl naň...“
Dí dívka s chaluhami v šatu:
„Mne vábil luzný šumot vlny
a lákal její tajuplný
zurčivý hlas:
Jen pomsti se! Až život hrubý
v zápasu svém Ti lásku zhubí,
pak silna buď, na břeh se nahni,
na jeho šíj zoufale sáhni,
jej dolů sraz!“
I podal jsem jí chladné ruce.
Děl třetí, přejet vlakem v půli:
„Ať jed, ať reku volils, kuli,
– na mne vlak křik –
„vše jedno!“ Syklo černé tělo
a písklo, dunělo a hřmělo,
svým sokem uhodil jsem mocí
a tichou rozlehl se nocí
zoufalý vzkřik...“
Zní z davu vzlykot staré ženy:
„Proč muka byla víry větší?
Mně děla číše v svůdné řeči:
Jen sílu měj,
nedej se strašnou ničit mukou,
do vrásčitých svých jmi mne rukou
a s vědomím, že marnou víra
Tvá byla v Tvůrce všehomíra,
ukonči děj...“
Vzlyk zoufalý a sykot viny
od stínu k stínu se tu šířil,
prostranstvím šerým v pláči vířil,
hrot ostrý v rudé rány hřížil,
se k bráně táh...

Meter: iambic
XVIII. BALLATA O TROJÍ METAMORFOSE VLASŮ MÉ DRAHÉ PANÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Jak zlato řeky letním sluncem zhnědlé
tvé vlasy byly, když jsem poprvé
tě uzřel, pod nimi skráň do krve
se zarděla a my se našli hnedle.
Teď ztmavěly, jsou jako vlhké stíny
bříz, olší na lučině u potoka;
chlad vane z nich a úkoj z nich se line,
ne prázdný onen z říše Proserpiny,
ten činorodý vznícen bleskem oka,
jenž k vzletu žehná, kde čin velký kyne,
jenž odpouští, když cílem krok se mine.
A přijde doba – dožij se jí v štěstí!
pod dětí polibky kdy stříbrem kvésti
tvůj bude vlas... kéž můj by též hned vedle!

Meter: iambic
CESTOU. (V.)
by Jaroslav Goll

Prší, prší neustále,
nepřestane ani dnesky,
už se nedostanu dále,
za nocleh vás žádám hezky.
Prší, prší, jen se lije:
nežli moknout proudy deště,
lépe se to víno pije:
švárné děvče, nalej ještě!

Meter: trochaic
28.
by Friedrich Rückert

Du sagest: Falsch war dein Orakel, wie es pflegt.
Sag das nicht, sondern sag: Falsch hab' ichs ausgelegt.
Stets deutlich ist, doch stets vieldeutig Profezeiung,
Und immer schützt sich selbst die Weihe vor Entweihung.

Meter: iambic
1L: Es regt der Keuschheit Bild der Schwaan hier sein Gefieder
by Christian Friedrich Hunold

Es regt der Keuschheit Bild der Schwaan hier sein Gefieder
Nicht weit davon hört man auch ihre. Sterbe-Lieder.

Meter: polymetric
Auf den Geburts-Tag einer vornehmen
 Frauen/ im Nahmen eines andern.
by Johann Georg Gressel

Ermunter dich mein Geist/ und rühm die holden Stralen/
Womit sich dieser Tag vor andern kostbahr macht/
Schau
Er doppelt seinen Glantz mit ungemeiner Pracht.
Die Erde fecuet sich/ sie will sich mit erheben/
Und die Natur vermehrt was sie schon offt gethan.
Die Deutung wil sich selbst in diesen Worten geben:
Es zeigt was grosses an.
Es zeigt was grosses an/ und macht durchaus beglücket
Wenn eine edle Seel den Tag offt wieder schaut/
An welchem sie zu erst die Erde angeblicket/
An dem des Himmels Gunst den Wohlfahrts-Grund erbaut:
Sie kan Hoch-Edle Frau auch dieses Glücke sehen/
Denn dieses ist der Tag/ der ihr das Leben gab/
Sie ist ein fruchtbahr Baum darbey die Worte stehen?
So grünte Arons Stab.
So grünet Arons Stab/ und brachte süsse Früchte/
Und mir wil ihre Gunst ein gleiches Wunder seyn/
Wenn ich mein Sehnen hin zu ihrer Güte richte/
So trifft mir also fort/ was ich gewünschet/ ein.
Mein Himmel lasse sie in stetem Glücke grünen/
Schütz diesen edlen Baum mit deiner starcken Hand/
Denn wird die Uberschrifft auch mir zum Vortheil dienen/
Gerecht zum Widerstand.
Gerecht zum Widerstand ist sie mir stets gewesen/
Wenn mir ein Unglücks-Sturm nicht allzu ferne war/
Man kan die Gütigkeit an ihrer Stirnen lesen/
Wenn mich ein Mangel drückt so wird sie offenbahr/
Ist Indien befugt den Wunder-Baum zu ehren/
Weil es von dessen Stamm fast alle Sachen hat/
So laß ich mich von ihr mit diesem Denck-Spruch hören/
In Worten und der That.
In Worten und der That verspühr ich ihre Liebe/
Mein Himmel zahle doch vor mich die Schulden ab/
Kein Unfall mache nie den Freuden Himmel trübe/
Sie seh offt diesen Tag entfernt von Noht und Grab/
Mein Unvermögen weiß nichts bessers ihr zu schencken/
Als daß der grosse GOtt selbst der Vergelter sey/
Und bey die Ehren-Kron will ich die Umschrifft dencken/
Der Lohn wird immer neu.
Der Lohn wird immer neu/ den dieser Fürste giebet/
Und in der Ewigkeit nimmt er noch täglich zu/
Sie wird in seinem Schutz von keiner Noht betrübet/
Er mehret ihre Lust/ und fordert ihre Ruh;
Indessen laß er sie/ Hoch-Edle/ lange leben/
Sie sey ein Lorbeer-Baum/ der mich noch ferner schützt/
Ich will die Läuterung mit diesen Zeilen geben:
Ich lache wenn es blitzt.

Meter: iambic
Květina štěstí. (2.)
by Jan Václav Tůma

Hledala sestra má,
hledala květiny,
pustá je zahrádka,
ani květ jediný.
Plakala, prosila
o jeden kvíteček,
a našla na konec
podivný stoneček.
Bez barvy, bez květu,
celičký pichlavý,
utrhla, nedbala,
že se tím skrvaví.
Vsadila, pěstila,
slzou zalývala,
s časem se minul čas,
květ si odchovala.
A byl to krásný květ,
vyrostlý z bolesti,
jako když blaženost
zrodí se z neštěstí! –

Meter: dactylic