V.
by František Serafínský Procházka

Půlnoc k ránu přehoupla se,
opálové svítání
rozlilo se v bledém jase
od východu po pláni.
Nad rybníky lehké gázy
jitřních par se schulují,
ve procesí podél hrází
proti slunci putují.
Zelený mrak špačků tryskl
z travisk v ryčném rozmaru,
a jim v odvet kohout výskl
probuzení fanfaru.
Ne dlouho král v loži sníval
dryčné práce milovný,
tehdy též se probouzíval
pod polibkem královny.
Dnes své družky neceluje,
mračivě ji odstrkuje,
nepohladí, neosloví,
do jizby jde Cizincovy.
Pták tam zpívá, v omamy
voní rajské balsámy,
každou bolest, každou tíseň
zhojí vůně a ta píseň.
A přec králka tentokrát
tajemství mu všeptnout chtěla,
dvojnásob by měl ji rád,
do květu že vypučela
po letech a po doufání,
po tesklivém vyčkávání.
Na rtu slovo umřelo jí,
čísi ruku cítí zlou,
jež se vše zde bořit strojí,
a lká slzu za slzou.
S Cizincem král zatím dlel,
porady s ním dlouhé měl,
co z nich vzešlo, v nepokoji
lid se záhy dověděl.
Posli tlukou na vše brány,
by se z dědin rychtáři
dostavili k vladaři,
nové řády budou dány.
Ministr tak nový velí,
aby dobře rozuměli.
Zájem státu, lidstva vzruch,
velkých dějů osnování
káží to a času duch.
Nestrpí se prodlévání. –
Nedosekli, nedožali,
od oraček, od pluhů
zástupy se odvšad valí
panu králi v úsluhu.
Černají se pláště všude
na stroj všední hozeny,
vlají bílé haleny.
Co to bude, co to bude?
Pod lipami kolkol dvoru
sněm se koná, poprvé
zamlklý a bez hovorů,
malátný a bez krve.
Divným krojem nastrmačen,
v různých suken strakatě
Cizinec zde stojí mračen;
v širokých šerp šarlatě
po boku se meč mu blýská,
zlatá porta, šev a prým
jiskří kovem třpytivým,
oslněn že zrak je zblízka.
Půlkruhem pak trochu záz
drabantů šik pod kostnami
bokem k boku jako hráz.
Nevědí, zkad přišli, sami,
dle povelu umějí
ruce zvedat, nohou sekat,
klusat volněj, prudčeji,
prohýbat se, sklánět, klekat,
vrážet břitkou kostnu svou
komukoli do prsou.
Neorají aniž sejí,
stojí, civí, zahálejí,
v kostky hrají, popíjejí,
sladké pletky osnují,
povýšeni, v slovu skoupi
královského trůnu sloupy
drabanti se jmenují.
Na oku mít všecko vůkol,
šířit hrůzu jejich úkol.
„Jménem Jeho Milosti
vítám vás tu pohromadě –“
Cizinec řek’, v libosti
černou bradu sobě hladě.
„Světa běh a zájem země,
blaho vaše ukládá,
změn by tušených jen temně
provedla se hromada.
Krásný kraj váš v kruhu celém,
vpravo, vlevo, vpřed i vzad
obklopen je nepřítelem,
vojsk tam silných valný řad,
o vašem jež ráji vědí,
vtrhnou sem, a nechráněn
celý kraj jim padne v plen,
k snídaní vás všechny snědí.
Proto třeba především
vážnost trůnu povznést v lesku,
silným by byl proti zlým,
hlídat vůkol každou stezku
mužstva sborem bedlivým,
hradby stavět, sruby, hrady
na hranicích, jinde všady
a tak dále, což já vím –
a hle, zatím král váš tupě
žil zde s vámi v rovnosti
jako sedlák na chalupě,
král váš z boží milosti!
Bez erbu a bez kočárů,
bez paláce, bez parku,
bez dědice tíhl k stáru,
z brambor živ a z oškvarků.
Beze styků monarchických
se selkou žil bez vzruchu,
o vysokých metách lidských
maje sotva potuchu,
oborával, vláčel hroudy
o rži mluvě, o žitě –
smávaly se lidské soudy
vám i jemu hlasitě.
Však je konec. K slávě z tlení,
ze sna jdeme k probuzení.
Hle, zde prapor rozvinuji,
královský znak ukazuji:
bělouši dva vztyčeni
v poli modrém podpírají
korunu, z jíž zlata plají
drahokamy v jiskření.
Svatým znak ten budiž vám,
nedotknutelným. Já vzhůru
zvedám prapor do azuru,
prvý před ním poklekám.
Královský znak barev jasem
planout bude každým časem
tu i tam vám k uctění
s bran i sloupů na zábraní,
s věží, štítů, s řemení
koní královských a zbraní,
znak královské záštity,
ochrany před nájezdníky,
tak i tady na knoflíky
drabantů je vyrytý.
Potupí-li kdo jej směle,
zákon dnešní ukládá,
jako vlasti nepřítele
hlava katu propadá.“
Drabanti tu o zem třeskli
drnčící v ráz ocelí,
pikami a plechy bleskli
a očima kouleli.
„Za to krále v jeho slávě
neuzříte často právě.
Sevšednění denních styků
vzdálen bude pro příště,
sledovat chce politiku
pro světové jeviště,
vzácnějším se stát vám, vyšším,
tělem dál, leč myslí bližším.
O mnoho jste zpožděni
arci v tomto zřízení.
Bude třeba bez odkladu
vystavěti mistrovsky
místo dvorce ze základu
nový palác královský.
Vznosný musí být a skvělý,
trčící až k oblaku,
jehož nikde neviděli,
zámek krále Hanáků!
Jeho pýcha vaše pýcha,
holá nesvede ho dlaň,
třeba, jak se jinde slýchá,
peněz k tomu – slují daň.
Dosud jste jí, braši milí,
neznali a neplatili,
za to v truhlách stříbrem kvete.
Leč nic chudší nebudete.
Pro novotu nový mrav
k srdcím vašim mluví tklivě –
co a kolik, podle hlav
sepíše se spravedlivě.“
Drabanti tu o zem třeskli
drnčící v ráz ocelí,
pikami a plechy bleskli
a očima kouleli.
„Konečně čím doplní se
moudře naše snesení,
samo sebou rozumí se,
z téže snahy pramení.
Aby trůn stál nerozborně,
nepříteli čele vzdorně,
zákon platil a byl ctěn,
vznešený stav, málo známý,
ode dneška mezi vámi
slavně bude zařízen.
Po králi on první jest,
úctou svět se před ním třese,
za vlast umřít jeho čest,
vojenství on jmenuje se.
Vždy, kde princ se rodí panský –
tak ty věci slavny jsou –
vyjde z lůna po vojansky
na patičkách s ostruhou.
Tajemstvím věc tuto mějte
a víc o ní nepátrejte,
osudy a jejich změny
zemí všech v tom zakotveny.
Jak a kterak chasu svou
spojíte s tou velebou,
provedouce asent skvělý
uvidíme po neděli.
Sláva králi! Jak vás znám,
souhlas ve všem napřed mám,
končím sněm, vám s bohem dávám,
sláva králi! provolávám.“
Drabanti tu o zem třeskli
drnčící v ráz ocelí,
pikami a plechy bleskli
a očima kouleli.
Hanáci však mlčeli.
V lipách starých zašumělo,
přes rovinu chladný vál,
žluté listí, zprahlé v bělo,
zakroužilo do spirál,
nízký obzor popelavě
roztekl se v šíř i dál,
tiše mžilo, dotěravě.
Zchmuřeni jdou ze sněmu,
starost v patách s nimi všude,
útěchou však každému:
nějak bylo, nějak bude.
K pluhům, branám zase zpět
doorat a dovláčet
ztrácejí se bez hovoru,
loudavě a beze vzdoru.
Cizinec zří po nich z dáli,
do posměchu hrne ret:
„Dnes jsme se vás ještě ptali,
zítra budem’ poroučet.“

Meter: trochaic