PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Vanini's Hymne.
by Ludwig Gotthard Kosegarten

Durchweht von Dessen Odem, der ewig lebt,
Von dessen Gluth gezündet, der nie erlischt,
Entbrennt die Seele, schwingt den Fittig,
Steiget in nimmererflogne Höhen,
Und strebet mühsam aufwärts zum Throne Dess,
Den keine Zunge nannte, kein Hymnus sang,
Den keine Schranke gränzt noch enget,
Nicht des Beginns, noch des Endens Schranke.
Er ist der Wesen Urgrund, und ist ihr Ziel,
Sein eigner ewger Urgrund, sein eignes Ziel,
Beginnt, begränzt, beschränkt sich selber,
Gränzenlos zwar, und beginn- und endlos.
Ganz, ungetheilt, untheilbar, und unverrückt,
Erfüllt sein Wesen jeglichen Atomus
Des ungemessnen Raums und jeden
Stiebenden Tropfen des Zeitenstromes.
Ihn decken hohe Tempelgewölbe nicht.
Ihn fassen nicht die Himmel, die Erden nicht.
Frey, unumhüllet, ungefesselt
Waltet und herrscht er im grossen Alle.
Sein Will' ist That. Wer steuert dem Mächtigen?
Wer hemmt den Unrückrufbaren? Gross ist er
Und gut; nicht mit der Messkunst Grössen,
Nicht mit der Güte der Sittenlehren.
Stracks, flugs, im Hui geschiehet, was er gebeut.
Das Weltall schlief des eisernen Nichtseyns Schlaf.
Er rief: Erwache! Schnellerwachend
Rafft' es sich auf, und erstaunt' und kniete.
Sein alldurchdringend Auge durchschaut das All,
Und hegt und trägt, bewahret und wärmet es.
Allmächtig herrscht sein Wink, allmächtig
Waltet des Schrecklichen hohe Brane.
Dich fleh' ich, Guter! lächel' auf mich herab!
Mit Demantketten binde mich fest an dich!
Bey dir, bey dir ist volle Gnüge,
Einzig bey dir, und bey keinem andern!
Wohl dem, der dich ergreifet, an dich sich hängt,
An dich sich innig schmieget, dich fest umflicht!
Dich habend, Vater, hat er alles,
Alles, was sättigt, und was beseligt.
Du, du entzeuchst dich keinem, der dein bedarf.
Freywillig schenkst du jeglichem jegliches.
Dich selbst, der war, und ist, und seyn wird,
Ewiger, schenkst du dem frommen Fleher!
Du bist dem Müherliegenden Nerv' und Mark,
Und bist dem Klippenscheiternden Bucht und Port,
Und bist der durstgeborstnen Lippe
Lechzender Wanderer Quellenkühle.
Du bist der Arbeitseligen süsse Ruh,
Bist unsren Busen Frieden und Freudigkeit,
Bist jeder Schönheit Urgebilde,
Jeglicher Treflichkeit ewge Urform,
Bist Zahl und Maass, und Zirkel und Harmonie,
Und Pracht und Ordnung, Hoheit und Majestät,
Bist unsre Wonne, unsre Wollust,
Unsre Ambrosia, unser Nektar.
O du, der Wahrheit Richtscheid, des Rechtes Norm,
Des Guten Bleyschnur, heiliges Urgesetz,
Du unsre Hoffnung, unsre Weisheit,
Leuchtende Fackel des irren Geistes,
Glanz, Lichtstrahl, Würde, Hoheit, wie sing' ich dich!
Licht, Liebe, Leben, Labsal, wie feyr' ich dich!
Der Summen Summe! All des Allen!
Einziger, Ewiger, Grösster, Bester!

Meter: iambic
A Margarita en sus días
by Juan Nicasio Gallego

Dos veces y no más Márgara mía,
veces y no más plugo al destino
que a tu lado me hallase el matutino
plácido ambiente de tu fausto día
Gozoso entonces admirar solía
los rasgos de tu imperio peregrino,
y al eco de tu labio purpurino
colmaba el pecho insólita alegría
Todo cambió Por términos extraños
perdida ya de verte la esperanza,
me acosan males, tedio, desengaños.
Sólo en mi corazón no hallo mudanza;
que el poder de las penas y los
                     años
en él tu imagen a borrar no alcanza

Meter: iambic
Notturno.
by Alois Škampa

Nad řekou v noci, mostu při zábradlí
kdys párek nás se do vln zadíval!
Vstříc od zdola k nám větřík táhl schladlý,
Tvé vlasy hebké v líc mi přivíval...
Tok řeky šuměl v přitlumeném hluku
a rychle proudil kolem ostrovů – –
Já příliš rozchvěn byl jsem ku slovu
a mlčky jen jsem tiskl Tobě ruku!
Kol vrby staré, snící nad vlnami,
k nám šelestily s vábnou lahodou –
tam u pobřeží, mezi zahradami
vzduch pln byl vůně, ticho nad vodou.
Za bílou zdí tam, v druhém boku řeky
pták zpíval někde snivou touhu svou,
a nápěv jeho ladných trilků měkký
nám divným kouzlem vnikal do prsou...
Nad námi hvězd, jak stříbřitého květu
se po lazuru skvělo klenutém,
jich čárný lesk jak plání cizích světů
se kmital dole v proudu tekutém!
Na drobných vlnkách jako jiskry hrály
a jak nám zrak se hroužil pod ně hloub –
tu zdálo se, jak nekonečnou dálí
by rostla každá v dlouhý, zlatý sloup...
Ty’s dívala se v tichém zadumání,
jak svit jich dole tančil po vodách –
leč mně tím časem z bouře vroucích skrání
zvuk jiných dojmů strunou duše táh’...
Ba, co mi byly v této chvíli blaha
vše plápoly hvězd oněch třpytivých –
kdy krasších dvé já zřít směl, dívko drahá,
ve sladké hloubi černých očí Tvých!

Meter: iambic
[fahr fort, o Fürst, in deinem hohen Amt]
by Franz Grillparzer

Fahr fort, o Fürst, in deinem hohen Amt,
Um das der Ehrgeiz selbst dich nicht beneidet,
Das rettet nur, indems zugleich verdammt,
Wie einst der jüngste Tag die Seelen scheidet.
Gesetzt in eine Zeit von blutgem Wahn,
Die reife glaubt, was Fäulnis bis zur Mitten,
Und Fortschritt, wenn nicht weiter in der Bahn,
Wenn seitwärts aus der Bahn sie fortgeschritten.

Meter: iambic
- 1114 - Jornada II, LISARDO
by Lope de Vega

Antes la tierra vestirá de estrellas
los prados, que de hierbas y colores
los campos de la luna varias flores,
sin que tenga el verano imperio en ellas.
Antes las aves con sus plumas bellas,
entre las aguas cantarán amores;
y los peces del mar, habitadores
de la región del fuego, las centellas.
Antes las fieras de las verdes selvas,
entre los hombres hallarán sosiego,
que puesto que a olvidarme te resuelves,
yo dejé de adorarte, loco y ciego,
Elena de mis ojos, aunque vuelvas
mi alma Troya y mis vestidos fuego.

Meter: iambic
SUCHOPAR
by Antonín Sova

Nic nikde nehne se, vše v páře října splývá,
pták jíkne v blízku kdes a zase ticho všude.
Kam vidíš mlhami, jak vypálené, zrudlé
trávníku stopy jsou a šípků křivé keře,
bodláků kartáče a pryšců chorá zeleň.
Tu větry bouřněji se opírají v chodce,
kříž starý skřípe víc a sosna stará kvílí.
a dole pod nohou se boří kupky země;
rozrytá, pustá pláň jak neměla by konce,
dál sáhá na obzor.
Mně zdála se být celá
že vlast má suchopar pod valící se mlhou,
rozrytá slepými tmy nositeli, všude
již vzruch a svobodu a pokrok podrývají
a proti světlům pravd pěst vztekle vztyčují!

Meter: iambic
Když lípy odkvétají.
by Adolf Heyduk

Když lípy snivě odkvétají,
tu přicházívá chlapců sbor,
již ostrým nožem řeží v taji
svá jména do vrásčitých kor.
A lípy vzdechnou jen a mlčí
a čekají, až přijde čas,
a přes ten lidí nevděk vlčí
svou bílou krví kvetou zas.
Z ran ovšem dál se život roní,
ač neví o nich vůkol svět;
vždyť jejich rány vonně cloní
a skrývá bujných větví květ.

Meter: iambic
2. Auf H.M. Balthasar Hilschers von Hirschberg, Diakons zu S. Niklas in Leipzig, seliges Ableben
by Georg Gloger

Trawer', trawer', Gotteshaus,
Deines Ruhmes Ruhm ist aus.
Er ist schon über hin. Da hilft kein Helfen nicht.
Der wol beredte Mund, die schön begabte Seele
Ist aus dem Kerker los, in dem sie sich entbricht
Der dicken Nebelluft vnd finstern Leibeshöle.
Er vnd sein erleuchter Sinn
Sind auf eine Stunde hin.
So geht es mit vns zu; wenn kaum ein Mundvoll Geist
Vns durch den Mund entfährt, so ist die Seel' entleibet.
Das, was so schöne war, ein Häuflein Asche heißt,
Die vns von Hand, von Bein, vnd allem vberbleibet.
Denke, denke wie wir stehn,
Weil wir eh als Schnee zergehn.
Wer hette doch gedacht vor etlich Gestern noch,
Daß der, des Leichen wir nun heute folgen müßen,
Solt eine Leiche sein, noch läuft die Rechnung hoch,
Die wir aus Vnbedacht sehr weit zu setzen wißen.
Aber irre dich ia nicht
Daß dirs nicht an Zeit gebricht.
Die Erndte deiner Zeit wird eh zur Garbe bracht,
Eh sie verschoßt, verkörnt, vnd völlig kan verreiffen.
Ja eh noch mancher selbst hett' an den Tod gedacht
Sieht man den Sensenman schon nach dem Halme greifen.
Eh der Meyschein kan vergehn,
Kan die Garb' in Mandeln stehn,
Wie das genung beglaubt die blaße Leiche hier.
Aus der vorgestern noch der Athem nicht gewichen,
Der heute kehret doch die Füße nach der Thür,
Mit bleichem Todtenblass' vmb Hand vnd Mund bestrichen.
Niemand hette das gedacht
Vnd das Ziel so kurz gemacht.
Wo kurz auch heißen kan, wenn man von schwerer Last
Vnd schwerer Hofsarbeit fein bald sich ab kan fröhnen,
Der kühlen Schatten hat zu seiner sanften Rast,
Wornach wir armen Leut vns billich sollten sehnen,
Weil man hier viel Müh vnd Noth
Hat vmbs liebe Trawerbrot.
Nun wol! er ist zu Rand' vnd sitzt in stiller Ruh,
Tritt alle Sterblichkeit getrost zu seinen Füßen,
Sieht hinter sich mit Lust dem rauhen Strome zu,
Durch den er nunmehr sich hat ritterlich gerißen.
Wol! wer hier auch gleichfalls kan
Vngesträndet länden an.
Die Seinen läßt er zwar in tiefer Trawer Noth,
Mit naßen Augen stehn, weil sie an ihm erleben
Des großen Leids Geburt vnd aller Hoffnung Tod,
Daß ihnen Niemand auch fast Trostes satt kann geben.
Ihrer Zuflucht Aufenthalt
Liegt vor ihnen vnd ist kalt.
Wie neben ihnen auch viel trübe Seelen sein,
Die ihres Trostes Qual mit Threnen wol durchnetzen,
Weil sie in eine Gruft vnd vater einen Stein,
Zugleiche Trost, vnd Mann, vnd Vater sehen setzen.
Aber stellt das Trawren ein,
Ist er nicht, wo ihr wolt sein.
Sein euch vermachter Trost wird euch in aller noth
Ein reicher Vorrat sein, vnd Hülf' vnd Fülle geben.
Zu dem, so ist er ia noch lange nicht gar todt:
Sein Ehrenlob wird ihn noch ewig laßen leben.

Meter: iambic
- CXIX -
by Gutierre de Cetina

Huyendo baja el monte aquella fiera
que de pequeños canes es seguida,
y apenas en lo llano es ya venida,
que no puede volver donde partiera,
en otros da mayores, do cualquiera
la aprieta y le podría quitar la vida,
de estos es peligrosa la salida
de otros sin peligro se saliera.
Así huyendo yo los viejos males,
pequeños en respecto a los de ahora,
en otros más crueles he caído,
y tanto en el peligro desiguales
cuanto, siendo por vos, estoy, señora,
cierto de no volver donde he salido.

Meter: iambic
Seufzer
 eines Ungeliebten .
by Gottfried August Bürger

Hast du nicht Liebe zu gemessen
Dem Leben jeder Kreatur?
Warum bin ich allein vergessen,
Auch meine Mutter du! Natur?
Wo lebte wol in Forst und Hürde,
Und wo in Luft und Meer ein Thier,
Das nimmermehr geliebet würde? —
Geliebt wird alles ausser mir!
Wenn gleich in Hain und Wiesenmatten
Sich Baum und Staude, Moos und Kraut,
Durch Lieb’ und Gegenliebe gatten;
Vermält sich mir doch keine Braut.
Mir wächst vom süssesten der Triebe
Nie Honigfrucht zur Lust heran.
Denn ach! mir mangelt Gegenliebe,
Die Eine nur gewären kan.

Meter: iambic
3.
by Friedrich Hebbel

Alle Wunden hören auf, zu bluten,
Alle Schmerzen hören auf, zu brennen,
Doch, entkrochen seines Jammers Fluten,
Kann der Mensch sich selbst nicht mehr erkennen,
Mund und Auge sind ihm zugefroren,
Selbst des Abgrunds Tiefe ist vergessen,
Und ihm ist, als hätt' er Nichts verloren,
Aber auch, als hätt' er Nichts besessen.
Denn das ewige Gesetz, das waltet,
Will die Harmonie noch im Verderben,
Und im Gleichmaaß, wie es sich entfaltet,
Muß ein Wesen auch vergeh'n und sterben.
Alle Theile stimmen nach dem einen
Sich herunter, den der Tod beschlichen,
Und so kann es ganz gesund erscheinen,
Wenn das Leben ganz aus ihm gewichen.
Ja, ein Weh giebt's, das man nicht ertrüge,
Wenn es nicht sein eig'nes Maaß zerbräche,
Und, wie einer abgeschmackten Lüge,
Der Erinn'rung selber widerspräche.
Dann, vergessend in der innern Oede,
Daß einst frisch das Herz geschlagen habe,
Ist ein Mensch der Nessel gleich, die schnöde
Wuchert über seinem eig'nen Grabe.

Meter: trochaic
A una niña muerta
by Antonio Alcalde Valladares

Al venir a este valle de sonrojos,
en dicha estéril, en dolor fecundo,
sentiste en tu suspiro moribundo
punzarte el aguijón de sus abrojos.
Ni una sonrisa de tus labios rojos
pude escaparse en tu pesar profundo,
y al llegar a las puertas de este mundo
cerraste con desdén los tristes ojos
Pasaste como estrella desgajada
que, fugaz por la atmósfera cruzando,
va a perderse en la bóveda azulada
Y es que dijiste, en tu dolor pensando:
-Para siempre volver quiero a la nada,
que no nacer para vivir llorando.

Meter: polymetric
Aus einem Kindermährchen .
by Clemens Brentano

Königstochter jüngste,
Mach mir auf,
Weißt du nicht, was gestern
Du zu mir gesagt,
Bei dem kühlen Brunnenwasser?
Königstochter jüngste
Mach mir auf.

Meter: trochaic
10. Auf Lucinden
by Gotthold Ephraim Lessing

Sie hat viel Welt, die muntere Lucinde.
Durch nichts wird sie mehr rot gemacht.
Zweideutigkeit und Schmutz und Schand' und Sünde,
Sprecht was ihr wollt: sie winkt euch zu, und lacht.
Erröte wenigstens, Lucinde,
Daß nichts dich mehr erröten macht!

Meter: iambic
La torrentina
by Aurelio Yanguas

En medio de la huerta valenciana
plugo a Dios demostrarnos su grandeza
reuniendo los tesoros de belleza
diseminados en la raza humana
Tomó de la adorable circasiana
el caudal de hermosura y gentileza;
de la amante odalisca, la fiereza,
y la heroica virtud de la cristiana
Tras un estudio rápido y profundo,
fusionó con su gracia peregrina
las que supo reunir en un segundo,
y, por augusta voluntad divina,
el más lindo ejemplar brilló en
                  el mundo
de arrogante mujer: la torrentina

Meter: polymetric
Einladung
by Friedrich Hölderlin

Dein Morgen, Bruder, ging so schön hervor,
Ein heitres Frührot glänzte dir entgegen,
Den wonnevollsten Lebenstag verheißend.
Die Musen weihten dich zu ihrem Priester,
Die Liebe kränzte dir das Haupt mit Rosen,
Und goß die reinsten Freuden in dein Herz.
Wer war wie du beglückt? Das Schicksal hat
Es anders nun gemacht; ein schwarzer Sturm
Verschlang des Tages Licht; der Donner rollte
Und traf dein sichres Haupt; im Grabe liegt,
Was du geliebt; dein Eden ist vernichtet.
O Bruder, Bruder, daß dein Schicksal mir
So schrecklichwahr des Lebens Wechsel deutet!
Daß Disteln hinter Blumengängen lauern,
Daß giftger Tod in Jugendadern schleicht,
Daß bittre Trennung selbst den Freunden oft
Den armen Trost versagt, den Schmerz zu teilen!
Da baun wir Plane, träumen so entzückt
Vom nahen Ziel, und plötzlich, plötzlich zuckt
Ein Blitz herab, und öffnet uns das Grab.
Ich sah im Geist dein Leiden all. Da ging
Ich trüben Blicks hinab am Maingestade,
Sah in die Wogen, bis mir schwindelte,
Und kehrte still und voll der dunkeln Zukunft,
Und voll des Schicksals, welches unser wartet,
Beim Untergang der Sonn in meine Klause.
O Bruder, komm nach jahrelanger Trennung
An meine Brust! Vielleicht gelingt es uns,
Noch einen jener schönen Abende,
Die wir so oft am Herzen der Natur
Mit reinem Sinn und mit Gesang gefeiert,
Zurück zu zaubern, und noch einmal froh
Hinein zu schauen in das Leben! Komm,
Es wartet dein ein eigen Deckelglas,
Stiefmütterlich soll nicht mein Fäßchen fließen.
Es wartet dein ein freundliches Gemach,
Wo unsre Herzen liebend sich ergießen!
Komm, eh der Herbst der Gärten Schmuck verderbt,
Bevor die schönen Tage von uns eilen,
Und laß durch Freundschaft uns des Herzens Wunden heilen.

Meter: iambic
PÍSEŇ O ŠTĚSTÍ
by Rudolf Krupička

Ještě se vracejí ptáci k nám,
nebe mi v oknech zpívá,
ještě jak drahokam
ta vaše hlava sivá.
Pod těmi sněhy, na květu květ,
rodná pole tam voní,
sluncem zlacený svět
dálkami dalekými zvoní.
Ve vašich očích já hvězdu mám,
věrně mi cestou svítí,
ještě tu nejsem sám,
ještě mám koho políbiti.
Ještě zbyl mateřídoušky dech
ve vašich vrásek stínu,
v rukou a mozolech
bez konců moře lásky k synu.
Až srdce dopláče, dozpívá,
co v světě milovalo,
chtěl bych, maminko má,
aby v těch rukou navždy spalo.

Meter: polymetric
- CLXXXVII - De Nino y Semíramis
by Lope de Vega

Al rey Nino Semíramis famosa
por último pidió de tantos dones
el cetro, que tan bárbaras naciones
redujo a paz y a sujeción forzosa.
Rendida pues la mano victoriosa
a la lasciva, humillan sus blasones
los capitanes, y entre mil pendones
corona de laurel su frente hermosa.
-Pasadle el pecho, dijo, pues ya reino,
con una flecha de una persa aljaba,
que no quiere el gobierno compañía.
Perdiendo Nino, en fin, vida, honor, reino,
dijo muriendo: -Justamente acaba
con muerte vil quien de mujer se fía.

Meter: iambic
Die Erste Abtheilung.
by Philipp von Zesen

Die schue seyn brauner sammt/ sehr artlich aus-
gestückt/
Vnd mit gallaunen
schmückt:

Meter: iambic
Noc.
by Jaroslav Vrchlický

Noc přede mnou jak sfinga leží němá,
ze stínů závoj stkaný má kol čela,
k mým otázkám všem odpovědi nemá,
v své tajemství je pohroužena celá.
Na břehu věčnosti tak leží tiše
a básníkům a myslitelům dává
své hádanky od pravěku a z číše
jí opojení tryskat neustává.
Vše tajem na ní: Hvězdné oné runy,
jež nekonečnem se jak slzy lesknou,
a hromů choraly a vichrů struny,
vln úpění i s lesů písní tesknou.
Vše tajem na ní: Všecka políbení,
jež chvějí se na čelech millionů,
vše žití zárodky, vše věští snění,
směs lkání, plesů, výkřiků a tonů!
Vše tajem na ní: Ona sama tmavá
své slzy, rosu v perlách pouští na zem –
V tom Oedipus, den mladý, z mlhy vstává
a rozluští vše její taje rázem.

Meter: iambic
Maria Medicea/ verwittibte und vertriebene
 Königin von Franckreich/ zu Cölln
 lebende!
by Hans Assmann von Abschatz

Geschencke wird mir von drey Königen gegeben:
Der in Castilien regiert/ giebt Gold zu leben/
Mit Hoffnungs-Weyhrauch nährt der Fürst aus Albion/
Und Myrrhen von Pariß gewährt der eigne Sohn.

Meter: iambic
Die Kapelle der unschuldigen Kindlein
by Conrad Ferdinand Meyer

Aus Henkerfäusten flogen zum Himmel sie empor,
Sie treten zwei und zweie hinein ins sel'ge Tor,
Einand' am Händchen haltend und singend wohlgemut,
Sie tragen in den Locken ein leuchtend Mal von Blut.
»wir kommen in den Himmel – und solches ist uns lieb –
Weil das gelobte Kindlein statt unser unten blieb!
Wir litten für das Büblein den herben Todeskuß,
Den es am bittern Kreuze statt unser leiden muß!«
Die Engel alle kommen heran in hellem Flug,
Sie bringen schönes Spielzeug und Blumenlust genug.
Jetzt führen sie den Reigen mit Fiedel und Schalmei...
Es klagt aus ferner Tiefe der Mütter Wehgeschrei.

Meter: iambic
A Francisco Cascales
by Francisco Faria Correa

Naufraga, y con recelo de irse a pique
CASCALES vio nuestra Española Musa
clamar turbada, y esperar confusa,
sin quien remedio a su naufragio aplique.
Ya yo, dice, acabé, este mar publique
mi fin, que al fin con el morir
                  se excusa
la nota que incurrí, por ser difusa
a extrañas voces, frases de alambique
No lo permita Apolo, el buen CHÁSCALES
dijo, que acabe así su deidad santa,
sálvate en esas Tablas Musa mía
Sus Tablas le arrojó, y su ciencia es tanta,
que sustentada en fundamentos tales,
puerto vino a tomar la Poesía.

Meter: iambic
Základem ROZKOŠ, s ní by vesmír zhas.
by Adolf Racek

Základem ROZKOŠ, s ní by vesmír zhas.
Jen BOLEST jest, ta porodila svět.
ZLEM, záporem jen chápeš všechno hned.
Hvězd mumraj, rej v ŠÍLENSTVÍ stvořil ďas.
Ne, není NIC, i slovo to jen hlas.
Jest HMOTA, myšlénku jež rodí v sled.
DUCH podstatou, ideál jeho květ.
O cítím v sobě, ve všem BOHA zas.
Je zákon zákonů, TAJ tajů v nich.
Že jsem, mně zdá se, ostatní též SEN,
Je věčná KRÁSA skrytá v uměních.
Snad cosi jest, já VTEŘINY však syn.
Já milují a LÁSKOU žiji jen:
Je plané hloubání, já věřím v ČIN.
Co platny všechny moudrosti a rady,
mudrci sladcí a mudrci přísní,
když štěstí víc a života a krásy
v polibku ženy jest a v snivé písni.
A pravdy víc je v lásky sladkém klamu,
víc něhy v otázce, víc kouzla v smutku,
leč mravnosti víc v smíchu, opojení
a stejně síly v myšlenkách i v skutku.
A tajemství víc vyzradí mně slunce,
čtu z růže záhad víc, v měsíci, rose,
víc poví mně než knihy mlčky dítě,
jež u studánky věnec vije bosé.
Z hvězd vesmír vyložím a věčnost, boha
a z jara touhy hlubiny všech duší,
hádanku srdce z třpytu zbožné slzy,
o básník v háji, v rytmu hrách vše tuší – – –
Tak hovořil jsem k zahloubaným Stínům,
jichž různá moudrost v snění splynula mi
v paradox sladký. BÁSNÍK – RADUJI SE
JDA EPIKUROVÝMI ZAHRADAMI.

Meter: iambic
Na Fr. S. Procházku.
by František Ladislav Menhard

Milý kamaráde z Moravy,
co ti to as vlezlo do hlavy?
Nečetli jsme od tebe již dlouho žádnou zkázku –
snad jsi neposlal svou Musu na procházku?

Meter: trochaic
La esquivez vencida
by Juan Meléndez Valdés

No temas, simplecilla, del dichoso
galán pastor no tardes la ventura;
apenado a ti corre; su ternura
premio al fin halle y su anhelar, reposo.
De rosa en la coyunda el cuello hermoso
pon al yugo feliz; la copa apura
que amor te brinda, y de triunfar segura
entra en lides suaves con tu esposo.
¡La vista tornas! ¡Del nupcial abrazo
huyes tímida y culpas sus ardores
el rubor virginal la faz teñida!
Mas Venus... Venus... su genial regazo
sobre el lecho feliz llueve mil flores
que Filis coge, y la esquivez olvida.

Meter: polymetric
One's-Self I Sing
by Walt Whitman

One’s-Self I sing, a simple separate person,
Yet utter the word Democratic, the word En-Masse.

Of physiology from top to toe I sing,
Not physiognomy alone nor brain alone is worthy for the Muse, I say the Form complete is worthier far,
The Female equally with the Male I sing.

Of Life immense in passion, pulse, and power,
Cheerful, for freest action form’d under the laws divine,
The Modern Man I sing.

Meter: iambic
X. Mílo, vy děcko, dobrý duchu hor,
by Lila Bubelová

Mílo, vy děcko, dobrý duchu hor,
můj dík! Ba, v těžké chvíli jste se rozpomněl,
v mé duši mraky kupily se, rozpor nad rozpor –
jak květu zvadlý list, jak vůně dech se schvěl
ten pozdrav ze samoty vaší. Dík vám, dík!
Vy o slabostech cosi víte mých?
Tak, pane Mílo, – hle, že smrtelník
teď hlasně ozval se z těch výšin závratných,
kam, rovna bohům, básníka jste postavil.
A tomu teď se skoro posmívám.
Tak aspoň Míla dílu blouznění a obdivu se zbyl –
ta chvilka slabosti víc, nežli sterá slova poví vám.
Oh, o mé síle co si, pane Mílo, myslíte?
Má každý chvíle zbabělosti, štve vás strach,
že zmatete si cesty spletité,
a v nízkost že se uchýlíte s přímých drah.
Co zříte, bolesti jsou oněch chvil,
kdy básník těžce rve se s člověkem,
kdy básník sněžné vrchy opustil,
by k stinným studnám s žíznivým svým došel rtem.
Chce pít, chce pít, chce usnout lidským snem,
a v snu svém lidskému chce srdci naslouchat
a cítit, teplá hruď jak vlní se mu pod spánkem,
a znáti, že tím teplem, tepem srdce lidského má někdo jeho rád.
A chce, aby ten někdo hlídal pramen jeho vod,
nad čistým zřídlem aby stále bděl,
by hudbu sfér a teplé dlaně vnášel do prázdnot,
a duši nazíráním v bezdno unavenou lidským štěstím opíjel.
A chce, aby ten někdo jeho slabé chvíle znal,
je tušil, přicházel mu za nich vstříc,
v své náruči by slabost jeho ukrýval,
svou sílu čerpal z toho, že smí vše to stříc'.
A takým sobcem, Mílo, bohorovný básník jest,
že chce, by vědomě tu kletbu jeho spolu někdo nes',
by šel tou nejtěžší všech lidských cest,
a než by s duše střás' tu kletbu, aby raděj zdolán kles'.
Toť těžký, těžký los, a málo kýženým je těm,
jež osud tragický a neúprosný s geniálním snílkem spjal.
Že se mu brání, že se vzdorně bijí s životem –
a básník při tom trpí? I to osud v bytí vpsal.
Můj dík a nekonečný soucit platí jim.
I jejich bolesti jsou stupni nohou, snů jeho perutí,
vše, co jim dává, platí oni kouzlem
vlastních tužeb nejprostším a nejčistším,
v svůj vlastní život vracejí se ohněm sžehnuti.
V tom všechna moudrost básníkova tkví,
můj pane Mílo: naučit se odpoutat
los tragický a nezasloužené své dědictví
od svého lidství na tolik, by s rovnováhou mohl stát
uprostřed všech, z nichž básník ssaje lidství tresť.
Toť jediné, čím může dluh svůj zaplatit.
Rty na ústa přimknout, jimiž mluví tajeplná zvěsť –
toť značí psancem netoužených dálek být!

Meter: iambic
De Los cigarrales de Toledo
by Tirso de Molina

Risa del monte, de las aves lira,
pompa del prado, espejo de la aurora,
alma de abril, espíritu de Flora,
por quien la rosa y el jazmín suspira.
Aunque tu curso en cuantos pasos gira
perlas vierte, esmeraldas atesora,
tu claro proceder más me enamora
que en cuanto en ti naturaleza admira.
¡Cuán sin engaño tus entrañas puras
dejan que por luciente vidriera,
se cuenten las hijuelas de tu estrado!
¡Cuán sin malicia cándida murmuras!
¡Oh, sencillez de aquella edad primera!
¡Perdiola el hombre, y adquiriola el prado!

Meter: polymetric
ELOGIOS A RECTO II
by Manuel Bernabé

Y pues diste en la clave, el misterio
quedó hecho flor en descarnada hoja,
yo vi errar como un ave la congoja
en ciertos allegados de tu imperio.
Tú imaginaste bálsamo y cauterio
de redención sobre la mancha roja;
pero la piel que se quemó se enoja
y da en improvisar un magisterio.
Solo en las sombras es la trama eterna
del cañamazo de la vida hodierna,
hiel de modernidad, verbo de lidia...
¿ Qué culpa tienes tú de que la fiera
aulle en derredor, si en tu carrera
tienes por gala fatigar la Envidia?

Meter: iambic