PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XVII - Soneto a la pobreza
by Pedro de Padilla

Quien dice que pobreza no es vileza,
no precia mucho el título de honrado
ni sabe a lo que un hombre está obligado
que no piensa hacer jamás bajeza.
Sepultura es de buenos la pobreza,
y ocasión de hacer lo no pensado,
mar, donde es muchas veces anegado,
el valor, el aviso, y la nobleza.
En el pobre no luce entendimiento,
ni se le echa de ver cosa que haga,
y es odioso a los ojos de la gente.
La pobreza de espíritu, es contento,
mas la de cuerpo, cuerpo y alma estraga,
y el que vive con ella, ese lo siente.

Meter: polymetric
VII. Slza.
by Jaroslav Vrchlický

„Co se mračíš? Přece dosti
vína měl jsi na vybranou,
a to děvče dnešní noci,
tuším, bylo ještě pannou!
Duchové z všech živlů říše
byli včera tvými hosty,
nebes výš ti dala hvězdy,
moře tůň své všecky skvosty.
A tvá touha stále roste
nesplněna, neskojena;
nestačí ti výhra v kartech,
plný džbán a kyprá žena.
To sám bůh by tobě sloužil,
umění mé vyčerpáno,
za tvou duši malichernou
věru! to je příliš dáno!
Co chceš zase? Jesti lépe
rozmazleným sloužit dětem!“
Twardowski svou hlavu vztýčil: –
„„Co chci? Dnes chci letět světem!““
„Letět světem? Dobrý nápad!
nuže rychle má se státi.
Vidíš mrak ten na obzoru?
to svůj plášť zřím větrem vláti!
Letí ke mně! letí ke mně!
Vyhoupni se rychle vzhůru!
Já již stojím. Chyť se pláště!
A teď v chmuru, do azuru!“
Twardowski se vyhoup’ na plášť,
Satan chyt’ jej kolem pasu,
a juž v mračno hřměli letem
s mhou a větry do zápasu.
Letí jako vloček sněhu,
letí jako květu pýří,
plášť jich mračny jen se míhne
jako křídlo netopýří.
Letí mlhou, letí výše
nad údolí, vsi a nivy,
až kolem nich rozvlnil se
hvězd roj divý, skotačivý.
„„Což ty hvězdy!““ Twardowski děl,
„„níže leť, chci lidi vidět!““
„Chceš-li – ale nevím věru,
zdaž se nebude pán stydět!
Nebo noc je“ – a tu přitom
šklebí se ďas pohrdavě...
„„Níž!““ Twardowski zahřmí znova.
„„Nad městem jsme nyní právě.““
Rázem loď jich klesla níže;
v jarní mlze čerstvě padlé
Twardowski zřel život města,
všecko jako ve zrcadle.
Viděl sály plné lidí
v sterých světel bujném plání,
i též krčmu, kde nad číší
sám se truchlý piják sklání.
Viděl, jak se valí zlato
z rukou hráčů na hromady,
i též, kterak v chladné jizbě
chudé děti hynou hlady.
Viděl hanbu, na kobercích
jak se válí celá nahá,
i též dívku, která v slzách
živůtek svůj strhnout váhá.
Ale jejich vzdušný koráb
proč se náhle v letu staví?
„Proč si velmožný pán vzdychnul,
smím se ptát, co tak ho baví?“
„„Dále, ďase! rychle dále,““
Twardowski tu zahřmí vztekle,
„„co zřím, to by zatřáslo mnou
i v nejhlubším, sedmém pekle.
Nuže hleď! Tam jizbu chudou
v mlze oko rozeznává,
děti klečí, matka noční
modlitbu jim předříkává.
Nevidíš ty smavé tváře?
Neslyšíš ty dětské hlasy?
Matko! druhdy na dobrou noc
mně též křížkem žehnala jsi!
Dále, ďáble!““ – „Nelze dále,
nelze, pane, cos nás tíží,
čím to, že náš plášť se stále
k oné chýži více níží?“
„„Dále, ďáble, rychle dále!
mně to srdce drtí, láme!““
„Cos nám vadí – plášť náš klesá.
Hola! rychle! juž to máme.
Věru hlouposť! snadno mohla
uvésti nás na záhubu,
vy jste plakal, slza vaše
uchytla se na obrubu.
A ty slzy – mají váhu...
níž nás táhla neustále,
sfouk jsem ji – jak hvězda letí...“
A zas hřměli mraky dále!

Meter: trochaic
Legenda o sv. Blaženě.
by Adolf Heyduk

Z jara kolem kláštera
hlučná svatba jela,
hudba hrála veselou,
až se okna chvěla.
Hudba hrála veselou,
výskali si hosti,
v klášteře se modlily
panny s horoucností.
Modlily se, zpívaly...
Což po světském zjevu? –
Jen ta sličná klíčnice
zapomněla zpěvu.
Ulekla se, zachvěla,
zarděla se v tváři:
mladé srdce šiří se,
temné oko září.
V klášteře je roků pět;
dlouho to, leč přece
touží srdce letmo ven
jako skřivan z klece.
V klášteře je roků pět
vzorem zbožné děvy –
z kláštera ji v jara čas
vábí ptačí zpěvy.
Z kláštera ji v jara čas
vábí výskot chasy,
nezpomáhá modlitba
ani vlhké řasy.
Mladá, sličná klíčnice
modlí se a smutí,
k Matce Boží před oltář
divný stesk ji nutí.
Pláče, vzdychá, naříká,
bojem hruď se zvedá:
„Klášter, Matko přesvatá,
duši míru nedá!
Prchnu! Na svět omladlý
sladké vábí chtíče,
za mne dveří opatruj,
za mne vezmi klíče!“
Skládá klíče, skládá šat...
a juž vrátky hradby
prchá panna soumrakem
za veselím svatby.
Kolem všude mládne svět;
ach, co milých zvěstí,
ach, co touhy blažené,
rozkoše a štěstí!
Ach, co vnad a radosti,
lásky rudých květů,
ach, co sladkých polibkův
v krásném božím letu!
Ach, co různých radostí
v takých letech pěti!
Na svém klíně uprchlá
dvé má něžných dětí.
Ale po všem veta zas
v desíti je letech:
v moře vlnách leží muž,
děti v rovu květech.
Z jásotu zbyl stesk a pláč;
hrozné, smutné chvíle!...
Bloudí žena křížem kříž
bez konce a cíle.
Bloudí v známých končinách;
ach, za krátká léta
žila štěstí, žila žal
za polovic světa.
Hledá blaha, klidu zas –
slza stkví se v oku –
jakého dal útěchou
klášter v prvním roku.
Ve známý ji nese kraj
ňader věčná hádka...
tichý klášter našla zas,
v hradbě volná vrátka.
Pláče, vzdychá – nádvořím
v malý chrámek kráčí,
k Matce Boží na oltář
oči zvedá v pláči.
Čelo její plno brázd,
vetchý vlas kol skrání,
z hloubi volá siný ret:
„Matko, smilování!
Hřešila jsem, zbloudila,
roditelko Krista,
kajícně jdu přetrpět
trest svůj v stará místa.
Nechť mě zazdí, vytrpím!
Ve zlém ňader vznětu
nenašla jsem štěstí přec
v šírošírém světu.
Nechť mne zazdí!“ – „Stiš se již,“
Matka Boží šepce,
„na svém srdci jako dřív
ustelu ti hebce.
Zbloudila jsi, kajícná,
vejdi k sester řadě,
nevíť nikdo posavad
o tvé tajné zradě.
Za tebe jsem konala
všecko po ta léta,
která Bůh ti vyměřil
ku poznání světa.
I té branky u hradeb
pro tebe jsem střehla,
s kůru písně zpívala
i v tvé lůžko lehla.
Vezmi šat i klíče zpět,
rouškou zaviň kštice.“
Šla; a svatou u sester
sluje kajícnice.

Meter: trochaic
72. Auf Bavium
by Andreas Gryphius

Baff rühmt/ daß alle Welt auf seine Schrifften seh/

Meter: iambic
5. Gesang
by Ludwig Eichrodt

Es regnet und schüttet jetzt Tag und Nacht,
Es donnert und blitzt und rumpelt und kracht.
Wie lange soll das denn dauern?
Gegen alle Regeln der Bauern?
Der Noah schickt Raben und Tauben aus,
Und hoffet, sie bleiben ihm aus dem Haus.
"sie bringen mir elende Blätter -
Ich komm' in Gant bei dem Wetter!"
"ja regnets denn
Der Schwanenwirth Noah und schüttelt den Kopf.
"was helfen mir Raben und Tauben,
Meine Grundbirnen müssen dran glauben!"
Es regnet und rieselt noch Tag und Nacht,
Bis an Johanni, da ist's vollbracht;
"beständig" - ruft Schwanenwirths Peter,
"steht auf dem Barometer!"
Das Wasser verlauft sich vom Ararat,
Drauf Noah sich nieder gelassen hat;
Er entläßt das Viehvolk eben
Und wundert sich, daß sie noch leben.
Dann guckt er den Regenbogen sich an,
Und ruft seine Frau und die Töchter heran,
Und deren Männer und Kinder,
Und opfert die letzten Rinder.
Und er sagt: ich bedauer' sie haben mein Salz
So ordentlich g'fressen, aber ich glaub
So Rindviecher und so Kälber
Gibt's als-einmal noch von sich selber.

Meter: iambic
- LXXIV -
by Juan de Tassis y Peralta

Inexpugnable roca, cuya altura
contrastan mi desdicha y mi tormento;
deidad donde el amor, cobrando aliento,
alimenta mi propia desventura.
De mi estrella fatal violencia pura
en parte puso el libre pensamiento
donde la gloria que penando siento
ni la da ni la quita la ventura.
Y como es bien que sólo en mal consiste
seguro viene a ser independiente,
y otra causa eficaz de mis sentidos;
sólo a la voluntad, que no resiste,
consagra a la razón del mal que siente
suspiros por su causa bien perdidos.

Meter: iambic
Špičky.
by Ladislav Quis

Ani letos, ani loni,
ani předloni
nestala se věc ta, o ní
svět už nezvoní.
Za krále to bylo Karla,
kdy již jeho hlava stárla,
jak nám Beneš Krabice
vypravuje v kronice,
hřeše na ty špičky.
Na Košťále hradě tenkou
zapřádám svou niť,
purkrabě tu s purkraběnkou
v nových šatech zřít.
Slunce září do komnaty,
a v něm svítí jejich šaty
přepodivně strakaté.
Od nohou pak dlouhaté
vzhůru ční jim špičky.
V různobarvých čtvero polí
rozdělen jich kroj,
zeleň, žluť, modř ve svévoli
zlý tu vedou boj.
Červeň krve z této směsi
pomatené zraky děsí,
v něž lesk zlata, kamene,
šípy metá plamenné, –
kterým hrozí špičky.
Spíš by v kládě než v tom rouchu
sevřený se vrt’,
muž spjat v pasu, po kolouchu
slídící to chrt.
Kovový se kolem šíje
obojek mu nad to vije,
popsán divnou literou.
A tu slávu veškerou –
tvrdí botek špičky.
„Jaký vkus to, jaká krása!“
purkraběnka dí,
„v Německu jen, šat ten hlásá.
ušlechtilost dlí.
Pryč již s halenami všemi,
s řízami a se sukněmi
odhoďme náš selský háv,
strojme se, jak v Němcích mrav.
Ó, vy krásné špičky!“
,Mnohou mne to kopu stálo,‘
purkrabí jen hles’. –
„Za to nám,“ dí ona, „málo
vyrovná se dnes.
K sousedu již bez meškání!
Bude to proň podívání,
pro ženu a pro dceru
na tu naši nádheru –
a což na ty špičky!“
Vyřčeno a vykonáno.
Oba v nádvoří,
pro každého osedláno
bujném po oři.
Tu však s nebe čista jasna
následuje vřava třasná,
blesk! – a k hrůze paniců
chloubu, ach, on střevíců
urazil jim, – špičky!
Starý Beneš dodal k tomu,
„boží prst“ že v tom,
předc však marnost málo komu
že prý zahnal hrom.
Marná práce, posle boží!
Kde se cizota tak množí,
jako v Čechách den co den,
na věky bys musel jen
urážeti – špičky!

Meter: trochaic
- 1164 - Acto I, LAURA
by Lope de Vega

¿Hay alguna mujer que más confusa
viva en amor que yo? ¿Qué hechizo extraño
me lleva, por los pasos de mi daño,
adonde el mismo amor no siente excusa?
Parece que el espejo de Medusa
convierte mi razón en este engaño;
pues amo diestra en tanto desengaño,
sin duda que el amor es ciencia infusa.
Ya me parece que es mujer hermosa
esto que adoro, ya que un hombre veo,
ya me siento contenta y ya quejosa.
Pero, pues ya lo quiero, bien me empleo;
que el alma puede amar cualquiera cosa
si deja aparte el natural deseo.

Meter: iambic
Auf den Entschluß/ da einer eine Untreue wieder annahm
by Christian Friedrich Hunold

Weg! was dich vor befleckt/ nur jetzt getreu mein Kind/
Damit der Himmel dich aus Tugend lieb gewinnt.
So werd ich dich so gar zu freyen mich nicht schämen:
Denn die der Himmel nimt/ soll die ein Mensch nicht nehmen?

Meter: iambic
VII. BALLATA O PRSTENU KRÁLE ŠALOMONA.
by Jaroslav Vrchlický

Měl prsten Šalomon, ten drahokamem k sobě
když otočil, tu zřel, s kým mluvil, v jeho duši;
kdo mannu, pokrytství a lichot lil mu v uši,
on viděl potají, jak záštím plá a v zlobě.
A žen svých na ňadrech když umdlen odpočíval
a sytý polibky otáčel drahokamem,
zřel mrzké sobectví, jak šperk a mince čítá;
jak ústa, tahy lhou i oči, v něž se díval,
jak všecka krása žen jen byla skvostným rámem
na děsném obraze, kde hadů změť se splítá,
jak vraždy schopna jest dlaň k objímání hbitá:
Tu hořkost rozlila se duší jeho celou,
až prsten rozhorlen v tůň moře hodil ztmělou,
zdáním se spokojiv; byl mudrcem v té době.

Meter: polymetric
1. Ausblick
by Anastasius Grün

Du grünendes Thal, du kristallener See,
Du liebliches Eiland mit blinkendem Kirchlein,
Ihr trotzigen Felsen, ihr lauschigen Forste,
Die ihr mir Aug' und Sinne umstrickt,
O löst mir das Räthsel und nennt mir das Wunder,
Womit ihr das Herz auch in Wonnen berauscht,
Den Geist auch in fesselnden Zauber mir bannt?
Dort ragt er empor hoch über den Seinen
Triglav, der uralte, das heilige Dreihaupt,
Mit weithin leuchtender Zackenkrone,
Der Erste, der Morgens den Purpur trägt,
Der Letzte, der Abends ihn fallen läßt,
Der Urahn eines Geschlechts von Giganten,
Vom Silberbart die athletische Brust,
Von eisigen Locken die Schultern umwallt,
Die Stirne getaucht in sonnige Glorie,
Doch auch umflort von ziehenden Wolken,
Wie von den Schatten tiefernster Gedanken.
Und wie zum festlichen Rathe versammelt,
Umstehn den Altvater die Hünengestalten
Von Söhnen und Enkeln und Enkelkindern,
Die Berge und Hügel, in faltigen Mänteln
Der Wälder mit blumengesticktem Saum;
Darunter schon Greise mit Schnee auf den Häuptern,
Doch Knochen von Marmor und Mark von Erz.
Am Seestrand wacht ein Jüng'rer der Sippe,
Der Fels mit der Burg, ein Krieger in Waffen,
Zum Hüter bestellt dem geheiligten Becken;
In glattem Panzer, in steinerner Rüstung,
Das Haupt mit dem Ritterschloß behelmt,
So ragt er steil und starr und senkrecht;
Und um die Brust ihm flüstern und schauern
Die Todeslüfte des schwindelnden Abgrunds.
Das Eiland doch mit dem schimmernden Kirchlein
Inmitten des blinkenden, flimmernden See's,
Das jüngste wohl ist's der Enkelkinder.
Es breiten die Wellen sich ihm zum Teppich
Wie blinkendes Linnen, wie flimmernde Seide,
Drauf kniet das Kindlein, die Hände gefaltet
Zu stillem Gebete in gläubiger Andacht;
Dann wieder erhebt es ein Singen und Klingen
Mit reiner silberner Glockenstimme.
Am Ufer liegen die Stätten der Menschen
Zerstreut wie sein fallen gelassenes Spielzeug,
Wie farbiger Tand nürnbergischen Schnitzwerks
Von Häusern und Hütten und zierlichen Villen.
O Thal der Zauber, voll Größe, voll Anmut,
Erhaben, wie in den Wolken der Donn'rer,
Liebreizend, wie die erblühende Jungfrau;
Das Menschenherz hat wiedergefunden
In dir sich selbst, sein Streben, sein Lieben;
Denn weil es zu Kleinerm sich niedergebeugt,
Und weil es zu Höherm empor sich schwingt,
Belebt es das All mit dem eigenen Sein.
Hier unter des Landmanns ärmlichem Strohdach,
Aus dem ich hinaus in die Landschaft blicke,
Hier lebt es und webt es, den Herzen näher,
Das heilige Band, mit welchem umschlungen
Mein Geist die gigantische, steinerne Sippe.
Hier sitzen in traulicher Tafelrunde
Der Ahn, die Söhne und Enkel versammelt,
Da fehlt auch nimmer der jüngere Krieger;
Hier kniet auch das betende Enkelkind,
Andächtig die kleinen Hände gefaltet,
Und spielt und klingelt und singt dazwischen
Und nennt mir das Wunder und löst mir das Räthsel.

Meter: polymetric
- LII - A Tifeo con alusión a un soberbio
by Lope de Zarate

O tú dentro del túmulo Gigante
que horrendo aunque oprimido de montañas
haces, bien que en tu misma ofensa dañas,
armas del peso, espanto del semblante.
Tú que con pecho horrores anhelante
pirámides silvestres desentrañas
y queriendo asombrar al sol te engañas
pues quedas fulminado fulminante.
Las piedras con que monte das al viento
el humo con que nieblas a la tierra
sólo cenizas son, es humo sólo.
Tus mismas confusiones tu elemento,
para el cielo fantástica tu guerra,
los rayos son de Júpiter y Apolo.

Meter: iambic
Good Friday, 1613. Riding Westward
by John Donne

Let mans Soule be a Spheare, and then, in this,
The intelligence that moves, devotion is,
And as the other Spheares, by being growne
Subject to forraigne motion, lose their owne,
And being by others hurried every day,
Scarce in a yeare their naturall forme obey:
Pleasure or businesse, so, our Soules admit
For their first mover, and are whirld by it.
Hence is't, that I am carryed towards the West
This day, when my Soules forme bends toward the East.
There I should see a Sunne, by rising set,
And by that setting endlesse day beget;
But that Christ on this Crosse, did rise and fall,
Sinne had eternally benighted all.
Yet dare I'almost be glad, I do not see
That spectacle of too much weight for mee.
Who sees Gods face, that is selfe life, must dye;
What a death were it then to see God dye?
It made his owne Lieutenant Nature shrinke,
It made his footstoole crack, and the Sunne winke.
Could I behold those hands which span the Poles,
And tune all spheares at once peirc'd with those holes?
Could I behold that endlesse height which is
Zenith to us, and our Antipodes,
Humbled below us? or that blood which is
The seat of all our Soules, if not of his,
Made durt of dust, or that flesh which was worne
By God, for his apparell, rag'd, and torne?
If on these things I durst not looke, durst I
Upon his miserable mother cast mine eye,
Who was Gods partner here, and furnish'd thus
Halfe of that Sacrifice, which ransom'd us?
Though these things, as I ride, be from mine eye,
They'are present yet unto my memory,
For that looks towards them; and thou look'st towards mee,
O Saviour, as thou hang'st upon the tree;
I turne my backe to thee, but to receive
Corrections, till thy mercies bid thee leave.
O thinke mee worth thine anger, punish mee,
Burne off my rusts, and my deformity,
Restore thine Image, so much, by thy grace,
That thou may'st know mee, and I'll turne my face.

Meter: iambic
ŽIVOT.
by R. Bojko

Je život lákavým, však přísně vážným problémem.
Jak vědec mladý, odborník, jen tápáš dlouho v něm,
jak úsměv příští v bolestech a ve tmách teskná zem’.
A pojednou jak písmo neznámé jej rozřešíš.
Tu mučivého tápání a záhad smutná tíž
ti spadne k nohoum jako před koupelí těsný šat,
jak závoj smutku novým jarem lásky shozený.
Jsi volný, nově zrozený. Jsi osvobozený.
Přes úhor zrytý bolestí a lásky spustlý sad,
přes skaliska, z nichž mládí zřítilo se do rokle,
měst bouřících se středem, přes nížiny rozmoklé
jdeš tiše zamyšlen jak podzim slunný do zahrad.
Vše jasným, prostým jako dnů a nocí střídání.
Mír svatý klečí na zemi a sladce teskný klid,
jak když tě klekání zve domů s polí, se strání.
Vše čistým. Duši lehko jako ptáčku-dítěti,
když pro otcovský úsměv, pro mateřské objetí
s břemenem jahod uzrálých jde lesní mýtinou,
když důvěrně se rozhovoří s bílou květinou,
jež pod závojem nevěsty zrak cudně klopí u cesty,
když tyká ptáčeti, jež kolébá se na sněti,
když řekne, počkej bratře, čmeláku i oblaku.
A jako Mojžíši, když vyváděl svůj bědný lid
zpod egyptského jha, ze stínu těžkých pyramid,
sloup blesky přesycený ukazoval cesty směr,
tvůj hluboký a vroucí, bolestně až silný cit
vždy bezpečně tě vede, vlídně září na večer:
Jak země jarem touhami vždy znovu omládnout,
zrát žárem myšlení a v dobré plody sesládout,
být knězem obětním i sladce vonnou obětí,
vše příjmout a vše rozdat z tiché, vroucí vděčnosti,
se zrakem do vnitř upřeným jít k bohu, věčnosti.

Meter: iambic
- 722 - Acto II, CELIA De Bamba
by Lope de Vega

Voy a la muerte huyendo de la vida,
dulce señora mía, de tal suerte
que la memoria de volver a verte,
desconfiado, la esperanza olvida.
Ya no es posible que consuelo pida
a tu crueldad, porque el rigor me advierte
que quien allá no pudo enternecerte,
¿qué podrá ausente y la ocasión perdida?
Esa joya te envío, no te espantes
de que, partiendo en lágrimas deshecho,
me retrate en firmezas semejantes.
Por ser el dios de Amor ponle en el pecho
por ver si puede Amor hecho en diamantes
romper un pecho de diamantes hecho.

Meter: iambic
El único día del paraíso – VI
by Gaspar Núñez de Arce

¡Cuán tremendo el estigma del
                        pecado
sobre sus almas consternadas
                        pesa
al ver pasar, como fugaz pavesa
barrida por el viento, el goce hurtado!
Núblase el cielo de repente,
                     el pardo
se agosta, el canto de las
                     aves cesa
y huyen gimiendo por la selva
                        espesa
las fieras en tropel desordenado
Como vagas imágenes de un sueño,
brillan y se deshacen de improviso
las dichas del Edén, antes risueño
Y en la gran dispersión del Paraíso,
sólo queda a las plantas de su dueño,
aullando de terror, el can sumiso.

Meter: polymetric
1L: Mein Herz, verzage nicht!
by Johann Christian Günther

Mein Herz, verzage nicht!
Die Liebe macht's mit allen so;
Ein Herz voll treuer Pflicht,
Wird ohne Gram nicht froh.
Es fällt zwar ziemlich schwer,
Eh uns das Kummermeer
Zum sichern Friedenshafen bringt;
Man zittert, seufzt und sinckt
An Muth und Sinn
In Stürmen hin,
Der Ancker reißt die Hand,
Doch wer sich zwingt und hoft, der kommt gleichwohl ans Land.
Was leid ich nicht um dich,
Du mir ins Herz geprägtes Bild!
Die Sehnsucht jaget mich
So wie ein schüchtern Wild;
Mein Schlaf ist nur ein Qualm,
Mein Lied ein Klagepsalm;
Die Angst der bangen Einsamkeit
Begräbt mich vor der Zeit,
Weil ich den Kuß
Entbehren muß,
Der so viel Lust verspricht.
Doch hof ich alles auszustehn; verlas nur du mich nicht!
Verlas nur du mich nicht,
Du Engel, deßen treuer Geist
Und holdes Angesicht
Mir noch den Troststern weist;
Der Himmel wird einmahl
Uns nach so vieler Qual
Der Hofnung Siegeskranz verleihn
Und mich durch dich erfreun.
Drum liebe still,
Wie ich auch will,
Und sieh geduldig zu;
Die Straße, so uns jezo trennt, führt unvermerckt zur Ruh.
Ich liebe meinen Schmerz,
Weil du, mein Engel, Ursach bist;
Du hast mein ganzes Herz,
Dies raubt dir keine List.
Was hilft's uns, daß man weint?
Was jezt unmöglich scheint,
Das ist gewis ein Übergang;
Der Grillenfang macht kranck.
Es rühret mich
Schon innerlich
Ein Trieb der Zärtligkeit,
Die mir dein künftiger Besiz so wie dein Nahme deut.

Meter: iambic
PŘÁNÍ.
by Adolf Brabec

Na západě, když hvězda plá,
jak koráb v moři bílý,
na oblohu pak výš se chýlí,
tam cítím, že mír svatý vlá.
A přáním mým jest vždycky pak,
ku hvězdě vznést se výše,
mír svatý kde kol jenom dýše,
já chvěji se a slzí zrak...

Meter: iambic
- XXXIII -
by Fcode Borja

Donde quiera que voy llevo conmigo
este desvío, que jamás me deja;
y contra lo que el tiempo me aconseja,
llevo en el alma cómplice, y testigo.
Mas no puedo llamarle mi enemigo;
porque este bien, que con razón me aleja,
es procurado, del deseo queja,
y es conseguido, queja del castigo.
No hay suerte, ni contraria, ni oportuna,
por que el brazo de Dios, constante y fuerte,
no le dejó el suceso ver ninguna.
Con esto se camina hasta la muerte,
y entre esta presunción de hado, y fortuna,
sólo en morir hay buena o mala suerte.

Meter: polymetric
SVATÝ BENEDIKT (VIII.)
by Josef Svatopluk Machar

V tu chvíli hlasitě se zasmál demon,
jenž dosud seděl na zvráceném sloupu.
Teď zdvih se, zářil jako slunce jasně
a lehkým krokem kráčel ku klášteru.
Šel síněmi a vklouzl v dlouhou kobu,
kde stála řada skříní, stolů, pultů
s náčiním psacím... Zde se změnil demon
ve zlatý prach a rozplynul se síní,
vnik do skříní a zapad v pergameny,
v nichž psána byla díla filosofů
a verše pěvců zaniklého světa...

Meter: iambic
Richard Wagner
by Franz Grillparzer

Erscheint Freund Wagner auch denn auf der Bühne?
Ein magrer Geist mit einer Krinoline.

Meter: iambic
19.
by Emanuel Geibel

Du sollst nach frommer Sitte
Die Hände betend ineinander legen,
Die Hand andächt'ger Bitte
In die des Danks für den empfangnen Segen.

Meter: iambic
POHLED ZPĚT
by Emanuel Lešehrad

Kde stanul jsem teď, leží kraj
tak krásný jako v mládí mém,
mír slunce zaplavuje jej
a květů bohatství je v něm.
A za mnou moře zůstalo,
jež svůdně hučí hymnu svou!
Má prázdná loďka pluje dál,
kam vichřice ji zaženou?
Ó pouti hrůzné, blažené
a všichni vy, jež potkal jsem!
Jak bájesloví osud můj,
kde sen se snoubil s životem.

Meter: iambic
SALVADOR DÍAZ MIRÓN
by Rubén Darío

Tu cuarteto es cuadriga de águilas bravas
que aman las tempestades, los oceanos;
las pesadas tizonas, las férreas clavas,
son las armas forjadas para tus manos.
Tu idea tiene cráteres y vierte lavas;
del arte recorriendo montes y llanos,
van tus rudas estrofas jamás esclavas,
como un tropel de búfalos americanos.
Lo que suena en tu lira lejos resuena,
como cuando habla el bóreas, o cuando truena.
¡Hijo del Nuevo Mundo!, la Humanidad
oiga, sobre la frente de las naciones,
la hímnica pompa lírica de tus canciones
que saludan triunfantes la Libertad.

Meter: anapestic
Las folias
by Guillermo Perera Álvarez

Son un cante de cisne las folías,
del ave que si canta cae inerte,
pues imitan los ayes de la muerte
y expresan del vivir las agonías.
Con sus notas se lloran alegrías
y se cantan tristezas, de tal suerte
que no habrá quien, oyéndolas, acierte
si siente gozos o melancolías.
Porque ellas riman con sus
                  dulces sones
cuanto ansía mi patria, añora o sueña:
desengaños, recuerdos, ilusiones;
la escala pasional del alma isleña
que ha compuesto sus lánguidas canciones
con el beso que el mar da a cada peña

Meter: polymetric
Genoveva
by Manuel María Flores

Sola y oculta en el rincón del
                     huerto
exhala su perfume la violeta;
sola se queja en escondida grieta
gentil paloma en el pensil desierto
Sola, del cielo en el confín incierto,
brilla y derrama inspiración secreta
esa estrella querida del poeta,
que resplandece cuando el sol ha muerto
Así violeta de fragante aroma
que perfuma los místicos altares,
solitaria y dulcísima paloma
ajena de este mundo a los azares
y blanca estrella que apacible asoma,
eres tú, Genoveva, en tus hogares.

Meter: polymetric