PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Im Klosterkeller ragt aus vielen mindern
by Anastasius Grün

Im Klosterkeller ragt aus vielen mindern
Ein riesig Faß, wie Vater unter Kindern;
Drum nehmen sie's nicht krumm, daß es zu ihnen
Sich also stolzen Wortes mag erkühnen:
»ich bin mit Fug der Abt in eurem Orden!
Denn wem ist solch Prälatenbäuchlein worden,
Ein also rundgewölbtes, kugelfeistes?
Wer ist von euch, gleich mir, so voll des Geistes?
Ihr fühlt's und kniet von Demut voll im Kreise
Tief unter mir nach frommer Brüder Weise,
Als sollt' aufs Haupt der Abt die Hand euch legen
Und über euch nun sprechen seinen Segen.
Und öffn' ich meine Lippen, wahrlich, Allen
Wird meine Lehr' und Predigt wohlgefallen;
Denn voll und kräftig dem Prälatenmunde
Entquillt die unverfälschte goldne Kunde.
Seht meinen Leib in brauner Kutte prangen,
Den Wanst gespannt in blanke Gürtelspangen;
Aus nied'rem Stamm hat mich der Herr erhoben,
Daß ihr in mir mögt seine Wunder loben!
Denn meine Väter sind nur Winzerleute,
Als Bäurin dient noch Mutter Erde heute;
Das ist der einz'ge Unstern in dem Spiele:
Ach eine Mutter nur und Väter viele!
Der Kindheit Garten, Eltern, Brüder alle
Verließ um die Clausur ich dieser Halle!
Und aus der Jugendfreiheit sonn'ger Schwüle
Trat ich zum Klosterfrieden dieser Kühle.
Dort mußt' am Stab bergan ich klimmend keuchen,
Hier dehn' ich mich auf breitem Bett von Eichen;
Dort hab' ich jeder Wolke bang gezittert,
Hier hör' ich's kaum, wenn's oben sturmgewittert.
Ganz eingesessen meinem Lehngestühle,
Wird mir das Aufstehn schwer aus seinem Pfühle;
Da müssen sie von hinten, kaum zu glauben,
Mich in die Höhe mit der Winde schrauben!
Nur wenn der Lenz um jene Hügel glühte,
Und jede Rebe sprießt in voller Blüthe,
Da wird mir's fast zu eng in diesen Hallen,
Und mein Prälatenblut beginnt zu wallen!
Vom Leibe möcht' ich meine Kutte lösen
Und wieder Rebe sein, wie ich's gewesen,
Auf meinem Herzen auch mein Sträußchen bringen
Und meinen Arm um eine Schwester schlingen!«

Meter: iambic
Sommermittag
by Theodor Storm

Nun ist es still um Hof und Scheuer,
Und in der Mühle ruht der Stein;
Der Birnenbaum mit blanken Blättern
Steht regungslos im Sonnenschein.
Die Bienen summen so verschlafen;
Und in der offnen Bodenluk',
Benebelt von dem Duft des Heues,
Im grauen Röcklein nickt der Puk.
Der Müller schnarcht und das Gesinde,
Und nur die Tochter wacht im Haus;
Die lachet still und zieht sich heimlich
Fürsichtig die Pantoffeln aus.
Sie geht und weckt den Müllerburschen,
Der kaum den schweren Augen traut:
»nun küsse mich, verliebter Junge;
Doch sauber, sauber! nicht zu laut.«

Meter: iambic
1L: Es pfleget die gedankenlose Gilde,
by Betty Paoli

Es pfleget die gedankenlose Gilde,
Zum Jubel stets bereit wie zum Verzagen,
Jetzt kalter Grausamkeit dich anzuklagen,
Und wieder dann zu preisen deine Milde.
Sie messen dich nach ihrem eig'nen Bilde
Und können sich des Wahnes nicht entschlagen,
Daß Lieb' und Haß, wie sie im Herzen tragen,
Bald segne, bald verwüste ihr Gefilde.
O Thorheit, Strenge, Huld dir anzudichten!
Du kennst nur der Notwendigkeit Gesetz,
Und bleibst ihm treu beim Schaffen und Vernichten.
Ob Heil, ob Fluch in deines Mantels Falten
Sich berge, Ewige! mir bist du stets,
Was einst das Fatum war den frommen Alten.

Meter: iambic
XXXVIII Na Montmartru jsme psíka potkali,
by František Zavřel

Na Montmartru jsme psíka potkali,
radostí svítila mu očka veselá,
třebaže chvěl se zimou – mrazy nastaly.
I v smrti hodince sis na něj vzpomněla.

Meter: iambic
Růže a zvonek.
by Josef Burgerstein

Na kopečku stála růže,
Pod ní kvítí vnadného;
Vše tu růži milovalo,
Jenom ona žádného.
Nejvroucněji mezi kvítky,
Co jich měl ten kopeček,
Miloval však růži krásnou
Fialový zvoneček.
Pak-li větřík chladný
Tílko růže klonil,
Hned ten zvonek vnadný
Úpěnlivě zvonil;
Zvonil, jak by nebe
Pohnout chtěl svým hlasem,
By se smilovalo
Příjemnějším časem.
Pak-li růže hlavičku
Slunce příliš hřálo,
Hned se zase zdálo,
Že zvoneček zvonil,
By milostnou rosičku
Měsíc s nebe ronil.
Zvěděl-li však svými zraky,
Že blesk bouře k růži hnal,
Zvonil zvonek, aby mraky
Zvoněním svým rozehnal.
A ta krásná růže
Na květoucím kopečku –
Ona se jen smála
Upřímnému zvonečku.
Tu zvoneček umlk’.
Přišel ale čas,
Kde to věrné kvítko
Zazvonilo zas;
Zazvonilo naposledy
Žalostivě nad miláčkem,
Že tu z vroucí, věrné lásky
Zvonit musí – umíráčkem!

Meter: trochaic
REKVIEM.
by Karel Mašek

Má láska umřela a moje srdce s ní...
Nad nimi v mohylu se upomínky sklenou,
v nich ještě po čase se duše rozesní,
až touha přemůže ji, nudou unavenou.
Jich píseň příšerná ji pohne k hoři zas,
že krví opláče, co údělem jí není,
to vše, co jiným dal jich mládí slunný jas
a jí jen samota to slibovala v snění.
Ach, jenom z pohádek jí kvetla jara zvěst
a láska zůstala jí nezjeveným bohem,
v něj ona věřila ve spleti smutných cest,
však večer nastal už – a k cíli dál je mnohem.
A v staré samotě, v tom pustém hoři svém
a v ňadru s pustotou a oči pláčem rudé,
v mlh šeru večerním, jak podzim truchlivém,
své lásky mohylu i srdce hlídat bude.

Meter: polymetric
JESEŇ.
by Irma Geisslová

Roviny, planiny,
jak mi to líto,
že už je požata
pšenice, žito;
pšenice, žito,
vlnivé klásky,
že s nimi umlkly
skřivánčí hlásky.
Jeseni, jeseni,
k čemu ty spěchy?
dost ještě ochladíš
teplejší dechy,
oškubeš sady –
jak už to bývá, –
a kdo ví, na přesrok
budu-li živa! –

Meter: polymetric
Küssen.
 * * v. L.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Jm küssen trifft ein mensch nicht leicht das rechte ziel/
Je mehr man hat geküst/ je mehr man küssen will/
Je mehr man wird geküst/ je mehr man wünscht diß spiel.

Meter: iambic
Vánoční. (I.)
by Růžena Jesenská

Stojí stromků dlouhé řady
s jinovatkou na větvích,
na jehličí, v třásních vleček
ještě horský, chladný sníh.
Tichounce, snad ze sna jenom
pozdrav lesa ševelí,
jako když jim doma mušky
do koruny vletěly.
Kde jsou zlaté pršky slunce,
jež se pletly v jejich šat?
Kde je píseň, jež ty větve
pokropila tisíckrát?
Paprsky ty zlaté tají
stromů vonný, teplý dech,
duše písní, ptačích trylků
šumí v sladkých akkordech.
Zdá se mi, že jejich řadou
vzdušných vidin pluje vděk,
na těch větvích, že tkví na sta
nesmrtelných vzpomínek.
Tuším v nich ty stíny, světla,
barev hru a soulad změn,
polet křídel drobných, větších
a svůj mnohý šťastný sen.
Zdá se mi, že vidím tu, tam
v sklonu větve stopu hnízd,
slyším píseň – lásky touhu,
potom dozvuk: „Chceme jíst!“
Korunami rozperlí se
skotačivě větru smích,
někde zalká, někde vázne
jedle volných v kadeřích.
Ach, vy milé stromky, jděte
pod skvostný neb nízký strop,
všude nechte kouzlem lesů
tisíc lásky zlatých stop!
Ty, jenž přijdeš tam, kde písní
mých se svítí hvězdný rej,
všeptni srdci jedinému
sladce, tiše: „vzpomínej!“

Meter: trochaic
Follow Your Saint
by Thomas Campion

Follow your saint, follow with accents sweet;
Haste you, sad notes, fall at her flying feet.
There, wrapp'd in cloud of sorrow, pity move,
And tell the ravisher of my soul I perish for her love:
But if she scorns my never-ceasing pain,
Then burst with sighing in her sight and ne'er return again.

 All that I sung still to her praise did tend,
Still she was first; still she my songs did end;
Yet she my love and music both doth fly,
The music that her echo is and beauty's sympathy.
Then let my notes pursue her scornful flight:
It shall suffice that they were breath'd and died for her delight.

Meter: iambic
- 1434 - Libro IV
by Lope de Vega

Al hijo de la mirra, al Verbo santo,
que en la niñez del mundo en lo primero,
dio incienso en ara el humo de un cordero;
causa de la primera sangre y llanto.
Al sol del oro autor no causa espanto,
que tres reyes del Árabe hemisferio,
den mirra, incienso y oro, culto y fuero
de un rey, Dios hombre, que se humilla tanto.
De la misma Sabá Nicaula bella,
sabia por sabio a Salomón traía
dones y enigmas, fama fue, no estrella.
Hoy, Reyes, a mayor sabiduría
traéis presentes, y guiados de ella
halláis la enigma en brazos de MARÍA.

Meter: iambic
Soneto al lector
by Francisco Crespi de Valldaura

Con voz llorosa y triste melodía
canta el Girón la muerte y el tormento
de aquel, en cuyo alegre nacimiento
cantaba el cielo gloria y alegría
Sientan las almas áspera agonía,
y hagan los ojos grave sentimiento
de ver tan afrentado y tan sangriento
el Hijo poderoso de María
Y tú, pío lector, después de visto
el orden, el primor, destreza y
                     gala
del canto que a llorar ha de moverte
Llora de compasión de Jesu-Cristo
y de dolor de ver la vida mala
de los que fueron libres con su muerte

Meter: iambic
Odbytý.
by Eliška Krásnohorská

„Do dvanácté hlídám
okeničku tvou,
spíš-li dobře, zvídám
do jedné i dvou;
tobě ke cti švarně
obcházím co stráž,
přece ptám se marně,
ráda-li mě máš.“
„„Odměním tvou lásku,
milý Honzíčku,
dám ti na provázku
zlatou trubičku;
službu ponocného
tobě vyprosím,
ale za milého
mít tě nemusím.““

Meter: trochaic
- LVI - Mayores que los de Hércules sus trabajos
by Pedro Soto de Rojas

Hércules invencible fatigado
no fue, cual yo de la cruel fortuna,
aunque venció la sierpe en la cuna,
aunque luchó con Gerión doblado;
aunque del Rey de fieras abrazado,
aunque opresor del globo de la luna,
aunque admirando la infernal laguna
dejo al trifauce espantador atado;
que resistir vuestro desdén injusto,
sustentar vuestro nombre con mi canto,
y aprisionar mis amorosos celos;
es más duro ejercicio, y más robusto,
que vencer monstruos, que tener los cielos,
que atar el Cá, que amedrentar su espanto.

Meter: iambic
VII. Jak sirá tamariska manou na planině pláče,
by Václav Šolc

Jak sirá tamariska manou na planině pláče,
tak písněmi mé srdce ňáder ve hlubině pláče,
a s nocí, jež ze srdce nebes sestupuje na zem,
hluboká láska má po temné po pustině pláče;
se mnou jen harfa má, jak s pěvcem pastýřem na poušti,
a ta i citů nejvěrnější přítelkyně pláče,
a jako cypřiš na oase vzdýchá touha moje,
a na květy, jež v jeho vlastním vzkvetly stíně, pláče;
mých slzí tok na ňádra zvoně srdce oplakává,
jak kaskada na svatý rum chrámové síně pláče!
O přátelé! nekalte slovem výtky slzu lásky,
že jako shaslá hvězda na zem neúčinně pláče,
vždyť nejkrásněji lahodívá oku bílá růže,
když rosné perly v květoucím skrývajíc klíně – pláče.

Meter: iambic
1L: Wenn in stillen Sternennächten Stadt und Land in Schlummer tief,
by Anastasius Grün

Wenn in stillen Sternennächten Stadt und Land in Schlummer tief,
Und schon längst von Markt und Plätzen sich das laute Volk verlief,
O wie dann mein Fuß so gerne durch die leeren Gassen wallt,
Wo durch ferne, weite Straßen dumpfen Klangs sein Tritt verhallt!
Wie ein großes ödes Schlachtfeld, schweigend liegt die Stadt vor mir,
Kleine Leidenschaften fochten ihre kleinen Schlachten hier;
Jetzt doch liegt gebreitet drüber große, stille Todtenruh,
Und nur Geister und nur Träume wallen leise ab und zu.
Droben leuchten die Gestirne! Jeder Stern im blauen Raum
Hat sein Menschenherz hier unten, dem er bringe lichten Traum;
Drum wohl thun sie so geschäftig, wenn wir Nachts im Schlummer ruh'n!
Doch es hat mein Sternlein droben heute wohl nicht viel zu thun? –
Schüttle, Himmel, deine Sterne nieder auf den Erdenball,
Dicht als goldne Saatenkörner in der Schläfer Herzen all!
Daß die blanke Silberblüthe lichten Traums am nächsten Tag
Frei als reiche Frucht erwachsen, hell und golden schwellen mag!
Lieblich plätschern dort die Brunnen, silbern steigt des Springquells Pracht,
Rosen und Violen duften von den Fenstern durch die Nacht,
O wie süß dort vom Balkone Nachtigallenlied erschallt!
Fast bedünkt es mich, als wallte fern ich durch den grünen Wald.
Ueber Quell und Rosen aber, und Viol' und Nachtigall,
Ueber Domen und Palästen stand des Mondes Strahlenball,
Wie ein leuchtender Gedanke heil'ger Freiheit, licht und klar! – –
O wie schade, jammerschade, daß es rings der einz'ge war!

Meter: trochaic
An
  den einjährigen Wilhelm von K.
by Anna Luise Karsch

Du kennst noch nicht den Regenbogen
Und nicht die Sonnenstrahlen, Kind!
Dein erstes Jahr ist hingeflogen,
Wo Deiner Väter Jahre sind;
Und niemals ward der schöne Morgen
Von Dir bemerkt, von Dir gedacht,
Wenn ihn Dein Herz gleich ohne Sorgen
Aus offnen Augen angelacht.
Die große Kraft zu unterscheiden,
Liegt in der Seele noch verhüllt;
Und dennoch wird sie schon mit Freuden
Und auch mit Traurigkeit erfüllt.
Ein stiller Gram schwächt Deine Blicke,
Und zieht von Deines Mundes Rand
Dein süßes Lächeln oft zurücke
Ins Herz, das den Verlust empfand.
Dem Jünglinge, dem unwillkommen
Der Tod sein liebes Mädchen nahm;
Dem Reichen ward nicht mehr genommen,
Wenn in sein Haus ein Räuber kam,
Als Dir in Deinem ersten Glücke
In jener so geliebten Brust;
Seitdem erstarb in Deinem Blicke
Das Feuer und des Lachens Lust.
O holder angenehmer Knabe!
Noch mancher Kummer wartet Dein
Bis Du gestützt an einem Stabe
Dich Deiner Nachwelt wirst erfreun.
Du lernest Welt und Menschen kennen,
Und seufzend wirst Du laut und schwer
Oft Welt und Menschen schrecklich nennen,
Wenn keine Tugend in ihr wär;
Und über ihr ein Gott nicht wohnte,
Der seine Frommen kennt und liebt,
Und stille Tugenden belohnte,
Und nach dem Kummer Freuden giebt.

Meter: iambic
1L: Wer aus schöner Natur weihendem Brunnquell schöpft,
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Wer aus schöner Natur weihendem Brunnquell schöpft,
Misset gerne den niedern Prunk.
Froh durchirrt er die Flur; froh, wenn auch seinen Fuß
Keine blitzende Schnall' umwölbt.
Perlen achtet er Spreu; Spinnengewebe nur
Brabants Spitzen; er lächelt kalt
Auf den funklenden Ring oder der Dose Schmelz
In des prunkenden Thoren Hand.
Gerne mißt er die Stadt, blickt auf vermummten Tanz,
Auf belastete Tafeln Hohn.
Nimmer reizt ihn der Hof, nimmer der Goldpalast,
Noch der marmorne Fürstensaal.
Aber Seelengefühl trinkt sein geweihter Blick;
Ihn entzücken des Buchenwalds
Säulenhallen, der Luft sternenbesäeter Dom,
Und der Spiegel des klaren Sees.
Silber gießt ihm des Monds ruhiges Flimmerlicht,
Gold der scheidende Sonnenstrahl;
Perlen streut ihm der Tau, färbt sich zum Edelstein
Auf dem wankenden Tulpenkelch.
Kräuselnd bläht sich das Moos, polstert den Felsensitz,
Schwellt zum Sopha den Rasenbank;
Der gefällige Lenz sticket ihm Teppiche
Mit Violen und Güldenklee.
Frische haucht ihm die Kluft, atmet das Birkenlaub,
Das vom duftigen Frühtau träuft;
Schatten bräunen sich ihm, und der ummooste Bach
Rauscht ihm Kühlung und Schlummerton.
Baldachine von Laub wölbt ihm der Eiche Schirm
Um den ländlichen Traualtar;
Und der Nachtigall Lied tönt um sein Brautgemach,
Statt des feiernden Abendchors.

Meter: polymetric
LAMPA HÉRY.
by Antonín Klášterský

Jak nad mořem kdys plála lampa Héry,
tak Ideál nám svatý v dálce svítí,
z nás každý mythu Leandrem chce býti,
a plujem’ k světlu všichni všemi směry.
Kol nás se šklebí potvor jícen sterý,
se zmítá, hučí všední vlnobití –
my dále tíhnem’, září svatou spiti,
nad námi planou hvězdy, noci dcery.
Ó, k předu, k předu, dokud lampa plane
a poslední v nás ještě bije síla,
byť sebe víc to tělo bylo zdrané!
Co na tom, že se hrstka obrátila
a mnohý na dně leží ve vln šlehu –
jen jeden, šťastný! Když dosáhne břehu!

Meter: iambic
NÁPĚV.
by Josef Václav Sládek

Dostih’ jsem se při zpívání...
Milý bože, kdy to bylo,
že se mi, – už nevím ani, –
posledně to přihodilo!
A ten nápěv tak mi známý!
Ano, tak jsem kdys to zpíval
za lesy a za horami,
než se obzor mraky stmíval.
Jenom nápěv, žádná slova,
něco jen jak dálnou zvěnou
prochvělo mi srdcem znova
něhou dávno zapomněnou.
Žádný stesk, – ó kdež! – to v citu
tenkrát vše tak jasně znělo,
jako skřivan na úsvitu
vše se v duši rozepělo.
Do zlatisté záře ranní,
kde nebylo chmury žádné
o té „lásce do skonání“,
o tom „vadne až uvadne“. –
A teď, – jak to všechno dálné,
zbledlé, jak šla roků řada, –
přec jen v duše chmury kalné
poblesk záře z mládí padá.

Meter: trochaic
Visión de la novia muerta
by Tomás Aguiló

Era como la nieve, iba vestida
de blanco, de candor y de nobleza;
llevaba alrededor de su cabeza,
corona virginal de flor tejida;
manto azul como el cielo donde anida;
velo blanco de angélica pureza
Así la contemplé con gran tristeza
cual si estuviera allí sólo dormida
Así la vi, la veo todavía
por el bancal que para mí verdea,
junto al fresco rodar del arroyuelo.
La veo en fosca noche o claro día,
y la hermosa visión que me rodea,
endulza mi dolor, sin dar consuelo.

Meter: polymetric
Bebamos
by Manuel del Palacio

No lo quiero saber, no me lo cuentes;
pasó lo que pasó y estoy sereno;
me importa poco que en tu blanco seno
aniden ruiseñores o serpientes.
Deja a su antojo murmurar las gentes
a cuya lengua nadie puso freno,
¿me calumnia? mejor; ¿me envidian? bueno,
siempre el mar se burló de los torrentes.
¿Quién del vino que liba entusiasmado
la pureza y el mérito contrasta?
Tu vino era exquisito; lo he probado
Y aunque es, dicen, la vid de mala casta,
las horas que el amor nos ha durado
¿no hemos sido felices? Pues ya basta

Meter: iambic
Ladrón que se despide de sus instrumentos y se recoge a profesión más estrecha
by Quevedo

Yo, que en este lugar haciendo Hurtados,
tanto extandí la casa de Mendoza;
yo, que desde el alcázar a la choza
sofaldé cerraduras y candados;
estos dos garabatos sazonados,
con quien toda ventana se retoza,
galgos de mucho trasto y mucha broza,
ministros del agarro corcovados;
esta lima, esta llave, con que allano
todo escondite, ofrezco ante las aras
del aruñón de bolsas cortesano;
y compungido de maldades raras,
harto de hurtar a palmos con la mano,
quiero alguacil, hurtar con ella a varas.

Meter: polymetric
Soneto
by Fray Luis de León

Si pan es lo que vemos, ¿cómo dura
sin que comiendo de él se nos acabe?
Si Dios, ¿cómo en el gusto a pan nos sabe?
¿cómo de sólo pan tiene figura?
Si pan, ¿cómo le adora la criatura?
Si Dios, ¿cómo en tan chico espacio cabe?
Si pan, ¿cómo por ciencia no se sabe?
Si Dios, ¿cómo le come su hechura?
Si pan, ¿cómo nos harta siendo poco?
Si Dios es ¿cómo puede ser partido?
Si pan, ¿cómo en el alma hace tanto?
Si Dios, ¿cómo le miro yo y le toco?
Si pan, ¿cómo del Cielo ha descendido?
Si Dios, ¿cómo no muero yo de espanto?

Meter: polymetric
- XI -
by Francisco de Medrano

Veré al tiempo tomar de ti, señora,
por mí venganza, hurtando tu hermosura;
veré el cabello vuelto en nieve pura,
que el arte y juventud encrespa y dora.
Y en vez de rosas, con que tiñe ahora
tus mejillas la edad, ¡ay!, mal segura
lilios sucederán en la madura,
que el pesar quiten y la envidia a Flora.
Mas cuando a tu belleza el tiempo ciego
los filos embotaré, y el aliento
a tu boca hurtaré soberana,
bullir verás mi herida, arder el fuego;
que ni muere la llama, calmo el viento,
ni la herida, embotado el hierro, sana.

Meter: iambic
VEČER MARKA AURELIA VE VINDOBONĚ (VIII.)
by Josef Svatopluk Machar

Dřevěné bohů podoby jsou dřevem,
a rozum lidský, potlačený rozum,
odychat začal – a hle, nová mračna
a nový bůh už táhnou proti němu...
Však mudrc jenom potlačí svůj povzdech
a klidně dál se dívá na běh věcí,
jež vznikají jen, aby zanikaly
a částkou toho byly, co zvem žitím.

Meter: iambic
A Apolo siguiendo a Dafne
by Quevedo

Bermejazo platero de las cumbres,
a cuya luz se espulga la canalla,
la ninfa Dafne, que se afufa y calla,
si la quieres gozar, paga y no alumbres
Si quieres ahorrar de pesadumbres,
ojo del cielo, trata de compralla;
en confites gastó Marte la malla,
y la espada en pasteles y en azumbres.
Volviose en bolsa Júpiter severo;
levantose las faldas la doncella
por recogerle en lluvia de dinero.
Astucia fue de alguna dueña estrella,
que de estrella sin dueña no lo infiero:
Febo, pues eres sol, sírvete de ella.

Meter: polymetric
205. Abgeschiedene Bruderliebe
by Gerhard Tersteegen

Lieb sehr, doch liebe rein die Frommen,
Laß sie, wie Gott will, gehn und kommen;
Bei Frommen bleib nur Gott gemein,
Sonst bleibst du, wann sie gehn, allein!

Meter: iambic
1L: Durch den Himmel zieht der Vögel Zug,
by Ludwig Tieck

Durch den Himmel zieht der Vögel Zug,
Sie sind auf Wanderschaft begriffen,
Da hort man gezwitschert und gepfiffen
Von Groß und Klein der Melodien genug.
Der Kleine singt mit feiner Stimm',
Der Große krächzt gleich wie im Grimm,
Und ein'ge stottern, andre schnarren,
Und Drossel, Gimpel, Schwalbe, Starren,
Sie wissen alle nicht, was sie meinen,
Sie wissen's wohl und sagen's nicht,
Und wenn sie auch zu reden scheinen,
Ist ihr Gerede nicht von Gewicht.
– »Holla! warum seid ihr auf der Reise?« –
Das ist nun einmal unsre Weise.
– »Warum bleibt ihr nicht zu jeglicher Stund?« –
Die Erd' ist allenthalben rund.
Auf die armen Lerchen wird Jagd gemacht,
Die Schnepfen gar in Dohnen gefangen,
Dort sind die Vöglein aufgehangen,
An keine Rückfahrt mehr gedacht.
– Ist das die Art mit uns zu sprechen?
Ans armen Vögeln den Hals zu brechen?
– »Verständlich ist doch diese Sprache,
So ruft der Mensch, sie dient zur Sache,
In aller Natur die Sprache regiert,
Daß eins mit dem andern Kriege führt,
Man dann am besten raisonnirt und beweis't,
Wenn eins vom andern wird aufgespeis't:
Die Ströme sind im Meere verschlungen,
Vom Schicksal wird der Mensch bezwungen,
Den tapfersten Magen hat die Zeit,
Ihr nimmermehr ein Essen gereut,
Doch wie von der Zeit eine alte Fabel besagt
Macht auf sie das jüngste Gericht einst Jagd.
Ein' andre Speise giebt's nachher nicht,
Heißt wohl mit Recht das letzte Gericht.«

Meter: iambic
STROM ŽIVOTA. (V.)
by Jan z Wojkowicz

Ó kdybys lépe, lépe rozuměl,
mě volil bys svou láskou mezi všemi!
Milence pravého, jenž trhat neuměl,
poněvadž miloval Tě nejvíc mezi všemi!
Milence, který pod Tebou se chvěl,
jen že tak příliš vzhůru pohlížel,
zmíraje touhou Tvými pod větvemi!
Oh, kdybys lépe, lépe rozuměl,
tak teskně by Tvůj šum dnes s výše nešuměl mi!
Víc bylo by Ti srdce mého žel!
Vždyť, košatý můj Strome zelený,
tak šťastně rozkvetlý nad celou širou zemí,
Tys celý jediná má pravá Milenka!
Na světe nikde není jedné ženy,
jíž celé srdce své bych byl kdy daroval:
Ty celý jsi mou láskou vyvolený,
Tys celý srdce moje zaujal –
Ty, jehož šum mi s výší do mých snění,
jak pozdrav z dálných, zaslíbených zemí,
zvoní a zvoní,
jak v dětství čítaná o Zvonu pohádka!
Ted zvadneš-li mi a Tvá jablka
nebudou na mě kývat pod větvemi:
Svět změní se mi v širý, pustý kraj,
kam větrem od šťastnějších krajin donášený
mi bude z dálky doznívat Tvůj šum,
jak ve vyhnanství Praprarodičům
šumíval do snů Ztracený jich Ráj...

Meter: iambic
KŘEST.
by Václav Šolc

I zrodilo se cikáně
v slaměném v lese ve staně,
a matka nesla nevinně
za noci k lesní dolině.
A zde je sama pokřtila,
třikráte v potok hroužila,
a dítě hlasně plakalo,
když v chladnou vodu padalo.
I poprv ruka osmahlá
nemluvně z vody vytáhla,
a černé sosny šuměly,
jež se skal v potok shlížely.
„Vy sosny v výši skalnaté;
o čem tam šumně dumáte?” –
„,My sosny v světa dalekost
zvěstujem křtěnce toulavost!”‘
A opět ruka osmahlá
nemluvně z vody vytáhla,
a v dálné dáli hromu hlas
veškerou zemí pozatřás’. –
„Ty hrozný světa zázraku,
co hřímáš v černém ve mraku?” –
„,Já hřímám světu velký boj,
ten zemský křtěncův nepokoj.”‘
Potřetí ruka osmahlá
nemluvně z vody vytáhla,
a z mraků jasná luny zář
osvítla malou děcka tvář.
„O luno! slunce našich dnů,
co dáš za vínek cikánu?”
„,Já mu, by unes’ světa hněv,
do srdce živý leji zpěv.”‘
I zaskvěla se děcka tvář
jak na nebi ta luny zář,
a matka líce líbala,
v němž písnička se usmála.

Meter: iambic
STÍN BLEDÝ
by Růžena Jesenská

Stín bledý padl na můj práh,
mou duši sevřel v žal a strach.
Neviditelné ruky třpyt
mi přikazoval odejít.
Své pozdní chvíle nečekat,
až sáhne v srdce stín a chlad.
Zaplanul západ naposled,
a katafalk byl celý svět.
A věže jako cypřiše
tměly se chmurně do výše.
A zvony smutně zpívaly,
v mém srdci hvězdy tepaly.
Tak nikdy před tím nebyla
noc černější než mohyla.
Tak nikdy obzor plamenný
mi nebyl na vždy ztracený.
Na dálných pólech šlehal jen
bludiček prchající sen.
Tys růží nasypal mi v klín:
jsem věrna ti jak Světlu stín.
Ty šťastný buď, já smutna jsem:
Stín bledý tkví na prahu mém.

Meter: iambic
1L: Wenn seine eigene Torheit erkennen
by Franz Grillparzer

Wenn seine eigene Torheit erkennen
Des Menschen höchste Weisheit zu nennen,
Ist deine heutge Weisheit nicht klein,
Du siehst deine Torheit von gestern ein.

Meter: iambic
Předtucha podzimu.
by Julius Brabec

Mdle sklání hlavu pestrý květ
jak tvor, jenž zmar svůj tuší,
zpěv stichl, pavuč přelétá
a podzim zebe v duši.
Lká břitký vichr zoufale
jak kráse, vůni v hrany,
v mé duši zmírá světluška,
sen, jíním obetkaný.
Pták zalkal a květ opadá,
večer se těžký sklání...
mou krví blýská fluidum
krás hrozných – umírání...

Meter: iambic