PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Seele, wirf den Kummer hin,
by Johann Christian Günther

Seele, wirf den Kummer hin,
Deiner Hoheit nachzudencken,
Und las dir den freyen Sinn
Durch des Leibes Last nicht kräncken;
Diese Bürde, so man trägt,
Wird in kurzem abgelegt.
Die Gefangenschaft vergeht,
Stahl und Feßel müßen brechen;
Unsers Lebens Alphabet
Ist ja noch wohl auszusprechen,
Macht doch auch die ganze Zeit
Keinen Punct der Ewigkeit.
Sclaven werden endlich frey
Und der Kercker aufgebrochen,
Wenn des Todes Tyranney
Ihren Feinden Hohn gesprochen;
Ja, der längste Richterstab
Reichet selten bis ins Grab.
Heiden mögen mit der Gruft
Ihren Hofnungsport verschließen
Und, wenn das Verhängnüß ruft,
Thränen vor Verdruß vergießen,
Weil sie dieser Wahn betriegt,
Daß der Geist zugleich verfliegt.
Unser Glaube bricht die Bahn
Durch den Kirchhof in das Leben.
Wer die Welt nicht grüßen kan,
Lernt ihr zeitlich Abschied geben;
Denn er glaubet, daß der Geist
Sich der Sterbligkeit entreißt.
Nun wohlan, ich bin bereit,
Meine Glieder hinzulegen;
Denn des Todes Bitterkeit
Führet uns auf Dornenwegen
In des Himmels Rosenfeld,
Wo die Wollust Tafel hält.

Meter: trochaic
- 781 - Acto I, RUY
by Lope de Vega

La dulce lengua de engañoso estilo
de un lisonjero amigo fabuloso;
la pluma del cobarde cauteloso,
ardiente espada de doblado filo;
Las lágrimas del falso cocodrilo,
de la sirena el canto peligroso;
el león hambriento, el áspid venenoso
que silba por las márgenes del Nilo;
la furia del que hablando se deslengua
contra el ausente, la ocasión pasada
para poder satisfacer su mengua;
en el rendido la villana espada,
no igualan ni a la furia ni a la lengua
de una mujer, para vengarse airada.

Meter: iambic
V hlubokém hoři.
by Alois Škampa

Už jaro dýchá, země sluncem taje
a novým listem pučí tmavý les,
svit radosti se u vše vrací kraje
a v každém srdci ozývá se ples,
všem lásky teplo proniká až na dno
a cit jim blaží úsměvem svých krás:
jen dítě moje, v srdci Tvém je chladno,
a ze tvých retů – dýchá na mne mráz!
Svět omládlý juž květe kol a jásá –
a mně je líp, když toho nevidím,
mně oko s brvy jenom slzy střásá,
já lítosť mám, a na smrť závidím
všem lidem zde tu dětskou jejich radosť,
jež z ňader pryč jim zaplašuje trud,
když vím, že jed mou otravuje mladost,
a že jak žebrák proti nim jsem chud!
A v bídě té ach! proto jen tím více
jich ples mne sžírá němou bolestí,
a při shlédnutí andělské Tvé líce
tím v prach jen hloub mne rve mé neštěstí,
když musím zřít, jak v nadějí mých luhu
jen stará ležet závěj ostává,
když cítit mám, jak za jara mých druhů
má zima vlastní – teprv nastává!...

Meter: iambic
Soneto
by Diego Gonzalo

España tuvo el más felice día,
y temió España el más sangriento estrago,
pobló el contento todo el viento vago,
borró el pesar la luz de la alegría.
Nació Felipe Próspero, y debía,
que el Reino le esperaba con halago;
costó su nacimiento duro halago,
que en su Madre temió la Monarquía.
España el parabién te da dos veces,
(pues Mariana, que tanto a deseado)
del riesgo en que saliste con más gloria.
Con que te da el aplauso que mereces
porque añade valor al triunfo osado,
quien se arriesga después de la victoria

Meter: polymetric
A Fabio contra Aníbal Africano
by Juan de Arguijo

Mientras quede Cartago las banderas
triunfar intentan del valor romano,
y espera victorioso el africano
pisar del vago Tiber las riberas;
tú, grande dictador, entre las fieras
trompas, con lento pie y segura mano,
sin sangre alguna derribaste el vano
orgullo de las armas extranjeras.
No te venció de la opinión contraria
el opuesto rumor a tu alabanza:
que fácilmente lo desprecia el sabio.
¡Oh prudente esperar, oh voluntaria
constancia, por quien Roma ver alcanza
a Aníbal roto y vencedor a Fabio!

Meter: iambic
- CXIV -
by Gongora

Raya, dorado Sol, orna y colora
del alto monte la lozana cumbre;
sigue con agradable mansedumbre
el rojo paso de la blanca Aurora;
suelta las riendas a Flavonio y Flora,
y usando, al esparcir tu nueva lumbre,
tu generoso oficio y real costumbre,
el mar argenta, las campañas dora,
para que de esta vega el campo raso
borde saliendo Flérida de flores;
mas si no hubiese de salir acaso,
ni el monte rayes, ornes, ni colores,
ni sigas de la Aurora el rojo paso,
ni el mar argentes, ni los campos dores.

Meter: iambic
2.  Gegensatz.
by Christian Weise

Das wasser wird berg an spatziren/
Die erde wird im monden gehn/
Die sonne wird am himmel frieren/
Die berge werden niedrig stehn/
Die tische werden untern bäncken/
Die pfützen übern weiden hencken.
Man wird das weinfaß auf dem dache/
Das storchs-nest in dem keller baun/
Man wird
Citronen auf der fichte schaun/
Man wird mit alten scheiden handeln/
Und sie vor in kaneel verwandeln.
Man wird das maul mit peche schmincken/
Man wird speck auf die merthe streun/
Man wird aus leehren kannen trincken/
Bey faulen eyern lustig seyn/
Man wird das bier mit ellen messen/
Und heckerling vor spargen fressen.
Der wird sich auf ein pflugrad sehnen
Der gerne weiche pretzeln frist/
Ein ander gar nach hobelspänen
Der dem salate günstig ist/
Wann ich mein liebgen werde kennen/
Daß sie mich wird ihr liebgen nennen.

Meter: iambic
[schier verdorben ist meine Hand]
by Paul Heyse

Schier verdorben ist meine Hand
Zu jedem ernsten Geschäfte.
Zu strengem Frauendienste verwandt
Erschöpfte sie ihre Kräfte.
Sie band so schwere Flechten los,
Sie löste so feste Spangen;
Sie scheuchte die Träne, die heimlich floß
Von scheu erglühenden Wangen.
Dann mußte sie nachts, statt auszuruhn,
Ein klopfendes Herz beschwichten.
Nun kann sie heute nur leichtes Tun
Im Dienst der Musen verrichten.
Ein lieblich ernstes Frauenprofil
Hinkritzeln mit raschen Zügen,
Oder mit träumerisch gleitendem Kiel
Lieder zu Liedern fügen.

Meter: iambic
Mi lira
by Manuel del Palacio

En cada corazón hay una lira,
cuya voz nos aflige o nos encanta:
cuando la pulsa el entusiasmo, canta;
cuando la hiere la maldad, suspira.
Ruge al contacto de la vil mentira;
el choque de la duda la quebranta,
y al soplo del amor y la fe santa
himnos entona con que el mundo admira
Yo la mía probé, y estoy contento:
¡Bendito tú, Señor, que me la diste
templada en la bondad y el sentimiento,
y las cuerdas en ella no pusiste
del necio orgullo, del afán violento,
del odio ruin y de la envidia triste!

Meter: iambic
No Title
by José Francisco de «Padre Isla» Isla

No hay otro Fray Gerundio, ni le ha habido,
hará inmortal el nombre de Campazas
En casas, en conventos, calles, plazas,
va dos cuartos que mete mucho ruido.
No nos cite el francés envanecido
a Fleury, a Bourdaloue ni a otros mazas,
¿qué Segneri, qué Oliva o calabazas?
¿Ni qué Vieira, portugués erguido?
¿Demóstenes y Tulio? Dos zoquetes
¿Los demás oradores? Mil orates,
por no llamarlos pobres monigotes.
Sólo Fray Blas con otros mozalbetes,
si no le exceden, le hacen sus empates
Por los demás, es gloria de los ZOTES.

Meter: iambic
Die junge Mutter
by Friedrich Hebbel

Sie hat ein Kind geboren,
Zu höchster Lust in tiefstem Leid,
Und ist nun ganz verloren
In seine stumme Lieblichkeit.
Es blüht zwei kurze Tage,
So daß sie's eben küssen mag,
Und ohne Laut und Klage
Neigt es sein Haupt am dritten Tag.
Und wie es still erblaßte,
So trägt sie still den heil'gen Schmerz,
Und eh' sie's ganz noch faßte,
Daß es dahin ist, bricht ihr Herz.
Der mit dem Lilienstengel
Sonst tritt aus einem finstern Thor,
Er ging, der Todes-Engel,
Aus ihrem eig'nen Schooß hervor.

Meter: iambic
Františku Ladislavovi.
by Josef V. Kalaš

Malá práce – velké plány,
ten, kdo stojí, propadá,
rozdávat jen hluché rány...
co pak Vám to napadá?

Meter: trochaic
XVIII. BALLADA O POLIBKU.
by Jaroslav Vrchlický

Kapko ambrosie,
kapko nektaru,
moře poesie
v trudů poháru;
v bujném rozmaru
sladký rýme rtíků,
zvučný kolibříku,
zvoň mi ku zdaru!
Slast jsi, jež ráj kryje
v zemském útvaru;
srdce bouřněj’ bije,
skráň žhne v požáru
a krev do varu.
Dán i brán jsi v mžiku
bez nároků, díků –
zvoň mi ku zdaru!
Tebou duše žije
z mládí ku stáru,
vrásky, jež čas ryje
v strastí úparu,
chmury nesváru
shladíš bez povyku,
manno smrtelníků –
zvoň mi ku zdaru!
Sladký kouzelníku,
buď vždy do páru,
až ku rakve víku
zvoň mi ku zdaru!

Meter: trochaic
Gezähmt soll sein der Sehnsucht Roß
by Max Dauthendey

Steigt frisch der Morgen auf mein Dach,
Dann rufen mich die Sorgen wach.
Sie schreien: geh der Arbeit nach!
Ich leg die Hände nicht zum Schoß,
Ach, meine Arbeit ist so groß:
Gezähmt soll sein der Sehnsucht Roß.
Unbändig hält es niemals Schritt.
Der Zügel mir die Faust zerschnitt.
Noch keiner solche Wildheit ritt.

Meter: iambic
Auf dem Zernsee
by Clara Müller-Jahnke

Schön bist du auch im fahlen Glanze,
im Nebelschleier licht wie Schnee,
in hoher Pappeln Silberkranze,
du Traum der Mark, mein Havelsee!
Wie schmiegt ein Mantel – weich und lüstern –
rotgoldnes Rohr der Flut sich an!
Der Binse braune Rispen flüstern
und schmeicheln sanft um meinen Kahn.
Da plötzlich schrillt wie lautes Weinen
ein Schwanenschrei durch all die Pracht;
ein blau geheimnisvolles Scheinen
erleuchtet deiner Tiefe Nacht.
Und schwirrend hebt der Ost die Flügel,
die letzten Schleier löst er bald –
aufflammend grüßt vom Uferhügel
sein buntes Bild der Apfelwald.
So hat ein Himmelshauch entsiegelt
des Herbstes Fülle auch für mich,
und meiner Tage Reife spiegelt
in deinem klaren Auge sich.

Meter: iambic
1.
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Damals, Seele, ja; ich war ein Kind –
und das alte Forsthaus dumpf und eng.
Und in hellen und in dunkeln Nächten,
wenn ich so am Kammerfenster stand
und die großen Eichen schwarz erschauern hörte,
wurde mir das Dach noch dumpfer.
Denn immer sah ich,
drüben,
drüben fern,
wo aus der Waldnacht um die Felder
die Eine hohe Kiefer in den Himmel horchte,
immer ruhte dann da drüben
durch die Wolken
jener weitgewobne Schimmerkreis.
Und in bleichen Nächten
war er blaß und flehend
wie ein Heiligenschein,
aber in den grauen
tröstlich blau und schirmend
wie der Glanz von einem klaren Stahlschild
oder mild und gelb wie Kronengold;
und ich wollte König werden.
Meine Mutter aber sagte mir's,
dort lag Berlin ...
Damals wußt'ich nicht, warum mir bangte,
als sie mir die Stirne küßte.
Dort lag die Lichtstadt
und straalte ...
Heute ist auch Nacht;
der Mond will in mein Fenster,
und ich sehe über tausend Dächer.
Im schweren, weichen Schnee
ruhn und horchen mit verhaltnem Atem
die Schatten der Stadt.
Bis in den blauen Silberschein der Ferne
schwillt in langen Falten
weiß und zart die sanfte Decke hin,
wie über die Kissen
eines Täuflings.
Die aber, die darunter schlafen –
und wachen? – –
Schwarz und scharf
stechen die Türme,
Kirche neben Kirche,
in den kühlen Himmel;
stahlspitz flittert ein Glanz
um die finsterhohe Kuppelkrone
jenes Palastes,
und über einem dicken Schlote
stockt ein Schild von Qualm.
Jetzt, unten an der Ecke drüben,
wo eine Gaslaterne
trübgelb mit dem Mondlicht kämpft,
schimpft ein frierender Schutzmann
ein betrunknes Straßenmädchen aus.
Seele, ja:
da liegt Berlin ...

Meter: trochaic
PTÁCI.
by Otakar Auředníček

Kdes v pralesích u jezer safírových
jsou zvláštní ptáci, jichž hlas stříbrný je,
jichž rod z paprsků luny fosforových
prý žije.
To nejsou ptáci, jsou to duše bludné
těch básníků, již záhy sešíleli,
již nervosní se v noci mrazné, trudné
v snech chvěli.
To ptáci jsou, již nikdy nezmírají,
již po smrti své ssají visiony
a kadence, a náměsíčné lkají
vždy tóny.
A mé až srdce vylká píseň slední
a roztrženo kdesi vykrvácí,
kéž mezi vás nad svět ten vzletne všední,
ó ptáci!

Meter: iambic
SEM MIŘTE!
by Adolf Racek

Já s ďábly spojím se a se světci se sbratřím
i němou bestií, jen potvor dvou se lekám – – –
– Ta jedna blbství je a druhá tupý výsměch –
Těch dvou když Satan nezná, není pekla.
Můj vrahu, jen mne donuť s blbci k smíru
a zasáhs mne a dobij směle smíchem!

Meter: iambic
TRHANI.
by Otakar Auředníček

Vy trhani, již ubíráte
se kol zářících kočárů,
zda prokletí či slzy máte
v své duše chudém poháru?
Kdy vidíte ty dívčí hlavy,
jež mizí v krajkách brusselských,
ty tváře, v nichž je úsměv smavý,
co vaše bledší jsou než sníh?...
Zda na těch malých ouškách zříte
brillantů viset krůpěje,
a pak již nic víc nevidíte,
jen samých květin závěje?...
Těch brilliantů jiskra každá
vám hruď jak dýka probodá,
vám z očí soptí sterá vražda,
když vás tak dráždí náhoda.
Vy trhani, v té děsné chvíli
co máte v rakvích ňader svých,
zda pomsta jimi vzhlíží, šílí,
jak v klecích vztek lvů zuřivých?
Či v bolesti tonete žáru,
již nestačí víc žádný kvil,
jak zjev ten duše do poháru
by roztavený kov vám vlil?
Či stud chví zapadlými ňadry,
kdy povozy ty mizí v ráz,
stud za tu bídu, za ty hadry,
jež žhavým retem líbá mráz?,
co vámi chví, ó rcete, rcete,
zda pomsta, stud, neb tichý stesk,
že vaše vpadlé oči kleté
tak srdcervoucí mají lesk.
Vy, v nichž snad dřímou Byronové
a Hugové, v továren kvil
váš uspán duch, jejž v době nové
víc nikdo k žití nevzbudil,
vy, již myšlének máte orly,
snad v duši povždy zavřené,
co hlupců dav kol planě horlí
a žvaní fraze šílené,
vy trhani, v ulicích všude
jež zřím jak živé kletby stát,
horečné vaše oči rudé
v své duši cítím stále plát!...

Meter: iambic
Phantasus!
by Arno Holz

Ihm mit Staunen blickt' ich nach;
Doch, wenn mir die Kraft gebrach,
Um ihm nachzuringen,
Dacht' ich bang: genug! genug!
Brechen müssen bei dem Flug
Endlich seine Schwingen.
Und es kam, wie ich gedacht;
Um sein frühes Grab bei Nacht
Flattert die Phaläne;
Wo so oft er bei mir saß,
Blieb ich einsam, und ins Glas
Rieselt eine Thräne.

Meter: trochaic
1L: Mit geschlossenen Augen bin ich
by Ada Christen

Mit geschlossenen Augen bin ich
Durch die öde Nacht gewandelt,
Habe wie im Traum gefühlt.
Habe wie im Traum gehandelt.
Plötzlich bin ich aufgewacht,
Hell den Blick Dir zugewendet –
Denn Du hast in meine Nacht
Der Erkenntniß Licht gesendet.

Meter: trochaic
100. Die Sanfftmut besitzt daß Erd-
 reich.
by Angelus Silesius

Du strebst so embsiglich nach einem Fleklein Erden
Durch Sanfftmut köntestu der gantzen Erbherr wer-
den.

Meter: iambic
Letzte Blüten
by Paul Heyse

Noch eine Ros' am kahlen Strauch
Fand im Advent ich aufgeblüht,
Noch eines Liedes zarter Hauch
Klang mir verstohlen im Gemüt.
Der Rose Blätter taumeln hin,
Da ich sie kaum berührt, ins Beet,
Das Liedchen schwand mir aus dem Sinn –
Für Sommerkinder ist's zu spät!

Meter: iambic
Inhalt.
by N. N.

Du, der bei Lübeck, Eylau Preußens Retter,
Scharnhorst! Dem That, Entwurf erhaben, kühn!
Der Intriguant, der Witzling, wie der Spötter
Vermochten nicht Dich in ihr Netz zu ziehn.
Du ließ’st sie walten, hofftest, daß Fürst
Nich würde schließen Bündniß mit Berlin. —
Dein Sinn hat uns der Freiheit Pfand gegeben!
Bei ihrem Morgenroth erlosch Dein Leben!
Aus Rußlands Kriegsdienst achtzehnhundertsieben
Kamst Du. — Bald hob Dich Deines Königs Gunst. —
Als Kind schon that’st Du Dich im Schreiben üben,
So ward’st Du Meister in der Kriegs-Schreibkunst.
Jm klarsten Wasser fischtest, nicht im trüben
Du! — Schädlich schien Dir stock’ger Aktendunst. —
Direktor heißend, warst Du Kriegsminister.
Corse durchschaut Dich, rief: Rebelle ist Der!
Dein Scharfblick ließ das Recht’ und Best’ Dich finden,
Gründe und Urtheil war bei Dir durchdacht.
Des Geistes Blitz mit Wollen zu verbinden
Vermochtest Du, sahst hell auch in der Nacht!
Da, wo Verzweiflung tobt in finstern Gründen
Gingst Du getrost, doch nahmst Du’s Bein in Acht!
In Staats-Angst-Heilkunst warst Du Zunft-Altmeister!
Dir glich ein Arzt, der alte
Sühnt schon der Tod ein Leben voll Verirrung,
(der Heiland spricht: Tod ist der Sünden Sold.)
Löst
Zerstört selbst Phylax-Wachen über Gold;
So bleibt es schöner, wenn der Selbstsucht Schwirrung
Das Leben nicht berührt, das rein und hold. —
Scharnhorst, als Weg gebahnt Du, Palm' erworben,
Focht’st todt Du fort, bist nicht zu früh gestorben!

Meter: iambic
ULTIMA THULE.
by František Kvapil

Měl život boje své, strastí dost, běd,
však jaro v mladé jásalo hrudi,
vždy smál se do světa jiskrný hled,
nad hlavou jasné vždy slunce se budí.
Vesele hřmělo to v neznámou dál –
až náhle vichřice, mrazy a sněhy
svět skryly rubášem, který tká žal
zklamaných nadějí v illusí břehy.
I v tvou hruď bolest svou zaťala spár –
zpět? Ne! vždy k předu, toť cesty jen půle!
Zas k písni! Dávný vzplá vítězství žár –
splněný žití sen – Ultima Thule!

Meter: dactylic
UŽ RUDÉ MÁKY ODKVETLY...
by Karel B. Hájek

Už rudé máky odkvetly –
je plné, žhoucí léto, moje ženo.
Jsou v polích bílá poledne,
a na obzorech nádherné jsou západy,
a noci oddechu
a po nich zrosená a svěží rána...
Už parnassie kvetou na lukách
a vřes už kvete po lesích, má ženo.
Dny mysterií zázračného plození
své barvy vyplýtvaly jásavé
a vůně opojné
svých pannenských a čistých nadšení –
jsou klidné noci oddechu
a únavy po dlouhých objetích
a dny jsou stejně zázračného zrání.
Už rudé máky dávno odkvetly,
po lesích kvete vřes
a v lukách brzy ocún pokvete už, moje ženo.

Meter: iambic
Caput XIV.
by Heinrich Heine

Hochaufgestapelt im dritten Saal
Sind Schwerter, Streitäxte, Speere,
Harnische, Helme, von Silber und Stahl,
Altfränkische Feuergewehre.
Sehr wenig Kanonen, jedoch genug
Um eine Trophee zu bilden.
Hoch ragt daraus eine Fahne hervor,
Die Farbe ist schwarz-roth-gülden.
Der Kaiser bewohnt den vierten Saal.
Schon seit Jahrhunderten sitzt er
Auf steinernem Stuhl, am steinernen Tisch,
Das Haupt auf den Armen stützt er.
Sein Bart, der bis zur Erde wuchs,
Ist roth wie Feuerflammen,
Zuweilen zwinkert er mit dem Aug’,
Zieht manchmal die Braunen zusammen.

Meter: iambic
1L: Wie heimlich dann im Bett an deiner Brust!
by Otto Erich Hartleben

Wie heimlich dann im Bett an deiner Brust!
Aus Morgenträumen Arm in Arm erwacht,
bestaunen wir den lustigen Sonnenstrahl,
der keck zu solchen Heimlichkeiten drang.
Behaglich recken wir die schlafgestärkten
und schon von neuer Lust durchbebten Glieder,
und selig lächelnd schauen wir uns stumm
in Augen, die der Schlaf noch kaum verliess.
O meine süsse, weisse Hede, komm –
lass deine Haare fliessen! Diese Spitzen –
o lass mich – lass mich: du bist schöner so,
und freier schweifen meine Küsse – ah!
Zieh deine Hände von den Augen, Kind:
was schämst du dich? Der Sonnenstrahl ist keusch –

Meter: iambic
Der Lieb-erfreute
  FJLAMON .
by Georg Neumark

Ach Leiden/ Jammer/ Noth! ach weh der großen Schmertzen?
Ach weh der großen Pem! so ich fühl’ in dem Hertzen/
Hilf mir doch wiederumb/ Cupido starker Gott
Du aller stärkster du/ ach rette mich aus Noht:
Ich bin dir nuterthan/ dir hab ich mich befohlen/
Hilf mir nur aus der Pein. Ich sag’ es urverholen/

Meter: iambic
I. Jara se zachvěla étherem zvěst –
by Josef Kuchař

Jara se zachvěla étherem zvěst –
na křídla vlažnounká vzal ji dech vánku,
laškoval, líbal a lichotil se,
až zbudil pomněnku z modrého spánku.
Procitla na břehu u lesních vod –
kalíšek duhových vzpomínek plný
duší svou, utkanou z májových snů,
vnořil se v lákavou hlubinu vlny.
Vlny ty nejsladší pohádky své
o noci měsíčné, o vílách pěly,
touhou až vzpomínky z kalíšku ven
na modrých křidélkách do vln se chvěly.
Vylétly v étheru křišťálnou výš,
modravou stkaly tam oblohu snivou,
vkouzlily do lučin měňavý květ,
rosu v něj vsypaly duhozářivou.
Vůní se rozprchly po stráních kol,
z hrdélka ptáčat všech jásaly v plesu,
včelkou a motýlem zamihly se,
bájily tajemným šumotem lesů.
Rozpjaly modrou se náručí hor,
v průzračnou dáli svou srdce jež láká,
zableskly úsměvem z dívčiných řas,
za nimiž do světa dní se a smráká.
Volaly kouzelným ozvukem skal,
znějícím ze vzdáli touživým steskem,
posely měkkounký blankytu klín
za vlažné noci hvězd nádherným leskem.
Napadly lásky snem v člověčí hruď,
plničkým nejsladší, blahostné tísně,
vzpučely v srdci mém, aniž vím jak,
prostinkým kvítečkem májové písně.

Meter: dactylic
PÍSEŇ ŽIVOTA.
by Jaroslav Vrchlický

To všecko necháš jak v snu
kol sebe plynout a plynout!
Tu řadu jásavých dnů
i těch, v nichž myslíš, líp zhynout!
A teprv obojích tlum
ti život celičký dává,
to moře illusí, dum,
z nichž slunce souzvuku vstává.
Jak drahou dál bysi jel,
jež prázdnou plání se vine,
kde strom jen jediný čněl,
však cestou dále ti kyne:
tak z žití celého v sled
bod jeden pouze ti kývá,
byť dnů tvých divější let,
on v posléz jediný zbývá.
V tom jednom prožil jsi věk!
v sled řekneš: Dobré vše bylo,
zář stejně jak zármutek
a všecko mně se snilo;
a jako z jízdy té strom
na celé planině kývá,
co vskutku ve mžiku tom
jsi prožil, – jedině zbývá.

Meter: dactylic
Každá práce nese ovoce –
by Karel Dostál-Lutinov

Každá práce nese ovoce –
jen že ne pro svého původce.

Meter: trochaic
MATKA. (I.)
by Antonín Klášterský

„Já věčně nebudu, můj drahý, zlatý hochu,
a v poli co je strom, je člověk, který sám,
v svých musíš starostech mít také štěstí trochu,
a muži co je choť, mé dítě, dobře znám.
Svou ženu přiveď mi! Jak ráda bych ji znala,
tu ruku drobounkou, jež vřele stiskne tvou,
až matky vyhasne ta láska neskonalá,
až bude věčně spát kdes obklopena tmou!
Nu, nech mě. Pravdu dím. Chci její úsměv znáti,
jenž bude rozhánět mrak příštích trudů tvých,
s ní přijde nový svět, nám ona radosť vrátí,
a mně kus mladosti tvých dětí sladký smích!“
A matka pohnuta, jej políbila v čelo
a s něhou hladila mu tmavý hustý vlas,
co synu usmání se tiché na rtu chvělo,
a matce řinula se slza volně s řas...

Meter: polymetric
Z FILOSOFIE DVOU TRAMPŮ
by Petr Bezruč

Pod svitem žlutých a čadících lamp
seděli mladý a stařičký třamp.
Jeden tak čilý jak ve verši jamb,
druhý již starý a šedivý třamp.
Pod svitem žlutých a čadících lamp
tři piva vyblízl šedivý třamp.
Pod svitem žlutých a čadících lamp
vodkou se napájel mladičký třamp.
Sivou kýv hlavičkou šedivý třamp,
zpět budeš kulhat jak mizerný jamb.
Výše zved kalíšek mladičký třamp:
„Po hřbetech pěšin a stezek a ramp
ve středu hájů a lučin a pamp
chodím dnes vesele – mladičký třamp.
Jako se lutristka potěší z amb,
těším se z života – mladičký třamp.“
Kýv hlavou ve svitu čadících lamp,
napil se vodky též stařičký třamp.

Meter: dactylic
PROBLEM ŽIVOTA
by Josef Svatopluk Machar

Malá Sylva mudrovala
o čase a o životě:
Je to divné. Vzpomínám-li
jenom na dny nepříjemné,
když se máma rozhněvala,
když jsem rozbila si pannu,
když mi něco odepřeli,
co bych byla ráda měla –
tu se zdá mi, že jsem žila
tuze, tuze dlouhý život.
Když zas na ty chvilky myslím
kdy mi bylo, že se všechno
na mě směje a já na vše –
zdá se mi můj život krátkým,
jak bych včera přišla na svět.
Je to všecko tuze divné...
Malá Sylva myslí, myslí
na záhadné délky času,
na záhadu svého žití,
jako myslily a myslí
celé věky moudré hlavy
básníků a filosofů,
moudré hlavy, které v posled
nedomyslily se jinam,
než ta milá tmavá hlava
a ta moudrost malé Sylvy.

Meter: trochaic
- CCXXX -
by Gutierre de Cetina

El amoroso piélago corría
la nave del curioso entendimiento,
y no sin ocasión miraba atento
las islas más hermosas que en él vía.
Al fin de navegar arribé un día,
cansado ya de ver islas sin cuento,
en la bella Sicilia, do contento
quedé de aquel deseo que tenía.
Y visto todo el bien que puede verse,
exclamaba diciendo: «¡Oh soberano
aquél que habrá de ti la alta corona!
Si por milagro, Amor, puede hacerse,
haz que sea una hora siciliano,
ya que no puede ser de Barcelona.»

Meter: iambic
Aus dem römischen Tagebuch,
by Friedrich Rückert

Herr! laß mich nicht im fremden Lande sterben,
Wo keine Hand die Augen zu mir drücket
Und keine mir den Ort mit Blumen schmücket,
Wo man mich hinwirft bei zerbrochnen Scherben.
Einst wünscht' ich eine Stätte zu erwerben
An jenem Orte, der seitdem entrücket
Dem Geist ward wie den Augen, wo gepflücket
Vom Tod ich sah die schönste Blum' entfärben.
Das waren Wünsche, die ich that in Reimen,
Als ich, mit Blumenspielwerk überhäufend
Ein Menschengrab, Abgötterei getrieben.
Jetzt fühl' ich still den Ernst im Herzen keimen
In nächt'ger Stund' und flehe, Thränen träufend:
»herr! laß mich sterben heim bei meinen Lieben!«

Meter: iambic