PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Al sepulcro y feliz memoria de don Juan Pérez de Montalbán
by García de Cárdenas

O Caminante, en este mármol breve,
urna funesta, sino excelsa Pira,
cenizas de un Ingenio grande mira,
que ni el olvido a despreciar se atreve.
Más a su Pluma que a su Nido debe,
pues inmortal la emulación le admira,
y la que a lo viral opuesta tira
hoy convencida aclamaciones mueve
Si olvidado de ti su muerte lloras,
imítale en el ser que ha merecido,
repara en que renace a dos Auroras
mírale a mejor luz, reconocido
despreciarás del no vivir las horas,
pues su durar consiste en no haber sido

Meter: iambic
68.
by Friedrich von Logau

Zins von Zins ist nicht erlaubt ausser in der Frauen-Schuld,
Da der Mann, wie viel er zahlt, immer dennoch hat gesollt.

Meter: polymetric
Die Sonne
by Friedrich Schlegel

Mit lieblichem Bedauern
Sehnt sich der Mutter Auge, und muß trauern.
Noch einmal sie umfangend,
Vergehn die Kleinen, an den Blicken hangend;
Sie soll und muß sich trennen,
Nur eine Mutter kann solch Leid erkennen.
So ström' ich volle Farben,
Daß meine Lieben in der Nacht nicht darben;
Und fort vom ird'schen Bande
Will alles hin zu mir in sanftem Brande.
Ach dürft' ich mich erniedern,
Ihr kindlich Feuer dankbar zu erwidern!
Noch strömen bunte Fluten,
Und heller lodern nur die Lebensgluten;
Die Erde scheint zu rauschen,
Als strebte sie den Wohnsitz zu vertauschen. –
Nun muß ich dennoch scheiden,
Und euer Tändeln bis auf Morgen meiden!
So sauge, Mensch, denn trunken
Der großen Mutter letzte Liebesfunken!
Noch einmal will ich strahlen,
Und dann versinken in der Trennung Qualen.

Meter: iambic
Die stille Gemeine.
by Joseph von Eichendorff

Ihr Hauptmann aber lehnt' am Baum,
Todtmüde von schweren Wunden,
Und schaute wie im Fiebertraum
Nach dem tiefschwülen Grunde.

Meter: iambic
18.
by Ernst Moritz Arndt

Gottes süße Liebe,
Gottes freundlich frommes Herz,
Ziehe meine Triebe
Alle himmelwärts.
Unten sind nur Tränen,
Unten ist nur eitel Lug,
Ungestilltes Sehnen,
Täuschung nur und Trug.
Unten ist nur Mühe,
Kampf nur, wann's am besten ist,
Hader spat und frühe,
Daß man dein vergißt.
Alle, gleich den Blinden,
Tappen wir in Biesternis,
Können dich nicht finden
In der Finsternis.
O du reiche Quelle,
O du Brunnen jeder Lust!
Mache mir es helle,
Hell in Aug' und Brust!
Ziehe, süße Liebe,
Aus dem Dunkel mich zum Licht,
Alle meine Triebe,
All mein Angesicht.
Gottes Liebe, ziehe,
Zieh in dich mich ganz hinein!
Daß ich hier schon blühe
Wie ein Himmelsschein.
Gottes Liebe, Spiegel
Aller Freude, alles Lichts,
Gib mir Sonnenflügel,
Zu entfliehn dem Nichts:
Daß ich gleich der Lerche
Flieg' empor ins Sternenhaus
Über Tal und Berge
Und die Welt hinaus.

Meter: trochaic
III. Smutno jest v mém srdci,
by Jan Vlk

Smutno jest v mém srdci,
jako jest na louce,
jejíž vláhy vyschly,
pomněnky povadly,
bez pastýře, stáda
bez dovádivého,
bez cinkotu zvonkův.
Smutno jest v mém srdci,
smutno jak jest v háji,
když ta zima přijde;
zvadne květ i listí,
na svět sníh se klade,
k zemi haluz tlačí,
netlukou slavíci.
Smutno jest v mém srdci,
jako na hřbitově
posetém pomníky;
děvy sladkoretné,
reky bojechtivé,
pěvce nadšeného
nedají zpět hroby.

Meter: trochaic
24. Wat sick de Kauhstall vertellt
by Fritz Reuter

Dürt gung taum Melken in den Stall,
Dor steiht ehr Schulten-Jöching all
Un steiht un lurt,
Wo lang't woll durt,
Bet sin leiw Schatz, sin Dürten, kümmt
Un hei sei in de Armen nimmt.
Un Dürten kümmt, un Jochen fött
Sei rundting üm: »Wo di dat lett!
So rank un rund,
So'n roden Mund!«
Un drückt en Kuß ehr up de Lippen.
»lat sin, lat sin! Ick möt jo strippen!«
Un Jochen treckt sei up den Schot
Un küßt ehr Mund un Backen rod.
»lat sin! Lat sin!
Hei kümmt herin,
De Herr, de kümmt üm dese Tid,
Hei jöggt mi weg, wenn hei dat süht.«
Un Jochen röppt lütt Hanning tau:
»hir stell di her un paß genau,
Ob kümmt ok wer;
Un kümmt de Herr,
Denn raup uns ok, min lütt Jehann!«
Un treckt sin Dürten faster ran.
Un Hanning steiht nu an de Dör,
Kickt dörch de Dörenritz hervör.
»noch pümmt hei nich,
Noch pümmt hei nich,
De Herr, de pümmt noch lange nich!«
Un Dürt un Jochen küssen sich,
Un heww'n einanner in den Arm
Un küssen sick ok gor tau warm.
»noch pümmt hei nich,
Noch pümmt hei nich,
De Herr, de pümmt noch lange nich.«
Mit einmal fohrt lütt Hanning t'rügg.
»nu pümmt de Herr! – Hir is'e all!«
De Herr steiht midden in den Stall.

Meter: iambic
Elfenabschied
by Felix Dahn

Lebet wohl, ihr lichten Heiden,
Brauner Acker, grüner Rain,
Lebet wohl, wir müssen scheiden,
Mondenglanz und Sternenschein.
In den Schoß der Erde steigen,
In die Tiefe tauchen wir:
Nimmer führen wir den Reigen
Auf dem duft'gen Waldrevier.
Rings von allen Türmen läutet
Der verhaßten Glocken Braus
Und ein jeder Schlag bedeutet:
»geister, euer Reich ist aus!«
Sang und Sitte sind geschwunden
Und vergessen Zucht und Recht;
Glaub' und Treu wird nicht gefunden,
Spottend lebt ein frech Geschlecht.
Nicht mehr lassen fromme Hände
Uns die letzten Ähren stehn,
Selbst die Kinder ohne Spende
Unserm Herd vorübergehn.
Wohl, es sei! – Ihr sollt nun schaffen
Selbst, allein, in Ernt' und Saat:
Steht, den Nutzen zu erraffen,
Einsam auf der eignen Tat.
Nimmer treibt am Rad den Faden
Frommer Magd die Geisterhand,
Nimmer hilft sie Garben laden,
Wann dem Knecht die Stärke schwand.
Lebe wohl, du Wiesenquelle,
Bühl und Halde, Trift und Saat,
Lebe wohl, du heil'ge Schwelle,
Der wir schützend oft genaht.
Lebe Tenne wohl und Speicher,
Wo uns oft der Tanz geletzt:
Ach, an Körnern wirst du reicher,
Und an Segen ärmer jetzt.
Bald ruft ihr uns an, zu helfen,
Wann ihr schwer im Frone keucht, –
Aber nimmer schaut die Elfen,
Wer sie einmal hat verscheucht.

Meter: trochaic
Acto III - Escena I - Preafán
by Andrés Rey de Artieda

Si porque Sophonisba te lo manda,
contra Scipión resuelves, Masinisa,
siguiendo las bandera y divisa
de Aníbal, que apretando al Cónsul anda.
¿Por qué, di, si Cartago se desmanda
contra Scipión después, le das tal prisa,
que apenas Sophonisba el suelo pisa
segura, cuando Roma la demanda?
Prometióme esa dama casamiento,
y por que la dio a Siface Cartago,
me le muestro tan áspero y sangriento,
y si lo que me escribe Scipión hago,
la falta de ella, y mi desabrimiento,
ni merece, ni pide menor pago.

Meter: polymetric
9 Ztiš se, má duše, nic to platno není,
by Tereza Dubrovská

Ztiš se, má duše, nic to platno není,
jsi jak ten pták, jenž ve své kleci zmírá,
jen otlouká si křídla ve vězení,
a hebké peří se svých prsou sdírá.
Kraj probouzí se v světlé kráse denní
a v zlatém jasu leží pole širá,
a slunce líbá moře v usmíření,
dech věčný vane kolem všehomíra.
Tvá láska, touha, uvěznění ptáci,
v ty kraje daleké, věř, nedoletí,
kde slunce žhavé nad mořem se ztrácí.
Kde k spočinutí čárné zvou Tě kraje,
kdos toužebně Tě sevře do objetí,
a zlaté brány otevrou se ráje.

Meter: iambic
20.
by Friedrich Rückert

Thu was du kannst, und laß das andre dem, der's kann
Zu jedem ganzen Werk gehört ein ganzer Mann.
Zwo Hälften machen zwar ein Ganzes, aber merk:
Aus halb und halb gethan entsteht kein ganzes Werk.
Wer halb und halb gesund, der mag nur krank sich nennen;
Und gar nicht kennen wir, was halb und halb wir kennen.
Wenn etwas Ganzes würd' aus noch so vielen Halben,
Ganz gut! es wimmelt jetzt von Halben allenthalben.
In jeder Halbheit wohnt ein Trieb zur Uebertreibung;
Bei Uebertreibung bleibt nicht aus die Unterbleibung.
Zuwenig und zuviel ist beides ein Verdruß;
So fehl ist überm Ziel wie unterm Ziel ein Schuß.
Zuwenig und zuviel ist gleichsehr unvollkommen;
Im Ernst ist und im Spiel das rechte Maß willkommen.

Meter: iambic
Padece ardiendo y llorando sin que le remedie la oposición de las contrarias calidades
by Quevedo

Los que ciego me ven de haber llorado
y las lágrimas saber que he vertido,
admiran de que, en fuentes dividido
o en lluvias, ya no corra derramado.
Pero mi corazón arde admirado
(porque en tus llamas, Lisi, está encendido)
de no verme en centellas repartido,
y en humo negro y llamas desatado.
En mí no vencen largos y altos ríos
a incendios, que animosos me maltratan,
ni el llanto se defiende de sus bríos.
La agua y el fuego en mí de paces tratan;
y amigos son, por ser contrarios míos;
y los dos, por matarme, no se matan.

Meter: iambic
- XIII - A Bernardo del Carpio
by Joseph de Litala y Castelvi

Qué bien manchado está el heroico acero,
qué bien teñida miro la cuchilla,
que es timbre generoso de Castilla,
y el renombre te ha dado de guerrero.
Fuerte Campeón, Ilustre Caballero,
el Ebro te admiró en su verde orilla,
y el Borrén oprimido de la filla
tu lanza dio a Marsilio el fin postrero.
Qué paveses, qué feudos, qué pendones
qué glorias, qué trofeos militares,
no alcanzaron tus ínclitos Leones.
Todos penden Bernardo en los altares,
y en el Templo de Marte por blasones
de tu brazo, que admiran ambos mares.

Meter: polymetric
II. A jindy potoku jsem bublavému
by V. Sázavský

A jindy potoku jsem bublavému
šel vypravovat, dívko, o Tobě,
však slova moje lží se zdála jemu,
jíž dopouštím se k Tvojí ozdobě.
Tím milejší pak jeho překvapení,
když Tebe spatřil jednou tváří v tvář,
a přece řek’ mi, vše že pravda není,
co pravil jsem, a v mnohém že jsem lhář.
Že jsem buď oslep’ krásy Tvojí září,
a proto jsem ji celou nepojal,
anebo prý ji slabý jazyk maří,
když k vylíčení napíná svůj sval.

Meter: iambic
- LXXIV -
by Francisco de La Torre

Clara luna, que altiva y arrogante
vas haciendo reseña por el cielo
de tu hermosura, que el nevado hielo
de tus cuernos la torna rutilante,
si en la memoria de tu dulce amante
no se ha muerto la gloria y el consuelo,
que recibiste amando, y el recelo
con que le adormeciste en un instante,
vuelve a mirar de la miseria mía
la sinrazón, si acaso graves males
hallan blandura en tus serenos ojos.
Que ya -culpa del cielo- los veo tales,
que apartarán la amarga compañía
de estos tristes y mísero despojos.

Meter: polymetric
GIOVANNI ABERLE
by Rubén Darío

En este Edén del mundo americano
Do te trajeron procelosos vientos,
No escuchar te entristece los concentos
Y armonías de aquel suelo italiano.
Calla, que cuando tu mueves la mano
Y notas das a los favonios lentos
De tu ITALIA se escuchan los acentos
En las cuerdas sonoras de tu piano.
A el corre, pues, alegre y placentero:
La gloria del artista no es un mito,
Y al cruzar de la vida en el sendero,
Tiene solo un ideal, ideal bendito,
Una patria, mi hogar, el mundo entero,
Y una contemplación: ¡el Infinito! ...

Meter: polymetric
- CI -
by Lope de Vega

Cayó la torre que en el viento hacían
mis altos pensamientos castigados,
que yacen por el suelo derribados
cuando con sus extremos competían.
Atrevidos, al sol llegar querrían
y morir en sus rayos abrasados,
de cuya luz contentos y engañados
como la ciega mariposa ardían.
¡Oh siempre aborrecido desengaño,
amado al procurarte, odioso al verte,
que en lugar de sanar abres la herida!
Pluguiera a Dios duraras, dulce engaño,
que si ha de dar un desengaño muerte,
mejor es un engaño que da vida.

Meter: polymetric
Liebestaumel
by Johann Martin Miller

Was gehn mich Erd' und Himmel an,
Wenn ich die Holde sehen kann?
Herab zu mir, herabgebracht
Ist Paradies durch Liebes Macht!
Lach mir, du blaues Auge, du!
Raub meinem Herzen alle Ruh'!
Ich schwimm' im Liebesmeer dahin,
Und doch ist mir so wohl im Sinn!
Laß küssen, laß umarmen dich!
O Paradieses Wonn' um mich!
Laß leben ewig mich bei dir!
Sonst gieb den Tod, du Holde, mir!

Meter: iambic
Dioskuren
by Friedrich Schiller

Seine Unsterblichkeit teilt mit dem sterblichen Bruder der Halbgott,
Euch hat das gleichere Los gnädig die Prüfung erspart.

Meter: polymetric
BOULEVARD U VELKÉ OPERY.
by Karel Horký

V oněch velkolepých místech,
kde – jak praví všichni znalci –
velké město nad Sekvanou
soustřeďuje v sobě tepny
nádhery a elegance,
takže kdosi nazval správně
tento boulevard živým srdcem
Paříže, v těch známých místech
slyšet bývá někdy večer,
když se člověk skrčí u zdi,
jakýs temný, dutý hukot,
jak by někdo těžce úpěl.
V ona velkolepá místa
zbloudí zřídka prostý člověk,
ba i obyčejný povoz
rád se oněm místům vyhne,
takže je tam málo hřmotu;
jemné ucho všecko slyší,
zvláště tehdy, chce-li slyšet.
Tam jen přepychové vozy
s gumovými obručemi
neslyšně se hemží, hemží,
bývá jich tam sto i tisíc,
napřed s párem drahých koní,
v prostřed s párem drahých lidí,
v zadu s korunkou neb erbem.
To jsou právě ony vozy,
na nichž Paříž vystavuje
každodenně svoje šperky,
brilanty a náušnice,
kožichy a soboliny.
Pohyblivá výstava ta
s gumovými obručemi
šumí tichem podvečera,
šumí tiše, pohádkově,
jak by ji sem kdosi přenes
z Tisíce a jedné noci.
A v těch pohádkových chvílích,
dá-li člověk ucho ke zdi,
slyší jakés temné chvění,
jak by někdo ze spod úpěl.
Úpí břicho veleměsta.
V oněch velkolepých místech,
která kdosi nazval srdcem,
úpění je dobře slyšet,
neboť vozy tiše plynou
po gumových svojích kolech.
V pohádkách těch, přenesených
z Tisíce a jedné noci,
břicho neúnavně skuhrá,
žaludek, jenž kolik nocí
dobýval se marně k srdci,
naříká tam kdesi dole,
v plesnivých těch sklepních děrách,
v podzemních tak zvaných bytech,
kde nic není kromě plenty,
za níž žena vydělává,
roztažena na slamníku
jako středověká obět,
kousek chleba svému muži,
sobě a svým žlutým dětem.
Tenkráte, když vozy šumí
a to velké zlaté srdce
(výborně to kdosi nazval!)
vlévá šťávu do všech tepen,
tenkrát bývá nejlíp slyšet,
kterak to tam dole úpí,
řičí, naříká a skuhrá,
dobývá se kamsi vzhůru,
výš a výše, k srdci, k srdci – –
Ale marně. Marně zmítá
sebou v křeči prázdné střevo,
marně v úzkostech se svíjí.
Není slyšet, není slyšet – –
Je snad příliš silná stěna,
příliš tlustá vrstva sádla
mezi žaludkem a srdcem.
Neví břicho, kde je srdce,
neví srdce, kde je břicho,
nebo, ví-li, nechce vědět...
Snad že je to zrůdná stvůra,
tahle pohádková Paříž
z Tisíce a jedné noci.
Zrůdná stvůra z panoptika,
neboť zarostlé má srdce.
Je to zcela všední obraz,
bezmála už otřepaný,
ale tak to samo přišlo,
musil jsem to jednou říci,
neboť jsem to tenkrát slyšel,
ono řičení a vytí,
tenkrát večer u Opery...

Meter: trochaic
97.
by Friedrich von Logau

Von iedem ließ' ein eintzles fahren,
Was an ihr Spurca hat zu paaren,
Wann ihr nur würde zugelassen,
Mit zweyen Männern sich zu fassen.

Meter: iambic
1L: Mit unsrer Tagskritik verdarb ich's leider,
by Emanuel Geibel

Mit unsrer Tagskritik verdarb ich's leider,
Daß ich sie nie um ihre Weisheit frug;
Sie klopft noch stets die abgelegten Kleider,
Die ich vor fünfzehn Jahren trug.

Meter: iambic
187.  Man soll den Geber nehmen.
by Angelus Silesius

Mensch laß die Gaben GOtts/ und eyl Jhm selbsten zu:
Wo du ann Gaben bleibst/ so kömstu nicht zur Ruh.

Meter: iambic
A puro lomos
by Nicolás Arnao

Lauros eternos, clásicos autores,
os saludo por buena referencia;
al suponer que a cuestas con la ciencia
vais más cargados con admiradores.
Silenciosos cual sordos oidores
soportaréis la acerba impenitencia
haciéndole sesuda reverencia
a los que gastan sesos por favores
Yo, en vista y fe del paternal suplicio,
con que os abruman serios mayordomos,
por vuestro amor prefiero el sacrificio
de cargar mi cosecha a puros lomos,
antes que rabiatarme de cencerros
y en jamelgo prestado subir cerros.

Meter: polymetric
XXXII.  Na samotách zamlklých,
by Julius Skarlandt

Na samotách zamlklých,
v něž se luna teskně dívá,
snívám rád o květech zlých...
Myšlének svých černý mnich,
v němž to ještě touhou zpívá,
ač ve vlasech má již sníh...
Plání chodím zadumán,
lituji, že vše již zmdlívá
v palné křeči starých ran.
Píseň dívčí, jež doznívá
v skřeku krvelačných vran,
do srdce mi radost vlívá,
z mládí mého teskných hran!

Meter: trochaic
Es war so schön ...
by Cäsar Flaischlen

und das bißchen Sonne ist wieder weg
und mit ihm gleich der ganze frohe Trug der Dinge ...

Meter: iambic
12. Herr, wenn ich nur dich habe
by Paul Fleming

Was acht' ich diesen Leib, die halbe Hand voll Blut,
den Geist, den schwachen Wind, die Luft mit ihrem Glanze,
die Welt mit ihrer Pracht, was dieses ganze Ganze?
Hab' ich nur, Jesu, dich, so hab' ich alles Gut.

Meter: iambic
- XXIX - De Antonio Enríquez a la muerte feliz del doctor fray Lope Félix de Vega Carpio
by Antonio Enriquez Gomez

No tu vida, tu muerte solemniza
mi pluma, que en su afecto se disfraza,
pues la Vida tus glorias embaraza
y la Muerte tus prendas eterniza.
Vivo, sujeto estás a la ojeriza
de la Muerte que montes despedaza,
y muerto desvaneces su amenaza
pues no tiene dominio en tu ceniza.
Y así tu muerte estima pues de escala
te sirve para el Sol y ya su pena
a la gloria mayor del mundo iguala.
Que aunque su voz a nadie bien le suena
y ha tenido hasta aquí nombre de mala,
después que fue de Lope se hizo buena.

Meter: polymetric
NA HŘBITOVĚ V DEN DUŠIČEK.
by Jaroslav Vrchlický

Byl svátek mrtvých... Já děl k svému srdci:
Ó srdce, které dýcháš pouze láskou
a živeno jsi přízně sladkou rosou
a laděno vždy poesie hudbou,
ó srdce, rozkvětlá ty smavá růže,
čím tobě svíce jsou a hrobní věnce?
Čím tobě usvadlé ty suché věnce,
v nichž vítr úpí jako duma v srdci,
čím tobě myrty jsou a bílé růže
na hroby mrtvých naházené láskou,
ty živeno jež Saphy božskou hudbou
zveš slzy rozkoše své duše rosou?
Čím tobě slzy splývající s rosou,
čím tobě smrt, čím hvězdné ráje věnce
i s mystickou svou čarozvukou hudbou?
Ty nebe samo nosíš ve svém srdci,
v němž bůh se tobě objevuje láskou,
a vykvětá ti z něho štěstí růže.
Ó dejte mi sem rychle růže, růže!
Ať zmizí hroby vlhké noci rosou,
ať zmizí, v kolébky se změní láskou,
ať pouze radost plete srdcím věnce,
ať pouze láska mluví lidem k srdci
svou nejkrásnější, nejluznější hudbou!
Jsem jako zmámen zvonů smutnou hudbou
i vůní, kterou hrobní dýší růže,
kdos balvan přivalit chce k mému srdci,
mé oči jasné zkaliti slz rosou,
mých zvučných rhythmů rozdupati věnce,
smrt sama křepčiti chce s mojí láskou.
Já ale k smrti pravím: Budiž láskou,
buď životem a spij se jeho hudbou,
a znova zkvětou hřbitovní tvé věnce
a z důlků očních budou tobě růže
se hrnout operlené slasti rosou
a slavík hnízdo bude mít v tvém srdci!
Tak lásku v srdci svět vykoupíš láskou,
že bude plesem, rosou, tancem, hudbou,
jak růže sprchnou na tě hvězdné věnce...

Meter: iambic
1L: Weißt du noch, Phanta,
by Christian Morgenstern

Weißt du noch, Phanta,
wie wir jüngst
eine Nyade,
eine der tausend
Göttinnen der Nacht,
bei ihrem Abendwerk
belauschten?
Einer Weide
half sie, sorglich
wie eine Mutter,
ins Nachthemd,
das sie zuvor
aus den Nebel-Linnen des Bachs
kunstvoll gefertigt.
Ungeschickt
streckte der Baum die Arme aus,
hineinzukriechen
ins Schlafgewand.
Da warf es die Nymphe
lächelnd ihm über den Kopf,
zog es herab,
strich es ihm glatt an den Leib,
knöpfte an Hals und Händen
es ordentlich zu
und eilte weiter.
Die Weide aber,
in ihrem Nachtkleid,
sah ganz stolz
empor zu Luna.
Und Luna lächelte,
und der Bach murmelte,
und wir beide,
wir fanden wieder einmal
die Welt sehr lustig.

Meter: iambic
KŘÍŽOVÁ CESTA (Zastavení X)
by František Odvalil

Rozkoš tvá býti – dle slova tvého –
se syny lidí. Byl ráj to tvůj blahý.
Z něho jak Adam vycházíš nahý,
korunu z trní jen neseš si z něho.
Taká jest země. Hnusná v své zlobě.
Těžko jest dobrotou přemáhat záští.
Dej tomu i sukni, kdo sáh po plášti –
tys řekl – a zůstal důsledným sobě.
A my? Při pohárech – žízní jsme choři.
Purpury máme – a nazi jsme vždycky.
Obnažen za nás květ nejčistší lidský
obětním požárem hoří.
Hořký plod vinice dala Ti v žízni.
Ó blýskla by sekera Vinaři v ruce –
Ale ty nechceš ni v poslední muce
opít se žlučí v své trýzni.
Ó důsledný, pro něhož záclony není!
Znova Ti nalévá po věky celé
své žluči lidstvo zatvrzelé –
jí nepřijímej ještě k opojení!

Meter: dactylic
Maximilian, römischer König
by Anastasius Grün

Schwer auf dem morschen Haupte liegt mir die goldne Kron';
Du wirst sie leichter tragen, mein Max, mein starker Sohn!
Das Zepter, zitternd in meiner, ruht fest in deiner Hand.
So dachte der alte Kaiser, – so dachte das ganze Land.
Zu Aachen in dem Dome, da wogt's in Seid' und Sammt,
In Infuln und in Helmen, beim ersten Krönungsamt,
Da troff vom heil'gen Oele die Stirne Maxens verklärt,
Da trug er in würd'gen Händen des großen Carols Schwert.
Von Köln der greise Bischof vor dem Altare stand;
Wie 'n treuer Freund, so schüttelt ihm sonst das Alter die Hand
Doch fest und ohne Zittern faßt er die Krone jetzt,
Er weiß ja, daß noch Niemand auf bessern Ort sie gesetzt.
Die Orgel ist verklungen. – Im hohen Kaisersaal,
Da sitzen die Herren und Fürsten beim heitern Krönungsmahl;
Aus Silberurnen rieselt der kühle Wein hervor,
Und blaue Wölkchen kräuseln aus goldnen Schüsseln empor.
Der Pfälzer schwang den Becher und scherzend hub er an:
»hoch, Vater Rhein! Ihr Herren, wer ist's, der's rühmen kann,
Er seh' solch edles Kleinod in seinem Lande stammen,
Das so, wie meine Reben, die Herzen mag entflammen?«
Da priesen in der Runde die Fürsten Thron und Reich,
Der alte Kaiser Friedrich pries hoch sein Oesterreich,
Von Köln der greise Bischof rühmt seinen Riesendom,
Der Baier seine Fluren und seinen blauen Strom.
Aus Sachsenland Herr Albert,
»es blitzt als Gold und Eisen in dunklem Schacht mein Hort,
Das Gold lehrt unsre Weiber, so lauter und so rein,
Das Eisen unsre Männer, so stark und treu zu sein.«
Drauf sprach der Würtemberger, Graf Eberhard im Bart:
»zwar sprießt in meinen Gauen kein Kleinod solcher Art;
Doch käm' im tiefsten Walde mir Lust zu schlummern an,
Wär' jeder Schooß mein Kissen, drauf sanft ich schlafen kann.«
Einst hätt' in solchem Wettstreit Max auch ein Wort gebracht,
Jetzt hüllt die schwarze Erde, ach, all sein Glück in Nacht;
Drum blieb auf seine Lippen ein düstres Schweigen gebannt,
Doch leis und innig drückt' er des Würtembergers Hand.

Meter: iambic
- - Jornada I, CONDE De El paraíso de Laura y florestas del amor
by Lope de Vega

Como esclavo que en el Argel vivía
y, matando a su dueño, escapa ufano,
así vos de aquel bárbaro tirano
con su sangre escapáis, guante, este día.
Pero costando tanta de la mía,
que antes que os vuelva a vuestra propia mano,
temo de muerte el tránsito inhumano
y que la que me queda quede fría.
¡Oh, heridas justamente recibidas,
guante, por vos de aquella manos bellas,
que la ofrecieran, a tener mil vidas.
Pero, guante, servid de parche en ellas;
que cuando ponen parche en las heridas
segura está la vida y salud de ellas.

Meter: iambic
10.
by Emanuel Geibel

Um keinen Preis gestehe du
Der Mittelmäßigkeit was zu.
Hast du dich erst mit ihr vertragen,
So wird dir's bald bei ihr behagen,
Bis du zuletzt, du weißt nicht wie,
Geworden bist so flach wie sie.

Meter: iambic
TERST
by Emanuel Lešehrad

Přístav, v němž kupí se lodí řady.
Rybiny zápach tě stíhá všady.
Moře jak tyrkys... Zjev plachet chvílí
vznáší se nad ním jak racek bílý...
Siren hvizd s lodí, jež v modro plují...
Návrší steskem jej opětují.

Meter: polymetric
NEJVĚTŠÍ BOLEST VĚKU. (l.)
by Antonín Macek

Ohromném drží na řetěze
otroků, bláznů divnou směs
král světa Mamon vedle kněze,
by svět byl jeden jásot, ples.
Upírů hejno dál se slétá,
jim privilejí dána moc, –
nechť český kraj dál rájem zkvétá,
má zemi rodná, dobrou noc!
A krev nám ssají. Bez výkřiku,
plakat se nechce, nechce smát.
Teď není éra mučeníků
a nedůstojno věru lkát.
Ať krev nám ssají! Bez protestu
se přece snadno nedáme – –
A je ti, jak bys našel cestu
do budoucnosti neznámé.
Chytráci pějí kolébavku,
bys usnul v sladké závrati –
jen pro bůh, vzpouru ne a stávku,
líp, hochu, dnes se šosatí...
Však beztoho dle dějin vzoru
vzplá války rudá záplava,
srp velký vzchází na obzoru –
ohromná šavle krvavá.

Meter: iambic