PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
STARÝ POKOJ.
by Adolf Černý

Veliký pokoj, tmavé malby
ve zlatém poli na stěnách,
zaniklý život v něm jak spal by
po všechněch kolem proměnách.
Jak by byl zaklet za tím prahem,
přes nějž se zřídka přechází,
jak by byl zaklet s dávným blahem
v zčernalé na zdích obrazy.
Dumavé, dávno shaslé oči
z rámu se na mne dívají,
zdá se mi, za mnou že se točí,
který sem vnikám potají.
Zdá se mi, měkkých rysů paní,
v kterých sní duše dobrota,
dívá se na mne v usmívání
prchlého dávno života...
Štěstí, jež kvetlo tady kdysi,
utkvělo na zdech růžemi,
dívá se na mne tváře rysy,
rozpadlé dávno pod zemí...
V lenošku starou tich jsem klesl,
kouzlím si zašlé půvaby –
v tom jak by za mnou blíž se nesl
těžkého šelest hedvábí...

Meter: iambic
Vom Ursprunge der Welt.
by Barthold Heinrich Brockes

Die in nur gar zu kleinen Schrancken
Verschrenckte menschliche Gedancken
Die haben sich umsonst zu zeigen vorgenommen,
Ob könn’ aus Nichts, ein Etwas kommen.
Es leidet die Vernunfft ein solches Dencken nicht;
Doch wird bey allem seinem Licht
Es diesem stolzen Geist noch weniger gelingen,
Sich einigen Begriff von cörperlichen Dingen,
Als wär von Ewigkeit ihr Ursprung, beyzubringen.

Meter: iambic
¡Ave, César!
by Manuel José Othón

Eres, Amor, tirano de tiranos,
verdugo sin piedad, déspota impío,
emperador de inmenso poderío
que esclavizas a todos los humanos
De la historia registran los arcanos
crímenes mil de tu reinar sombrío;
su libertad, su dicha y su albedrío
todos los seres ponen en tus manos
Alcanza tu poder omnipotente
lo mismo al poderoso que al mendigo;
todos acatan tu mandato mudo
Yo a tu presencia bajo mi alta frente
y, ¡Salve, César! -resignado digo -
¡Voy a morir por ti, yo te saludo!

Meter: polymetric
Básník.
by Adolf Heyduk

Hle básník, dříve druh bohů,
štítonoš pravdy a krásy
a Mus,
temenem do nebes sáhá,
nohama prachem však bředne
nepoznán lidmi, klet bohy.
U jejich stolu dřív hostem
z věčnosti popíjel číše
vždy blah,
ovit jsa milosti květem,
růžemi něhy a lásky,
nepoznal touhy ni žalu.
S Olympu pozíral dolů
na věku zaváté stopy
a zas
na věků dráhy budoucí,
v hlubokost nebe i země,
moře i pekla i srdce.
Vesmír svou obsáhal myslí,
života meze i smrti
ves čas;
zřel, kterak tvorstvo se zmítá
záštím a vášní a zlobou;
vše zřel a litoval lidstva.
V duši mu zvolna se hlatil
vroucnosti rubín i žalu,
ten skvost,
jenž na dně srdce mu leží,
syt jeho horoucí krví
i svatým nadšení žárem.
Před věky mocen a štasten
uvržen Titánův mocí
byl v prach;
bloudí v něm krvavou nohou,
s krvavým srdcem i čelem,
neznaje míru a klidu.
Vzpomíná nadzemské krásy,
nektaru věnčených číší
i snův
vzbuzených polibkem zory:
krásných a milých a svůdných,
o velkém poslání lidstva.
Lidstvo však klesá a padá;
člověk se přidružil k zlobě,
ó žel!
bližního stává se vrahem,
démonem hněvu a vášně,
nohsledem zhouby a vraždy.
Básník pak, pomoci touže,
bloudí, štván vlastními bratry,
sem tam;
hlas jeho zaniká slabý
v pokřiku křivdy a pomsty,
při zvuku broušených zbraní.
Nešťastník! Rozdvojen srdcem
nebes zřel blaho i světů
zlý vzruch.
To ve snu srovnává všakém,
ale jas božského klidu
navždy mu unikl z ňader.

Meter: dactylic
1L: Un möt ick vorwärts as Rekrut
by John Brinckman

Un möt ick vorwärts as Rekrut
mit Sabel un Musket,
denn helpt dat nich! Hul nich so lut
un heww di nich so, Gret!
De Trummel sleiht nu trumtritrum!
Kamrad, kumm! Kamrad, kumm!
Rechten, Linken! Speck un Schinken!
Grad de Been un stif de Nack –
Kamrad, kumm mit Sack un Pack!
Un wenn een möt, denn möt he wull,
un got is, wenn he kann
un nich glik hett de Bücksen vull
un höllt sick as'n Mann.
Kommißbrot hen! Kommißbrot her!
Is Helm dat, is dat Hot –
heww dor ick, heww ick hier dat swer,
süh, Dirn, dat is glik got!
Ick wull, hier stünn man sonn Franzos,
sonn Klas vun Hannemann –
furtst mit de Plemp fohrt'ck up se los
un haugt se in de Pann.
Ick weet, du büst un bliffst mi tru;
na, lach eens, Dirn! Wat weenst?
Keen anner ward min Fru as du –
un nu adschüs noch eens!
De Trummel sleiht nu trumtritrum!
Kamrad, kumm! Kamrad, kumm!
Rechten, Linken! Speck un Schinken!
Grad de Been un stif de Nack –
Kamrad, kumm mit Sack un Pack!

Meter: iambic
317
by Josef Vlastimil Kamarýt

Moudrý považuje,
vážně pokračuje,
by se neurazil,
by věc nepokazil.

Meter: trochaic
DUCE! DUCE!
by Petr Křička

Svítě očima a zježiv chvost,
podlý šakal, zbabělec a chlubil,
tygrem odhozenou hryže kost,
štěkal do světa, že býka ubil.
Dlouho se tak chvástal troufale,
až sám uvěřil své statečnosti –:
žalně spráskán, vyje zoufale,
prchá ze vsi zpět k své holé kosti. –
Plení Pruhovaný ohradu,
za ním šakal jako stín se plouží.
Zase ponížen, zas o hladu,
na bezcitnost zlého světa touží.
Jeho pán a mistr budil děs,
svět ho proklínal a nenáviděl.
Ale nejpovrženější pes
jako šakal skučeti se styděl.

Meter: trochaic
51.
by Friedrich von Logau

Wein ist der Erde Wasser, das Sonn im Stocke kocht;
Das mag ich; was im Fasse wächst, hab ich nie gemocht.

Meter: iambic
90.
by Friedrich von Logau

Was macht die edlen Stein und klare Perlen werth?
Ihr Werth nicht, sondern das, daß man sie so begehrt.

Meter: iambic
Sonnwendfeuer
by Ludwig Thoma

Drunt'n is Nacht,
Alle Liachta ausg'macht,
Finsta und schwarz überall'n.
Buama, laß ma's uns g'fall'n?
Schaugt's umanand!
Herrgott, wia schö is dös Land!
Müaß ma's de Schwarz'n verschreib'n?
Daß uns de Freud außi treib'n?
Hui! Sunnawend!
Her mit de Scheiteln und brennt!
Leucht'n halt do no amal
Lustige Feuer ins Tal!
Sehg'n sie an Schei',
Kunnt ja dös aa'r amal sei,
Daß sie's spanna da drunt,
Wia ma's heller hamm kunnt.

Meter: polymetric
Z violek. (12.)
by Irma Geisslová

Když díváme se v dáli,
kde s poli obzor splývá,
nám píseň v duši zvučí
tak divná, toužná, tklivá,
co znamená?
By dospěli jsme výše
jak povahy, tak umu,
a šťastni byli v srdci
i za bouře, i v šumu –
to znamená.

Meter: iambic
Bey dem Dobenecker- und Eunoi-
 schen hochzeit-feste.
 D. V. M.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Auf, schäfer!
Auf! wo ihr immer steckt,
Wenn euch der herbst erschreckt
Mit den betrübten tagen,
Die unsre felder plagen.
Auf, schäfer!
Geschwinde!
Verlaßt das faule dach,
Und folgt den nymphen nach,
Die heute mit den hirten
Bemühet sind um myrten.
Geschwinde!
Erscheinet!
Mit einem frohen chor;
Sucht alle lust hervor,
Durch flöten und schalmeyen,
Nebst angenehmen reyen.
Erscheinet!
Zu ehren!
Der längst gewünschten zeit,
Die itzund hoch erfreut
Zwey treu-verbundne hertzen
Bey ihren hochzeit-kertzen.
Zu ehren!
Dem liebsten!
Der nach viel müh und schweiß
Erlanget diesen preiß:
Daß nun in seinen armen
Maria wird erwarmen.
Dem liebsten!
Der liebsten!
Die ihre frohe brust
Erfüllet sieht mit lust,
Durch ihres liebsten blicke,
Trotz aller neider tücke.
Der liebsten!
Drum singet!
Daß wiesen, thal und wald
Von eurem thon erschallt,
Daß auch die schafe springen
Von eurem hellen klingen.
Drum singet!
O himmel!
Verknüpffe dieses band
Durch einen guten stand,
Laß ihre fette trifften
Mit mißwachs nicht vergifften.
O himmel!
Beschlüsset!
Und nehmt die pfeiff in acht,
Daß ihr was neues macht,
Wenn wir in einer wiegen,
Sehn einen pachter liegen.
Beschlüsset!

Meter: iambic
- 9 - Exclamación del poeta por un hombre que siempre andaba diciendo, que era muerto
by Lope de Vega

O tú buen hombre, o tú cualquier que seas,
trágico de mi fin Mercurio alado,
que sin ofensa, herencia, ni cuidado,
la voz en referir mi muerte empleas.
Primero que te goces y la veas,
pases la barca de Carón tiznado,
y si no tienes óbolos, a nado
te trasladen las márgenes Lereas.
¿Qué te ha hecho, Burguillos, bestia fiera,
que quitas a la muerte su trofeo,
cuando menos la teme, que la espera?
Déjale honrar el coro Pegaseo,
que como aguardes a que Dios lo quiera,
él se lo morirá sin tu deseo.

Meter: iambic
XXI Já četl jsem ti na čele,
by Emanuel Miřiovský

Já četl jsem ti na čele,
že smutno je v tvé duši,
a srdce tvoje krvavé
že svoje konce tuší.
A ty tvé tváře ubledlé,
ty mi to pověděly,
že upomínky mladosti
se v dálku rozletěly.
A to tvé oko, bože můj,
to vyhaslo už celé,
jen časem z něho slzičky
se derou neveselé.
A kdybych viděl do srdce,
ach, tam as krve mnoho – –
to nezatluče na věky
už více pro nikoho!

Meter: iambic
UBOHÝ.
by Augustin Eugen Mužík

Ach já bloud a ubožák,
nevím už teď, co a jak!
Upadl jsem v nesnázi,
baba, ach, mne obchází.
Kam se vrtnu, sem i tam,
všady babu v cestě mám,
a kam kouknu den co den,
staré tváře vidím jen.
Baba, která chce se vdát,
horší holek tisíckrát.
S babou není věru žert,
té neujde ani čert!

Meter: trochaic
FRAGMENTY BÁSNĚ „VENUS LIBITINA“
by Viktor Dyk

Tramway se zvolna rozcinká.
Sedím v ní sám!
Směs dojmů duši rozchvívá.
Podivná směs!
Duše si leckdy vzpomene
na záchvěvy ty vzdálené,
proč ale teď?!
Vím... Jdeme tichou ulicí.
Večer je již.
Zvědavě na mne pohlíží
v tmu její zrak.
A kolem hlučí hříchy měst.
Všechno, co roste, živo jest
kypí a vře.
Vidím to silné tělo zas.
(Smyslné je!)
Vidím ten výraz na těch rtech.
– Uhádnu jej?! –
Něco mne náhle zatíží.
Zvědavě na mne pohlíží
v tmu její zrak.
A náhle zcela umlkám.
Nelze nic říc’.
Náhle vše ve mně strnulo,
nelze se hnout!
Náhle vše, všechno oněmí
a pohlédnouti nelze mi
do očí těch!
Nad její touhou, touhou mou
jímá mne hnus.
Všechno jsme jasně viděli,
pozdní je stud.
Je toho mocná lavina.
Vše, nač teď vášeň vzpomíná,
blátivo tak...
Dlouho oř plání ujížděl
a teď se vzpial.
Nad svými, tvými cestami
já mlčím teď.
Vše v hnusu onom oněmí
a hledět náhle nelze mi
do očí těch.
Tramway teď cinkat přestala.
Já dlouho snil.
Znavené koně frkají.
Ah, to už cíl.
– Vím, duše leckdy vzpomene,
vše to však věky vzdálené,
čím’s kdysi byl...
Třeba též na to patřil zas.
Je noc to letní.
Já okna svoje otevřel.
Bylo tak dusno!
A nyní se mi zase zdá:
Ty sem se snášíš!
A nervy mými zachvěla
omamná touha.
A stíny rostou v postavy
a mají těla.
A ona, jež mne rozbila,
přišla teď ke mně.
Vzala mne zvolna za ruku,
tajemně, tiše.
Zvláštně tak na mne pohlédla
– žhavé má zraky! –
A tělo jasné táhlo mne
blíže a blíže.
A šli jsme. Tiše. Pojednou
v středu jsme města.
Jsou okna černá, zamčená,
ulice pusté.
U dveří ženy potulné
v náruč svou vábí.
A cítím její přítomnost.
Krev prudce proudí.
A ona blíž se sklonila
– divoká touha! –
A tak jsme šli... a ulice
mlčí tak přísně.
Tak jsme šli. Nevím. Pojednou
nahá zde pole.
Jak v tuto alej přišli jsme,
kde pláče listí?!
Jdem’ zachmuřenou alejí
a měsíc svítí.
A ona na mne pohlédla
zářivým okem,
co hrůza duši jímala
za každým krokem.
A alej nikdy nekončí.
Dlouhá je cesta.
Tak jsme šli. Nevím: ale v ráz
všechno je jiné...
Vše, co dřív bylo, zmizelo!
Letíme vzduchem.
To jak mi ruku podala
drobnou a bílou.
Výš v extási tu horečnou,
výš, tam je žití.
Výš, kde vše plně zazáří
a všechno hoří.
To jak mi ruku podala
drobnou a bílou.
Však běda: náhle ruka ta
pozbývá síly.
Je pavučina pouhá to
a na ní visím.
Na pavučince visím tu
ve hvězdné výši.
A všechno teď se rozchechtá
divokým smíchem.
A náhle všechno chmurné je,
vše je tak hrozné.
Nemluvím... Jenom zoufale
vidím, jak mizí.
A jenom jedno ještě vím.
Ne, ona nelže.
To jedno jenom utkvělo
v strnulé hlavě.
Ona, ta náhle vzdálená,
nemůže lháti.
A pavučina třese se.
Ona je v dálce.
Houpám se kdesi u nebe,
vysoko houpám.
A pavučina slabá tak,
ona však nelže!
Tak ještě nutno vzpomenout...
čím teď list onen.
Slunce mi září do oken,
do jejích řádek.
Houpám se kdesi u nebe,
vysoko houpám.

Meter: iambic
1L: Bewahrst mein ernstumflossnes Bild du im Gedanken nicht?
by Betty Paoli

Bewahrst mein ernstumflossnes Bild du im Gedanken nicht?
Bricht meine Liebe deiner Brust umeis'te Schranken nicht? –
Ich denke fast, es muß gescheh'n, denn wer, o sage, wer
Erbarmte meiner Seele sich, der tödtlich kranken, nicht?
Das Meer der Zeit verschlang die Lust, die Hoffnung und das Heil,
Nur meine Leiden standen fest, nur sie versanken nicht!
Als Felsen ragen sie empor im wüsten Ocean;
Des Lebens Brandung rauscht drum her, allein sie wanken nicht.
Doch sinnend weilet gern mein Geist auf ihrer höchsten Höh,
Von Eb'nen könnt' er sich so leicht zum Himmel ranken nicht.
Als Brautgeschenk gabst du mir Schmerz, der führt zu Gott hinan,
Wie sollte ich für solch Geschenk dir innigst danken nicht?

Meter: iambic
8.
by Friedrich von Logau

Wie man Christi Leib kan essen, wie man Christi Blut kan trincken,
Lest sich jener diß vernehmen, lest sich dieser das bedüncken.
Der den Leib gab selbst zur Speise, der das Blut gab selbst zu trincken,
Der wird leisten, was versprochen; ich wil glauben, du magst düncken.

Meter: trochaic
[die Knechtschaft hat meine Jugend zerstört]
by Franz Grillparzer

Die Knechtschaft hat meine Jugend zerstört,
Des Geistesdruckes Erhalter,
Nun kommt die Freiheit sinnbetört
Und raubt mir auch mein Alter.

Meter: iambic
11. Usnul les – a poutník měsíc
by Josef Kuchař

Usnul les – a poutník měsíc
nad tím nočním světem kráčí
bledý, smutný jak syn kletby,
že mně teskno, že mně k pláči.
A tou slzou uvolním si,
já ní schřadlé srdce zrosím,
a v tom svadlé lístky bledé
z doby mladé lásky nosím.

Meter: trochaic
- 73 -
by Lope de Vega

Descalzo el pie sobre la arena ardiente,
ceñida la cabeza de espadañas,
con una caña entre las verdes cañas,
que al Tajo adornan la famosa fuente.
Tiende sobre el cristal de su corriente
su cuerda el pescador, y por hazañas
tiene el sufrir que el sol por las montañas
se derribe a las aguas de Occidente.
Sale a su cebo el pez en tal distancia,
mas, o gran pescador Cristo, ceñido
de espinas, que en la caña de tu afrenta.
Sacas del mar del mundo mi ignorancia,
el pie en la cruz, ribera de mi olvido,
para que el cebo de tu sangre sienta.

Meter: iambic
55.
by Friedrich von Logau

Ob sich deß Beruffes mühen
Gar biß an die Nacht verziehen,
Ist uns doch vergünt die Nacht,
Die davon uns müssig macht.

Meter: trochaic
Am Hängetau
by Joachim Ringelnatz

Das Hängetau ist lang und steil.
Jedoch die Übung an dem Seil
Ist heilsam und veredelt.
Dieweil du kletterst, wächst das Tau
Dir hintenraus und wedelt
A la Wauwau.
Marie, die unten nach dir blickt,
Kommt mit der Quaste in Konflikt.
Ich wette um ein Faß Gelee:
Drei Meter über der Erden
Erfaßt dich plötzlich die Idee,
Du möchtest Seemann werden.
Der Kletterschluß mißlingt dir freilich.
Er klingt auch häßlich papageilich.
Schon dieserhalb und um so mehr
Schwankst du verzweifelt hin und her,
Als atemloser Pendel.
Und jäh umgibt dich in der Luft
Ein unartikulierter Duft
Sehr abseits von Lavendel.
Und dann erreichst du ganz verzagt
Den Balken unter Pusten,
Und weil Marie von unten fragt,
Und weil die Stimme dir versagt,
So fängst du an zu husten.
Die Dame frägt ob schwindelfrei
Und schüttelt die Manilla.
Du mimst voll Angst und Heuchelei
Den schwärmenden Gorilla.
Doch weil allmählich Zeit vergeht
Und nirgends eine Leiter steht,
Entschließt du dich voll Grausen
Und präsentierst dein Hinterteil
Und angelst lange nach dem Seil
Und läßt dich plötzlich sausen.
Du plumpst der Dame auf die Brust
Und tust, als tätst du das bewußt,
Und blähst dich wie ein Segel.
Und nickst ein heiteres Allheil!
Und lachst und fühlst dich doch derweil
Teils Burschenschaft, teils Flegel.
Kein Mädchen, nicht einmal die Braut,
Sieht gerne Hände ohne Haut.

Meter: iambic
94. An ebendenselben
by Gotthold Ephraim Lessing

Du nennest meinen Rat ein schales Sinngedicht?
Trill, einen andern Rat bekömmst du wahrlich nicht.
Zum Hängen und zum Freien
Muß niemand Rat verleihen.

Meter: iambic
8
by Gottfried Keller

So beginnt es rings zu leben,
Und die alten Spinnen weben,
Und die schwarzen Mäuse nagen,
Und ich wollt, es würde tagen!
Hielt den Teufel für gestorben,
Und nun spukt er unverdorben
Noch in diesen Mauerschlüften –
Bis der Zeugwart kommt, zu lüften!
Zeugwart ist der Herr der Stürme,
Der die Felsen bricht und Türme
Und der Torheit rohen Willen
Wird mit Bitternissen stillen!
Wehen wird's in Ungewittern,
Daß das Haus im Grund muß zittern
Und die Ziegel auf dem Dach
Klappern uns vor Ungemach!
Wohl uns, kann man alsdann sagen:
Die das Glück nicht mochten tragen,
Haben ihres Unsterns Nacht
Sich zum Morgenstern gemacht!

Meter: trochaic
V PODOLANSKÉ DOLINĚ.
by Josef Kalus

V podolanské dolině
přised ptáček k malině,
švarný šohaj k dívčině:
„Krásnější jsi bezmála
než malina dozrálá:
rci, zda by ses nevdala?“
„Ač mi nikdo nebrání,
mám dost času na vdání!“ –
„A mě mrzí čekání!“
„Čekej, však se dočekáš!“
„Pověz, co proti mně máš?“ –
„To: že piješ, v karty hráš.“
„Piju jenom ze zlosti,
v karty hraju z hořkosti:
že máš s jiným známosti.“
„To bych nevěděla s kým?“
„S myslivečkem Podhajským:
mluvíváš prý často s ním.“
„To je hrozné neštěstí!“
„Budeš, milá, v pověsti!“
„Ty s pijáckou neřestí!“
„Nedráždi mne, pro Boha!“
„Jsem já roba nebohá!“
V tom zní lesem: „Haloha!“
Šohaj stanul na smrt bled.
Podhajského krok tu ved:
čtveráctvím mu sršel hled:
„Hle, hle, panna s ruměnci
vine se tu k mládenci
jak nevěsta k snoubenci.
Budou svatby? – A kdy as?“ –
„Brzy: pozvem taky vás!“
„Přijdu!“ v lese zanik zas.
„Vezmeš si mě?“ šohaj řek.
„Vezmu, ale,“ hlas jí změk,
„nebudeš hrát?“ – „Hrál jen vztek!“
V podolanské dolině
hoch se tulí k dívčině,
ptáče k vonné malině.

Meter: trochaic
CANTU DURO
by František Leubner

Zlom pevnou šíj – a hlavy vzdor se nepokoří.
Kat s rotou pochopů jej vláčel na stinadla,
švih meče svistný – a v koš hlava padla –
ret zaťatý se k stonu neotvoří!
Knih smolných písař pravdě ku příkoří,
ač ostřil brk i pomluv na žíhadla,
jimž z pranéřů znak necti v čele hoří.
Hrot rožně z věže výklenků se noří
a na něm v postrach trčí hlava schladlá
vší chátře ujařmené na divadla,
jež katů štítí, rychtářům se koří.
A hlava vzdorně trčí nad náměstí ruchem.
Svit slunný po jasném ji čele žíhá,
kol hrdých skrání vlas se volně vine.
Ač dravce láká hniloby již puchem
– na kranclích věže hladný havran číhá –
spár otupí, však lebky nerozkline!
Ať vybělí dne žár ji znojným suchem,
prach ulic na ní deštěm v kal se plíhá:
klid z očí vhnilých přísným vítězstvím se line.

Meter: iambic
ÓDA MELANCHOLII.
by Jaromír Borecký

Já tebe nezpívám, jež nivou kráčíš snivá,
kdy mlha večerní se klade v ticho brazd,
ni tu, jež v čelo hor se blesku vráskou vrývá
a sněhu kadeří se vine nad propast,
jež v jeseni čár dýše ztlívání,
stře polobarev čaloun splývající
a přebytkem šťav hrozen mokvající
si tiskne do skrání,
jež bosonoha, s rozpuštěnou kšticí,
chce zmdlena polibky se v poustce lásky stříci.
Ať jiní zpívají tvou zadumanou krásu,
tvé stesky, touhy, žal, tvých vzdechů lahodu,
kdy vrba smuteční, jíž do spuštěných vlasů
jak v harfu vánek sáh, se chýlí nad vodu,
kdy v stín jí pluje labuť unylá
a milenci své všeptávají stony,
co příroda šer zlomenými tóny
se celá opila
a ticho do ran kape balsám vonný,
jak v chrámu setmělém žalm smírné antifony.
Já hloub se zadíval v tvé potrhané rysy,
v tvou Medusinu tvář, jež zděšený má zrak,
jíž hadů pletence se skrání vpadlých visí
a čelem rozrytým se honí trudů mrak.
Tvá krása jiný vzhled má, ponurý,
než sentimentálních těch snílků snění
ji sobě kreslí v prázdném roztklivění,
zrak upřen v azury,
do dálek, kde se třpyty vidin mění,
nad něž i ve smutku přec rozkošnějších není.
Ne, melancholie, ty neznáš sladké něhy,
v niž halí básníci svůj neurčitý stesk
po čemsi neznámém, co volá je v své břehy,
v ta moře nezměrná, jichž neosvítí blesk
lidského poznání. Jen z vylhaných
jsou vidin černých zpředeny tvé dumy,
vše hrady činů boří se ti v rumy,
smích do úšklebku rýh,
a pod dechem jak hyeniny čumy
vždy radost života se v hrobný puch ti tlumí.
Tvé oči podlity bezesných nocí sledy,
a v žilách černá žluč ti kalí zhoustlou krev,
pleť tvoje pergamen je popelavě šedý,
jde ztracen do sebe tvůj třesoucí se zjev,
sem, tam, jak měří kyvadlo trať svou.
Když růže vezmeš do vyzáblé ruky,
ne jejich barvy, vůně, svěží puky,
jež touhou žití vrou,
jak umíráčku opojena zvuky
jen vidíš vadnutí a odpad, tlení, muky.
Ty svazky roztrháš, jež nejpevnější v žití,
od muže manželku, od dětí matku rveš,
cit, lásku zardousíš v své zadrchané síti
a místo poznání si vsadíš na trůn lež,
za pravdu vzýváš její výmysly,
ve visích trapných čelo chýlíš v dlaně,
či nepokoje plna těkáš planě.
Tvůj hrozen nakyslý,
a jenom úhor rodí tvoje stráně.
Ó, bolehlav a blín vplet’ symbolem si v skráně!
Tak by ti slušely, jak úponkoví révy
a kůže pardalí a thyrsus maenadě.
Vždyť zkázné myšlénky jen sebevrahů jeví
se východem ti být jediným na snadě.
Znáš jenom tíseň, pocit nicoty,
a nepřátelství oblehá tě všady,
léč pomluv zříš jen, úklady a zrady,
jež duši na hroty
chtí vbůst jak v kopí divé kavalkády
a tělo usmýkat přes prohlubní svých spády. –
A přec jsi velebná i v oné chorobnosti.
Svou mukou veliká. Tvůj krutý majestát,
jenž v černém brokátu jde hrůz, já poznal dosti,
jak slepě zdeptá vše a srdce umí zdrát.
Ó, vyvrchol svou velkost tragickou,
jež vyzírá z tvé pathétické masky
rtů zkřivením a trpnou brázdou vrásky,
a smiluj nad lidskou
se bídou: střemhlav ve propast!... dle zkazky
jak Oidipova sfinx... to k lidstvu zhynout z lásky...

Meter: iambic
1L: Der Glaub allein ist tot, er kann nicht eher leben,
by Angelus Silesius

Der Glaub allein ist tot, er kann nicht eher leben,
Bis daß ihm seine Seel, die Liebe, wird gegeben.

Meter: iambic
TANT MIEUX...
by Rubén Darío

Gloria al laboratorio de Canidia,
gloria al sapo y la araña y su veneno,
gloria al duro guijarro, gloria al cieno,
gloria al áspero errar, gloria a la insidia,
gloria a la cucaracha que fastidia,
gloria al diente de can de rabia lleno,
gloria al parche vulgar que imita al trueno,
gloria al odio bestial, gloria a la envidia.
Gloria a las ictericias devorantes
que sufre el odiador; gloria a la escoria
que parece la luz de los diamantes,
pues toda esa miseria transitoria
hace afirmar al paso a los Atlantes
cargados con el orbe de su gloria.

Meter: dactylic
XIV. Tak mě kouzlem ondy jala
by František Ladislav Čelakovský

Tak mě kouzlem ondy jala
Tam v besídce růžové,
Že se téměř různem dala
Paměť má i smyslové.
Slova stíhám, řeči matu,
Posléz – a co dávno znám –
Opět milém u záchvatu,
Či mě miluje, se ptám.
Nevím, růže zavzdychnuly,
Čili rtové pošepnuli,
Pnouce k mým se ústům blíž,
Třikrát slaďounké: Ty víš!

Meter: trochaic
JEST TO MOŽNÉ?...
by Julius Brabec

Ó – rci, ty bože, jest to možné,
bych ožil s jarem zase znova,
by ret můj místo: „Dies irae“
pěl zase sladké lásky slova?
„Ó jest to možné,“ nitro praví,
„bys okřál s jarem v duši znova,
vždyť snílek často také villu
si staví blízko u hřbitova.“

Meter: iambic
SEN
by Otokar Fischer

Já smrti řekl „pojď!“ a přiložil jsem k rtům
dvé melodických píšťal, k nimž tančívaly ženy,
a hudbou zvábil jsem tu tichou družku v dům,
kde koberce jsou krví a vínem potřísněny.
V sál vichr světa vtrh a stříbrem zahrál stůl,
jenž zvonil v třesku číší a svítil pomeranči;
když svlažili jsme rty, „chci pít!“ jsem pokynul;
když vzdala mi svá ústa, já zašeptal jsem „tanči!“
A nahá tančila a přiložila k rtům
dvé píšťal, jejichž hudbou kdys vábíval jsem ženy.
A horkých krůpějí jsem sladký zaslech šum
a krví svého srdce měl prsty zkrvaveny.

Meter: iambic