PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Despedida
by Manuel María Barbosa de Bocage

Ausentome de ti, ¡paterno Sado!
mansa corriente, deleitosa, amena,
en cuya playa el nombre de Filena
he mil veces escrito y mil besado.
No me verás, en medio a mi ganado,
tañer más la amorosa y blanda avena,
a cuyo susurrar ibas, serena,
a confundirte con el mar salado.
Debo blandir, por orden de la suerte,
cayados no: mortíferos alfanjes
en los campos de Marte, altivo y fuerte
Y tal vez, entre impávidas falanges
haga testigos de mi propia muerte
a las riberas que humedece el Ganges

Meter: polymetric
Těžký sen.
by Berta Mühlsteinová

Měla jsem temný, těžký sen:
Mně zdálo se, že nebyla jsem svojí,
že k cizímu poutána srdci jen
jím dýchala jsem, jím svůj život brala.
Byl jeden tluk, ač bylo srdce dvojí.
Já sama sebe více nepoznala.
Zřela jsem peruť skleslou, schromenou,
svou pyšnou mysl otrokyní jiné,
svou jarou sílu mdlou i zlomenou,
své bídné srdce, jak se k zhoubci vine.
Byl to těžký, těžký sen,
kéž by býval jednou jen! –
A když jsem z něho náhle procitnula,
a v udivení sobě oči mnula,
a jaký sen to, bojácně se ptala, –
tu lidé řekli: že jsem milovala.

Meter: iambic
Frühlingsahnung
by Ludwig Thoma

Herrgott, ich rieche Frühlingsluft!
Es liegt so was wie Veilchenduft
Um alle grünen Sträuche.
Jetzt kommen vor die Ladentür
Die Krämersleute all herfür
Und wärmen sich die Bäuche.
Nun hat die Sonne wieder Kraft.
Das ist die Zeit der Leidenschaft,
Wo alle Böcklein springen.
Will mir ein Mädchen gnädig sein,
Dann könnt es auch dem Dichterlein,
Dem Dichterlein gelingen.
Der Teufel weiß, woran das liegt,
Daß uns die Lust am Zipfel kriegt
In diesen Frühlingszeiten.
Ja selbst ein sanfter Mensch wird keck,
Mich könnte jetzt ein lieber Schneck
Zum dümmsten Streich verleiten.
Doch wenn es so geschehen müßt,
Daß mich kein ledig Mädchen küßt,
Dann ist das allerbeste:
Ich hüpf um eines andern Frau
Und lebe wie der Kuckuck schlau
Vergnügt im fremden Neste.

Meter: iambic
15. Na vojenského velitele.
by Matěj Josef Sychra

Ten pán jako Holofernes hloupý není,
Aby bral svou hlavu v bitvu, k obležení.
Nemá ovšem proč se báti Judyty,
Předc však chodí z boje vždycky ubitý.

Meter: trochaic
Harmonie des Geruchs.
by Barthold Heinrich Brockes

Wer zu unsers Schöpfers Ehren,
Mit befriedigtem Gemüthe,
Sein Vergnügen will vermehren,
Riech’ im bunten Blumen-Reich,
Mit Bedachtsamkeit, zugleich
Rosen und Orangen-Blühte.
Dem Geruch recht lieb zu kosen
Sind ja wol die holden Rosen
Wunderwürdig zugericht.
Recht mit Balsam eingemischet
Ist was aus der Rose bricht,
Und so Hirn als Hertz erfrischet.
Wird von Blumen für die Nasen
Etwas lieblichs ausgeblasen,
Ist es ebenfals die Blüht,
Welche man im grünem Glantze,
Recht als im smaragdnen Krantze,
Und bey güldnen Aepfeln sieht;
Die ein Auszug in der Kürtze
Aller lieblichen Gewürtze.
Aber mischen beider Flammen,
Die nicht sichtbar, sich zusammen;
Spürt man eine holde Glut,
Die der Seelen sanfte thut,
Die, wenn wir sie wol bemercken,
Nicht allein den Geist zu stärcken,
Zu vergnügen, zu erqvicken,
Ja fast gleichsam zu entzücken,
Von recht sonderlicher Kraft;

Meter: trochaic
58.
by Emanuel Geibel

Ist's nicht schier, um zu verzweifeln,
Wenn ich sehn muß, wie sie's treiben,
Die da singen, die da schreiben
In dem weiland Dichterwald!
Und du läßt es dir gefallen,
Deutsches Volk, und nimmst von allen,
Was sie bringen heiß und kalt:
Statt des Wahren nur das Reizende,
Statt des Schönen nur das Beizende,
Statt des Tiefen Mißgestalt.

Meter: trochaic
Vermischte Getichte.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wjr würden uns nicht so erfreun,
Daß andre voller fehler seyn,
Wenn wir dergleichen fleck und kletten
Nicht an uns selber hängen hätten.

Meter: iambic
40. Auf ebendenselben
by Gotthold Ephraim Lessing

Daß unter Tausenden ein weiser Mann
Kein gutes Weibchen finden kann:
Das wundert mich recht sehr.
Doch wundert mich noch mehr,
Daß, unter Tausenden, ein weiser Mann
Nicht Eine gut sich machen kann.

Meter: iambic
Letzter Trost .
by Justinus Kerner

Die kleinen Lieder, die dem Herzen
Entspringen mit dem Thränenquell,
Sterne der Thränen mild und hell,
Geben noch Lind'rung meinen Schmerzen,
Schimmern durch meine Nächte hell.
Auch diesen Born seh ich bald trocken,
Kalt und erstorben bald den Blick,
So Lied als Thräne bleibt zurück,
Im Herzen, dessen Pulse stocken,
Und todt ist auch das letzte Glück.
Grabt dieses Herz, mißkannt, verlassen
Hin, wo noch
Ein Vogel durch die Lüfte zieht,
Die Blume wird dieß Herz nicht hassen,
Der Vogel singt ihm noch ein Lied.

Meter: iambic
Sonnets from the Portuguese 35: If I leave all for thee, wilt thou exchange
by Elizabeth Barrett Browning

If I leave all for thee, wilt thou exchange
And be all to me? Shall I never miss
Home-talk and blessing and the common kiss
That comes to each in turn, nor count it strange,
When I look up, to drop on a new range
Of walls and floors ... another home than this?
Nay, wilt thou fill that place by me which is
Filled by dead eyes too tender to know change?
That's hardest. If to conquer love, has tried,
To conquer grief, tries more ... as all things prove;
For grief indeed is love and grief beside.
Alas, I have grieved so I am hard to love.
Yet love me—wilt thou? Open thine heart wide,
And fold within, the wet wings of thy dove.

Meter: iambic
Španělská romance.
by Jaroslav Vrchlický

Done Pedro, proslavený muži,
ty ženichu věčný bez vady,
Donnu Elviru kdy, sličnou růži,
přesadíš do svojí zahrady?
Každý večer stojíš u balkonu,
bez konce je tvoje vzdychání,
srdce tvoje bouří v jednom stonu,
div neklesne v propast zoufání.
A přec záříš jako čerstvá kytka,
nechť se v slunci pleš tvá zablýská,
za to přes hedbávná muší lýtka
klátí hrot se tvého kordiska.
Vizte, kráčí nahoru a dolů,
vysoké mu péro s přilby vlá;
slyšte, kterak z tůně věčných bolů
nové vzdechy šepcí ústa mdlá:
„Doňo krásná, skloňte se jen trošku
přes balkonu husté mřížení,
jen střevíček, bílou jen punčošku
ať uvidím k svému spasení!
Nedovedu jako floutek mnohý
na kytaru brnkat za šera,
ani více nestačí mi nohy,
bych moh’ balkon slezat z večera.
Připouštím, že čas v svém burácení
mnohé vrásky vryl mi do čela,
ale jedno vaše políbení –
a hned všecky zmizí docela.
Vím, že každé těla mého hnutí
nemá kouzla vábných gracií,
jedno ale vaše obejmutí –
a hned věčným mládím ožiji!
Za to ale dědicem jsem slávy,
jakou sotva uzří příští věk,
řád mám z Compostely, z Calatravy,
zlaté rouno, modrý podvazek.
Meč můj dobře maurské roty znají,
admiral jsem a dědičný grand,
před třiceti lety na turnaji
milostně mi kynul Ferdinand!
Doňo má! – co nejdřív se tu mihne
Don Juan, kobylka dvounohá,
věřte, že jej dýka moje stihne,
ale kdy – to vězí u boha!
Doňo krásná, skloňte se jen trošku
přes balkonu husté mřížení,
jen střevíček, bílou jen punčošku
ať uvidím k svému spasení!“
Elvira? – ta ve růžovém loubí
sedí, sama růže v poupěti,
s ráje slastí její duch se snoubí
v Don Juana bouřném objetí.
„Slyšíš,“ šepce lásky sladkým stonem
a Juana líbá na čelo,
„jednou se zas dole pod balkonem
tomu bláznu vzdychat zachtělo.
Má znít stále v naše objímání
jeho ston jak skřeky havraní?“
A Don Juan v sladkém usmívání
k jejím ňadrům hlavu uklání:
„Sladká Doňo, slunce mého žití,
moh’ bych sice ostřím dýky své
komáří to zhasit živobytí,
jež chce zářit v touze mladistvé:
Jest mi ale u vás příliš blaze,
než bych znovu lezl na balkon,
pak by mně to mohlo přijít draze,
kdybych nový vznítiti měl shon.
Co budu květ vašich líbat líček
a se kochat v ňader vlnění,
vystrčte mu zlatý pantoflíček
skrz balkonu husté mřížení.
A tak oba oblažíte divem,
stejnou budem pláti milostí:
já ve vašich očí lesku snivém,
on v punčošek vašich bělosti.
Libo-li však, ihned ostrou zbraní
na místě mu za vás odpovím!“ –
Doňa retů jeho v pousmání
vějířem se dotkla perlovým.
Vystrčila rychle pantoflíček,
rděla se jak růže v poupěti,
a jak zlatý motýl s jejich líček
lásky sen jim klesl v objetí.
Dole Pedro se skloněnou hlavou
ve ztrnutí zbožném tiše stál
a výš zíral, kde půlnocí tmavou
pantoflíček jako hvězda plál.
Čarovná noc jižní při měsíčku
obrací juž k slunci obličej;
Pedro posud zírá k pantoflíčku –
kde jest ale bílá nožka z něj?!

Meter: trochaic
64.
by Friedrich von Logau

Kein begehrtes nie verwiedern,
Kein verwiederts nie begehren,
Macht bey Hohen, daß dann Niedren
Hofe-Gunst mag lange wären.

Meter: trochaic
[greise sinnen]
by Max Dauthendey

Greise sinnen.
Eine große graue Spinne.
Netze schleiern,
Fäden rinnen.
Die jahrhundert grauen Wälder
Tragen ernst den alten Himmel,
Und verdorrte, alte Lippen
Nippen an dem kalten Horte
Längstverglühter alter Worte.

Meter: trochaic
Febrero
by Rudolfo Figueroa

¡Cuán alegre está el baile do se
                     escuda
el mortal cuidadoso tras su velo!
¡Cuántos ojos que miran con recelo,
cuánta voz de falsete que saluda!
Después del vino la franqueza ruda
hierve en la sangre con su tosco anhelo,
y ruedan las caretas por el suelo
y aparece la faz roja y desnuda
¡Cómo imita la fiesta desgreñada,
pobre Febrero a quien calumnian loco,
de la vida la eterna mascarada!
Así es la realidad que siempre toco,
y me burlo con ancha carcajada
del carnaval grotesco que provoco!

Meter: polymetric
Al mismo
by Diego Ramírez Pagan

Cual de Venus el hijo piadoso
que en desgracia de Juno navegaba,
y en alterado mar favor le daba
Neptuno con Tridente poderoso.
Así pensé del tuyo, en el penoso
piélago do mi barca se anegaba,
que ha quien un cetro tal se le entregaba
se diera el mismo corazón gracioso.
Si eres tan noble, Aliso, cual se siente,
una cosa de dos, en esta afrenta,
te pido, pues del mar eres monarca:
O vuélvele a Neptuno su tridente,
o en lugar de librarme de tormenta
no acabes de anegar mi triste barca.

Meter: iambic
BENZINOVÝ KRÁL.
by František Zavřel

Vyšlo z mody divadlo,
kdo tam zůstal, utone.
V pravý čas ho napadlo
pěstit látky pohonné.
Je to fair play nebo ne?
Zdráv buď, mistře Čehone!

Meter: trochaic
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Was ist der schwache Mensch/ als Erde von der Erden/
Die zu bestimmter Zeit muß Staub und Asche werden.

Meter: iambic
Al primer pintor de cámara don Vicente López
by Juan Nicasio Gallego

Si plugo a Carlos con la regia mano,
que a Marte arrebató palmas sin cuento,
alzar del suelo el mágico instrumento
a que gloria inmortal debe Tiziano;
si vio Velázquez de su dicha ufano
premiar todo a Filipo su talento,
dando a su efigie en ínclito ornamento
la roja insignia del Patrón hispano:
hoy a despecho de la envidia injusta
te ofrece, López, tan feliz destino
de otro monarca la bondad augusta,
que a favor desusado y peregrino
da a tus desvelos recompensa justa
y nuevos timbres al pincel divino

Meter: polymetric
- LXVII - Otro sumamente bien afortunado en toda la vida, que murió infeliz y aceleradamente
by Luis de Ulloa y Pereira

Otro ejemplo me da tu providencia
de otra dicha, Señor, desvanecida,
otro consuelo a mi modesta vida,
otro motivo para mi paciencia.
El que asciende feliz con la opulencia,
y del peso que lleva se le olvida,
recele más violenta la caída,
cuando se acerque más a la eminencia.
Fue polvo en un instante el suntuoso
alcázar que esperanzas ofrecía
de osada presunción a la codicia:
Y mostróse el estrago milagroso,
porque en la ostentación no parecía
edificio labrado a la malicia.

Meter: polymetric
1L: Entbehren stets, und stets entbehren,
by Otto Roquette

Entbehren stets, und stets entbehren,
Und lügen, daß man gern entbehrt!
Hat Greisenweisheit unsern Tagen
Als tiefren Sinn nur das bescheert!
Fahr hin denn, Inhalt alles Lebens,
Fahr hin mit dem, der dir entsagt!
Sei du Genosse meines Strebens,
Der stolz sich an das Höchste wagt!
Und fielst dem Neid du des Geschickes,
Dein Kampf ist gut, dein Fühlen ächt!
Du weißt, jedwedes Augenblickes
Vollgült'ger Inhalt ist dein Recht.

Meter: iambic
- CIV - De Absalón
by Lope de Vega

Suspenso está Absalón entre las ramas
que entretejen sus hojas y cabellos,
que los que tienen la soberbia en ellos
jamás espiran en bordadas camas.
Cubre de nieve las hermosas llamas
al eclipsar de aquellos ojos bellos,
que así quebrantan los altivos cuellos
las ambiciones de mayores famas.
¿Qué es de la tierra que usurpar quisiste?
pues apenas la tocas de liviano,
bello Absalón, famoso ejemplo al suelo.
Esperanza, ambición, cabellos diste,
al viento, al cielo, a la ocasión tan vano,
que te quedaste entre la tierra y cielo.

Meter: iambic
77
by William Shakespeare

Dein Spiegel zeigt dir deiner Schönheit Flucht;
Die Uhr, wie schnell die edeln Stunden schwinden:
Das weiße Blatt hegt deines Geistes Frucht,
Und diese Wissenschaft kann dir dies Buch verkünden.
Die Runzeln, die dein Spiegel wahrhaft zeigt,
Sie werden dich an offne Gräber mahnen:
Und wie des Weisers Schatten vorwärts schleicht,
Läßt er der Zeiten Drang zur Ewigkeit dich ahnen.
Was dein Gedächtnis nun nicht bergen kann,
Wirf es in diese Tafeln, und du findest
Wie du die Kinder, die dein Hirn ersann,
Durch Seelenwiedersehn dir neu verbindest.
Gebrauch' es so! Mit jedem Blicke steigert
Sich dein Gewinn, und wird dein Buch bereichert.

Meter: iambic
- XI - A la asunción de María a los cielos
by Lope de Zarate

La en méritos, en gracia caudalosa,
mar abundante, de virtudes fuente,
en su ocaso tan luz como en su oriente,
tan sol selecto, como intacta rosa:
La en vida, en cuerpo, en alma gloriosa,
tuvo aun antes del ser a Dios presente,
porque no cupo en El estar ausente
de tal Hija, tal Madre, y tal Esposa:
La en quien halló la Trinidad esfera,
sublimación a paraíso el suelo,
alma salud la humanidad entera:
Roto ya de la tierra el triste velo,
y sembrada de flores su carrera,
sube a ser Reina del empíreo Cielo.

Meter: polymetric
1L: O Muse! – Ja: ich liebe meine Muse.
by Otto Erich Hartleben

O Muse! – Ja: ich liebe meine Muse.
Es ist ein schönes Weib und jung an Jahren!
Nicht allegorisch und abstract confuse,
sie schaut mich an mit Augen braun und klaren.
Sie redet zu den Männern in der Blouse,
wie auch zu denen, die auf Gummi fahren,
und trägt nicht blaue Strümpfe, sondern keine,
denn sie ist stolz auf ihre weissen Beine.
Und doch ist sie von altem, echtem Stamme,
echt ihr Costüm wie eine Butzenscheibe!
Joniens Sonnenluft war ihre Amme,
die sie erzog zum sonnenschönen Weibe:
auf dass sie meine Brust zum Lied entflamme,
dass immerdar ich ihr ein Sclave bleibe,
schönheitsgebannt, erfasst vom dunklen Sehnen
nach euch, ihr Götterhaine der Hellenen! –
Noch immer dieser Griechenschwarm von neulich
vor hundert Jahren? Endet man denn nie,
dies höchst frivole Volk zu preisen? Greulich!
Und jeder weiss doch, wie Päderastie,
Knechtschaft der Frauen, Sclaverei – abscheulich!
Sogar die Götter lebten wie das Vieh!
War da der Untergang nicht unausbleiblich?
Selbst im Olymp war die Bedienung weiblich!
Da lob ich mir Berliner Sittlichkeit,
fest garantiert von Polizeicolonnen!
Revolver tragen sie seit kurzer Zeit,
sind höflich gegen Jedermann gesonnen,
die besten Christen in der Christenheit –
gar einen hab ich herzlich lieb gewonnen,
das war der Wächter, der mir morgens schloss,
und dessen Gunst ich oft und gern genoss.
Die Socialisten und Prostituierten
behandeln sie mit stillbewegtem Fleiss,
da die den braven Bürger sonst genierten
und seinen sandgezognen Lebenskreis
durch unbequemes Toben alterierten.
Was keiner sieht, das macht auch keinen heiss,
und also regle man – das Strassenleben,
mags auch im Innern tiefere Wunden geben.
Die Socialisten sieht man bei publiquen
Begräbnisfeiern nur in – schwarzem Kreppe ...
Die Herrschaft hat mit ihren Domestiquen
im Haus nicht mal gemein – dieselbe Treppe ...
Nicht zu erröthen brauchen die Pudiquen,
da auf der Wilhelmstrasse keine – Prostituierte.
Kurz wie ein friedlich rieselnd Bächlein fliesst
das Leben dem hin, ders mit Mass geniesst.
Was wollt ihr mehr? Scheint euch das Brett nicht sicher?
Schämt euch! Habt Gottvertraun zum Bayonette!
Wer fürchtet sich vorm Käfig wilder Viecher,
wer vor der Wuth des Hundes an der Kette!
Und thätet ihrs, ermuthgen muss auch Kriecher
ultima ratio regis der Lafette –
drum seid getrost: euch hält das Brett noch aus,
erst
Der Sündfluth, die den Schwall gehäufter Sünden
vernichtend ballt in ungeheurem Ringen –
Der Sündfluth, deren Hauch aus Höllenschlünden,
und deren Wogengang wie Todesschlingen –
Der Sündfluth, deren Nahn die Donner künden,
die fernher an das Ohr des Lauschers dringen –
Den Horizont umlagern Wellenkämme,
im Schein der Blitze beben dumpf die Dämme!

Meter: iambic
Ad astra!
by František Táborský

Na vlnách se pochyb klátí
loď má, kterou zora zlatí.
Sám si pevně řídím vesla,
nedbám, že se bouře snesla,
obzor kalí, v moři skály
šklebí se už na mne z dáli.
Co mně do vln, vichřic hněvu?
Já se modlím v ranním zpěvu:
Per ardua ad astra!
Je člověk prach, jenž marně stihá kolesa,
však svýma rukama by strhl nebesa.
Štít závratný, jenž čelem sahá v oblaka,
jej k sobě přiláká jak stožár buřňáka.
A trním, skaliskem jej žene dálka cest,
až tělo krvácí, však duch jde drahou hvězd.
Dá křídla myšlénkám a citům volný tok
a z číše křišťálné nadšeni pije mok.
Bezsenné vy noci dlouhé!
V bolestech a dumě pouhé
při lampě jsem snášel žluté
trámy, stožár k lodi duté,
plachty k lánu, abych k ránu
vyplul v život – k oceánu.
Rozchvěn v prsou, s vlhkým zrakem
pohlížel jsem za oblakem:
Per ardua ad astra!
Je člověk křehký tvor, však s perlou skořápka,
on ve vzduchu jest orel, v moři potápka.
Báj lidstva o štěstí jej k písni vábívá,
a sám přec spoustu vichrů v prsou ukrývá.
A když se blankyt trhá v třesku hromovém,
jak cestu žití zblažiť, sní on pod krovem,
ta všechna řeč, jíž moře mluví, nebesa,
v něm zpívá, pláče, rozjitří se, rozplesá.
Co v tu loď? Jak Noe starý
holubic a orlů páry
a svou lýru prostou vložím,
obepjatu čerstvým hložím.
U stožáru za vln sváru
opřen stojím, nedbám zmaru,
však tam v dálce břeh se šeří,
a má duše doufá, věří:
Per ardua ad astra!
Kde lásky, svobody zrak plá pln lahody,
kde mysl volna jest, tam plno úrody.
Tam radosť, blaho dlí, sváteční všude ruch,
háj zpěvem vlní se a zlatým klasem luh.
Však k zemi přikuti jsme pouty, řetězy,
a zem je tyran, nad duchem jenž vítězí.
A Samson, jenž chce sloupem zbořiť zpupný chrám,
hrob najde v troskách – z nich však vzejde fénix sám.
Dálný břehu, bájná země!
Nedbám víru. Siné témě
ku východu mlčky zvedám,
jitra růžný zásvit hledám.
Žízní hnaná – poušť kol planá –
jest mých tužeb karavana.
Srdce tluk však radí jisto:
„Čelo jen měj strachu čisto –
Per ardua ad astra!“
Ó nikdo neví z nás, zda nesklame jej krok,
zda stožár nepraskne, vír prorve lodi bok.
I hvězdy vrátky jsou, a snové pohasnou,
a ti kdož slábi jsou, před smrtí užasnou.
Však z žuly sval má muž a smrť ho neleká,
jen srdce když mu dí: „Nezapřels člověka.“
A srdce vyrvěte mu, žíť on bude dál:
plá dosud Prometheův duch s kavkazských skal!
Věčné hvězdy v nebes báni,
jež jste zřely do svítání
do mé duše snův a bojů,
z moře pochyb, ze příbojů
k vám se dívám, vás jen vzývám,
ku vašim vždy toužím nivám.
V hrob mi sviťte září hustou,
že můj cíl šel cestou pustou –
per aspera ad astra!

Meter: polymetric
- 941 - Acto I, CARDENIO
by Lope de Vega

Enferma Clori de tus ojos bellos,
y por mandarlo físico inhumano,
consulta el permitir que alguna mano
sacrílega le corte los cabellos.
¿De qué sirviera, le responden ellos,
habernos hecho el cielo soberano
prisión de amor, si el pensamiento vano
no se enlazara fuertemente en ellos?
Bien dice, Clori, y es razón que huyas
de cortarte el cabello, aunque recelo
te ofende el peso de las almas suyas;
que si al cielo no pesan las del suelo,
es porque en gloria están, pero las tuyas
pesan porque padecen en tu cielo.

Meter: iambic
V náladě večerní.
by Karel Rožek

Jak adagio tiché melodie
mír večera si nad krajinou zpívá,
a v bouři srdce svatý klid mi lije,
a jako venku, v duši mé se stmívá.
Až zastihneš mne, drahá, v také chvíli,
nech dosnít nálad mojich těžké dumy.
Vždyť nemám pro život nejmenší síly,
vznět každý smutek v zárodku mi stlumí.
Však k nohoum si sedni, v klín vlož hlavu,
a nech mne hladit hedvábné Tvé vlasy;
spěj se mnou v mlh snů bílou ve záplavu,
a nálad mlčení naslouchej hlasy.
Pak vidění svá, setkaná ze snění,
chci vyprávět Ti bezzvukými slovy:
Jen pohledy, jež zpívaj’ v zanícení;
neb zvuky nálad duše nevypoví.

Meter: iambic
Blasón
by Manuel José Othón

En campos de oro y gules, grifos de gule y oro
rampantes En cuarteles de azur, lises de plata
Y sobre alta cimera, cual triunfal catarata,
plumas verdes cayendo con bizarro decoro.
Claras voces de fama, áureos rayos de gloria,
estos signos lucientes son,
                  en el limpio escudo
que mis nobles abuelos, con entusiasmo rudo,
conquistaron en lides de perenne memoria
Yo, último de su raza, poeta y caballero,
mis triunfos a su triunfos unir -me dije- quiero
¡Refléjese en la tarde la luz de la mañana!
Y a los monstruos heráldicos añadí una quimera:
un gajo de laureles a la altiva cimera,
y a las lises, la roja rosa republicana.

Meter: anapestic
- 761 - Acto I, TURBINO
by Lope de Vega

Si en la región líbica o maura
nacido hubiera este mi amor inmenso,
a tus altares ofreciera incienso,
condesa ilustre, celestial Lisaura.
Eres de aquesta vida aliento y aura,
y el alma propia muchas veces pienso,
pues con morir me dejas indefenso
el cuerpo que en tu vida se restaura.
Ya las enigmas de un desdén descifra,
por donde, aunque su amor a entender vengo,
excede el mío la más alta esfera.
Quien pinta a niño Amor, pintole en cifra;
pintara a Atlante, a Polifemo hiciera
por presumir aún más de su abolengo.

Meter: iambic
WAGNERIANA – I. LOHENGRÍN
by Rubén Darío

Castillo que decoras la ribera,
boscaje que decoras el castillo,
paloma que estremeces el tomillo,
onda que vas por la corriente fiera;
espuma virginal, brisa ligera,
canción de trovador, canto sencillo,
estrella que en el Rhin hundes tu brillo,
Loreley de la verde cabellera;
cisne de nieve, pájaro sagrado,
esquife del celeste enamorado,
barca del joven dios, lirio del Rhin:
de las trompetas el vibrante coro
anuncia el casco de diamante y oro
del rubio caballero: Lohengrín!

Meter: iambic
Soneto
by Julio Munizaga Ossandón

Tanto conozco esta ciudad pequeña,
su mar, su caserío, su laguna,
que el corazón la mira y la desdeña;
no encuentra en ella novedad alguna.
Y una vez en mi vida, sólo en una
-tanto el amor la eternidad enseña-
noche de niebla azul, anhelo y luna,
el alma vi de mi ciudad que sueña
La más bella y amada compañía,
con la luna y la niebla evanescente,
otra ciudad me dieron, diferente
toda calle del mundo se salía;
seguí por ellas, sin saber que hacía;
por ellas sigo indefinidamente.

Meter: polymetric