PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
464. Ten tvůj krajan z Necpal potuloval
by Jan Kollár

Ten tvůj krajan z Necpal potuloval
Též se v kněžských šatech náčerných
V této obci přátel důvěrných,
Jejž co hada za ňádry si choval;
V rukách měšec, ač jej utajoval,
S drahnou summou měl těch stříberných,
Které od tebe slov čiperných
Klamem půjčiv nikdy nevracoval;
A to peněz mozolných a tvému
Sardci vzácných, totiž k učení
Posvěcených akademickému;
Matka chtěla v očistcovou školku
Dáti ho, než já mu bydlení
Vymohla zde, ne však v tomto spolku.

Meter: trochaic
Mne neztratíš! – Pokud chceš sama,
by Jaroslav Vrchlický

Mne neztratíš! – Pokud chceš sama,
jsem tvůj a tak mne tedy vem,
s tou věrností, jež neoklamá,
s tou láskou, kterou žití drama
tak přísné sladkým jest nám snem.
S tou úctou sestry, matky, ženy,
jež přehlíží a žehná jen,
s tou úctou, která nezná změny,
s tím úsměvem, jímž málocenný
můj zpěv plá tebou vyzlacen.
Mne neztratíš! – Lze ztratit duši,
své krásné sny? Svůj věrný stín?
Tak, pokud krev žhne, srdce buší,
jsem tvůj – a pak v kruh teprv užší
jsem tvůj až věčna do hlubin!

Meter: iambic
VEČER V JESENI.
by Bohdan Kaminský

Už stezky v zahradě, kde bloudím v snách, se stměly.
Je večer a je noc, oh tma je, Gabrieli!
Cos létne plání, sténá to a kvílí,
cos táhne duší, pláče to a sténá.
Den zavřel už svá víčka unavená.
Snů nad propastí hlava mdlá se chýlí,
jak nad zem spící bludné hvězdy steré,
jež ztrácely se v noci bezdné tůně,
jak srdce, duch, kdy upomínkou stůně
a v jich se noří noci pusté, šeré.
A sny i vzpomínky na křídlech ticha spěly
kams v prázdno za tebou, kde’s bloudil, Gabrieli.
Já hledal tě – ah na té bludné pouti
já zkrvácenou potácel se nohou
a hvězd se ptal i světů nad oblohou...
Jen jednou ještě k srdci přivinouti
tvou hlavu drahou, ó jen jednou, jednou
se zahledět v to oko tvoje mroucí
a na svém srdci tvoje slyšet tlouci
a zlíbat skráň a ruku tvoji lednou...
Ó zda si vzpomínáš – my báli se a chvěli
a my si zoufali – přec šel jsi, Gabrieli!
Ah, ty jsi šel. Zda duši tvoji opil
ten táhlý zpěv, tak teskný, tichý, lkavý,
jenž jak dech boha létnul kol tvé hlavy,
zrak zářící že’s v jitra zoři stopil
a díval se a věčně jen se díval,
jak první paprsk na tvé čelo mladé
v polibku tichém věnec růží klade...
co závoj teskný níž a níže splýval...
Jen v snách si vzpomínám, jak v oku tvém se skvěly
dvě slzy, hvězdy dvě. Ty’s plakal, Gabrieli...
Cos táhne duší... ta se chví. A ráno,
když v bázni slunko sklánělo se na tě,
v snách zachvělo se, v plachém, bolném chvatě
na bílém čele tvém čtouc: Dokonáno...
A plakalo. A už tak dlouho tomu,
co pohaslo a kolem noc a tma jen...
Ó dítě mé, svět celý v noc už ztajen
a ty tak dlouho, dlouho nejdeš domů!
Já v bázni naslouchám –: a jen v sluch touhou bdělý
teď vichr zaúpěl... Ó dítě! Gabrieli! –

Meter: iambic
Ii.
by Heinrich Heine

Im tollen Wahn hatt' ich dich einst verlassen,
Ich wollte gehn die ganze Welt zu Ende,
Und wollte sehn ob ich die Liebe fände,
Um liebevoll die Liebe zu umfassen.
Die Liebe suchte ich auf allen Gassen,
Vor jeder Thüre streckt' ich aus die Hände,
Und bettelte um gringe Liebesspende, —
Doch lachend gab man mir nur kaltes Hassen.
Und immer irrte ich nach Liebe, immer
Nach Liebe, doch die Liebe fand ich nimmer,
Und kehrte um nach Hause, krank und trübe.
Doch da bist du entgegen mir gekommen,
Und ach! was da in deinem Aug' geschwommen,
Das war die süße, langgesuchte Liebe.

Meter: iambic
1L: Denk an dich selbst nicht viel, nur Gott dein Vorwurf sei,
by Gerhard Tersteegen

Denk an dich selbst nicht viel, nur Gott dein Vorwurf sei,
Wer immer sich beschaut, wird drum von sich nicht frei!

Meter: iambic
KÉŽ BYS, TY MÁ MILÁ...
by Bohdan Kaminský

Kéž bys, ty má milá,
dnes tu se mnou byla,
je mi teskno k pláči,
smutno k zoufání.
V srdce jak by spráhlé
smutek vešel náhle,
cítím, jak to studí
v čele, na skráni.
Kdybys byla u mne,
v samotě mé dumné
by se vyjasnilo
září očí tvých,
kouzlem tvého slova
bylo by mi znova,
jako druhdy, dávno
v loktech matčiných.
Ručka tvoje malá,
ta by zažehnala
smutek s mého čela,
vše, co tíží mne.
Všechen trud a svízel
najednou by zmizel
v úsměvu tvé lásky
vroucí, dojemné.
Čím kdy týral osud
a co bolí posud,
co mi hlavu sklání
vždycky, jsem-li sám,
to tvé lásky silou
pod tvou rukou milou
ztiší se, jak v oči
se ti zadívám.
Kéž jen, moje milá,
bys tu u mne byla
s úsměvem svých očí,
jež mám nad vše rád, –
zatím, ty mé nebe,
pozdravuji tebe
z celé duše svojí
nastotisíckrát!

Meter: trochaic
Na houbách.
by Beneš Grünwald

Ji příkmit lesa líbal v hebkém vlase,
co nad čelem jí splýval proudem zlata,
a oči její, báseň tichá, svatá,
mi lakotně se kryly v hebké řase.
Hledajíc houby nad mech klonila se,
tu ode hříbků k žlutým liškám chvátá,
co zatím tužbou duše moje jata
zjev její stihá prchající v jase.
A v muchomůrce hřib že vidím lichý,
co pravé hříbky pod mou nohou čnějí,
mi posmívá se srdečnými smíchy
ta kouzelnice, k vůli které v spěchu
sám každý hříbek, zváben krásou její,
zvědavě zvedá klobouček svůj z mechu.

Meter: iambic
1L: Kleine Frauen, kleine Lieder,
by Friedrich Schlegel

Kleine Frauen, kleine Lieder,
Ach man liebt, und liebt sie wieder.
Wie die Blume glänzt dem Kinde,
Lächeln Leichtsinn uns die Mädchen,
Leichte rollt des Lebens Rädchen
In der Liebe Lustgewinde.
Darum singt man froh und linde,
Kleine Frauen, kleine Lieder,
Liebt sie, und sie lieben wieder.
Und es gleiten von der Kehle
Diese Spiele, diese Wörtchen,
Wie ein süßes Lieblingsörtchen
Lieblich schwebet vor der Seele.
Ach, man fragt nicht, ob was fehle:
Denn man singt die kleinen Lieder,
Wie man liebt, und singt sie wieder.

Meter: trochaic
FR. NIETZSCHE
by Josef Svatopluk Machar

A byl to rámus kolem jmena jeho!
Filistři vzdělanosti táhnou v zbroji,
a horké hlavy obránců se rojí,
by pána hájili a mistra svého.
On, pohled k předu obrácený maje,
se hnal – kam? Odpověď i pro něj těžká,
neb jeho Zítřek byl vždy vrahem Dneška,
bůh včírka – modlou byl dnes, jíž se laje.
Jak žena nestálý, jak žena jemný,
zřel smrtelný boj titěrného věku:
o síle života snil, nadčlověku,
o slunci, jež pronikne všemi temny.
I v duši jeho hrozný boj se vedl:
tma zalít bránící se světlo chtěla,
o pomoc lkalo, duše se mu chvěla –
leč světla uchránit už nedovedl. –
Dědictvím zbylo po něm moře písku,
v němž zlatých zrn se na tisíce válí,
a zlatachtivci z blízka jdou i z dáli –
sta mozkům žít lze dobře z toho zisku.

Meter: iambic
KDYŽ NÁPOJ ÚNAVY...
by Otokar Březina

Když nápoj únavy jsem vypil z hodin číše,
kraj ztichlý duše mé šer podvečerní zásah’;
žal vůní opil mne, jež z květu noci dýše,
a živých sladká smrt mi stínem sedla v řasách.
Tu náraz života, sil ruch a hymna velká,
do nervů zesláblých mi hučel z dálky echem,
jak v strunách nástrojů, když nebem moře vzelká,
mdlých resonancí kvil zní z duší tónů vzdechem.
V sen těžký kráčel jsem jak v skalních hrobů síně,
kam světel pozemských se bílý zážeh nemih’;
šer pochodeň mi svál, a v kleneb vlhkém stíně
se roztáh’ její kouř po katakombách němých.

Meter: polymetric
65.
by Friedrich von Logau

Wer Hofe-Gunst geneust und nimmt Taback in Brauch,
Dem bleibt zum meisten Asch, und was er neust, ist Rauch.

Meter: iambic
-XVII-
by Garcilaso de La Vega

Pensando que el camino iba derecho,
vine a parar en tanta desventura,
que imaginar no puedo, aun con locura,
algo de que esté un rato satisfecho.
El ancho campo me parece estrecho;
la noche clara para mí es oscura;
la dulce compañía, amarga y dura,
y duro campo de batalla el lecho.
Del sueño, si hay alguno, aquella parte
sola que es ser imagen de la muerte
se aviene con el alma fatigada.
En fin, que como quiera, estoy de arte,
que juzgo ya por hora menos fuerte,
aunque en ella me vi la que es pasada.

Meter: iambic
Vorbereitung .
by Clemens Brentano

Ewiger Bildner der löblichen Dinge,
Der du mich Armen so ferne erdacht;
Rühr mir die Zunge, damit ich dir singe,
Und eins beginne nach äußerster Macht;
Dich zu erheben,
Und dir zu leben,
Weil du mich mit so viel Gnaden bewacht.
Danket ihr Augen dem ewigen Lichte,
Daß ihr so sehend und offen dasteht;
Danket ihm für das erlangte Gesichte,
Das auch noch dauret und noch nicht vergeht.
Schauet mit Wonne
Auf ihn die Sonne,
Bis er euch über die Sterne erhöht.
Danket ihr Ohren dem Worte des Lebens,
Daß ihr vernehmen könnt, was es euch heißt;
Oeffnet euch, daß es nicht rufe vergebens,
Laßt euch regieren den ewigen Geist;
Bis ihr könnt hören,
Wie man mit Chören
Dorten ihn ewig erhebet und preißt.
Danket Gedanken, Verstand und du Wille,
Danke Gedächtniß und Urtheil dazu;
Schwinget die Flügel zur ewigen Fülle,
Laßt euch nicht halten das zeitliche Nu.
Lob und Gefieder
Sincke nicht nieder,
Bis ihr gelanget zur himmlischen Ruh.

Meter: polymetric
S NOVOU KNIHOU
by Josef Svatopluk Machar

Co všechno chtěl jsem nedočkavě
svým smělým veršem obsahat,
když první sloky v mojí hlavě
se začly rodit, bouřit, hrát!
Já chtěl se s bohem v nebi hádat,
já hvězdná tajemství chtěl zbádat,
já vrhl jsem se v dějin proud
chtě myšlenek tam lovit zlato,
a meč a váhy vzal jsem na to
a nad lidstvem chtěl držet soud –
mých veršů roj se pustil v let,
však jako můry opálené
mi brzy spadly do plamene
bez křídel záhy smutně zpět.
– Nic neškodí, snad jednou časem...
snad moje pole jinde je –
já říkal potěšným si hlasem
a vrh se v jiné peřeje:
já zkoumal kolem sebe lidi
i vášně, jež jich vůli řídí,
i dobrých činů popudy,
já ukázat chtěl vředy vlasti,
kam jiní měli léky klásti
a zlepšit její osudy –
však umrazil těch veršů let,
hnis, posměch, netečnost a rány –
a uděšeny, pochroumány
a sláby přišly ke mně zpět.
Hm, snad to příliš těžký úkol
– já těšil v taji sebe sám –
to zkoumat, co je tebe vůkol,
máš vlastní srdce, vejdi tam!
I zhloubal jsem pak jeho chvění,
žár lásky, vášně burácení,
i nudy jeho rozmary,
i touhu štěstí, jak se vrací,
i zoufalou pak resignaci,
ten problém těžký, prastarý –
a přemítám a musím dít,
že jako Oidipovi je mi,
když před svou sfingou čekal němý,
než věděl, jak ji rozluštit...

Meter: iambic
On Education
by Elizabeth Bentley

December 1789

When infant Reason first exerts her sway,
And new-formed thoughts their earliest charms display;
Then let the growing race employ your care
Then guard their opening minds from Folly’s snare;
Correct the rising passions of their youth,
Teach them each serious, each important truth;
Plant heavenly virtue in the tender breast,
Destroy each vice that might its growth molest;
Point out betimes the course they should pursue;
Then with redoubled pleasure shall you view
Their reason strengthen as their years increase,
Their virtue ripen and their follies cease;
Like corn sown early in the fertile soil,
The richest harvest shall repay your toil.

Meter: iambic
Berliner Landwehr bei Langensalza
by Theodor Fontane

Berliner Landwehr, Gewehr in Hand,
Steht bei Langensalza im Sonnenbrand,
Ein Staub, eine Hitze, es perlt der Schweiß,
Berliner Landwehr, wird dir's zu heiß?
»is nich!«
Die Hannoveraner sprengen heran,
Zweitausend gegen achthundert Mann,
Zweitausend Reiter sprengen her:
Ergib dich, Landwehr, streck das Gewehr!
»is nich!«
Zweitausend Reiter haben gesiegt,
Was hilft's, Hannover unterliegt.
»trink mit, Kamerad, aus meinem Glas!«
»wir dachten, ihr trügt uns einen Haß!«
»is nich!«

Meter: iambic
Mädchen .
by Johann Wolfgang von Goethe

Merke wohl, du hast uns eine
Jener Huris vorgeheuchelt!
Mag schon seyn, wenn es nur keine
Sich auf dieser Erde schmeichelt.

Meter: trochaic
III. Starý pan učitel u školních vrat
by Jaroslav Vrchlický

Starý pan učitel u školních vrat
se usmál, vlídně všem kynul.
Děti se rozprchly v pole i v sad
a večer hynul v mhách, hynul.
Starý pan učitel housle své vzal,
tón za tónem ze strun hned plynul,
sobě a Bohu snad hrál on a hrál
a večer hynul v mhách, hynul.
Ten s dětmi stálý a úmorný chvat
přec v stínech večera minul!
Kolem jda, cítil jsem, slyše jej hrát,
s čím večer hynul v mhách, hynul!
Slyšel jsem, kterak hrál – mnil, že je sám –
jak zrnka by růžence vinul,
tón každý mluvil vstříc noci a tmám,
a večer hynul v mhách, hynul...
Starý pan učitel v zem shrben již,
(zvuk houslí se čárně v dál linul!)
nezřel mne v stínu, však uhod’ mou tíž
a večer hynul v mhách, hynul!

Meter: dactylic
1. Na Al. Hybnera řiditele škol v Pol.
by Matěj Josef Sychra

Vyučovals pilně mládež,
Příkladem y výmluvností
Mnohé ušlechtilé ctnosti.
Odplatu svou za to najdeš
(Zkusyv lidské nevděčnosti)
Dle svých zásluh na věčnosti.

Meter: trochaic
- 27 - Quid superbis, terra et cinis?
by Lope de Vega

Estos sepulcros de mayor decoro
que cuantos pluma reservó a la historia,
augusta pompa y justa vanagloria,
ceniza guardan ya, que no tesoro.
Sus trofeos del Galo, Belga y Moro,
a su propia virtud deben su gloria,
dando a pesar del tiempo su memoria
voz, alma y vida al jaspe, al bronce, al oro.
Tú pues, a quien la pólvora fastidia,
¿qué pirámides tienes levantados?
¿qué bárbaro carmín tiñó tu espada?
Imita su virtud, su fama envidia,
que fuera de ella cuantos ves armados,
hijos de tierra son, nietos de nada.

Meter: polymetric
Soneto
by Juan Meléndez Valdés

Cuando de mi camino atrás volviendo
miro, señora, en mi preciso daño,
tal es mi pena y mi dolor tamaño
que me siento en angustias feneciendo.
Mas cuando vuelvo a vos, alegre viendo
la dulce causa de mi dulce engaño,
luego en mi pecho siento un bien extraño
y con gusto mis males voy sufriendo.
Con vos se alivia mi dolor crecido
y en vos todo mi bien miro cifrado,
cuanto puedo esperar y cuanto espero;
y aunque ni el mal acaba ni el gemido,
me miro en la aflicción tan consolado
que no siento morir si por vos muero.

Meter: iambic
- XLI -
by Diego Hurtado de Mendoza

Mil veces callo, que mover deseo
el cielo a gritos, y mil otras tiento
dar a mi lengua voz y movimiento,
que en silencio mortal yacer la veo.
Anda cual velocísimo correo
por dentro el alma el suelto pensamiento,
de llanto y de dolor lloroso acento,
y casi en el infierno un nuevo Orfeo.
No tiene la memoria a la esperanza
rastro de imagen dulce o deleitable
con que la voluntad viva segura.
Cuanto en mí hallo es maldición que alcanza
muerte que tarda, llanto inconsolable,
desdén del cielo, error de la ventura.

Meter: polymetric
- - No hay remedio contra malos vecinos
by Lope de Vega

Trajo un galán de noche una ballesta
al sitio en que una dama requebraba,
con que de su ventana retiraba
una vecina en escuchar molesta;
entonces ella, una caldera puesta
en la cabeza, volvió a ver si hablaba;
tiraba el caballero, y resonaba
en el herido cobre la respuesta.
En carros dijo el Momo peregrino
que las casas debieran fabricarse,
o como son portátiles al chino;
que a quien se conviniere recatarse
de lengua y ojos de un traidor vecino,
no tiene más remedio que mudarse.

Meter: iambic
Or I shall live your epitaph to make (Sonnet 81)
by William Shakespeare

Or I shall live your epitaph to make,
Or you survive when I in earth am rotten;
From hence your memory death cannot take,
Although in me each part will be forgotten.
Your name from hence immortal life shall have,
Though I, once gone, to all the world must die:
The earth can yield me but a common grave,
When you entombed in men’s eyes shall lie.
Your monument shall be my gentle verse,
Which eyes not yet created shall o’er-read,
And tongues to be your being shall rehearse
When all the breathers of this world are dead;
    You still shall live—such virtue hath my pen—
    Where breath most breathes, even in the mouths of men.

Meter: iambic
1L: Endlich wird die Hofnung, endlich
by Johann Christian Günther

Endlich wird die Hofnung, endlich
Einmahl an dem Ziele stehn.
Ist die Welt jezt unerkenntlich,
Kan sie doch wohl in sich gehn,
Wenn die Zeit die Unschuld rettet
Und dem Haupte weicher bettet,
Dem der Neid durch manche Nacht
Schlaf und Feder schwer gemacht.
Die Gewißheit deiner Freude,
Liebstes Endlich, stärckt den Geist,
Wenn die Ungedult im Leide
Muth und Ancker niederreißt.
Seh ich jezt erzürnte Sterne,
Seh ich dennoch in der Ferne
Ein versprochnes Canaan
Von den Unglücksbergen an.
Wurden ehmahls Jacobs Kinder
Von Egyptens Last gepreßt,
War die Marter doch gelinder,
Als die mir das Auge näßt:
Jene kam vom wilden Feinde,
Meine kommt vom nechsten Freunde;
Ach, dergleichen herbe Pein
Dringt zu tief und schmerzlich ein.
Ich verbeiß es doch so lange,
Als mir immer möglich ist.
Judas spinnt zu seinem Strange,
Wenn er falsch und freundlich küst;
Joab muß mit grauen Haaren
Endlich doch noch blutig fahren,
Und der Fall des Simei
Rächt die Majestät noch früh.
Schminckt, ihr Heuchler, eure Tücke
Noch so heilig, als ihr wollt,
Breitet Blumen auf die Stricke,
Schenckt nur Gift und Tod in Gold,
Dies mein Herz bleibt unaufhörlich
Allzeit so getrost als ehrlich;
Eure Boßheit und mein Heil
Findet endlich doch sein Theil.

Meter: trochaic
III. U KARLOVA TÝNA.
by Adolf Heyduk

Mhy rouška padá z dávných dob
a budí mysli ruch,
by vsnila se a vžila zas
v let dětských čarokruh.
Kraj rouchem jara zeleným
je vůkol přiodín,
a kraji vládne, hvozdem kryt,
hrad hradův: Karlův Týn.
Rév hojnost pučí na stráních
a kvítí v klínu niv,
strom každý v kytku proměněn
a každý kámen živ.
Král Zikmund sněním ulapen
zří dávno prchlou zvěst:
Dvé hravých hochů pod hradem –
to on a Václav jest.
Pes krásný všude za starším
a vždy mu úslužen,
srst jeho hedbáv jest a zrak,
jak letní stkví se den.
Těch obou chlapců na hlavách
rdí ze zlata se kruh,
a štastni oba úletem
na kyprý pádí luh.
Co květů v cestě Zikmund zhlíd’,
všem hlavy stínal v ráz,
leč Václav z kvítí kalichův
pil rosu zas a zas.
Zří Zikmund, že se kloní brat...
jak šipka naň se vrh’
a s černé kštice s pohněvem
stkvost jeho hlavy strh’.
A smělou rukou na svou skráň
tu úponku si klad’,
leč místo zdoby zasyčel
mu v ruce zlatý had.
Pes vyskočil a zaštěkal
a hlavu vzhůru zved’,
a v lestnou lupičovu hruď
svůj žhavý bodnul hled.
Had vzpial se v ráz, pes zlícen však
dvé silných pozdvih’ tlap,
snad aby zrádce rozsápal,
jenž zlatý klenot lap’.
„Ó pomoz!“ volá Zikmund, „spěš!“
Tu brat, vzav hadí chvost,
zas náčelkem si změnil jej
na kštice bohatost.
Šíj psovu rukou ovinul
a zahleděl se naň:
Mým přítelem buď, strážce můj,
a lstí a zlob mě braň!“
A pohladiv jej, dal se v let,
mhla ukryla ho v šlář,
jen z jeho skvostu bratru vstříc,
se nesla rudá zář.
To není rubín ohnivý,
co zardivá se tak,
to zmije, v zlatě ukrytá,
to její rudý zrak.
To zmije zrak, v něm oheň skryt
a jedovatý hněv,
on v Zikmundovu vniká hruď
a tráví jeho krev.
A straší jej vždy víc a víc
a sype hrůzu v tvář...
Vzdech Zikmund, vstal: „Pryč kahan, pryč,
mně protivna ta zář!
Pryč!“ – Obrátil se, usnul zas,
leč není strachu prost;
sen slepýšem se v srdci zlíh’
a na hroznýše rost’.

Meter: iambic
21. Auf den scheinheiligen Trax
by Christian Wernicke

Bei einer schönen Thais finde;
Sein Ambt hab' ihn hieher gebracht,
Um sie von ihrer
Durch seinen
Gewissenhafftig abzuschrecken:

Meter: iambic
Jednání třetí. (Výstup I. (Boleslav v průvodu vojínů a křesťanů.))
by Jindřich Böhm

Ustaňte! Nezvratná mi v duši víra
se vzňala, bůh že tvůrce všehomíra
nežádá lidu za oběť. –
A proto lidu kraje poklidného
ukládám, zvyku nelidského
se střežit, přísně na pamět!
Pouto rekovo zahoďte!
Na svobodu je provoďte!
Soud, kde já pronáším nad životem –
bez viny nepoteče krev – –
bohů vašich byťby smrti hrotem
mě sklát pospíchal krutý hněv.
Neleká mě svým rachotem
ni Perun ani jeho řev!!
Poslušně co bohem zasvěceno
nesmí porušit lidu moc;
rouhače buď srdce vypleněno
a vrženo ve pekel noc!
Slyš nám božstvo pohaněno
své hněvy ssílá na pomoc!
Ukrutným, co knížetem tě zvali,
jsi lásky pěkný důkaz dal;
naše trapné zapudil jsi žaly
a nám se dobrým otcem stal.
Kéž by tvůrce v nebes dáli
všem sklíčeným tě zachoval!
Ukrutným, co knížetem tě zvali,
jsi lásky pěkný důkaz dal;
naše trapné zapudil jsi žaly
a nám se dobrým otcem stal.
Svoboden pokácím toho, králi,
kdo lásce tvé by zpečoval!!
Hrůza!slyšte!
věční bozi
odštěpence
skláti hrozí.
Blesky, hromy
zkázu hněvem
na pohromy
ssílají.
Zajaté jim
nenechejme,
bohu oběť
dáti spějme:
kdo se vzpírá,
jako zlého
hada, štíra
skolí nůž!
Hrůza! slyšte,
rota hrozí
nás utratit,
bůh pomozi!
Sílu hromu –
lidu zlého
na pohromu
dejž nám bůh!
Nevinného
žítí chraňme,
bojovati
neustaňme.
Všehomíru
mocný pane,
zlém ve víru
s námi buď!
Mocných bohů hněv se leje
proudem blesků ohnivých,
otvírá se do veřeje
jícen pekel hněvivých!
Odtuď pryč, kde bohů trest
soudem nad rouhači jest!!
Otvírá se do veřeje
nebe hledem hněvivým:
modly tresce v oblíčeje
hromobleskem ohnivým.
Spravedlivo nebe jest;
pohanu buď zkáza, trest!!

Meter: trochaic
Encarece los años de una vieja niña
by Quevedo

«Antes que el repelón» eso fue antaño:
ras con ras de Caín; o, por lo menos,
la quijada que cuentan los morenos
y ella, fueron quijadas en un año.
Sécula seculorum es tamaño
muy niño, y el Diluvio con sus truenos;
ella y la sierpe son ni más ni menos;
y el rey que dicen que rabió, es hogaño.
No había a la estaca preferido el clavo,
ni las dueñas usando conejiles;
es más vieja que «Préstame un ochavo».
Seis mil años le lleva a los candiles;
y si cuentan su edad de cabo a cabo,
puede el guarismo andarse a buscar miles.

Meter: polymetric
Der Arme
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Gott, wie lange muß ich darben!
Ewig glücklich sind die nun,
Die vor mir in Frieden starben,
Um vom Elend auszuruhn.
Hülfe, willst du lange säumen?
Halb verschmachtet steh' ich hier;
Goldne Früchte an den Bäumen,
Reicher Herbst, was helft ihr mir?
Bauern sammlen in die Scheune
Korn und Waizen auf, wie Sand:
Aber wenn ich Armer weine,
So verschließen sie die Hand.
Reiche rasseln mit dem Wagen,
Fett vom Haber ist ihr Pferd;
Rasselt nur, daß ihr die Klagen
Eines armen Manns nicht hört.
Knabe, den mir Gott gegeben,
Der sein Elend noch nicht fühlt,
Seh' ich dich im Herbstwind beben,
Der mit deinen Lumpen spielt:
O! dann gräm' ich mich am Stabe,
Höre dein Geschrei nach Brod,
Seufz' im Stillen: armer Knabe,
Wärst du todt; ach wärst du todt!
Menschen, ist denn kein Erbarmen,
Kein Erbarmen unter euch?
Sind die Dürftigen, die Armen,
Euch an Fleisch und Blut nicht gleich?
O so werft, wie euren Hunden,
Mir nur einen Bissen zu!
Doch wer Armuth nie empfunden,
Weiß es nicht, wie weh' sie thu'.
Gott, so muß ich ewig darben,
O wie glücklich sind die nun,
Die vor mir im Frieden starben,
Um vom Elend auszuruhn!

Meter: trochaic
Abschied von Bremen .
by Clemens Brentano

O Bremen, ich muß dich nun lassen,
O du wunderschöne Stadt,
Und darinnen muß ich lassen
Meinen allerschönsten Schatz.
Wir haben oft beisamm gesessen,
Manche schöne Monden-Nacht,
Manchen Schlaf zusamm vergessen,
Und die Zeit so zugebracht.
Mein Koffer rollt, der Morgen kühlet,
Ach, die Straßen sind so still,
Und was da mein Herze fühlet,
Nimmermehr ich sagen will.
Der Weg mich schmerzlich wieder lenket
Hin, wo Liebchen sah herab,
Daß sie ja noch mein gedenket,
Drück ich zwei Pistolen ab.
Bald jagt vor dir in diesen Gassen,
Manches Windlein dürren Staub,
Meine Seufzer sinds, sie lassen
Vor dir nieder trocknes Laub.
So steh ich wirklich nun im Schiffe,
Meinen Koffer seh ich drauf,
Wie der Schiffer herzhaft pfiffe,
Zogen wir wohl Anker auf.
Ich seh den Sturmwind rauschend gehen,
O mein Schiff hat schnellen Lauf,
Wird es wohl zu Grunde gehen,
Wanket nicht Gedanken drauf.

Meter: trochaic
Nepromluvné přírodě ty knězem
by František Sušil

Nepromluvné přírodě ty knězem
Od Boha jsi oddán, člověče;
A ty jí jen strojíš pomeče,
A co vrah jen vnikáš k jejím mezem.
Slávu Boží zdržuješ jak jezem,
Chvalozpěv z úst tvojich neteče;
Zda již plíseň hruď tvou ovleče,
A tvých ňáder struny zhynou rezem?
Nalaď duši, zahuď svatým zpěvem,
Příroda tvých písní pořád čeká,
Znova jme ji tužba dávnověká.
Zahuď Bohu! Tvojí hudby zjevem
Příroda se pohne slastí v hrudi,
A vše kraje k Božím chválám vzbudí.

Meter: trochaic
Soneto
by Gregorio Silvestre

Decid los que tratáis de agricultura
en este valle umbroso y desabrido:
¿qué fruto del deleite habéis tenido
que no se os torne luego en amargura?
Del gusto y del regalo y la dulzura
¿qué espinas y qué grano habéis cogido
que no salga nublado y revenido
del silo de la triste sepultura?
Del mal terreno y mala sementera
¿qué se puede segar, sino sospecha,
disgusto, confusión, remordimiento?
El alma siente ya desde la era
cómo ha de abaratar de la cosecha
agosto seco, de eternal tormento

Meter: iambic