VIII.
by Adolf Heyduk

Rok čtvrtý k letu křídla vzpjal,
co Václav v Písku studoval
a vždy, jak vhodná byla doba,
máť přišla k němu, neb k ní on;
když přikvapil pak roku skon,
šli s Vraným pro syna si oba.
Tu jednou v podvečerní chvíli
též o Střelových hovořili,
a matka děla: „Hochu, nuž,
co říkáš nyní jejich Janě?
viď, z té se stala slečna juž,
a nic nenajdeš na ní k haně.
Teď, holečku, jí nesmíš tykat,
zle mohla by to právem brát,
též nelze s ní jak ondy hrát,
spíš potřeba k ní úctě zvykat.“
Leč když chtěl Váša při návštěvě,
jak matka chtěla, vykat děvě,
hned děl mu Střela: „Hochu, víš,
jen tykej Janě jako spíš.“
A tak, nechť dále prchal čas,
ty Váša s Janou byli zas.
Když Václav v blahém srdce chvění
rok čtvrtý na prázdniny šel
a poslední své vysvědčení
škol nižších na Chlum donášel,
děl Střela, chvále jeho píli:
„A k jakému teď míříš cíli?“ –
„No, když ti to juž nechce z krve
a nedáš jinak, stůj co stůj,
tož dříve u mne praktikuj;
jen po té, chceš-li lesu žít,
na Bělský ústav můžeš jít,
a rodiče-li k tomu svolí,
i do vysoké pozděj školy.“
Tu Václavovi vzplála tvář,
a zrak byl samý jas a zář;
hned letmo z Chlumu domů spěl,
by vypravoval v rodné síni,
co teď pan poručník s ním míní,
a k čemu jej svou radou měl,
i to, co zamýšlí s ním dále.
Než matka děla: „Ale, ale!
tak trváš v dětském chtíči, synu?
já myslila, že v rodném mlýnu
teď řemeslu se přiučíš
a navždy s námi budeš již.“
A Vraný vpad’: „Přál jsem si tak,
prach mlýnský mrzí-li ho však,
pak byl bych jedno s panem Střelou
a splnil mu tu prosbu vřelou.“
Ač Vraný poznal namáhání,
jímž častější se výdaj shání,
přec laskav k pastorkovi byl,
by sobě hocha naklonil.
Ten nemoh’ srovnat ve své hlavě,
ač se to posud snažil skrýt,
proč odkuds přišlý vorař právě
má novým otcem jeho být;
leč Vraný, třeba znal tu věc,
na Vášu nestýskal si přec
a říkával jen v duchu svém:
„Vždyť on to pozná, čím mu jsem
i jeho polnostem a mlýnu,“
a vždy byl laskav k svému synu.
Tak Vášovy čím tužby vřely,
v ráz skutkem bylo; šťasten, blah,
byl praktikantem pana Střely,
s nímž školky pěstil po horách,
a z jara hvozd kdy mládnul maně,
vždy rozmanitý jeho květ,
zář v očích maje nosil Janě,
když z pochůzek se vracel zpět.
Tak plachým letem dob a chvil
den pojednou se přiblížil,
v němž Václav z Lipovského dolu
na Bělskou odejít měl školu,
kde napořád juž duchem dlel,
a k cestě skládal vše, co měl.
Hůř matce dobou tou se dělo;
žal srdce ovlád’ jí a stesk,
a v oku, noc jež mnohou bdělo,
slz častých objevil se lesk.
Tuch úzkostlivých, jimiž mřela,
duch nechtěl nijak býti prost,
když čilost Václavovu zřela
a pěknou těla ztepilost,
i bála se, by její dítě
svět lestný nechyť v nástrah sítě
a chtíčů žití proudný směs
květ jeho srdce neodnes’;
tož, anať Václavská pouť byla,
kdy k světcovu lid hrobu chodí,
důvěrně s mužem umluvila,
že oba syna vyprovodí
až do Prahy v té vhodné době,
by při posvátném onom hrobě
ve zbožné zkroušenosti stáli
a znícenými v duši slovy
jej nebeskému patronovi
a Bohu pod ochranu dali;
a že byl posud krásný září
a stále teplý vánků dech,
děl Vraný s usměvavou tváří:
„Což, plujme s Vášou po vorech
až do Prahy skrz lesů směs
a z Prahy drahou pod Bezděz;
vždyť v týdnu budem doma zas,
a chasa na krátký ten čas
můž’ snadno dostát pracím všem.“
A Václav vzkřik’: „Tak pojedem!“
I matka, spokojena zcela,
za dobrý nápad řeč tu měla
a tázala se na pochvat:
„A jak to chcete udělat?“ –
„Tu mimo jezdí vrátný Sova,“
děl Vraný, „ondy k Praze spěl,
leč vrátil se; teď přijde znova,
s ním nejraděj bych dolů jel.
Až přijde – teď juž přijít musí,
dost možná zítra, ne-li dnes –
hned na Zelenou zajedu si
a požádám ho, by nás svez’.“
A Sova přijel. Vraný v ráz
s ním smluvil, jak by jeli snáz,
a ruče po vrátného soudu
dal na vorech sbít z prken boudu,
by žena s Vášou v nepohodě
spíš důvěřovat mohli vodě.

Meter: iambic