PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 3 - Aconseja a un amigo como cortesano viejo
by Lope de Vega

Don Juan, no se le dar a un hombre nada
de cuanto va ni viene, es cuerdo efeto;
que toda la quietud del que es discreto
en sólo este aforismo está fundada.
¿Qué gobierno, qué ejército, qué armada
corre por vuestra cuenta? Lo perfeto
es el descuido y el tener secreto
cuanto da pesadumbre y cuanto enfada.
Nunca os halléis en juntas ni en corrillos,
que es cuerdo de las bestias el rodeo,
ni en estas ruedas de amolar cuchillos.
Haced de la virtud secreto empleo;
que yo en mi pobre hogar, con dos librillos,
ni murmuro, ni temo, ni deseo.

Meter: iambic
Kosmos
by Peter Hille

So leichthin lächelnd – Gesetz darin.
Und es ist eine Welt geronnen.
Den Göttern ist eine Welt gelungen,
Wie mir die meine.
Und ihre Qual,
Denn die haben sie.
Qualen tragen die Schönheit.
Ungeheuer.
Und schaffe nicht auch ich?
Dein blühendes Schicksal.
Dein blauer, tauender Frieden-Himmel lächelt
Schmerzlich geschlossen,
Und peitscht mich wieder hinweg von mir.
Und all meine Lieder trinken bitteres Wasser.
Ruhlos peitschenden Mißklang.
Und röten gereizt üppige Gewitterblumen
Zu hohen Ahnungen auf.
Ihrer Kelche verwegen schwellenden Purpur:
Tief in die Brust.
Brennt nicht ihr böses Feuer
Das böse Feuer des schwarzen Gewebes,
Und ich finde nicht Ruh
In allen den wandernden Wogen
Des auseinander-
Geratenen Meeres.
Und es wälzt mich meine lechzende Seele,
Wie der heiße Leib der Höhe
Rötlich ruhlos
Welkt zusammen die wuchtenden Wälder
Grellaufschreienden Gestades.

Meter: iambic
Z KRČMY ŽIVOTA.
by Jaroslav Vrchlický

Přes hory cesta neschůdná
na věčnosti pouť běží,
a na rozcestí života
rozbitá krčma leží.
Na černém štítu krvavý
je z dálky nápis znáti:
Čeká se do dne soudného
a slzami se platí.
Nad vraty žlutý, strhaný
se houpá věnec z chvoje,
a přijdeš blíž a poznáš hned,
že je to mladost tvoje!
Bol, hostinský sám maso sní
a hostům dává kosti,
a víno citů posvátných
křtí vodou lhostejnosti.
Sklepnice sluje naděje
a stále ti nalívá,
však v prázdné číši bezedné
jen žluč a ocet zbývá.
Někdy se v lásku zakuklí,
pak divné řeči mate,
a líbáním tě otráví
jak hádě jedovaté.
Pak muzikantů divý rej
zoufalou hraje skočnou;
ó, kdož z nás zůstal nepohnut,
když vášně zuřit počnou!
A když si smyčce polámou
a lampa dohořívá,
na okno klepe kmotr spleen
a každý z hostů zívá.
A pak bludička šílenství
se tiše oknem vkrádá,
a v mrtvém tichu s rachotem
kývadlo času padá.
U krbu, v kterém nadšení
se míhá v záři bledé,
jen kocour zlého svědomí
své hrozné dumy přede.
Pak teta nemoc na berlích
se na návštěvu vláčí,
a co začalo s jásáním,
to obrací se k pláči.
A když se schýlí k půlnoci,
přicválá rytíř k dvoru,
na černém oři harcuje
v kulichů hlučném sboru.
Dva hnáty s lebkou v erbu má,
kus rakve jest mu štítem,
na kosu spustí rejdovák
a tu to vezme s citem.
A zpilé hosti vyhází
bez řeči do příkopu,
a kamením a hroudami
zahází jejich stopu.
A k tomu s štítu hostince
zvon pomluvy vyzvání
na šťastnou cestu na věčnost –
a nikdy na shledání.

Meter: iambic
XXIX. Nic neříkej mi, neodhaluj víc
by Tereza Dubrovská

Nic neříkej mi, neodhaluj víc
tu temnou hloubku zašlé minulosti.
A tajemstvím svou zahal zase líc,
jak závojem se halí cudné ctnosti.
Snad potřebou Ti bylo vše mně říc’,
jak zpovědníku činí lidé prostí,
a čisté duše v šeru zpovědnic –
mní, vyznání že viny jich je zprostí.
Své nahé srdce shlédnout Jsi mi dal,
znám rány Tvoje, znám Tvůj tichý žal,
Tvá důvěra mne blaží, dík měj za ni.
Leč nemluv víc. V ctnost vykvet každý hřích
v tom klášteře, v němž žiješ jako mnich,
sám s Bohem, v lásce, stálém odříkaní.

Meter: iambic
My lidé vrahové jsme svého štěstí.
by Jaroslav Vrchlický

My lidé vrahové jsme svého štěstí.
Jest štěstí zde – však my v ně nevěříme,
a soustavně vždy něco vymýšlíme,
co vraždí je, my nedáme mu kvésti.
Je v našich ňadrech celé naše štěstí,
chce vzplát a zářit, my je zašlapeme
tím, předsudek a domněnka co zveme,
a v rozpuku je zdrtíme svou pěstí.
My lidé nedovedem’ snésti štěstí.
Jak růže kyne – my ji uškubneme,
jak ptáče zpívá – my je zakřikneme
a ku jiné je ženem ratolesti.
My lidé nejsme ani hodni štěstí.

Meter: iambic
PĚTVALD II
by Petr Bezruč

Tož černý byl Mazur a drsný byl Mazur.
Rád napil se vodky, bo ve štole robil,
a baba, ta nerada rozlila vodky.
Ale raz – pozdě v noc – chytla od lampy.
Pysk hryzl Mazur – bo bylo mu směšno
přes brvu vodu lít – a pak zbyla Halka,
Halka, co z černého vykvetla lože.
Mračil se Mazur a ve štole robil,
v Pětvaldě robil a pohladil Halku.
Rád má svoje horníky, kdo jich je vládcem,
a z Modré bere jim pány. Ti poroučí v dolech;
mívají synky. Pro synky třeba je školy.
Tam panské se řeči též naučí horníků děti.
Dobrý a šlechetný kovkopů pán jest,
jasného rodu – tož postaví školu.
Ušklíb se Mazur a udeřil sklenkou.
Co to za školu? Tam nedám své Halky.
Přišel a zašeptal inženýr z Modré:
„Co robíš, Mazure? Jasného pána to vůle.
Cos se ti stane – pán ujme se Halky.“
– Víc vás se jí ujme, až zůstanu v dolech, –
jest děvucha švarna. Já sprostý jsem kovkop,
tam nepustím Halky.
A vybuchly plyny a zahynul Mazur.
Daleko na Polské děvucha zhasla,
rudý šat měla, na šíji korále.
Mazurče z Pětvalda. Nebylo chleba.
Fuchs Wolf se jí ujal.

Meter: dactylic
1L: Aus dunklen Tiefen
by Karl Henckell

Aus dunklen Tiefen
Tagempor,
Sonnenhungrig,
Ringt ein Riese.
Seine Schläfen triefen
Von Schweiß.
Mühsalheiß
Durchs Trümmertor,
Quadernwälzend,
Schicksaltrotzig bricht er sich Bahn.
Ehern die Stirn,
Muskeln von Stahl,
In seinen Adern kreisen
Der Menschheit Sehnsucht und Qual.
Aus seinen Augen zucken
Unlöschliche Strahlen des Lichts,
Und ob sie mit goldenen Händen
Ihn niederdrücken und schänden,
Der Riese läßt sich nicht ducken
Und wächst mit gewaltigen Rucken
Aus dem verachteten Nichts.

Meter: iambic
Per aspera...
by Vojtěch Pakosta

Jsme jak ty kmeny bleskem obražené,
jimž z lící zírá dlouhých útrap žal,
v něž vichr duje, praží slunce pal,
jež vlny třísní, zlobou rozpěněné.
Jsme jak ty chatky v horách rozptýlené,
jimž skývu hledať v tvrdé hrudi skal,
v něž nenasytný by je pochoval,
v svém jícnu příval, s hor se rozežene.
Leč bouře stromy v zemi zakoření;
ať z ruky bratra nebo z ruky cizí,
probouzí sílu vždy jen břemen tíže.
Bůh vložil na nás útrap těžké kříže,
a dal nám projít ohněm utrpení,
že z nás chtěl míti jenom zlato ryzí.

Meter: iambic
LESNÍ ZÁTIŠÍ.
by Jan Červenka

Na metlici a jitroceli,
na řase trávy, na květu
svit paprsků se láme skvělý
ve drobných kapek sametu.
Zem vlhká jest a ticho sídlí
zde, v lesa koutu neznámém, –
jen brouk a motýl temnokřídlý
zná krytem větví cestu sem.
Jen pavouk jemná vlákna přede
od stébla k stéblu potají,
a stromů staré kmeny šedé
sem dlouhé stíny vrhají.
Les kolem bouří, vzdychá, šumí
a vypíná svůj majestát:
zde – pouze tiché vanou dumy,
a s nocí pták sem chodí spat...
Tak každé srdce v prostřed víru,
jejž život jemu ukládá,
si střeží klidný koutek míru,
kde v sladké sny se zapřádá.
Kde po klopotném boji denním
se k odpočinku zamyká,
své rány hojí zapomněním
a zvolna všemu přivyká.

Meter: iambic
Morgenlied .
by Joseph von Eichendorff

Ein Stern still nach dem andern fällt
Tief in des Himmels Kluft,
Schon zucken Strahlen durch die Welt,
Ich wittre Morgenluft.
In Qualmen steigt und sinkt das Thal;
Verödet noch vom Fest
Liegt still der weite Freudensaal,
Und todt noch alle Gäst'.
Da hebt die Sonne aus dem Meer
Erathmend ihren Lauf:
Zur Erde geht, was feucht und schwer,
Was klar, zu ihr hinauf.
Hebt grüner Wälder Trieb und Macht
Neurauschend in die Luft,
Zieht hinten Städte, eitel Pracht,
Blau' Berge durch den Duft.
Spannt aus die grünen Tepp'che weich,
Von Strömen hell durchrankt,
Und schallend glänzt das frische Reich,
So weit das Auge langt.
Der Mensch nun aus der tiefen Welt
Der Träume tritt heraus,
Freut sich, daß alles noch so hält,
Daß noch das Spiel nicht aus.
Und nun geht's an ein Fleißigsein!
Umsumsend Berg und Thal,
Agiret lustig Groß und Klein
Den Plunder allzumal.
Die Sonne steiget einsam auf,
Ernst über Lust und Weh
Lenkt sie den ungestörten Lauf,
Zu stiller Glorie. —
Und
Und
Der Mensch kann nimmermehr hinaus
Aus dieser Narrenwelt.

Meter: iambic
OJOS AZULES
by José Santos Chocano

Si el espacio se encuentra oscuro y frío
del alto azul tras el ficticio velo,
tú, que en los ojos tienes todo un cielo,
tienes tras de los ojos el vacío...
Tras el velo celeste ¡oh, amor mío!
existe un Dios para el creyente anhelo;
y los astros, sin fin, tienden el vuelo;
donde el reino de Dios niega el impío...
Pero tú siempre, con imbécil calma,
yerta al placer y yerta a los enojos,
inmóvil, muestras la aridez de tu alma.
Y así detrás de tus pupilas bellas,
y así detrás de tus azules ojos
¡hay un cielo sin Dios y sin estrellas!

Meter: polymetric
Modern Love: XXII
by George Meredith

What may the woman labour to confess?
There is about her mouth a nervous twitch.
'Tis something to be told, or hidden:—which?
I get a glimpse of hell in this mild guess.
She has desires of touch, as if to feel
That all the household things are things she knew.
She stops before the glass. What sight in view?
A face that seems the latest to reveal!
For she turns from it hastily, and tossed
Irresolute, steals shadow-like to where
I stand; and wavering pale before me there,
Her tears fall still as oak-leaves after frost.
She will not speak. I will not ask. We are
League-sundered by the silent gulf between.
Yon burly lovers on the village green,
Yours is a lower, and a happier star!

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Když je dáno ptáku
každým jarem pět,
proč bych se v tvém zraku
neměl denně chvět?
Když je dáno květu
v rose denně plát,
proč bych z tvého retu
neměl rozkoš ssát?
Když je hvězdám přáno
v zrcadlo vln zřít,
proč bych ve tvém „ano“!
nesměl znovu žít?
Chvít se jako lyra,
píti blaho z úst,
dechem všehomíra
bujeti a růst;
zhlížet se jak v řece
ve vlnách tvých dnů,
pustit z písní klece
ptáka svojích snů;
hledati a najít
a v tom ztratit zas,
tisíc květů zbájit
tam, kde život zhas’;
noc mít plnou míru
a den jeden shon,
jako na klavíru
tón když honí tón;
úsměvem a slovem
okrášlit svůj bol,
jako v květu novém
zaplá holý stvol;
doufat a mřít strachy,
v duši své tříšť hvězd:
věčnosť a mžik plachý
život, láska jest!

Meter: trochaic
- LXXVIII -
by Fernando de Herrera

Eustacio, yo seguí al Amor tirano
esperando en su fe, por dolor mío;
que al intenso rigor y ardiente estío
prometido descanso busqué en vano.
Veo, y se me desliza de la mano,
la ocasión, y aunque en este invierno frío
inundo en luengo llanto el hondo río,
siento crecer el mal más inhumano.
Vos, a quien Febo dio la dulce lira
y la arte gloriosa de Melampo,
remediad la pasión de un vuestro amigo;
que la poción de aquella que suspira
por su cruel belleza el frigio campo,
tal vez podrá tener valor conmigo.

Meter: polymetric
- XXIII -
by Fernando de Herrera

Mi pura Luz, si olvida el fértil suelo
que Betis enriquece en Occidente,
y abre las frías nubes con ardiente
rayo, esparciendo en torno el rico velo,
el asiento más digno será el cielo
al sacro esplendor suyo reluciente,
y de allí con las llamas de su frente
romperá el rigor duro al torpe hielo;
o ya que aun no se debe a la belleza
sin el riesgo de ausencia, será el grado
propio el pecho do yace obedecida;
que a tal valor del mundo la grandeza,
o la alma en sus centellas encendida
es de esta excelsa Luz lugar sagrado.

Meter: iambic
68.
by Friedrich Rückert

Zwei Sonnenstrale, von der Sonne ausgegangen,
Vergaßen unterwegs, vonwannen sie entsprangen.
Und hätten sie es nicht vergessen, wären sie
Zur Sonne heimgekehrt, gelangt zur Erde nie.
Zur Welt gelangten sie, und wirkten da geschäftig,
Sonnenvergessen zwar, wirkten sie sonnenkräftig.
Da kamen sie sich nah in ihrem Wirkungskreise;
Wer bist du und woher? befragten sie sich leise.
Ich weiß es nicht, allein du scheinst ein Fremdling mir;
So bin ich einer auch, ich fühls, ich gleiche dir.
Und sind wir Fremdlinge, wo ist die Heimat nun?
Dahin zusammen laß uns doch die Reise thun. —
Der Sonn' Erinnrung gieng in beiden Stralen auf,
Und freudig Hand in Hand nahmen sie heim den Lauf,
Sich denkend unterwegs, daß jeder das gefunden
Im Blick des andern, was ihm selber war geschwunden.
Wie sollten sie vereint zur Sonne nicht gelangen,
Die hier dem einen schon im andern aufgegangen?

Meter: iambic
- XXVI - Otra respuesta al mismo argumento
by Francisco de Medrano

Despierto al fiero incendio y del cercado
veis ya, veis que el caballo fue don griego,
y no mujer Elena, sino fuego;
mal admitido don, bien mal buscado.
¿Qué teméis? ¿Qué esperáis así ocupado,
sordo a las voces y a las llamas ciego?
Salid por medio de ellas, salid luego;
no esperéis, no; huid, y habréis triunfado.
Mas ya, si con el uso envejecido
para vencer huyendo un mal tamaño,
la fuerza os ha, Fernando, fallecido,
en sus hombros el nuevo desengaño,
por do estuviere el fuego más tendido,
sacaros sin lesión podrá y sin daño.

Meter: iambic
- CLXXVII - Definición de la mujer
by Juan de Tassis y Peralta

Es la mujer un mar todo fortuna,
una mudable vela a todo viento;
es cometa de fácil movimiento,
sol en el rostro y en el alma luna.
Fe de enemigo sin lealtad ninguna,
breve descanso e inmortal tormento;
ligera más que el mismo pensamiento,
y de sufrir pesada e importuna.
Es más que un áspid arrogante y fiera;
a su gusto de cera derretida,
y al ajeno más dura que la palma;
es cobre dentro y oro por de fuera,
y es un dulce veneno de la vida
que nos mata sangrándonos el alma.

Meter: polymetric
Pod mraky.
by Růžena Jesenská

Les plný světel těkajících stínem
a plný písní byl a šelestu,
dva hlasy něžné, každý v smrku jiném
se volaly a našly: „Kde’s? Kde’s?“ „Tu!“
A potom ztichly. Písně oněměly,
a světla zlatá shasla na větvích. – –
Les náhle vidím teskně zatemnělý,
jak ve smutečních závojích.
Ne večerní, ta milá dojímavě,
tma těžkých mraků duši stísnila; –
můj krok jen šustí v tenké lesní trávě,
ó, kéž bych tady – sama nebyla!
Ne ticho po klekání, syté vůní,
v let plaší ptáče, když tu samo dlí,
a nezří hvězdy na mne z lesních tůní,
mé srdce jen se chvěje, – nemodlí.
Tma! – V žití také někdy náhle padne,
a ptej se nebe: „Kde máš světel svit?“
A ždej a pros, – jen odpoví ti: „Žádné!“
I ve tmě můžeš slzy osušit! –
A mně by se tu chvíli nezastesklo,
ať visí stíny s nebe, se větve,
zas kdyby oko tvoje v mém se lesklo,
jen kdybych tady měla srdce tvé!

Meter: iambic
Čím Ledy vejce...
by Stanislav Mráz

Čím Ledy vejce, encomiast neví
historie užší; leč v přístavu klid
bys nekolísal, Thiers, Vignette v kmit
člun zdání tvého řídí. Turgott z slevy.
Zda chimerskými pulsy států jeví
se, morálnosti vzpruhy, hmoty byt
za, právo její? Marat krví spit
či Dumouriez čím v Uranie zpěvy.
Zda světcem, obludou či katem jen,
kde Mirabeau byl Talmon avantury,
vždy do nesměrna v héra drapován?
Ó, pole Martova posvátné děje,
náměstí Ludvíka dlaně, zkad vůně věje
klín zahrad Touilerií! Čím váš byl stan?
Je scéna exotickou epopeje
kdys tak či stafage z diváka má v tíseň toury
být, profannost věřící zkazce v plán?
Ó, svaté transakce! Ó, touhy k dobru reje!

Meter: iambic
A Dream Pang
by Robert Frost

I had withdrawn in forest, and my song
Was swallowed up in leaves that blew alway;
And to the forest edge you came one day
(This was my dream) and looked and pondered long,
But did not enter, though the wish was strong:
You shook your pensive head as who should say,
‘I dare not—too far in his footsteps stray—
He must seek me would he undo the wrong.’

Not far, but near, I stood and saw it all
Behind low boughs the trees let down outside;
And the sweet pang it cost me not to call
And tell you that I saw does still abide.
But ’tis not true that thus I dwelt aloof,
For the wood wakes, and you are here for proof.

Meter: iambic
VZPOMÍNKA
by Emanuel Lešehrad

Měsíc mží do ticha síně.
Dumám, skráň opřenu dlaní.
V nitru peřeje hučí,
v nitru zlověstně hřímá:
šílený vodopád vidím;
vířící vody...
Srdce mé chvěje se, hrozí –
Nyní mi zcela je jasno,
směle když z večera vyplul
v kocábce chatrné, zrádné,
že se již nevrátil domů,
nemoh’ se vrátit!

Meter: dactylic
Slepý Appius Klaudius.
by Jan Evangelista Nečas

Cineas v Římě o mír vyjednával.
Vítěz král Pyrrhus věděti jim dával,
válku že skončí, jest-li že se vzdají
všeho, co bojem přisvojeno mají.
Po římské moci tím by bylo veta.
Senát se poddal. V tom však nesli kmeta,
slepého starce Appia, jenž vece:
„Bozi mne slepce milovali přece,
když zrak mně vzali milostivě z oka!
Nebudu viděť, jak vy do hluboka
vrháte vlasť svou povolností svojí.
Což Řím náš slavný boje již se bojí?“ –
Slovo to prosté účinek svůj mělo.
„Válčeme dále!“ – ze všech hrdel znělo.

Meter: iambic
- III - A la memoria amorosa de una dama, en una ausencia
by Luis de Ulloa y Pereira

Oye, Filis, que muero, oye que muero;
ya tu nombre en tu voz suena imperfeto,
oye como te invoca mi respeto
entre las ansias del dolor postrero.
Lo demás que te ofrece el verdadero
y último ejemplar de amor perfeto,
quede oculto, señora, en mi secreto.
No lastimarte, prevenirte quiero,
resto verás que el sacro Manzanares
envuelve mi ceniza en las arenas
más veneradas del sagrado río.
Si alguna vez sus márgenes pisares,
en tanto que te adoran sus sirenas,
vuelve los ojos al sepulcro frío.

Meter: polymetric
MUJER MODERNA II
by Manuel Bernabé

Mujer, yo te bendigo por lo que tú eres,
por tu alma que es un áureo surtido de salud,
e hilando siempre el lino santo de tus deberes,
no llegarás a vieja: eres la Juventud.
Como el rocío humilde que nieva los rosales,
tienen tus pensamientos tal luz de honestidad,
que no los quiebra el oro de ardientes madrigales,
si en ellos no va un dulce aroma de verdad.
Mujer: sigue tu senda, o como tú quieras.
Tienes el sortilegio de todas las quimeras,
¡mariposas del alma que no pueden morir!
Como hiedra simbólica la Historia se te enlaza...
Eres el encantado compendio de una raza
que, atada a su pasado, conquista el porvenir.

Meter: anapestic
To nejsou pravé zápasy,
by Jiljí Vratislav Jahn

To nejsou pravé zápasy,
jež světem vzpouru dýší
a pravých bojíšť najdete
v té nejnuznější chýši.
Tam každý den ten velký boj
se koná duše s chlebem,
myšlenky zápas s pověrou,
boj věčné hrůzy s nebem.
A jako muka Tantala
tam touha blaženosti
se vžírá prudce do srdce
a plaší z něho ctnosti.
Tam nikdo ještě spásy trůn
nevybojoval sobě
a pravý vítěz polí těch
svou slávu našel – v hrobě.

Meter: iambic
Pustiž mne z objetí...
by Adolf Heyduk

Pustiž mne z objetí,
světničko nízká,
slunéčko vychází,
skřivánek výská;
výská a vznáší se
nad zkvetlým luhem,
duše má pospíchá
za tím svým druhem.
Počkej, až pospolu
k nebi se vznesou,
rosu svých popěvků
na práh ti snesou,
radosť tě oblaží,
zlíbá tě z blízka,
budou ti záviděť
město i víska.
Budou ti záviděť,
že’s plna světla,
jako bys hvězdami,
radostí kvetla,
jakby ti blaženosť
vzrůstala v prstí,
jakobys pouštěla
slunéčko z hrsti.

Meter: polymetric
10. Stoje v strmé výši na Boubíně
by Matěj Havelka

Stoje v strmé výši na Boubíně
Tam svou obrať roznícenou tvář,
Kde tvou slávu osud chová v klíně,
Kde plá z otcův hrobů cnosti zář.
Květ domácí hájit proti chladu,
Požehnání snášet v stodolu,
Aby bratrstvo vyvázlo z hladu,
Budiž účelem tvých plápolů.
Zaslepen však leskem ošemetným,
Či zpitomen zhoubným zvykem letným,
Na západ-li toužíš žebravě,
K jisté vedeš bratry popravě.

Meter: trochaic
18. Moderní čeští básníci.
by František Sušil

Skládá verše básník mnohý
Srdci, mysli, umu v slast,
Ale sluch náš přeubohý
Čije při nich trapnou strast.
Nevíš-li ty, milý věštče,
Že i báseň hudbou jest?
Kterak tedy kladeš ještě
Za hudbu ten skřipný chřest?
Český národ hudbou slyne,
Hudbou slyne mluva tvá,
Nechť i verš tvůj hudbou plyne,
Nechť i řeč tvá hudbou hrá.

Meter: trochaic
69.
by Friedrich von Logau

Wer sein Kleid mit Lügen flickt, der befindt dennoch,
Ob er immer flickt und flickt, da und dort ein Loch.

Meter: iambic
Studie z mojí ulice. (II. Čtenářka.)
by Emanuel Čenkov

Ve zdobném krámku za mramorným stolem
dlí nad románem často, tiše jata v snech,
jež nevzbouří rej žití hřmící kolem,
ryk kočárův a hemžících se chodců spěch.
Tam jemné dechy teplou síní vlají,
jak by se zvířil vonných křídel hebký pel:
Ve skříních všech se voňavky jen tají,
prach pudrů všeliký a druhy líčidel.
Vše ve směs podivnou kol spolu splývá,
jak by tam skonával sbor květův uvadlý;
ta vůně je jak víno omamivá,
že v náruč snění vábnou upadá duch mdlý...
Sní dívka o nádheře budoarů,
kde šumí hedváb a zní hovor, pocel, smích,
sní o bohatství, mladé lásky žáru, –
co všechno zná jen, čte z románů milostných.
Ba, sama sebe zří ve světel moři,
zří sebe hrdou kněžnou v síni nádherné,
na hrdle, ve vlasech jí šperky hoří,
a srdcem proudí blaho lásky nezměrné.
O štěstí, kráse sní – a zapomíná,
krom bídy, trudu že jí život nedal nic,
že pouto nuzoty ji drsně spíná
a tvář jí děsně hyzdí důlky neštovic.

Meter: iambic
27. Auff den geilen Lucius
by Christian Wernicke

Der Eine liebt den
Der Andre liebt viel
Der Dritte
Der Vierdte liebt die
Der Fünffte liebt die
Der Sechste zarte
Wo aber sucht ihn
Verbotne Flamm' und Brunst, und sucht

Meter: iambic
1L: Die Sonn' hebt an, vom Wolkenzelt
by Emanuel Geibel

Die Sonn' hebt an, vom Wolkenzelt
Verstohlnen Glanz zu schießen;
Da gibt es rings in Wald und Feld
Ein Rauschen, Rieseln, Fließen.
Das Eis zergeht, der Schnee zerrinnt,
Dann grünt es über ein Weilchen,
Und leise singt der laue Wind:
Wacht auf, wacht auf, ihr Veilchen!
O lindes Säuseln tief im Tal!
O erster Duft des Märzen!
Nun blüht und klingt die Welt zumal,
Nun klingt's auch mir im Herzen.
Und wie die Lüfte wundervoll
Sich blau und blauer dehnen -
Ich weiß nicht, was das werden soll,
Was will dies Ringen und Sehnen?
Mir wird die Brust so weit, so weit,
Als ob's drin blüht' und triebe -
Kommst du noch einmal, Jugendzeit?
Kommst du noch einmal, Liebe?

Meter: iambic
A FABIO FIALLO
by Rubén Darío

Lo que habla, en el silencio de mi vida,
de voz, canción, llamada, trino o queja
no lo oirá ya Desdémona dormida,
porque ya el ruiseñor no está en la reja.
La esencia de la sangre de mi herida,
el misterio profundo de mi queja,
y lo que puso en mi panal la abeja,
mientras parió la leona en su guarida:
todo lo que hay en mí de complicado,
de pecador sutil o de perverso,
vino de amar o extracto de pecado,
abarcando en mi afán el universo,
todo eso lo he exprimido y lo he brindado
en sacrificio, inspiración y verso.

Meter: iambic
VI. Pomoc v soužení.
by Jindřich Šimon Baar

Kdo chceš ujít všemu zlému,
pospěš s námi ku Betlému.
Chceš-li najít pomoc vskutku
v soužení a ve zlém smutku,
prostičkými s námi slovy
pomodli se k Ježíškovi.
Nuže, poslyš, Jezu Kriste,
dětské modlitbičky čisté:
„Do jeslí Ti prosby kladem:
netrestej nás nouzí, hladem;
poskytni nám mouky, chleba,
k živobytí čeho třeba;
milostí svou shlédni na zem,
nedej trpěti nám mrazem;
uděl všechněm poklad pravý:
trpělivost, sílu, zdraví;
vrať zas staré časy blahé
naší České vlasti drahé,
pokoj dej a svobodu
Českému zas národu. – Amen.“

Meter: trochaic
XVI. Cestička jak můstek bílý,
by Vítězslav Hálek

Cestička jak můstek bílý,
z polí klenut do lesů,
koho vidím chodit po ní,
jako když jde do plesu.
Chodí po ní velcí páni:
jelen s laňkou po boku,
a ty srnky baletnice
s kůzlaty vždy do skoku.
Chodí zajíc, uchem, tváří
v komika se přitvoří,
a veverka neposeda
ta se po něm pitvoří.
Chodí větřík, zahvízdá si,
na patách se otočí,
a když tam jde srdce moje,
jako pták si poskočí.

Meter: trochaic
Yo he leído
by Concepción Robles

Yo he leído mil versos inspirados
en ese gran amor que nos domina
pretendiendo contarnos la divina
locura que nos tiene esclavizados
¡Qué sonetos en llamas engendrados!
¡Qué décimas de forma peregrina!
Otros, como un jirón de la neblina
vagan tristes corriendo desolados
Yo, que soy una humilde enamorada,
entre tantos no he visto retratada
la pasión que me arrastra a lo invisible
Y es que está fuera del lenguaje
                     humano
el gigantesco imperio del tirano
edificado sobre lo intangible

Meter: polymetric
- V - Hablando con su dama ya difunta
by Bocangel y Unzueta

Cobrote el cielo en tu primer mañana
humana flor, no muerta, interrumpida,
en fe de que viviste aquí ofendida
ese instante no más que fuiste humana.
¡Qué temprano quedó tu nieve, o grana
de las iras del viento sacudida!
¡Qué tarde a mi esperanza con tu vida
has enseñado a escarmentar de vana!
Si es que a la patria de la luz que pisas
ruego mortal de amante voz alcanza
es mérito de amar lo que no veo.
Si es que tu arbitrio en tu poder avisas
pues sabe que moriste mi esperanza,
haz que sepas que falte mi deseo.

Meter: iambic