PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CV -
by Gutierre de Cetina

Ni por mostrarse blanda ni piadosa
la imagen que en el alma Amor me sella,
ni porque ceda a su color más bella
el blanco lirio y la bermeja rosa,
ni por mostrarse fiera y desdeñosa,
ni por fingir de mi falsa querella,
ni por estar presente o nunca vella,
ni por estar contenta ni quejosa,
mi alma se verá que de otro fuego
arda jamás, ni que se borre un punto
la imagen que ya en ella está esculpida.
Tan dulce hizo Amor el nudo ciego
que no puede amargar, si todo junto
fuese de ajenjo el resto de mi vida.

Meter: iambic
- VI -
by Juan de Tassis y Peralta

No desconozco en vos, mi pensamiento,
para tanta razón, tanta osadía,
mas no siempre Fortuna ha de ser guía
de tan precipitado atrevimiento.
Ícaro en vano se fió del viento,
Faetón regir en vano el sol quería,
ventura, y no razón, vence porfía
sólo ventura no es merecimiento.
No os turbe, pensamiento, en la subida,
del lastimoso ejemplo en la memoria,
ni en peligro mayor, menos ventura;
pues Fortuna que ayuda a la caída,
no os podrá quitar aquella gloria
de venir a caer de más altura.

Meter: polymetric
XlII.  An  Eugenien.
by Andreas Gryphius

Gleich als ein Wandersmann dafern die trübe Nacht/
Mit dicker finsternuß/ Luft/ Erd/ vnd See verdecket/
Betrübt jrr’t hin vnd her/ vnd mit viel furcht erschre-
cket/
Nicht weiß wohin er geht/ noch was er läst vnd macht:
So eben ists mit mir/ doch wenn der Mond erwacht
Vnd seiner stralen kertz im Wolckenhauß’ anstecket:
Bald findt er weg’ vnd raht: so wird mein
Nun mich der newe trost auß ewrem brieff anlacht.
Doch warumb heist jhr mich diß schöne pfand verbrennen?
Wolt jhr in meiner nacht mich bey der glut' erkennen?
Diß/ meines hertzen few’r entdeckt ja wer ich sey:
Sol schönste/ diß papier nur meine brust berühren:
So wird es alsobald in aschen sich verlieren:
Wo von der flam’ es nicht wird durch mein weinen frey.

Meter: iambic
- XXXVIII -
by Bernardino de Rebolledo

De tus asombros la razón vencida
el amor en desprecio se convierte,
que estás tan receloso de la muerte
es el mayor achaque de la vida.
Quien la respiración nos da medida
con eficaz ejemplo nos advierte,
que ni el riesgo a recatos se divierte,
ni de seguridades se convida.
Estos mismos instantes que componen
el tiempo que las vidas se dilatan,
son de su brevedad premisas ciertas.
Si te amedrentan más que te disponen
con sólo el miedo de morir te matan,
temes la muerte y a vivir no aciertas.

Meter: polymetric
Descripción del ardor canicular, que respeta el llanto enamorado y no le enjuga
by Quevedo

Ya la insana Canícula, ladrando
llamas, cuece las mieses, y, en hervores
de frenética luz, los labradores
ven a Proción los campos abrasando.
El piélago encendido está exhalando
al sol humos en traje de vapores;
y, en el cuerpo, la sangre y los humores
discurren sediciosos fulminando.
Bébese sin piedad la sed del día
en las fuentes y arroyos, y en los ríos
la risa y el cristal y la armonía.
Sólo del llanto de los ojos míos
no tiene el Can Mayor hidropesía,
respetando el tributo a tus desvíos.

Meter: polymetric
Boudoir
by Nieves Xenes

Del arte y la riqueza los primores,
blancas cortinas de ligero encaje,
caprichoso y magnífico mueblaje
de oro y seda de vívidos colores
En un óleo se besan dos pastores
escondidos de un bosque entre el ramaje;
y airados luchan con igual coraje
en un grupo de mármol dos Amores
Una ninfa gentil de porcelana
al viento esparce su cabello suelto
arqueando el talle en actitud graciosa
Yacen en un diván dorado y grana
un libro, y un corsé blanco y esbelto,
y en un búcaro azul, muere una rosa

Meter: iambic
- XXVI -
by Bocangel y Unzueta

Cese ya de un engaño repetido
la confusión, oh Fabio, y sus horrores
no turben los divinos resplandores
de la verdad que profanó mi olvido.
Experiencias ilustran el sentido;
peligro es hoy lo que juzgué favores;
miro despiertamente mis errores
y el tiempo lloro que gasté perdido.
Sea en las fieras ondas que navego
norte seguro, pues, el desengaño,
que el escarmiento agradecido adora.
Surque el mar proceloso otro más ciego,
que no es prudente el que, en un mismo daño,
segunda vez sus desaciertos llora.

Meter: iambic
Von Abraham Dort, k. may. zu Groß-Britannien gemählden bewahrern, sich selbs erhenkend
by Georg Rodolf Weckherlin

Nachdem der arme bub von Dort
sein amt recht zu thun sich bekränket,
hat er sich hie an disem ort
nach den gemählden selbs gehenket:
Hat also er dort gleiches glück
als die gemählde hie empfangen,
dan dort sah man manch schönes stück,
hie aber Dort selbs schändlich hangen.

Meter: iambic
- CLXV -
by Juan de Tassis y Peralta

Gracias al cielo doy, que ya no quiero
vivir con esperanzas engañado,
desnudo del solícito cuidado,
más ambicioso y menos verdadero.
Que por no ver el tribunal severo
de la difícil puerta del privado,
bien satisfecho, pero mal pagado,
presumo que no alcance lo que espero.
Apacible omisión, plácido olvido,
costoso galardón del que se alcanza
ver a perfecta luz los desengaños.
Mas llego a confesar que voy corrido
de haber perdido el tiempo y la esperanza
comprando afrentas y adulando engaños.

Meter: iambic
TICHO JITŘNÍ V LESE.
by Kamil Berdych

Je ticho. Je ticho. Stín růží na východě
sní o čarovném kontur půvabu...
Zrak pomněnek cos lehce svěřil vodě
a chvěl se jemně v jejím hedvábu...
Studánka lesní nezčeřena dosud
rty prahnoucími, zdá se přemítat,
koho as pro útěchu pošle osud
pro lesní balsám drahých aromat...
Je ticho. Je ticho, v němž duše se zdvihne
lehce jak oblak bílý z daleka,
sám sebou opojen, závratným letem tíhne
za snem, jenž z moře ticha odtéká...

Meter: iambic
- CXIII - A Sevilla
by Fernando de Herrera

Reina del grande Océano dichosa,
sin quien a España falta la grandeza,
a quien valor, ingenio y la nobleza
hacen más estimada y generosa.
¿Cuál diré que tú seas, luz hermosa
de Europa? Tierra, no, que tu riqueza
y gloria no se cierra en tu estrecheza;
cielo, sí, de virtud maravillosa.
Oye y se espanta y no te cree el que mira
tu poder y abundancia, de tal modo
con la presencia ve menor la fama.
No ciudad, eres orbe, en ti se admira
junto cuanto en las otras se derrama,
parte de España, mas mejor que el todo.

Meter: polymetric
A Coronet for his Mistress, Philosophy
by George Chapman

Muses that sing love's sensual empery,
And lovers kindling your enraged fires
At Cupid's bonfires burning in the eye,
Blown with the empty breath of vain desires;
You that prefer the painted cabinet
Before the wealthy jewels it doth store ye,
That all your joys in dying figures set,
And stain the living substance of your glory;
Abjure those joys, abhor their memory,
And let my love the honour'd subject be
Of love, and honour's complete history.
Your eyes were never yet let in to see
   The majesty and riches of the mind,
   But dwell in darkness; for your god is blind.

Meter: iambic
- II - Encarece su amor con ocasión de eclipse
by Luis de Ulloa y Pereira

Filis, ¿no ves la saña del planeta
que, amenazando trágica ruina,
llama vierte feroz, sangre fulmina,
en alterada forma de cometa?
¡Mira cual tiembla la tiara inquieta
de lo que el vano astrólogo imagina,
y cuántos cetros al horror destina
oscura voz de equívoco profeta!
Y advierte que, seguro en sus enojos,
de tu semblante prende mi cuidado,
que ni sabe otro cielo ni le mira;
y, atento a las estrellas de tus ojos,
ni quiere más fortuna que su agrado,
ni teme más prodigios que su ira.

Meter: iambic
Unter Sternen
by Gottfried Keller

Wende dich, du kleiner Stern,
Erde! wo ich lebe,
Daß mein Aug, der Sonne fern,
Sternenwärts sich hebe!
Heilig ist die Sternenzeit,
Öffnet alle Grüfte;
Strahlende Unsterblichkeit
Wandelt durch die Lüfte.
Mag die Sonne nun bislang
Andern Zonen scheinen,
Hier fühl ich Zusammenhang
Mit dem All und Einen!
Hohe Lust, im dunklen Tal,
Selber ungesehen,
Durch den majestät'schen Saal
Atmend mitzugehen!
Schwinge dich, o grünes Rund,
In die Morgenröte!
Scheidend rückwärts singt mein Mund
Jubelnde Gebete!

Meter: trochaic
HVĚZDNÝ HUDEBNÍK
by Emanuel Lešehrad

Putuji země zahradou zkvetlou
za hvězdou světlou..
V dlaň mi slét’ Paprsek smavý.
Zářným rtem třpytivě praví:
„Blaženě toulám se vzduchem,
pronikám hmotou i duchem,
sytím se života ruchem.
Čekám tě v přístavu retů,
najdeš mne v zázraku květů,
vítám tě v krystalů vznětu.
Klíčím a rostu a zraji
ve věčném plození taji.
Myšlenkou nad hmotou plaji.“
Z dlaně zář’ uniká v letu..
– Paprsku lásky! Božství!
Horoucný pozdrav sděl celému světu!

Meter: dactylic
1L: Im Lande der Thorheit küsst ich die Hände der schönen Fraun,
by Otto Erich Hartleben

Im Lande der Thorheit küsst ich die Hände der schönen Fraun,
sie waren schmeichelnd und weiss, mit blitzenden Ringen geschmückt.
Ich lachte wohl auch beim lieblich klingenden, lockenden Wort
und eitel genoss ich des eigenen spielenden Übermuths.
Doch immer wieder irrte mein Blick ins Leere ab:
Ich sah und fühlte die Hände meiner lieben Frau,
die weich und still in ruhender Güte sich nach mir
hersehnen aus der Ferne – deine Hände; die
allein die Wirrniss dumpfen Wollens je gebannt –
und ich gedachte jener Stunde, da mir einst
im Tode diese Hände stummen Trost verleihn.

Meter: iambic
Lásce!
by Augustin Eugen Mužík

Zkad jdeš, ó lásko? Tys dárkyně žití,
jen tebou vejce se i buňka tvoří,
strom, mech i člověk ohněm tvojím hoří,
i slunce, která v nebes hloubi svítí.
A srdce, které v nitru tebe cítí,
jest bůh, jenž v tvůrčí dumy čelo noří,
jest vesmír, který mlh je pln a zoří,
jest chvíle, která věčnosti kus chytí.
Jak v myriady hvězdné bych se díval,
tak žasnu, vida srdce láskou tknuté,
ó jaký taj! ó jaký kouzla příval!
Bůh střed té koule všehomíra duté,
kol něhož slunce sluncí kolotají,
v tom srdci snem i myšlénkou se tají.

Meter: iambic
BEZABDE
by Josef Svatopluk Machar

Já unik tehdá v čas, než pevnost padla.
Jak povodeň se rozlívala kolem
zdí našich hrozná spousta perských lidí
a Sapor sám z nich zářil jako měsíc
uprostřed hvězd svých. Vyzvali nás vzdát se
– heroldi pod zdí u příkopu byli –
a s chutí bychom byli odvětili
kamenem z praku nebo šípem z luku,
však barbaři ti chytří vlekli sebou
vojáky naše, v Singaře jež jali,
– od Singary král Sapor totiž přitáh –
a tak je, živé štíty, postavili
před těla svoje. Zuby jsme jen stiskli.
A potom ihned útočit dal Sapor.
Zem duněla a do dalekých končin
hřmot slyšán býti musil. Křiky hrdel,
trub hlahol, řičení a řvaní zvířat
i řinkot zbraní, do štítů jež bily,
mnohému z našich, kteří na zdech stáli,
do tváří bledost strachu vehnat mohly,
kdyby ten způsob boje byl nám nový.
A mohlo zdát se, že nás hračkou smetou
ty valné proudy pěchoty a jezdců
se svými slony, v nich se valícími
jak temnošedé neforemné skály,
jak jen jich prudkost našich zdí se dotkne.
Svištěly šípy, zahvízdaly z praků
kameny hbitě, nebe zatmělo se
jimi a prachem – barbarů proud stanul
a nazpět lil se, aby s novým vztekem
jsa planoucím hnán zrakem Saporovým
vyrazil znovu k zničení zdí našich.
My bili se bez únavy a hladu
jen slávy říše jsouce pamětlivi.
Boj rozved večer. Druhého dne biskup
křesťanské obce z brány vyjít žádal,
by krve prolevání řečí stavil
a Parthy ku návratu v domov přiměl.
My svolili. Co řek tam, nikdo neví,
neb samoten byl. Přišel, zvěstoval nám,
že nepořídil. Hned pak začli útok.
Věc divná: na nejslabší místa v hradbě
úsilí svoje nyní soustředili
a střelami a berany v ně bili,
až klesla věž a ve zdi rány zely –
tak pevnost padla... Říkali, že biskup
slabiny její zradil nepříteli
při onom rozhovoru – – Těžko říci...
Byl samoten tam... Já jsem proklouz brankou
a ještě v čas... Tři legie tam byly
a všechny odvlek do zajetí Sapor.
Bezabde slula ona pevnost naše...
Bezabde nebo Phaenicha, jak sám ji
kdys makedonský Alexander nazval.
Na řece Tigris stála. Město pěkné
a takto ztraceno je imperiu...

Meter: iambic
486
by Josef Vlastimil Kamarýt

Jako mrazy květy kazí,
tak též chlipnost hubí sličnost.

Meter: trochaic
PORTRÉT.
by Antonín Klášterský

V svém vysokém sedí zeleném křesle stará tu dáma.
Je v prosté síni zde sama
jen s knihami, obrazy starými na zdi.
Tvář mnohá již rýha jí brázdí,
rys bolestný rty jí stahuje bledé,
znak, z číše že hořké jí skýtlo dost žití,
leč v zraku silou ducha to svítí,
jíž každá se překoná muka i rána;
jsou její vlasy už šedé,
leč na čele velkost jest básníků vpsána.
Kol ticho; jen hodiny Webrovy tikají tiše,
a paprsek vklouznuv, krátké líbá jí vlasy.
Nač vzpomíná asi
či do jaké hloubky duch její se přenes neb výše?
Teď úsměv rty přelét... To do žití zbloudila máje,
kdy píseň se probouzí v duši
a na každé rosy třpyt hraje,
kdy křídla duch rozpíná, hvězdy kde tuší;
teď šumavský prales jí nad hlavou hučí a šumí
a spřádá své dumy,
a mohutná píseň na rty jí slétá,
by přes útisk doby i přes odpor celého světa
stál pevně ten národ její jak lesné ty chlumy.
Ach, národ, ten národ! Proň k slávskému letěla jihu,
by v malátnost jeho a tíhu
ztad přinesla nadšení oheň a v chorobný spánek
zas volnosti tuchu a vánek;
proň snila jen, žila
a bila se, bila
a pěla a psala, nechť chromly jí v bolesti ruce,
v své samotě, hoři a muce;
proň učila ženy a květy střásala dětem
a pro skvosty do vínku na jeho skráně
se v šeré spouštěla báně
a hudbě svá půjčila křídla,
by její něhu i jásání roznesla světem,
kde srdce by stydla.
A tak spěl čas letem...
Let sedmkrát deset, teď sedí tu, čelo své chýlí.
Ví, k veliké dožila chvíli,
ví, jaká to naděje všechněm kol ve zracích hoří,
jak po věcích temnot a útisků, křivdy a zloby
z té bouře a krve zlé doby
lid čeká a tuší blízkou svou zoři.
A srdce jí chvěje se... Zklamáno tolikrát krutě,
kdy zvábit se dalo vidin a illusí roji
a po sladkém doušku jen hořkost cítilo rmutě,
se uvěřit bojí.
Jen chvílemi skrytě – kol portréty staré jsou svědci –
i v jejím to zaplane zraku,
a úsměv, jak zář by vyšlehla z mraku,
tvář celou jí zlatí a vrásky srovnává hebce,
tíž, s němotou ženy již nesla a se vzdorem muže,
let, křivdy a práce a chorob, jí shazuje s plecí,
a její ret, jakoby v modlitbě, šepce:
„Oh, kdyby tak přeci...!“
Já dokreslil portrét. Vy klaďte sem růže!

Meter: amphibrachic
1L: Was hab' ich Alles doch zu thun!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Was hab' ich Alles doch zu thun!
Ich kann bei Tag und Nacht nicht ruhn,
Ich muß regieren Kirch' und Staat,
Wenn andre singen früh und spat:
Gut'n Morgen, Feierabend!
Die größte Erdenplag' und Pein
Ist doch fürwahr ein Fürst zu sein,
Dem's nun und nimmer ist vergönnt
Zu singen so wie ihr es könnt:
Gut'n Morgen, Feierabend!
Zwar klagt und schreit die ganze Welt,
Daß unser eins braucht zu viel Geld,
Man könnt's Regieren billig thun
Und lieber etwas mehr geruhn –
Gut'n Morgen, Feierabend!
Ein
Es ist des Fürsten erste Pflicht,
Er soll dem Volke theuer sein
Und niemals soll ihm fallen ein:
Gut'n Morgen, Feierabend!
Drum will ich bleiben was ich bin,
Ein theurer Fürst mit Leib und Sinn,
Bis einst mein müdes Auge bricht
Und wahrlich eher sing' ich nicht:
Gut'n Morgen, Feierabend!

Meter: iambic
La sombra dolorosa
by Julio Herrera y Reissig

Gemían los rebaños Los caminos
llenábanse de lúgubres cortejos;
una congoja de holocaustos viejos
ahogaba los silencios campesinos
Bajo el misterio de los velos finos,
evocabas los símbolos perplejos,
hierática, perdiéndose a lo lejos,
con tus húmedos ojos mortecinos.
Mientras, unidos por un mal hermano,
me hablaban con suprema confidencia
los mudos apretones de tu mano,
manchó la soñadora transparencia
de la tarde infinita el tren lejano,
aullando de dolor hacia la ausencia

Meter: iambic
LEGENDA O HUSITSKÝCH VOZECH.
by Antonín Klášterský

Jako hromu burácení
přes mračlivá nebesa,
přes brázdy a přes kamení
hřměla jejich kolesa,
hrozivá a obrovitá,
tu se rez, tam krev se chytá,
a zas v slunci blesk se mih’
na jich osách mohutných.
Hned tu stojí jako skála,
rudý kalich nad ní vál,
žhavá záře za ní vzplála,
a již zas se řítí dál
strašlivých těch vozů řada,
na balvan tak balvan padá,
valí se vstříc záři, tmám
těžce jako osud sám...
Znikla vozů jízda hrozná
v minulosti jako v snách,
nových věků syn ji pozná
jenom v starých kronikách;
i ta píseň velká, smělá,
která v koles rachot zněla
jako samé bouře dech,
nechví se již na retech.
Ale básník nové doby,
zapadaje do snění,
otevírá staré hroby,
vidí v jasném vidění
vozů těch let velkolepý,
na jednom z nich vůdce slepý
jako titán výš se zved’,
knihu v ruce, kyne v před.
I ten přízrak zmizí v mále,
ret však v bázni oněmí,
je mi, jak bych slyšel stále
dálný rachot pod zemí.
Nechť ty vozy se svou tíží
vzdalují se nebo blíží,
cítím, že to dosud zem
duní jejich ohlasem.

Meter: trochaic
Soneto
by Diego de Silva y Mendoza

Nunca ofendí la fe con la esperanza;
vivo presente en olvidada ausencia;
después de eternidades de paciencia
no merezco quejarme de tardanza.
Soy sacrificio que arde en tu alabanza
(fuera morir no arder sin resistencia);
¡oh puro amor, oh nueva quintaesencia!,
de infierno sacas bienaventuranza.
Cerca de visto y lejos de mirado,
ni de agravios me vi favorecido,
ni tu olvido alcanzó de qué olvidarse;
tu descuido encarece mi cuidado;
quererte más no puedo, ni he podido,
que esto es amarte y lo demás amarse.

Meter: polymetric
Idealidad exótica
by Julio Herrera y Reissig

Tal la exangüe cabeza, trunca y viva,
de un mandarín decapitado, en una
macábrica ficción, rodó la luna
sobre el absurdo de la perspectiva
Bajo del velo, tu mirada bruna
te dio el prestigio de una hurí
                     cautiva
y el cocodrilo, a flor de la moruna
fuente, cantó su soledad esquiva
Susceptible quién sabe a qué difuntas
dichas, plegada y con las manos juntas,
te idealizaste en gesto sibilino
Y a modo de espectrales obsesiones,
la torva cornamenta de un molino
amenazaba las constelaciones

Meter: polymetric
ROSARITO
by José Hernández Gavira

¡Rosarito! Cantarte no sería
empresa loca si no fueran versos
tus ojos, claros como el mediodía,
y tus risas, dulcísimos scherzos.
Cantarte, Rosarito, equivaldría
a robar el carmín de tus perverso;
labios; romper .sería la armonía
de tus líneas en fútiles esfuerzo«.
Por eso no me atrevo a ensalzarte
ni a cantar tu divina elforescencia,
porque eres tú, la concreaeión del arte.
Y siendo tú de celestial esencia,
yo que tengo lo azul por estandarte,
calla mi clave, a tu gentil presencia.

Meter: polymetric
NAD STARÝM ALMANACHEM.
by Antonín Klášterský

Jím probírám se, v dumě skláním čelo.
Ó, co tu srdcí vzlétlo v modro světů,
tak plných lásky, bolu, snů a vzletu,
a každé křídlem hvězd se dotknout chtělo!
A kde jsou všichni? Dumat neveselo.
Dva, tři z nich zářnou dostihnuli metu,
a hejno druhých po kratičkém letu
kams za oponu tmy a noci sjelo.
Ten křídla rozbil o chudoby mříže,
ten shas’, ten zemdlel u krbu a špíže,
a jiný našel jiný cíl a cestu.
A mně je tak, co čísti dál to svádí,
jak k rozpadlému šel bych snů a mládí
a pískem pouště zavátému městu.

Meter: iambic
Poemas del mar – I
by Tomás Morales

Puerto de Gran Canaria sobre el sonoro Atlántico,
con sus faroles rojos en la noche calina,
y el disco de la luna bajo el azul romántico,
rielando en la movible serenidad marina.
Silencio de los muelles en la paz bochornosa,
lento compás de remos en el confín perdido,
y el leve chapoteo del agua verdinosa
lamiendo los sillares del malecón dormido;
fingen en la penumbra
                     fosfóricos trenzados
las mortecinas luces de los barcos anclados,
brillando entre las ondas muertas de la bahía
                     ;
y de pronto, rasgando la calma, sosegado,
un cantar marinero, monótono y cansado,
vierte en la noche el dejo de su melancolía.

Meter: polymetric
XXIV Na hoře bílý kostel,
by Emanuel Miřiovský

Na hoře bílý kostel,
pod horou malá chýže,
panenko, chvátej k svatbě
a budem nebi blíže.
Na hoře svatý oltář,
dva svícny zlaté k tomu –
pan páter nás tu spojí
a půjdem spolu domů.
Na hoře blíž jsme nebi
a snadněj’ řeknem: ano –
sejdeme s ptačí hudbou,
a bude dokonáno.

Meter: iambic
Noc svatojanská.
by Rudolf Pokorný

Hoj, ty noci svatojanská,
plná kouzel, plná bájí,
jakéže to svůdné písně
lesní panny naříkají?
Jakéže to po návrších
zlatosmavé ohně hoří,
a ty hvězdy po blankytě
jak světýlka na pomoří?
Hoj, co šumí potok třpytný,
co to šepce borek stinný?
A co dneska divokrásně
rozkvétají kapradiny?
Hle, nad řekou mlha bílá
jako závoj stříbrotkaný,
nad vlnami mlhou bílou
míhají se vodní panny.
Zavři oči, hochu bledý –
zavede tě božská vnada,
omámí ti srdce v těle,
zahyne ti duška mladá!
Hoj, teď mlha řidne, mizí –
pravda-li to nebo klamy:
och, jaký to bujný tanec
rozproudil se nad vlnami?
Jak ty nožky rychloletné
zlehka vln se dotýkají,
jak ty ruce sněhobílé
toužebně se napínají!
Jaká touha každé panně,
jaká vášeň sálá z očí!
Jaké ze rtů víno plane,
jaká růže ve vrkoči!
A ta šíje sněžná, svůdná
jakým kouzlem hocha táhne!
Nevrátí se, třeba věděl,
že jí nikdy nedosáhne.
Kdo ji spatří, neodolá!
V náruč pad’ jí s tichým stenem,
zavřela se nad svedeným
jako voda nad kamenem...
Živo v háji, živo v borku,
každý stromek svou si šumí –
bez kouzla mu, bez pomoci
mladé srdce porozumí!
Živo v háji, živo v borku.
každou trávku, květy, broučky
jako by těm horským vílám
borek chystal za kloboučky!
A ten potok sladkodumný
tajemné dnes zkazky zurčí –
pusťte vínky, švarné děvy,
vyzvídejte, co vám určí!
Hoj, což vínky ladně plynou,
veselo se v dálku plaví!
Hledí děvy, s bázní hledí,
nikde-li se nezastaví.
Zatím hoši v borku slídí,
pak to šustí náhle z křoví:
a ten dívčí poplach, útěk
nikdo v světě nevypoví!
Ještě svaté ohně září,
ještě nosí potok vínky,
a to srdce z mládí střádá
čarovné si upomínky!
Často celé noci probdí,
často ty své hory zkrouží,
a po mnohé krásné chvilce
dojemně se rozetouží.
Však jak slunce z hor se vrací,
umkne sny své v zlatou schránku,
uschová ji ve svém nitru
a klíč od ní do červánků.

Meter: trochaic
Což dal Bůh mně duši přecitlivou!
by František Sušil

Což dal Bůh mně duši přecitlivou!
Každý cit se o ni odbíjí,
V nejhlubší se jádro zavíjí,
Bolest budí ve mně dolehlivou.
A ty boly pořád ve mně živou.
Aniž síla jejich pomíjí,
V utrobě mně v chudé za síji
Ostávají věčně obnovivou.
Při těch velkých tížích což mám dělať?
Jak se jejich hnětlivostí zhostiť?
Mám-li k Bohu o jich odjem želať?
Rádbych já to velké břímě nosil,
Rádbych pláčem stezku žití rosil,
Kdyby Pán chtěl lid můj bolů zprostiť.

Meter: trochaic
Soneto
by Ana Vicencia de Mendoza

Este, que acaso incierto es el cuidado,
la fe venere misterioso acierto,
sacro favor, que se vincula cierto,
al mérito feliz de imaginado.
De Madre, ¡oh Virgen!, es mayor agrado,
pues hoy de vuestro corazón advierto,
que por mostrarle al hombre descubierto
al Hijo Dios le permitís negado
Y si él es otro en vos, y no segundo,
diré que le aplicáis a la otra parte,
porque en entrambas el error le acierte.
Mas, ¡oh, infelice, cuánto ingrato mundo!
este que arbitrio fue para ganarte,
tomas para disculpa del perderte.

Meter: iambic
- CXL -
by Fernando de Herrera

«¿Do vas, do vas cruel, do vas? Refrena,
refrena el presuroso paso en tanto
que de mi dolor grave el largo llanto
a abrir comienza esta honda vena.
»Oye la voz de mil suspiros llena
y de mi mal sufrido el triste canto,
que no podrás ser fiera y dura tanto
que no te mueva esta mi acerba pena.
»Vuelve tu luz a mí, vuelve tus ojos
antes que quede oscuro en ciega niebla».
Decía en sueño o en ilusión perdido.
Volví, halleme solo y entre abrojos,
y en vez de luz, cercado de tiniebla
y en lágrimas ardientes convertido.

Meter: iambic
KAŠPÁRKOVY PÍSNIČKY. (III.)
by Ferdinand Tomek

Už je tomu tak,
jak to lidé povídali,
už je tomu tak:
Kačenka je nevěrnice,
po rytíři víc a více
otáčí svůj zrak.
Ale dobře tak,
jsem-li já jí pán jen malý,
dobře na ni tak!
Rytíři se láska její
za nedlouho jistě přejí,
pak jí vytře zrak.

Meter: trochaic
Die Eichen .
by Theodor Körner

Und ihr habt bestanden! — Unter allen
Grünt ihr frisch und kühn mit starkem Muth.
Wohl kein Pilger wird vorüber wallen,
Der in euerm Schatten nicht geruht.
Und wenn herbstlich eure Blätter fallen,
Todt auch sind sie euch ein köstlich Gut,
Denn verwesend werden eure Kinder
Eurer nächsten Frühlingspracht Begründer.
Schönes Bild von alter deutscher Treue,
Wie sie bess're Zeiten angeschaut;
Wo in freudig kühner Todesweihe,
Bürger ihre Staaten festgebaut. —
Ach was hilft's, daß ich den Schmerz erneue?
Sind doch alle diesem Schmerz vertraut!
Deutsches Volk, du herrlichstes vor allen,

Meter: trochaic