X.
by Svatopluk Čech

Ve slavnostní, provanuté jasným blahem náladě,
velcí, malí usedají kolem stolu po řadě.
Tabule dnes ustrojena v nebývalou nádheru,
uctít vzácný, nejkrásnější ze všech v roce večerů.
Sám pán domu velkolepou, novou lampu zažíhal,
jížto z papírových krajek zdobný podklad vystříhal,
nejpěknější ubrus jemný září jako padlý sníh,
stříbrem náčiní se blyští u talířů svátečních.
Děti sedí dnes jak pěny, v očích plno slastných tuch,
rozčileně kamsi stranou stále hledí, bystří sluch,
rozkoš z rybích hodů vzácných, z pamlsků těch všelikých
s dychtivým se mísí ždáním příštích věcí velikých.
Otec žertuje, sám šťasten, mna si ruce veselo,
s dítky o prasátku zlatém, které z nich je vidělo,
o Ježíšku, že již zahléd’ roucha jeho hvězdný lem,
andílky též za ním s košem, a co asi bude v něm?
Slečny těšily se nejvíc na těch hodů pozdní sklon,
který ve hrách různých mine, nežli k jitřní zazní zvon,
ze skořápek budou zvídat, z olova, co sudba dá,
střevíček jim zjeví žertem, která z nich se dříve vdá.
Janův pohled s vroucím žárem Jaroslavu oblétal,
ale Jiřímu dnes ostny tento obraz nevpletal
v citů milých tiché květy, jimiž jeho hruď se chví.
Hledě na Bělu, číms taje jako teplem přátelství –
či to více? Zří jí na rty – co v nich sladké lahody,
jak jsou krásny, jak se rdějí svěžím nachem jahody!
Zatím vzrostla nedočkavost drobné dole družiny –
již jen zpola věnují se vzácným vnadám hostiny,
vidlička dost roztržitě pro lahůdku zajíždí,
o níž snili po rok celý, do skořápky hlemýždí – –
Však již otec vstal a vyšel – ztichli malí, ani dut!
dychtivě jen bystře uši, každý sedí nepohnut.
Slyš – teď cinkot, který znívá vždycky jim jak s nebe zvuk –
vidličky a lžíce pouští s třeskem bouře malých ruk
a bouř nožek hřmotně kvapí k parádnímu pokoji,
jehož dvéře, rozletší se, nestačí jich příboji(
chvilku ztrnule však váznou za prahem té komnaty:
Hle, tu sklání na vše strany zelený mrak řasnatý
mladá jedle( hojná světla jako hvězdy září v ní,
a zrak dítek mezi nimi krásy nebes vidět mní:
zlatých ořechů a jablek blýskavici třepetnou,
různotvárných cukrovinek pestrou spoustu nesčetnou,
stříbrné a zlaté kolkol splétají se řetězy –
a zde hračky, panny, knihy – Jaký jásot bez mezí!
Radost byla pohleděti na blažených dítek dav(
otec zejména v něm zářil, sám se děckem téměř stav,
vlastní rukou z pestrých domků stavěl vísku dřevěnou
a k ní stromů trpasličích dlouhou alej zelenou,
až pak obrátiv se k starším, s vážným pravil dojetím:
„Do dětského ráje svého v tento den vždy zaletím,
v dětech svých tu dávnou radost cítím zas – Ó, krásný den,
dokud’s v kruhu milých duší, s nimi zdráv a spokojen – “
Umlk’ v tom – kýs řinkot v okně ozval se a jakýs skřek,
jako zachechtání zlobné – pohled všech se k oknu smek’,
a tam zamihlo se cosi jako divá lidská tvář –
Správce přistoupil – vše prázdno, sníh jen tam a luny zář.
„Jakýs tulák bezpochyby – “ ukonejšil druhé pak,
ale krátkým intermezzem pochmuřil se jeho zrak
a jak stín to také druhým padlo v svatvečerní jas.
Však již právě ohořelé zhasit svíčičky byl čas
na větvicích. Vykonavše tuto práci pospolu,
v druhé jizbě – skončit hody – usedli zas ke stolu.
Dítky u hraček tu brzy obnovily hlučný ples,
ale starším dosud myslí mráček rušivý se nes’,
matný tváře stín tkvěl v duchu, který tam se v okně mih’,
v nejasnosti své přec divý( v sluchu zněl jim zlobný smích...
Ale ponenáhle chmura tratila se opět s čel,
beseda se oživila a smích Jaroslavin zněl,
až pak zapomněna zcela episoda nemilá,
když se punče horká vláha v číších štíhlých perlila
a pan správce ku přípitku vznesl kouřící se mok:
„Kéž by všechny v plném zdraví budoucí nás opět rok
shromáždil zde u veselé štědrodenní večeře – “
Pojednou však vyrušil je divný klepot na dvéře(
bylo spíš to jako pěsti obrovité pádný tluk...
Bezděky všem na stůl zpátky sklenice se svezly z ruk.
Dvéře prudce otevřeny( vešla divá postava:
Černých vlasů rozcuchaných objímala záplava
s vousem pustým tváři drsnou, z nížto svítil zpurný zrak
pod vrásčitým čelem snědým, s obočím jak bouřný mrak,
kolem úst pak hruboretých úsměv záhadný se vil.
Oděv zpola rozedraný kostnaté mu tělo kryl.
„Racek!“ zazněl výkřik žasu, kroužek hodovníků zbled’,
stáli zděšeni a správce paž jak na obranu zved’.
„Ano, Racek. Vzácné panstvo promine mi rušení
pozdní návštěvou, již konám téměř rovnou z vězení,
poděkovat panu správci – Ne, ne, pane, žádný strach!
Nejdu mstít se( nedávno však zuby na vás cenil vrah –
netušil jste, že vás dělí od něho jen okna rám,
za nímž stoje na vás hleděl, přísahaje zhoubu vám.
Já to byl! Já ze žaláře jsem se vracel k domovu –
ze žaláře do těch starých, věčných bídy okovů.
Kolem zámku pouť má vedla – a tu skvělá okna zář
svedla mne, by odvážil se parkem k němu proletář –
maně tak – snad posilnit jsem hodlal v nitru žhoucí vztek
pohledem na svého škůdce veselí a požitek.
A tak stál jsem před tím oknem, viděl uvnitř samý třpyt,
jak tam zástup v krásných šatech svatvečerním kvasem syt,
stojí kolem stromu, na němž nádherně se blýštíce
cukrové se chvějí trety, hříček pěkných směsice.
Viděl jsem těch dítek radost, zdravých, svěžích, ruměných, –
všude samou zář a krásu, štěstí, rozkoše a smích...
A tu na svou vlastní chatu vzpomněl jsem, co najdu v ní,
jaký tam as uvítá mě obraz štědrovečerní –
bída, plíseň, mráz a hadry, dítek nahota i hlad,
a můj ubožáček Jeník v rakvičce tam leží snad...
Tu krev tryskla vzhůru k hlavě – zaťala se moje pěsť
a já přísahal, svou puškou rázem vaši rozkoš smést.
Pro zbraň smrtnou dojdu domů – kule oknem promění
plesné hodování rázem v hrůzu, pláč a kvílení(
za svůj žalář, pane správce, strašlivě se pomstím vám.
Prchnu pak a chytnou-li mne, ženě, dětem s bohem dám –
ať se o ně stará obec či sám – je-li v nebi – kdos,
bez toho teď po vězení jaký všem nám kyne los?
Za těch myšlenek jsem chvátal ku své chatě u lesa(
v domku světlo, přijdu blíže, v okno zřím – ó nebesa!
kolem stromku vánočního dítky skáčou vesele,
i sám Jeník tleská v ručky, zdráv již, tváře zardělé,
a když vešel jsem, tu žena podala mi slzíc zvěst,
čí ten obraz nečekaný, čí ta změna dílo jest
a kdo po tu celou dobu, co mne střehla cely mříž,
milosrdně ulehčoval mojim drahým bídy tíž.
Záměr krvavý tu zmizel. Ale nepřicházím sem,
kajicně bych vyznal panstvu, že svým vzdorem zbloudil jsem,
před vámi že za almužnu poníženě skloním hřbet –
Ó ne milost, naše právo, podíl náš nám dejte zpět!
Podíl na té zemi širé, kde všem patří stejný díl,
ne by tisíce tu v bídě klesali a hlouček tyl!
Zůstávám, čím byl jsem stále: nepřítelem škůdců těch,
nastane-li splátka strašná, v boji budu první všech...
Ale cit mám také, páni. Jdu, bych za svých dítek ples
vděčil anděli, s nímž vešel Ježíšek i ke mně dnes.“
A než nadála se Běla, přistoup’ k ní a hrubý ret
vtiskl na panenské ruky liliový, útlý květ.
A jak přišel, vzdorně, hřmotně Racek divý zmizel zas.
Chvíli ticho bylo v jizbě( pak se ozval správcův hlas:
„Tak ty, Bělo – “ chtěl ji kárat, ale pohled jeho změk’,
marně pohnutí své kryje, Jiřímu jen trpce řek’:
„Hle, tu máte jedno z hesel choré doby – hrubá pěst
majetek, mrav, kázeň všecku v propast krvavou chce smést.“
Ale Jiří pravil, chopiv dívčí ruky něžný běl,
kterýž dosud políbení stopou drsného se rděl:
„Kdyby takovéto měkké ruce vládly na zemi,
bez boje by rozuzlily těžké věku problémy.“

Meter: trochaic