III.
by Ludvík Lošťák

Noc byla letní, hvězdná, lunojasná,
když Ivan bloudil městem samoten,
na lásku mysle, jak je srdci spasná,
když nitro svírá žal a bol a sten.
A na mysli mu onen obraz tanul,
jak vedl dříve život hýřivý,
jak v kruhu přátel k rozkošnictví zplanul
a pokles’ s nimi ve proud vířivý.
Pak zjevil se mu její obraz čistý:
to oko čarné, oko blankytné,
ty vonné rty, jak mladé růže listy,
a jakou rozkoš úsměv poskytne!
I vzpomněl sobě také chvíle oné,
když pojala jej v náruč poprvé,
když ony rty, jak jarní růže vonné,
tvář jeho zulíbaly do krve...
Pak zjevil se mu jejich život příští –:
i zdál se keřem zeleným mu být,
jenž nevadne, leč mízou věčně prýští
a korunou že sáhá po blankyt.
A mezi tím, co nový sen mu tanul
na mysli citem lásky rozvlané,
stín postavy před jeho zrakem stanul –
byl přítel to – a zvolal: „Ivane!
rok drahný po tobě již toužím celý
hledaje tebe, ptám se známých všech,
a bloudím nocemi, když blankyt stmělý,
za vichrů bouřlivých i v slunných dnech, –
leč hledání mé bylo marné dosud!
I myslil jsem, že není tebe již,
že neurvalý, mrazný žití osud
tvé srdce unes’ v temnou hrobu skrýš.
Ó kéž bys věděl, jaká radost v hloubi
se mého nitra mocně zachvívá,
když ruka má se s tvojí rukou snoubí,
když oko mé se v tvář tvou zadívá...
Však, pro bůh, mluv, a dej mi vysvětlení!“
Vše přetvořil a změnil ve mně čas,
tak že již v srdci ani stopy není
po dobách oněch, které spjaly nás:
Poznal jsem marnost naší společnosti,
poznal jsem v pravdě, že to ledný hrob,
jenž v nitru temném srdce živých hostí!
Však nebývával hrob ten bez ozdob!
Jen připomeň si ony noci burné,
kdy zlatá vínem pěnící se číš
zapuzovala s čela mraky chmurné.
Nuž odhalím ti nitro své, nechť zvíš,
že život chová ještě slasti jiné:
Mysli si srdce vichrem zmítané,
jež v rozbouřených proudech žití hyne
a mní, že již již tlouci přestane,
když objeví se v onom hučném víru
zjev dívčí, čistý jako říše hvězd,
a uvede je v kraje lásky, míru,
kde tvář nebeská prosta mraků jest.
Nuž budiž šťasten! jednu prosbu ale –
jsem v srdci přesvědčen, že vyplníš –
však pílí čas, pojď s místa o krok dále,
a prosbu moji slední cestou zvíš!
Nuž pojď, a rci!
Dnes v přátel milém kruhu
slavíme slavnost – slavnost smuteční,
neb Karel, nejmilejší z našich druhů,
noc první v temném, pustém hrobě sní.
Pojď se mnou, dej nám všechněm s Bohem slední
a rci, jak srdce tvoje změnil čas,
však naposledy ještě pohár zvedni
a zapomeň pak na vždy třeba nás!
Ach, ne! mně nelze jít, neb srdce svírá
tak divná předtucha a divný žal –
před zrakem mým se jeví nesměrná poušť širá –
já tuším, štěstí mé že vír by svál!
O ztiš se, ztiš a nebuď děckem myslí!
Ne, ne! já nepůjdu – buď s Bohem již!
Vy všichni strom jste nad propastí svislý,
jenž denně klesá hloub a padá níž!
Nuž s Bohem! S Bohem! Ne! buď již jak buď,
pojď, prožij s námi noc tu naposledy,
by každý přivinul tě na svou hruď,
když v kraji lásky tvé se ztratí sledy.
Jen připomeň si ona zašlá léta,
kdy každý z nás se v dumy pohroužil
a nenalezna pravdy v pravdách světa,
jak smutně tvář svou v chladné dlaně skryl...
Leč poznavše, vše klamem že zde dýše,
že Volnost zákon spoutal řetězem,
tu na zmar srdce pozdvihli jsme číše,
by pojala nás pravda – mrazná zem! –
O půjdeš, Ivane?! Nuž, půjdu tedy,
když neustává prosebný tvůj hlas,
a dám vám s Bohem – s Bohem naposledy,
však s Bohem tím i – zapomenu Vás!...
A šli. Kol bylo ticho, hvězdy plály,
a vítr šuměl písně líbezné,
leč Ivanovým nitrem chvěly žaly,
tak smutné, hluboké a bezmezné...

Meter: iambic