PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DVA HLASY.
by Vojtěch Martínek

Jak v poledne jsem chodil u hřbitova,
dva hlasy slyšel jsem. Jak rozechvělý
dvou houslí nápěv byla jejich slova,
jak bzukot včelí z hrobů zkvetlých zněly,
nad rovy vlnily se, v kámen šedý
omšené zídky plným proudem bily,
dva hlasy nesvorné, a naposledy
v zář slunce polední se rozptýlily...
Přec nejlépe je tomu, kdo již stane
s polibkem ledným u poslední brány,
kal země s něho temným proudem skane
a svět je za ním. Třikrát požehnaný,
neb znov se rodí, jasnější a čistý.
Noc milosrdná po lopotě denní
jej pojme v klín a osud jeho jistý:
na čelo vepsáno mu: Usmíření.
Smrt „Amen“ šeptne v píseň, ctnost i hříchy,
tmu pošle v zrak a v utýrané skráně,
dá zapomnění, jak když večer tichý
jde lukami a zvoní Anděl Páně.
Přec nejlépe je těm, kdo dřímou v klidu
pod drnem zeleným, kdo přetrpěli
již všecky zápasy i všecku bídu.
Smrt rukou soucitnou vše rány zcelí.
Z hrobů se život rozlévá,
ze hrobů život raší!
Zrní se jenom zasévá
do země, matky naší!
Života píseň jediná
po celé zemi šumí!
Ponurá hrobu hladina
přece ji neutlumí!
Co bylo kdysi člověkem,
změní jen tvaru tíseň,
zvlní se v proudu dalekém,
jak vůně, květ a píseň!
Haluzí ševel tajemný
dávným se žitím třese!
Odešlých lidí hoře, sny
vítr v svém vání nese!
V jedinou žití kroniku
země se otevírá!
A není smrti, zániku
a nikdo neumírá!
...Ty hlasy slyšel jsem, jak na hřbitově spletly
se v jediný šum o polednách. Dlouho slyšel
jsem jejich tenký zpěv... a lípy kvetly...
do širých polí pozvolna jsem vyšel,
vzduch čistý douškou mateří se sytil,
a slunce plálo, země otevřela
klín plný kvítí. To jsem jenom cítil.
A oba hlasy zanikly mi zcela.

Meter: iambic
Starému manželi.
by Hynek Grunert

Na časté návštěvy se zlobí
mladičké paní starý muž!
Ať dá se rozvést, pak od návštěv
bude mít jistě pokoj už.

Meter: iambic
LO DE SIEMPRE
by José Hernández Gavira

La inquietud de la vida que se pierde
en espera de aquella que vendrá,
la lentitud que el corazón me muerde,
¿Oh cuándo, señor mío, llegará?
Con la frente serena yo la espero;
Sé que algún día triste llamará;
La reto a todas horas y la inquiero:
¿Si eres fuerte, por qué no vienes ya?
Ha de llegar y llamará a mi puerta,
Y al presentir su intención abierta,
Como un iluso, gritaré:¿"quién es"?
Más yo, Señor, que la esperaba tanto,
habré de suplicar, deshecho en llanto:
"No te acerques, más tarde, más después"...

Meter: iambic
98.
by Friedrich Rückert

Der milde Mann, wie Gott, zu spenden seine Gaben
Will keinen Grund, er will nur einen Anlaß haben.

Meter: iambic
Vánoční. (1.)
by Emanuel Miřiovský

V sněhu všecka ponořena
dříme naše vesnička,
a všem lidem dobré vůle
spánek sedá na víčka.
Štědrá ruka kolem žehná
a všem něco udílí:
dětem kouzlo her a písní
a nám štěstí na chvíli.
Však až ráno zimní slunce
ukáže se poznovu,
uloží se hry i štěstí
sněhového do rovu.

Meter: trochaic
Jris Persica.
by Barthold Heinrich Brockes

Es hat, geschätzter Schenck, dein liebliches Geschencke
Zusammt der wohlgesetzten Schrifft,
Dasjenige, was du bey mir verlangt, gestifft:
Es macht, daß ich aufs neu an GOTTES Wunder dencke.
Ich bin mit neuer Lust erfüllt,
Da ich der Wolcken Gnaden-Bild,
Dem Nahmen und den Farben nach,
Zur Zeit, als Lentz und Winter brach,
Nach Regen, Sturm, nach Frost und Schnee,
In deiner Wunder-Bluhme seh’.
Das seltene Gewächs die Jris Persiea,
Als ich sie mit Aufmercksamkeit besah,
Bestand, dem Ansehn nach, aus dreyen Blättern nur,
Worunter drey, die sich auf weiß, auf blau, auf grün,
In sanfft- und lieblicher Vermischung ziehn:
Dieselben sind an bunt- und zartem Glantz,
Den klaren Perlen-Muscheln gantz,
Was sag ich, selbst den Perlen gleich,
An ihren Seiten sind dieselbigen durchschnitten,
Die andern drey sind Gold und Purpur reich,
Es strahlt ein gelber Strich in ihrer Mitten,
Der oben gantz erhöht, und unten gantz besprengt
Mit Pünctgen, die mit Strichen untermengt,
In einem Purpurfarbnen-Schein.
Bey dieser Schönheit fiel mir ein:
Was nimmst du eitler Mensch dir nicht für Sorg und
Müh,
In Purpur, Gold und Silber dich zu zeigen,
Dein Schmuck ist nur geborgt. Hingegen hie
Ist alle Pracht und Zier der Bluhmen eigen,
Selbst die Natur hat sie so schön geschmückt,
Der allerdünnste Tafft ist dick und grob bey ihnen;
Durchsichtig wie ein Glas. Es spielt im holden Grünen
Ein angenehmes weislich Blau,
Das ich Verwundrungs-voll beschau.
Ein wiederscheinender veränderlicher Glantz,
Gleicht fast dem Tauben-Hals, gleicht einem Pfauen-
Schwantz.
So sanfft als deiner Farben Schein;
So sanfft pflegt dein Geruch zu seyn.
Wie zart nun dein Geruch wie zart auch deine Blätter,
Wie zart die Farben seyn, so tritt dein sanffter Flor,
Doch mitten in dem Schnee hervor,
Und scheuet weder Sturm noch sonst ein rauhes Wetter.
Ach mögt' auch ich ohn' eckle Zärtlichkeit,
Zu deinem Ruhm, mein Schöpfer, blühen!
Ach möcht auch ich der Erden mich entziehen,
Und stets in frölicher Gelassenheit,
Dich zu verehren mich bemühen!

Meter: iambic
Na smrt Pana Františka Martina Pelcla.
by Vojtěch Nejedlý

Hodina tvá padla; rozlučují
Stvými milými tě andělé.
Slzy dobrých lidí posvěcují
Výborného pravdy ctitele.
Byl, a není; vnesmrtedlné kraje
Odebral se zhrubé temnosti;
Odměna kde pročistou ctnost zraje,
Stkví se vvěčné jasnosti.
Pravdy ctitel, přítel svaté ctnosti,
Vlasti své syn neporušený,
Jasným okem vsvětů prostrannosti
Hledí bludem nezakalený.
Mijí tma, a slunce světlo čisté
Na příběhy světa vylívá;
Pravda prošlých věků vtváři jisté
Krásu předním odkrývá.
Sláva klesá vprach, a ztmy se vine
Krása vnezkalené jasnosti;
Zlato, trůn, a marná chlouba hyne,
Příběh stojí vnahé tvářnosti.
Šelmu, byť ho jako Boha ctili,
Stavícý mu chlapi oltáře,
Podvody a vraždy zohavily,
Zděné na ctnost žaláře.
Pravda čistá vsvatém rozhorlení
Trhá šalbě stváře zástěru;
Pára mijí – ó div! tvář se mění,
Oko jasné vidí nevěru,
Katy, srdce jedem nakalená,
Národy a země hynoucý,
Místo slávy města rozbořená,
Mor a peklo horoucý.
Pravá sláva čistým bleskem světy
Proráží. Kam syvá prchla noc?
Darmo podvod hyzdí krásné květy,
Plije jed zlých protivníků moc;
Jako slunce vmilé kráse stojí
Mírná sláva světy blažícý;
Láska, srdce dobrota ji strojí,
Lidé štěstím slzýcý.
Vzpoustě světa hrdý vítěz hyne.
Kam se jeho věčnost poděla?
Jak den zštěstí národu se vine
Věčnost milostného anděla.
Šťastní lidé díky vroucý rosý,
Slávu jeví země květoucý.
Karle!*) vpaměti tě věčně nosý
Srdce protě horoucý.
Nebe plesá, nebe pravdu tobě
Čistou věčný duchu odkrývá.
Země smutnou tváří vzdychá sobě,
Slzy hořké protě vylívá.
Milá manželka, a outlé dítky
Srdcem rozdrceným kvílícý,
Vadnou jako suchem jarní kvítky,
Ktobě ruce lomícý.
Přítele, a otce laskavého,
Podpory, a vůdce hledají.
Kdožby slzy zdržel promilého?
Lidé jedným hlasem volají.
Poctivý, a dobrý srdce čisté
Krášlil mnohotvářním uměním;
Ztmy, a zbludu vyvedl pravdy jisté
Jasným jak sklo učením.
Život milé vlasti obětoval,
Dělil radost sní, y žalosti;
Krásným kvítím jazyk ozdoboval
Vypravuje předků mužnosti.
Oko tmavé slzy vycedilo
Hrozné vojny patříc naběhy;
Srdce radostí zas poskočilo
Slyšíc krásné příběhy.
Kdož nám nyní vlasti jasné činy
Nezkaleným okem vypraví?
Zbudí zesna zanedbané syny,
Příklad pravé ctnosti vystaví?
Vojny, bludů, pletek hanebnosti
Vyobrazý pravdy barvami?
Postaví chrám věčný nevinnosti,
Kluky potře hrůzami?
Jako obr potýkal sy sbludy,
Jako slunce plašil temnosti;
Vživé kníze vlasti záře, kudy
Kráčels, vyskočila moudrosti.
Každé víry zbory díky kynou,
Hajitele pravdy budou ctít.
Projdou leta, národové zhynou;
Jméno tvé se bude stkvít.
Vzhlédni nanás! vzhlédni nasvé dítky
Duchu navýsosti bydlícý!
Požehnáním, jako vlahou kvítky,
Občerstvi své milé kvílícý!
Manželce y dítkám slzy stváře
Setři, zahoj rány krvavé;
Buď jim vůdcem; bludy plaš jak záře
Zesrdce jim nepravé!
Když hrob kvítím tobě vysazujem
Světíc památku tvou slzami;
Lásku, čest a slávu vypravujem
Včisté kráse svlasti dítkami;
Shůry míle hledě dopropasti:
Miluji, rcy, dobré duše vás!
Rozniť vnaších srdcých lásku kvlasti,
Posvěť kštěstí, posvěť nás!

Meter: trochaic
Soneto a un montañés
by Nicasio Álvarez de Cienfuegos

No hay quien en la nobleza a mí
                  me exceda
sobrepujo a los Cerdas y Quiñónez
Los Requesens, los Laras, y aun Borbones
y al fin contrarrestarme no hay quien pueda
Soy señor Montañés, con esto queda
dicho todo: resuenan mil blasones
por remotas y próximas regiones,
vuele mi fama y a ninguna ceda
Los laureles se quiten luego a
                     Apolo
ya que es mi voluntad, puesto
                  que quiero
que proclamen y ensalcen a mí solo
Pues repita la fama con esmero
desde el uno hasta el otro
                  opuesto polo
que: Viva el Montañés aunque Alojero

Meter: anapestic
I. Stesk Jimeny.
by Jaroslav Vrchlický

Hraběte Lozana dcera,
Jimena ctná, ušlechtilá,
k stolu sedla k svému choti,
o lečems by promluvila.
Plna smutku, nepokoje,
který pálí, který bolí,
zřela chotě, jenž v boj táhnul,
kdož ví, nezhyne-li v poli.
Zachází s ní s nedůvěrou,
vojín ukázal se býti,
domnívá se, nad Lozanem
znovu že se touží mstíti.
Ač byl hrabě zcela pomstěn,
v bolesti své dále lkala,
se slzami lásky v oku
tiché vzdechy k nebi slala,
k němu v hoři velkém štkala:
„Jak neblahá je dáma urozená,
jíž chotěm stal se čacký smělý muž,
jest v lepší štěstí selka vyvolená,
kdo její blaho vyrvati jí můž?
I vzbudí-li se, není opuštěná,
choť vedle spí, nechť noc se smráká juž,
zří vedle sebe muže svého spáti,
a dřív-li vstane, večer se zas vrátí.
O divých bitvách sen ji nevzbudí,
synáčka svého ku prsu si nese,
jej nasytí, své drží na hrudi,
když zří, že usnul, rozplývá se v plese.
Svět její, chata její, netrudí
ji okolí a co kol světem zve se,
o zlatý dům se nestará v své chatě,
ví, štěstí největší že není v zlatě.
Pak přijde neděle! To pravé žití
v košilce čisté, ve svatebním hávu,
jí tolar v šňuře ze korálu svítí,
ty zříš, jak veselí se v družek davu,
pak tancuje se, smích tu musí zníti,
jsou sousedky zde, v děvčat patří vřavu,
žert mnohý hrubý v drsném zazní hlase
a ona stará posud mladou zdá se.“
Rodrigo nemůže snésti
Jimeny to naříkání,
při jilci Tizony meče
přisahá v svém odhodlání:
nepůjde víc na hranice
v děsné s Maury zlými klání,
s ženou svou chce vesel žíti,
spokojeně v radování.

Meter: polymetric
Determinismo plácido
by Julio Herrera y Reissig

De tres en tres las mulas resoplan cara al viento,
y hacia la claudicante berlina que soslaya,
el sol, por la riscosa terquedad de Vizcaya,
en soberbias fosfóricas, maldice el pavimento.
La Abadía, el Castillo Actúa el
                  brioso cuento
de rapto y lid Hernani allí campó su raya
Y fatídico emblema, bajo el cielo de faya,
en rosarios de sangre, cuelga el bravo pimiento
La Terma Un can La jaula del frontón en que bota,
prisionera del arte, la felina pelota
el convoy, en la bruma, tras el puente se avista.
El vicario La gresca Doble y tamboriles:
el tramonto concreta la
                  evocación carlista
de somatén y «órdagos» y curas con fusiles

Meter: anapestic
92.
by Friedrich von Logau

Ubo wil, daß er verscheide,
Auff gut deutsch auff grüner Heide,
Da es doch nun ziemlich lang,
Daß er ist frantzösisch kranck.

Meter: trochaic
- CLXXIII -
by Gutierre de Cetina

Un temor me destruye el pensamiento,
siendo sólo el pensar cuanto bien tengo;
mi mal no es grave, mas por ser más luengo,
miedo es el que me acaba el sufrimiento.
Cuando estás más caído el sentimiento,
cuando más desvalido a sus pies vengo,
pensando me sustento y me entretengo:
que no ocupo otra gloria en mi tormento.
¡Ay Dios, qué nuevo mal, cuán sin remedio!,
que ni la voluntad siento partida,
ni está, salvo en morir, entera en cosa.
Señora, ¿qué haré? Dad vos remedio.
Acábame el dolor luego la vida,
y no me llegue a prenda tan preciosa.

Meter: iambic
XcVII.
 Frauen  N.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Der Ottomannen Schild liegt hier in guter Ruh/
Ein ieder drücke doch die dünne Nase zu.
Der trägt kein Vortheil weg/ so lang alhier verhar-
ret/
Denn diese Leiche stanck zuvor sie war verscharret.

Meter: iambic
Holy Sonnets: Batter my heart, three-person'd God
by John Donne

Batter my heart, three-person'd God, for you
As yet but knock, breathe, shine, and seek to mend;
That I may rise and stand, o'erthrow me, and bend
Your force to break, blow, burn, and make me new.
I, like an usurp'd town to another due,
Labor to admit you, but oh, to no end;
Reason, your viceroy in me, me should defend,
But is captiv'd, and proves weak or untrue.
Yet dearly I love you, and would be lov'd fain,
But am betroth'd unto your enemy;
Divorce me, untie or break that knot again,
Take me to you, imprison me, for I,
Except you enthrall me, never shall be free,
Nor ever chaste, except you ravish me.

Meter: trochaic
JESEŇ.
by Emanuel Lešehrad

Tichý podzim zamyšlený
jako teskné, marné stáří,
a ty květy zvadlé v sadech
jako věnce na oltáři.
Suché paže rozpínají
stromy chudé, ustarané
k slunci, jež jak monstranc’ plane
kadidlem mlh zadýchané.
Roztesknělý vítr kvílí
zádumčivé litanie...
Srdce steskem rozhoupané
v hrudi prudce jak zvon bije.

Meter: trochaic
- LXVIII -
by Juan Boscan

Quise amaros, señora, de mi agrado,
con blandos sentimientos, blandamente,
y entonces yo jamás sentí accidente
con el cual no quedase mejorado.
De este amor no os habéis vos contentado
porque salir le viste mansamente,
sino que, por mostraros más valiente,
mi blanda voluntad habéis forjado.
Os aborreció el manso vasallaje
y quisisteis usar de tiranía,
vuestro reino estragando con ultraje.
Dañaste malamente la fe mía
y así os quise quebrar el homenaje,
y, si ahora pudiese, que lo haría.

Meter: polymetric
Soneto
by Pedro Díaz de Ribas

Por ensalzar ¡oh Virgen! tu belleza
con profético acento y voz sagrada,
eres a lo más bello comparada,
que en sus senos guardó naturaleza
Blancas estrellas ciñen tu cabeza,
tu vestidura está del sol bordada,
y si despiden lumbre desusada,
recíbenla sin fin de tu pureza.
Quien a tu nombre, siempre glorioso,
de mancha original sombras le miente,
niega la luz al resplandor del día.
Crezca, pues, el afecto religioso,
y aun las piedras pregonen vivamente
tu Inmaculada Concepción, MARIA.

Meter: polymetric
Iv.
by Heinrich Heine

Im Traum sah ich ein Männchen klein und putzig,
Das ging auf Stelzen, Schritte ellenweit,
Trug weiße Wäsche und ein feines Kleid,
Inwendig aber war es grob und schmutzig.
Inwendig war es jämmerlich, nichtsnutzig,
Jedoch von außen voller Würdigkeit;
Von der Courage sprach es lang und breit,
Und that sogar recht trotzig und recht stutzig.
„und weißt du, wer das ist? Komm her und schau'!“
So sprach der Traumgott, und er zeigt mir schlau
Die Bilderfluth in eines Spiegels Rahmen.
Vor einem Altar stand das Männchen da,
Mein Lieb daneben, Beide sprachen: Ja!
Und tausend Teufel riefen lachend: Amen!

Meter: iambic
1L: O Süsse Dienstbarkeit / wann Gott dadurch gedienet /
by Catharina Regina von Greiffenberg

O Süsse Dienstbarkeit / wann Gott dadurch gedienet /
sein' Ehr vermehret wird / und Seelen-Nutz geschafft!
daß tausend Geister frey / kommt ein Leib in verhafft!
beglückte Knechtschafft / die mit Herzen-Herrschung grünet /
die sein' und Gottes Feind mit Gott und Ihm versühnet!
der Allbeherrscher hat in Fässeln gleiche Krafft:
aus ihrem Stachel fliest des Geistes Wundersafft /
daß / zu besiegen mit die Sieger / man erkühnet.
Ein solch verborgner Funk die ganz Abgötterey /
als Pulver über sich durch Glaubens Krafft zerspringet:
wird / daß er Freyheit würckt / herzwillig selbst gedränget;
Leibeigen / daß er mach die Seelen Satan-frey.
Ach! Gott verhänget nichts / das nicht zu Glück erspriesset:
wann man den Glauben auf- und die Vernunfft zuschliesset.

Meter: iambic
SVATEBNÍ NOC
by Emanuel Lešehrad

Vzduch voní. Luna zrůžověle svítí jako sen.
Pojď, ženo... podej mí své bledé, nevěřící ruce.
Je květin noc... Slyš! hovor vesel... Uprchneme v sen.
Mou hlavu zpíjí závrať... Touha!... Srdce volá prudce.
Kraj spí již... Ve tmách straší alej... Poslyš stromů šum...
Toť vánek... Usnul... Hvězdy prší... Slavík vzlyká v hloží...
Ty chvěješ se? Tvá ruka hoří... Nachyl tvář k mým rtům...
Noc kvete... A my dva... Chceš mou být v svatebním tom loži?

Meter: iambic
Al nombre de Jesús
by Gertrudis Gómez de Avellaneda

Es grata al caminante en noche
                     fría
la alegre llama del hogar caliente:
Grata al que corre bajo el sol ardiente
la fresca sombra de arboleda umbría
Grato, como dulcísima armonía,
para el sediento el ruido de la fuente,
y grato respirar en libre ambiente
para quien sale de mazmorra impía.
Es grata, en fin, la lluvia al campesino;
grata al guerrero belicosa fama;
y grato el natal suelo al peregrino.
Pero más que aire, sombra, fuente, llama,
lluvia, patria, laurel, ¡Jesús divino!
tu nombre es grato al corazón que te ama.

Meter: iambic
6. Auf Calepinus, den Schulmeister
by Christian Wernicke

Hört wie der
Indem er nach der Ruthe sucht,
Wenn einst
Und nicht stets bei der Vorschrifft bleibet;
Doch dieser hat noch weit so nicht

Meter: iambic
- XXXV - Declarando escolásticamente las palabras del apóstol con la ocasión de la muerte de un caballero de 26 años
by Quevedo

La voluntad de Dios quiere eminente
que nos salvemos todos, ¡oh Licino!
No asista sola a tu fatal camino
de Dios la voluntad antecedente.
Merezca a su piedad la subsecuente,
tu virtud con su auxilio, y el divino
rayo preceda siempre matutino
a la noche envidiosa y delincuente.
¿Viste a Bellio caer precipitado
en las verdes promesas de la vida,
y en horror de suceso desdichado?
Prevenga tu conciencia tu partida:
que madruga la muerte en el pecado,
y antes será pasada que creída.

Meter: polymetric
PODZIMNÍ SKIZZA.
by Jan Spáčil Žeranovský

V klid jeseně, jenž v lidskou duši kane
jak mlčelivé, slavné požehnání,
jenž v hruď ti sáhne divuplnou dlaní,
jsou pohrobeny širé lány Hané.
Zem černá v sladké zchvácenosti tane,
tou všecko trne v dlouhé, dumné pláni,
jež místy jen se v mělkou zmolu sklání,
z níž vlhký chlad a vůně hlíny vane.
Jak hřeby zelené ční nad silnici
řad topolů, v nichž telegraf jen bzučí
a na trávníku vrba tiše klímá.
Však v tento klid tak blaze smiřující
slyš, za dědinou mlátící stroj bučí
a v dáli cukrovar v to tupě dýmá...

Meter: iambic
JAN SKÁLA.
by Antonín Klášterský

Z továrny propuštěn, že do české dal školy
své dítě, Skála Jan šel z práce domů zpět,
dnes cítil únavu a jak jej všecko bolí,
ty ruce nejvíce a hlava, páž i hřbet.
Po léta chodil již tou cestou ke vsi dlouhou,
vždy k chůzi hvízdal si a lokal v prsa chlad,
kam padal přes den žár, a zjařen býval touhou,
by ženu viděl už a dítě své se smát.
Před prahem chalupy naň vždycky čekávali,
z továrny slyšet zvon až v samu bylo ves,
vždy dítě šlo mu vstříc a křičelo naň z dáli,
a tatík v náruči je k chatě potom nes’.
Však dnes tak smutně šel a k smrti umdlen z práce,
dnes k prsoum padala mu hlavy velká tíž,
on myslil, ženě své jak mladé řekne krátce:
„Jsem žebrák, na bedra zas vložili nám kříž!“
Když jemu v továrně o propuštění řekli,
„Však hladem nezemru!“ vzkřik’' třesoucí se hlas,
a mlátil kladivem a bušil jako vzteklý,
až jisker sršících se rozlét’ kolem jas.
Krev horká jako var se valila mu k hlavě,
a hněvu svatého mu z oka oheň plál,
on těžce oddýchal a hlasně, namáhavě,
a v paži, nahé půl, mu škubal každý sval.
Však nyní ochladla krev spěněná a vřelá,
jak havran rozepjal svá křídla čelem mrak,
a hlava bolestí se rozskočit mu chtěla,
tak úzko bylo mu a nevýslovné tak.
On viděl, bez práce jak strádá v hrozném boji
o skývu černavou, jež pohodí se psům,
jak žena, slabá vždy a křehká, která kojí,
mu padá na lože, zrak zdvihá k nebesům.
Je ticho v světnici, kde dítě chřadne chladem,
je smutné, nezpívá jak dříve celý den;
teď truhlu nesou sem, kam svoje drahé kladem’,
a den je šerý tak, a svět tak nevlíden...
Tu Skála rukou mách’, jež rozehnati chtěl by
svým pevným ramenem ten dotěrný much roj,
ty hrozné myšlénky, jež bzučely mu ve lbi,
tím více cítil však jen strach a nepokoj.
Již chatu, bezlistá u nížto jabloň stála,
až v okna klepajíc svou snětí, vidět moh’,
když těžce vyrazil to ze svých prsou Skála:
„Je nedám, snad ni tak se neodrodí hoch!“
A vešel do jizby, dnes nečekali před ní,
svou ženu políbil a hocha svého bled,
k malému sklonil se, jež rostlo ze dne ke dni,
pak mlčky, zamračen si k stolu svému sed’.
Však žena sehnula se níže ku dítěti
nad z proutí kolébku, kde ležel jejich skvost,
a nohou houpajíc, mu píseň počla pěti
tím měkkým hlasem svým, jenž tratil se a rost’.
A prostý písně zvuk, jenž padal se rtů matky
a linul dojemně, až k srdci otci šel,
on cítil, jak ten zvuk je nevýslovně sladký
a svatý, vznešený, že tiše oslzel.
Pak zase vzpomněl si, co v továrně se dělo,
jak člověk aby byl ne z krve, ale z žul,
co musí vytrpět – a sevřená pěst’ smělo
a rázně dopadla, až otřásl se stůl:
„Ne, hrome, stokrát ne, a byť to život stálo,
mne bude do smrti až páliti ten hřích,
že chvíli myslil jsem za chleba dáti málo
svou poctivost, svou čest a pýchu dětí svých!“

Meter: polymetric
27.
by Friedrich Rückert

O die du lebest mir mit deinem Grolle,
Wie ich mit meiner Liebe dir zur Plage;
Nun geh' ich schon um dich so lange Tage,
Und glaubst du noch nicht, daß ich wohl dir wolle?
»wer weiß.« Wer weiß? Ei, du sollst's wissen, Tolle!
Nun sage das nur, ob dir's denn behage,
Daß du mich um dich gehen siehst? »Das sage
Ich nicht.« So sag' denn, daß ich's lassen solle.
»das sag' ich auch nicht.« Nun, beim Flor des Sarges!
Du tötest mich; so sage doch nur, was du
Denn überhaupt mir sagest? »Gar nichts sag' ich.«
Bei Gott! so wollt' ich, daß du doch recht Arges
Mir sagtest, statt so nichts zu sagen. Daß du
So gar nichts sagend mir so viel sagst, klag' ich.

Meter: iambic
- LXIII -
by Juan Boscan

Garcilaso, que al bien siempre aspiraste
y siempre con tal fuerza le seguiste,
que a pocos pasos que tras él corriste,
en todo enteramente le alcanzaste,
dime: ¿por qué tras ti no me llevaste
cuando de esta mortal tierra partiste?
¿por qué, al subir a lo alto que subiste,
acá en esta bajeza me dejaste?
Bien pienso yo que, si poder tuvieras
de mudar algo lo que está ordenado,
en tal caso de mí no te olvidaras:
que o quisieras honrarme con tu lado
o a lo menos de mí te despidieras;
o, si esto no, después por mí tornaras.

Meter: polymetric
- LII - Rigor de Fénix
by Pedro Soto de Rojas

Pudiera mi tormento haber quebrado
el fuerte acero, y el diamante duro;
pudiera enternecer mi llanto puro
un corazón de pedernal labrado;
y aqueste no, ni aquel han lastimado
(¡mísero yo!) tu pecho tan seguro,
que no promete en término futuro,
por las manos del tiempo ser mudado.
En el peñasco descubrí de cera
(con mi gemir) entrañas, y alma humana,
en la silvestre ensangrentada fiera.
Como di en tu hermosura soberana
un corazón de peña verdadera
hallé, y un alma en el Tigre Hircana.

Meter: iambic
- 1368 - Acto II, SAN NICOLÁS
by Lope de Vega

Dulce Señor, enamorado mío,
a dónde vais con esa cruz pesada,
volved el rostro a un alma lastimada
de que os pusiese tal su desvarío.
De sangre, y llanto entre los dos un río
formemos hoy, y si a la vuestra agrada,
partamos el dolor, y la jornada,
que de morir por vos en vos confío.
O divino Señor del alma mía,
si será Nicolás tan venturoso,
que se transforme en vuestra cruz un día.
Bajad de vuestros cielos amoroso,
y si merece quien con vos porfía,
dadme esos brazos soberano esposo.

Meter: iambic
PANNO CTIHODNÁ.
by Karel Dostál-Lutinov

Veškeren národ v zbožném dojetí
své zraky zdvihá k Tobě ku výsosti,
už devatenáct věků tebe ctí –
však vše to není, není ještě dosti.
Muž jako dítě kleká před Tebou,
i andělé Ti slouží s pokornosti,
a všichni svatí úctou k Tobě žhnou –
vlak vše to není, není ještě dosti.
Před Tebou klesá Otec křesťanů
i tvrdý vojín v boje ukrutnosti,
pán světa vstříc jde Tobě ze stanů –
však vše to není, není ještě dosti.
V chaloupkách tichých Tobě Ave zní
a všechny zvony pějí s líbezností
a všechny chrámy Tvojí písní hřmí –
však vše to není, není ještě dosti.
Tys chrámem největšího Tajemství,
jenž Boha živého v svém lůně hostí,
Duch Svatý sám na Tvojich ňadrech sní
a všechna chvála není zvučná dosti.
Za Tebou poutníci jdou světa kraj
a Tvoji stopu líbou s toužebností,
neb Ty jsi lidstvu otevřela ráj
a dekovat Ti nemůžeme dosti.
Ó Panno ctihodná, květ šeříku
vem z ruky mé, nech k Trůnu Tvému dýše,
ó přijmi jej a k davu poutníků
skloň vlídné oči s nadehvězdné výše.
My synové jsme Evy vyhnaní
a zbloudili jsme, putujíce prachem.
Ó Panno, dej nám s Tebou shledání,
nedej nám zhynout slabostí a strachem!

Meter: iambic