PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Herbstbild
by Ludwig Eichrodt

Die Feuer leuchten durch die laue Nacht,
Zum Himmel sprüht und steigt die Funkenpracht.
Der Jubeldonner kracht von Berg zu Berg,
Gesang und Tanz, Musik und Feuerwerk!
Dort unten aber bei den schwarzen Hütten,
Die Kelter dröhnt in stummer Winzer Mitten.
Und von der schweren, heißen Arbeit müd,
Ein Mädchen steht, sie seufzet auf und glüht.
Ein guter Wein! Ihn bauten meine Eltern –
O Weh, da strömt er aus fremden Keltern!
Ein edler Wein! ha laßt Raketen steigen!
Vor keiner wird sich seine Blume neigen.
Bei allen Festen wird er reichlich fließen,
In alte Glieder neubelebend schießen.
Bei Hochzeitmahlen wird er feurig kreisen,
Und aller Orten werden sie ihn preisen!
Ich aber bin ein armes, krankes Kind,
Ich werde weinen, wenn sie fröhlich sind.
Ich aber werde niemals Hochzeit haben,
Und unser Wein, euch wird er niemals laben.
So klagt das Kind und in der Mondnacht draußen
Die Feuer steigen und die Feste brausen.
O stille Herz! Wird es auch rosig tagen?
Wann wird kein Mägdelein mehr also klagen?

Meter: iambic
Was darf die Satire?
by Kurt Tucholsky

Frau Vockerat: »Aber man muß doch seine Freude haben können an der Kunst.«
 johannes: »Man kann viel mehr haben an der Kunst als seine Freude.«

Meter: iambic
Für ein Gesangfest im Frühling
by Gottfried Keller

Jetzt ist des Winters grimmer Frost
Entflohen aus den Landen
Und rings der reiche Blumentrost
In Feld und Hag erstanden;
Und singt auch keine Nachtigall
Im weiten Tal mit süßem Schall,
So gehn wir Leute selber dran
Und stimmen hell das Lenzlied an!
Die Zeit ist rauh und schwer der Tag,
An Not und Neid kein Mangel;
Es zuckt das Herz mit bangem Schlag
Wie 's Fischlein an der Angel;
Doch steht die Welt in Sorgen still,
Und wenn sich keiner fassen will,
So gehn wir Leute dennoch dran
Und heben laut das Lenzlied an!
Verschließt des Kummers dunkle Gruft
Und stellet ein das Klagen!
Laßt lieber uns die Maienluft
Mit seidnen Fahnen schlagen!
So treiben wir den Teufel aus,
Schon wird es frei und licht im Haus!
Wir aber reihn uns Mann zu Mann
Und heben froh das Lenzlied an!

Meter: iambic
Enseña cómo los puestos en alta fortuna suelen admitir consejos
by Quevedo

Conso, el primer consejo que nos diste
fue mandarnos bajar para lograrte
a los templos de Júpiter y Marte
se sube, si se baja al que elegiste.
Al que desciende, tu deidad asiste,
y en lo humilde y lo bajo puede hallarte
Dios; que en las cumbres nunca tienes parte,
donde la vanidad se te resiste.
Mas si te admite aquel que subir quiere,
búsquete en Roma, que creció contigo,
y en ella sus aumentos considere.
Yo, que desciendo, tus altares sigo;
y quien por ti no baja, si subiere,
buscando premios, hallará castigos.

Meter: polymetric
1L: Dicker Nebeldunst drückt den See, die Stadt,
by Karl Henckell

Dicker Nebeldunst drückt den See, die Stadt,
Wie der blasse Mond lugt die Sonne matt.
Nur am Ufer dampft sich die Welle frei,
Und der Schwaden rollt trüb und schwer vorbei.
Kahle Äste schaun schwarz und hilflos her,
Und sie feiern doch grüne Wiederkehr.
Wenn der Winter weicht, rieselt's lustig los,
Wenn der Frühling kommt, ist die Wonne groß.
Meines Lebens Saft nur ist ganz verzehrt,
Und kein Lenz ist mehr meiner Kraft beschert.
Wie des Dampfers Rauch in den Nebel kriecht,
Meiner Seele Hauch in das Nichts versiecht.

Meter: trochaic
El pañuelo
by Mercedes Matamoros

Ayer, en la cajita misteriosa
que encierra tus recuerdos adorados,
entre ramos de mirto deshojados,
otra prenda encontré, la más preciosa
Tu pañuelo, con mano temblorosa
desdoblé, y en los pliegues perfumados
con aromas ya casi evaporados,
desolada oculté la faz llorosa
¡Cuántas veces con él acariciaste
mi frente, si dormida entre tus brazos,
no despertaba a tus alegres risas!
¡Oh, viento que mi dicha arrebataste!
Como hizo el cruel mi corazón pedazos,
llévaselo en tus alas hecho trizas.

Meter: polymetric
La lanza de Longinos
by Ignacio Montes de Oca y Obregón

De sangre de Jesús sólo una gota
tus pupilas benéfica dilata,
y disipa la negra catarata
que tu ojo nubla y tu valor agota!
Sangre con agua del costado brota
de Cristo; y de tu espíritu desata
del Paganismo audaz la venda ingrata,
y de celeste claridad te dota
¡Y yo que a tantos años mi alma riego,
y el labio pecador, con los raudales
que en el Cáliz apuro aun estoy ciego!
Longinos, que en el cielo tanto vales:
mi empedernido corazón te entrego
Venga tu lanza a remediar mis males.

Meter: iambic
De La entretenida, Segunda jornada, DON AMBROSIO
by Cervantes

Por ti, virgen hermosa, esparce ufano,
contra el rigor con que amenaza el cielo,
entre los surcos del labrado suelo,
el pobre labrador el rico grano.
Por ti surca las aguas del mar cano
el mercader en débil leño a vuelo;
y, en el rigor del sol como del hielo,
pisa alegre el soldado el risco y llano.
Por ti infinitas veces, ya perdida
la fuerza del que busca y del que ruega,
se cobra y se promete la victoria.
Por ti, báculo fuerte de la vida,
tal vez se aspira a lo imposible, y llega
el deseo a las puertas de la gloria.

Meter: iambic
- CXXVII -
by Fcode Borja

Cremes induce a Pánfilo, que vaya
a matar a Trasón: El se defiende,
con que le mate Dios a quien ofende,
que aun ajeno homicidio le desmaya.
Cremes repara, en que fiereza ensaya;
y siendo libre, por león se vende:
El le replica que vivir pretende,
y al hado no poner contra la raya.
Que tal engaño el artificio esconde,
(repite Cremes) y al valor iguale
inútil sombra que el aplauso anima.
Ríete de esto (Pánfilo responde)
que no es el ser lo que en el mundo vale,
pues sólo ahora el parecer se estima.

Meter: iambic
Soneto
by Leonor de la Cueva y Silva

Ni sé si muero ni si tengo vida,
ni estoy en mí, ni fuera puedo hallarme,
ni en tanto olvido cuido de buscarme,
que estoy de pena y de dolor vestida.
Dame pesar el verme aborrecida
y si me quieren, doy en disgustarme;
ninguna cosa puede contentarme,
todo me enfada y deja desabrida;
ni aborrezco, ni quiero, ni desamo;
ni desamo, ni quiero ni aborrezco,
ni vivo confiada ni celosa;
lo que desprecio a un tiempo adoro y amo;
vario portento en condición parezco,
pues que me cansa toda cosa humana.

Meter: iambic
- CLXII -
by Fernando de Herrera

Cual dejando el olimpo soberano,
por la columna ebúrnea y roja frente
las ondas y sortijas de luciente
oro mi luz movió en semblante humano.
En ellas centellando Amor tirano,
me anudó el corazón con red ardiente,
y blando puso el yugo a mi doliente
cuello entonces la tierna y blanca mano.
Promesa fue este dulce acogimiento
para el bien de esperanza glorioso
y fin del peso que sufrí cansado.
¿Qué no podré esperar de mi tormento,
si en hebras que el sol mira envidioso
me hallo estrechamente relazado?

Meter: iambic
Tus ojos
by Graciliano Chaverri

Todo en ti me enamora y me fascina:
tu seductora faz americana,
tu talle y tu figura soberana,
tu deslumbrante cabellera ondina.
Tu voz -que de tu boca purpurina
como cascada bullidora mana-
y esa arrogancia tuya de sultana
que es de una venus la actitud divina
Mas nada, nada, en mi
                  entusiasmo, tanto
me admira de tus gracias y me asombra,
como tus ojos en que amor destilas
Que el mismo Dios, por aumentar tu encanto,
en forma de astros condensó la sombra
y los puso en tus ojos por pupilas.

Meter: iambic
- 1449 - Argumento Libro XI
by Lope de Vega

En Ptolemayda, por ganar la espada
de don Juan de Aguilar hacen famosos
hachos los Capitanes valerosos,
y declararse Ismenia enamorada.
Alfonso la desprecia, y escuchada
entre unos verdes árboles hojosos
de Garcerán, rindieron sus hermosos
ojos el alma de fiereza armada.
En Tiro se corona Tarudante;
busca Isabel su esposo, y cuando piensa
gozarle vivo, se le muestran muerto.
Que el tiempo por instantes inconstante,
donde se espera el bien, pone la ofensa,
y sólo es cierto en él, el ser incierto.

Meter: iambic
VAVŘINEC
by František Gellner

Mnoho vody vlila
řeka do moře,
a smrt ulevila
mnohým od hoře,
co Řím vládl bez výhrady
nad zeměmi, nad poklady –
osudu se střežte zrady,
kdož jste nahoře!
Tehdy z Palestiny
do dědin i měst
mezi lidské syny
nové víry zvěst
nesli muži odhodlaní,
které pronásledování
neodstrašovalo ani
hrozné smrti trest.
Celé svazky byly
již tím popsané,
co vše zakusili
první křesťané,
skrývat před pohanskou sběří
musili se, ku večeři
házeli je divé zvěři
římští katané.
Císař Valerian
v říši římské vlád’,
byl to velký pijan
a měl ženské rád,
ale v srdci zatvrzelém
nové církve nepřítelem
byl tak jako v světě celém
nikdo druhý snad.
Mučednická sláva
je sic pěkná věc,
ale církve hlava
a s ní ovčinec
ze svého přec vyšli klidu;
jediný jen chladně bídu
i všechnu snášel, kněz, muž z Iidu
jménem Vavřinec.
Císař ved’ rád války
jako mnozí dnes
dívaje se z dálky,
aniž sám tam lez’.
Drahá věc to! Daně stále
rostly. Konečně byl ale
vymačkán lid dokonale,
mocnář bez peněz.
Avšak mocnářovi
k štěstí ministra
dal bůh v Modestovi.
Co to za bystrá
hlava byla! Šel vždy novou
cestou, v práci pro hladovou
pokladnici císařovou
platil za mistra.
Modestus byl státník,
jenž se zajímá
o kdekterý patník.
Věděl, jaký má
Vavřinec vliv – nad penězi
církve vládne! Znal, kde vězí,
vzkázal proň a řek’ mu mezi
čtyřma očima:
„Doneslo se mně, že
vzácných pokladů,
stříbra, zlata, spěže
máte hromadu.
Časové jsou nyní špatní,
otevř kapsu, zuby zatni,
prázdná pokladnice státní
jde k Vám o radu.
Dosud jsme Vás z kůže
dřeli, věšeli.
To se změnit může
rázem, příteli.
Budete moc’ na modlení
trčet až do omrzení
v době noční, v době denní,
jenom chcete-li!
Souvěrcům svým ještě
dnes vše vypovíš:
ze zlatého deště,
když mi vyhovíš,
vzejde vám pak nový směr tu,
ne-li, tak vás pošlu k čertu,
a že nerozumím žertu,
křesťane, to víš!“
Vavřinec měl sice
mnoho důvodů
rychle vytratit se
někam za vodu;
takto však se nerozhodne,
nýbrž přijde příštího dne,
ale nikdo neuhodne,
v jakém průvodu!
Starci otrhaní,
slepci, mrzáci,
žitím krutě štvaní
choří žebráci,
přemožení namáháním,
se vzdechy a s proklínáním
jak příšerný ohon za ním
táhli k paláci.
Modestus, chlap starý,
když to uviděl,
„Co to za maškary
přivádíš mi?“ děl.
Řekl Vavřinec mu na to:
„Toť náš poklad, naše zlato,
vše, co může nám být vzato,
co’s nám záviděl!“
Netěšila pána
zlatá tato žeň.
Vzkřikl na hejtmana:
„Nazpátky to žeň!
Nešetř holi, nešetř ranou,
kněze ale vezmi stranou,
ha! ten za tu podívanou
přijde na rožeň!“
Kněze k zemi strhli,
a byl odvlečen;
na rožeň ho vrhli,
když byl vysvlečen.
Zanedlouho nečekaně
„Obraťte mě,“ spustil na ně,
„chtěl bych na druhé být straně
stejně propečen.“
Když věc ta se stala,
ani nevíte,
jaká hrůza jala
svědky očité.
Děl se s nimi obrat náhlý,
bludy svoje odpřisáhli,
po milosti boží práhli
od příhody té.
K událostem těmto
podotknu radš’ hned:
Nevymyslil jsem to,
to by si se plet’.
Padla předminulé zimy
malá knížka do ruky mi,
stará, s listy zežloutlými,
a tam jsem to čet’.

Meter: trochaic
Sylvestr „Svornosti“.
by Emanuel Züngel

Nemožno dál – ta tam je síla má
a dechu ubývá mi každým krokem;
smrt sahá po mně chladným ramenem
a tíseň strašlivá mi ňadra svírá.
Ó běda, běda, sám již za to mám,
že v poušti této bídně dokonám!
Ba ano, dokonáš, a to vším právem,
nebť doprší co nejdřív lhůta tvá.
Co tísní pak tě v poslední té chvíli,
je vědomí jen všeho, co jsi spáchal
tu zlého, dobrého pak zanedbal.
Aj pomni na to jen a žel již toho!
Co zanechals tu nesplněných přání,
co tužeb, proseb, snů i nadějí!
Jak mnohé zní ti v uších žalné lkání
i výčitky, jež cenu ztrácejí,
anť přicházejí pozdě, pozdě již!
Byť bys i chtěl se všech jich pozbavit,
nic, pranic nemůžeš už napravit!
Ó běda mně! Co musím slyšeti!
Zlou zkázou zaplavil jsi české kraje,
bezčetné zničils statky, oběti
a hrůzu nevídanou šířil kol;
později strašlivou zas nákazou
rvals životy a mnoho šlechetných
ti lidí padlo bídně za oběť.
A cos dal medle za to v náhradu?
Co dobrého jsi pro nás učinil?
Zda dovedls nás v přístav bezpečný,
zda ukojil jsi dávné naše žaly,
zda vyplnil jsi vroucí naše přání
a vrátil nám, co naším bývalo?
Zda dostavěl jsi, co je započato,
zda usmířil jsi, co je rozhněváno,
zda vykonals, co tobě uložíno?
Nikolivěk – a proto žalně zmírej –
vědomí klidné, čisté nesprovázej
tě v lůno věčnosti, v tvůj temný hrob.
A jak pln nadějí byl příchod tvůj,
tak bez naděje hyň a odstupuj!
Nechtěj mu lát – nechť v míru skoná již,
i pomni, že i tvé dni sečteny
a běda tobě, v poslední-li chvíli
předstoupí před tě tvoje svědomí
a takto do duše ti pozahřímá!
Jeť právě zlem to pro vše ve světě,
žeť krátký všemu jenom život přán.
Co je to rok? jen malá času píď!
Sám člověk, jenž jich přečká celý řad,
přemnohé nechává tu rozděláno
i zanedbáno, k čemu nestačily
buď čas, buď síly, nebo schopnosti.
Nechtěj již lát – radš sobě příklad vezmi!
Každý se v kruhu vlastním porozhlédni,
v kde co vadí, kde co zanedbáno,
kde co je žádoucno neb potřebno,
hleď v pravý čas vše ještě napravit.
Kde vlastní síla tobě nedostačí,
spolči se s druhem rovna smýšlení
neb v bratrský vstup jiných druhův kruh,
jenž spojili se k zdárné činnosti
čarovnou, růžnou páskou svornosti,
kterážto divy činí jako bůh!
A vše, co vlasti k spáse, na oslavu,
co člověčenstvu nebo národu
neb rodině je k blahu, ku prospěchu,
se snahou úsilovnou každý čiň,
by požehnal ti bůh v tom hospodin!
Pak radostněji bude každý mřít
a zesnuv, v lidstva paměti dál žít!

Meter: iambic
242.
by Friedrich von Logau

Der Neid, der macht uns arm; wir hilten uns für reich,
Wann andre neben uns uns weren alle gleich.

Meter: iambic
44. Hraběnko! ty skrytá pod Kunickým
by Jan Kollár

Hraběnko! ty skrytá pod Kunickým
Hradem tímto v tichém ústupu,
Neklaď mi mé ptání v potupu,
Co jsi, Vilou? čili duchem lidským?
Láskali tě šípem loupežnickým
Vyhnala sem z lidí zástupu,
Či hněv stavěl tuto chalupu
A tě rouchem oděl pustevnickým?
Než buď kdo buď, aneb od kterého
Kraje koli, vy jí Kunice
Pohostinství přejte slavenského;
Jak mně ona přítulku též přeje,
Když mi z očí Sála, Lužice,
Balt neb Milek teplé selzy leje.

Meter: trochaic
1L: Harter, der du ohn' Erbarmen
by Betty Paoli

Harter, der du ohn' Erbarmen
Mich verletzest kalt und rauh,
Wirst bald glühen in den Armen
Einer reizbegabtern Frau!
Ruhig mag ich dieß erwägen,
Denn die Ahnung thut mir kund,
Was sich dann wird leise regen
Tief in deines Innern Grund.
Wenn, durchzuckt von deinen Küssen,
Stumm dein Lieb im Arm dir ruht,
Wirst du heimlich doch vermissen
Meiner Seele Kraft und Glut.
Wenn mit heitern Frühlingsscherzen
Sorglos froh sie zu dir spricht,
Wird dir's flüstern tief im Herzen:
»diese kennt die Liebe nicht!
Kennt sie nicht, so wie sie kannte
Jenes unglücksel'ge Weib,
Dessen Lieben flammt' und brannte
Sillverzehrend Seel' und Leib!
Ist's auch süß, sich hier zu sonnen
In der Schönheit Maienlust:
Um die tiefsten Qualen, Wonnen
Hat doch Jene nur gewußt!«
Strahlend wird in's Aug' dir brechen
Meines Herzens Glorienzier;
Und so wird mich treulich rächen
Einst dein eigen Selbst an dir.

Meter: trochaic
Auf die bleiche Farbe der  Doris.
by Johann Georg Gressel

Wenn Blitz und Donner fährt durch eines Menschen Seele/
So hat der Lebens-Geist das letzte Ziel erreicht?
Mein/
Dringt nicht

Meter: iambic
1L: Sehet dort! Aurora schaut
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Sehet dort! Aurora schaut
Ueber jenes Berges Gipfel,
Und nach seines Deckbetts Zipfel
Gähnt der alte Vater laut.
Höret auf! die Mütter schelten!
Höret auf! die Tochter muß
Jeden Tanz und jeden Kuß
Zwiefach sonst noch heut entgelten.
Hüllet euch, ihr Mädchen, ein,
Horchet nun im bunten Kreise
Auf der Tassen Klang, und leise
Stimmt in unsre Lieder ein;
Daß des Busens hohe Wellen
Nicht des Nebels feuchtem Duft'
Und der kühlen Morgenluft
Und dem Arzt' entgegen schwellen.
Aus der letzten Schaale Punsch
Laßt das Glas mit Dank uns füllen.
Dank den Vätern, denn sie stillen
Gern der jüngern Herzen Wunsch.
Lebt denn hoch, ihr guten Väter!
Reibt euch, zweifelnd, nicht den Bart,
Denn an eurer Nachsicht ward
Keiner von uns zum Verräther.
Auch den Müttern unsern Dank
Aus der bald geleerten Schaale,
Daß aus ihres Auges Strahle
Nicht den Töchtern drohet Zank.
Lebt denn hoch, ihr guten Mütter!
Aber laßt das Um-sich-schaun.
Selbst an eurem Unvertraun
Wird kein edler Mann zum Ritter.
Füllet nun zum letztenmal
Eure Gläser bis zum Rande.
Leb' und schlafe wohl, Amande!
Und gedenk' an diesen Saal.
Gute Nacht, ihr Schönen alle!
Gleich sey eure Phantasie
Unsrer Tänze Melodie,
Und an Freude diesem Balle.

Meter: trochaic
Panu H.
by Karel V. Rais

Ten že vštípí učitelstvu
lásku k rodné řeči?
Vždyť je cizák tělem, duší!
Před cizotou klečí!!

Meter: trochaic
Finge dentro de sí un infierno, cuyas penas procura mitigar, como Orfeo, con la música de su canto, pero sin provecho.
by Quevedo

A todas partes que me vuelvo veo
las amenazas de la llama ardiente,
y en cualquier lugar tengo presente
tormento esquivo y burlador deseo.
La vida es mi prisión, y no lo creo;
y al son del hierro, que perpetuamente
pesado arrastro, y humedezco ausente,
dentro en mí propio pruebo a ser Orfeo.
Hay en mi corazón furias y penas;
en él es el amor fuego y tirano,
y yo padezco en mí la culpa mía.
¡Oh dueño sin piedad, que tal ordenas,
pues, del castigo de enemiga mano,
no es precio ni rescate la armonía.

Meter: iambic
X. Zde leží kovářovic Anna,
by František Hajniš

Zde leží kovářovic Anna,
Jenž umřela co čistá panna,
V desátém roce věku svého,
Nedojdouc stáří vysokého;
A že v tak outlé zvadla mládi,
Rodiče nejsou tomu rádi.

Meter: iambic
„Přijde Vesna, přijde,
by Rudolf Mayer

„Přijde Vesna, přijde,
Zbav se trudu, srdce mé.“
Slunce teple zasvítilo,
Nebe již se vyjasnilo,
Blahé ptáče zapělo,
Proč bys ty jen truchlelo, –
Zbav se trudu, srdce mé.
„Přijde Vesna, přijde,
Zbav se trudu, srdce mé.“
Tisíc stromů zelená se,
Tisíc poupat rozvíná se,
Z nich přec jedno jediné
Pro tebe se rozvine, –
Zbav se trudu, srdce mé!

Meter: trochaic
La traición
by José Selgas y Carrasco

¿No lo ves? Ahí está: la tierra
                     dura
cubre el oprobio de su polvo inerte;
preso por las cadenas de la muerte,
al fin lo encarceló la sepultura
Míralo bien, porque su sombra oscura
la negra mancha de su vida advierte,
y hoy quién sabe ¡infeliz! si en
                  justa suerte
todo el rigor de la desdicha apura
No los nombres; no vive, y no
                  nos toca
abrir su historia, que al olvido incita
y a dolorosa reflexión provoca
Lleva en su fama la sentencia escrita;
la palabra traición guarda en tu boca,
porque si la pronuncias resucita.

Meter: polymetric
Václav z Budova.
by Jan Pelíšek

V zlaté Praze před radnicí
se předivná veselka chystá;
ženichy, hle, šedých kšticí
jsou slovutní ctitelé Krista;
a prstenem snubním jsou okovy,
a oltářem příšerné trámoví
a kat je knězem.
Venku Lichtenštein chtě nechtě
zří tlačit se diváků kruhy
k oddavkám, jež české šlechtě
byl připravil Ferdinand Druhý.
Tam v radnici vyniká z ženichův čet
pán Václav z Budova, velebný kmet,
zrak jen mu září.
Byl tak mnohou poznal zemi
i víry a života taje;
chloubou svou jej zvaly sněmy
a hvězdou svou české ty kraje;
i od králův býval i od lidu ctěn;
než přec za svůj nejkrasší, největší den
ten dnešní vítá.
Náhle s tváře rázovité
mu šlehají nevole plamy:
Blíží se dva jezuité,
Říma to družbové známí.
„Ó zdráv budiž“ – lichotí – „slovutný pán!
My přišli jsme vychvátit z pekelných bran
mu jeho duši.“
Stařec na to: „O mou duši
že rozmilí patres se hlásí?
Aj, toť sotva z vás kdo tuší,
jak blažen jsem jistotou spásy.
Ó vězte, i v hrůze, jíž nyní jdu vstříc,
mne od Boha nemůže odloučit nic,
ni smrt, ni peklo!“
„Ach, pán sebe sama šálí!
Dle Písma i na živém dřevě
neví nikdo, zůstává-li
zde v milosti Boží či v hněvě.“
Tak jeden z nich prchlivě v odvetu dal;
však hned na to ruce své skroušeně spjal
a zbožně vzdechl.
Václav z Budova se vztýčil:
„Tak lhouce, mne získati chcete?
Aj, toť satan, by mne sklíčil,
své sluhy sem posílá kleté.
Však Budovec nikdy se neuměl bát!
Nuž, kdo že vás učil tak odvážně lhát
ve jménu Páně?
Což jste nečtli: Nás skrz Krista
Bůh k spáse, ne k hněvu zde chová?
Což vám tajna Písem místa,
kde Pavlova jásají slova:
Já vím, v koho věřím; a item, já vím,
že koruna slávy mi Vévodou mým
se strojí v nebi!?“
„Ach,“ – pad v řeč mu jezuita –
„jak bloudí ty pikhartské hlavy!
Ten, co korun slib tak vítá,
tu větu jen o sobě praví.“
„Jen o sobě? Nepraví: Mně jako všem,
kdož milují Pána? – Proč zůstáváš něm?“ –
A lháři mlčí.
Kmet však horlí bez úlevy:
„Má Loyola takovou plevu?
Řekli jste, že žáden neví,
zda v milosti jest tu či v hněvu;
nuž, zde máte bibli, svůj vtip nechte znět;
to slovo, jímž útočil na mne váš ret,
kde stojí psáno?“
Vyslančíkům Říma nyní,
jak zdá se, je parno v tom boji;
mlčí, až z nich jeden míní:
„Snad u Timotea to stojí.“
I propukl Budovec v pohrdy smích;
pak k hněvnému pokynu pravici zdvih
a zvolal: „Vari!
Bible cizím jest vám světem
a jdete co Kristovi posli
k Jana Husa českým dětem?
Pryč ode mne, odstupte, osli!“
I našli ti mistři dva hned dveří směr
a zmizeli, jako když do skalných děr
se skryla zmije.
Zatím Šlika před radnicí
kat s nevěstou smrtí už pojí.
A za nedlouho – úsměv v líci –
i Budovec u špalku stojí.
A hladě si šedivou bradu svou dí:
„Mé šediny, jaké jste došly to cti!
Den slávy svitá!“
Na to pak se loučí s Prahou
a s víry i národa braty,
za svou vlast se modle drahou,
za Sion i za svoje katy.
A zavířil buben – zžas diváků kruh –
meč zasvištěl – – chrabrého písmaře duch
se vznesl k Pánu.

Meter: amphibrachic
ROMÁNTICA
by Zoilo J. Hilario

Tú, sobre todos mis sueños, tú, sobre todas mis flores
y para gloria de glorias, sobre mi alma y corazón.
Tú, sobre todos mis versos, sobre todos mis dolores,
tú sola en mi mundo azul como si tú fueras Dios:
Princesa mía, amor mío, rosa entre todas las rosas,
seamos dos Cristos de pié sobre el duelo universal.
Así mejor cantaremos. No temas que las hermosas
notas ahogue el tumulto de las olas de su mar:
Que los dos, ¡oh vida mía! con nuestro cariño á solas,
dominaremos las furias de las restallantes olas
con los acordes triunfales de nuestra fuerte canción;
Que no importa que ese mar en sus sueños delirantes
alce sus aguas á modo de unas montañas gigantes,
que también nos alzaremos como una reina y un dios.

Meter: anapestic
CHVÍLE SVĚTLA A VZDUCHU
by Stanislav Kostka Neumann

V úžlabině,
jejíž stráně jsou tak hrozně neprůhledné,
že ti život bez obzorů uvadá a bledne,
mezi vrchy,
kde však ještě příroda má zdravý kořen,
bujnost, prudkost, plodnost, růst, jenž trvá nepokořen,
u potoka
tenké vody, která na srpnovém jasu
zvolna zarůstajíc mizí v balvanech a kamení,
denně téměř kradu lakomému času
jednu chvilku,
chvilku klidu, světla, vzduchu,
radosti a vzruchu,
chvilku smíření.
Celý nahý,
myslím také zcela prostě, pohansky a naze,
zrosen vystupuje z chladu v jižní žár,
na hořících ňadrech země ukřižován blaze
ležím bez bázně a studu, mezi tvary tvar.
Průtrž paprsků mi zlatí osmědnuvší tělo,
jako zlatí živočichy, byliny i tes,
připadám si jako vítěz nade vším, co chtělo,
abych zbídačen a vyhladověn kles.
Čichám vodu, čichám trávu,
horké vůně pod lesy,
hmatám kůži zhedvábnělou,
vlastní kůži vřelou,
dávám smyslům arkadickou stravu
pod širými nebesy.
Okamžik jen
slunci tváří ve tvář nahý na nahotě země
mohu takto okoušeti přepokojné věci –
aspoň se mi tyto chvíle vpolíbené jemně
zdají pouhým okamžikem v naší dusné kleci:
otevřu si dvířka, na světlo si sednu,
nebi do hlubin a vodě ke dnu
podívám se, vydechnu a křídly zamávám
a pak navracím se v prach a šero klece –
och, co bídy světa unesou tvé plece,
smrt a mor a bolest ke chlebu tu mám –
a v té plenérové chvilce teprve
uvědomuji si soumrak, v kterém tonu,
nemocniční puchy, věci od krve,
hnisu výtoky a hudbu stonů,
denní divadlo své, denní zábavu
otupělé mysli –
červotočina nám přitom padá na hlavu
v díře syslí.

Meter: trochaic
Pochlebník.
by Štěpán Leška

Otázka.
Kterak zpochlebníka můžeme zýsk vzýti?
Odpověd.
Snažujme se tacý, jakž on mluví, býti.

Meter: trochaic