PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
O tom našem dědečkovi. (5.)
by Jan Václav Tůma

Když si malé dítky hrají,
dědeček si hraje také,
opravuje, ukazuje
nové hry jim všelijaké.
A kdo by se tomu divil?
nejbližší je zima květu,
a ten stařec s šedinami
nejbližší dětskému světu.

Meter: trochaic
PŘEDZPĚV
by František Serafínský Procházka

V tmách nejhorších, jež vládly duším
všech věků, chvěl se bílý jas
jak hvězdný průsvit nad ovzduším
a tlumen, dušen neuhas.
To touha byla volně žíti
a nitro své si řídit sám,
své vlastní Pravdy příkaz ctíti
a Světlem vlastním čelit tmám.
Za Pravdu světlou lány věků
jsou rudou mízou bohaty,
za Lásku světlou ke člověku
mluvila oběť Golgaty.
Však marna byla – doba míjí,
a příkaz Lásky zašlapán,
Řím Kristův pouta lidstvu svíjí,
a světem vládne Vatikán,
jenž beránky měl bílé pásti
a Boží Láskou duším vlásti –
ne pastýř duší – těl je pán.
A lidstvem občas vzplanutí šlehne
jak očistné blesky oblohou,
krev žhavější v žíly otroků vběhne,
však řetězy střásti nemohou.
To seménko síly pozvolna klíčí,
než z půdy se vzepne pevným pněm,
až posléze šíj se přece jen vztyčí,
a povstane člověk, Bůh je v něm.
Dva muži jdou, ten v pyšné slávě
od jihu kráčí k severu,
jest oděn v násilníků hávě,
ctě světských knížat nádheru.
Nehříšný hříšník, svatý, silný,
nástupce Kristův, jediný,
s korunou trojí, neomylný,
uprostřed skvělé družiny – –
a jemu v ústret skromnou poutí
z Čech sluha Páně přichází,
chtě hlasu srdce poslechnouti,
ctě Pravdy Boží příkazy.
Je chud a prost, však silen vírou,
a zákon Páně jeho štít,
je sám, však vlastí šírošírou,
slyš, tisíce s ním srdcí bít,
Ti dva, ten primas v hermelínu,
a on – dva meče sobě vstříc.
Z Čech tisíc očí hledí k Rýnu,
a vlast se chvěje čekajíc,
zda zvítězí, zda nepodlehne
a svést se nedá ze svých práv.
Zda z poznané se Pravdy nehne
a do vlasti se vrátí zdráv.
Utište se v nepokoji,
přišla chvíle spásy vám,
krásný duch neklesne v boji,
slunce vzchází proti tmám.
Požehnání čin se chystá
toho, jenž se neleká,
k slunné výši vznese čistá
víra zase člověka.
Sedmerou klatbou ztížím tvé čelo,
řetězy spoutám ruce tvé,
strádáním zničím ducha i tělo – –
Můj jsi! V mé moci strašlivé.
Kvítím sypte cestu apoštolu Páně,
nezlekán jde, vyšším hlasem povolán,
zmučte jej a zkrušte, poplvejte skráně,
vítěz bude přece slavný, nezdolán.

Meter: polymetric
Zueignung
by Karoline von Günderode

Ich habe Dir in ernsten stillen Stunden,
Betrachtungsvoll in heil'ger Einsamkeit,
Die Blumen dieser und vergangner Zeit,
Die mir erblüht, zu einem Kranz gewunden.
Von Dir, ich weiß es, wird der Sinn empfunden,
Der in des Blüthenkelchs Verschwiegenheit
Nur sichtbar wird dem Auge, das geweiht
Im Farbenspiel den stillen Geist gefunden.
Es flechten Mädchen so im Orient
Den bunten Kranz; daß vielen er gefalle,
Wetteifern unter sich die Blumen alle.
Doch Einer ihren tiefern Sinn erkennt,
Ihm sind Symbole sie nur, äußre Zeichen;
Sie reden ihm, obgleich sie alle schweigen.

Meter: iambic
ZBLOUDIL JSEM.
by R. Bojko

Nemocné slunce odraných polí
se chorými prsty dotýká dnes.
Cos naříká ve mně, nesnesně bolí,
cos stená jak těžce raněný kdes.
Utrh' se list jak s dívčích rtů povzdech,
s gracií tichého smutku do trávy pad'.
Zbloudil jsem v černých, mlčících hvozdech,
do světla cesty již nikdy nenajdu snad.
Zbloudil jsem v pustá, ponurá místa,
kde prolitou krví nasákl mech.
Ubili víru v sladkého Krista,
v lásku a lidství, bratrství všech.
Ubili víru v budoucí jitra,
soucitná srdce, světla a blesk – –
Z čeho jen žíti budu zde zítra...?
Čím bolest svou uspím, životní stesk...?

Meter: polymetric
Jsme malý sbor – přec svírají
by Jiljí Vratislav Jahn

Jsme malý sbor – přec svírají
nás tolikeré tísně
a marně plaší nesvornosť
dech smíření, dech písně.
A běda nám, kdož sledujem
své skvělé ideály
a přec živíme naděje,
ač vyplnění v dáli:
nerozumíme životu,
neznáme jeho přání,
nevíme, jak je záhubné
nezištné odříkání!
O svrchovaná moudrosti!
prv čisté vlastenectví
a teď, nad hrobem proroků,
ni krok již bez soběctví?

Meter: iambic
A Alonso Pérez de Montalbán, en la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán, su hijo
by Antonia Jacinta Barreda

No cubra el rostro, venerable anciano,
el diluvio de lágrimas que viertes,
que serán con tu lástima dos
                     muertes
que enternezcan el pecho más tirano
Ya no te obliga sentimiento humano
si a tanto extremo prodigioso adviertes,
porque llorando el mundo de mil
                     suertes
tu llanto suple el cielo soberano
Mas ¡ay! que no es consuelo suficiente
al dolor que te oprime, tan prolijo,
aunque a la piedad mía más le cuadre
Porque, aunque llore el mundo amargamente,
no hay quien a un padre llore como un hijo
ni quien a un hijo llore como un padre.

Meter: polymetric
25. GOtt ergreifft man nicht.
by Angelus Silesius

Gott ist ein lauter nichts/ Jhn rührt kein Nun noch
Hier:
Je mehr du nach Jhm greiffst/ je mehr entwird Er dir.

Meter: polymetric
- XI - Acto tercero, Angelio
by Mira de Amescua

Sale a la plaza el toro de Jarama
como furia cruel de los infiernos.
Tiemblan los hombres porque son no eternos,
cual huye, cual en alto se encarama.
Herido el toro, en cólera se inflama.
Mármoles rompe con vidrios tiernos.
Hombres de bulto le echan a los cuernos,
y allí quiebra su furia, bufa y brama.
Soberbia fiera soy, nada perdono;
tres partes derribé de las estrellas
para que al coso de este mundo bajen.
Heridas tengo, y por vengarme de ellas
coger no puedo a Dios, que está en su trono,
y me vengo en el hombre, que es su imagen.

Meter: iambic
- LVII -
by Francisco de La Torre

Filis, más bella y más resplandeciente
que el claro cielo y que el ameno prado;
este gamo de flores coronado
que a su madre quité, te ofrezco ausente.
Riyéndoseme ahora dulcemente.
me lo pidió Testiles; mas cansado
me tienen ya sus risas; que tu helado
ceño me ha de perder eternamente.
A ti le doy y a ti también te guardo
dos tórtolas hermosas y una bella
garza que ayer cogí del monte al río.
Y si el amor de Tirsis por el mío
quieres dejar, escoge tú de aquella
manada mía un toro blanco y pardo.

Meter: iambic
- 3 - Que desfavorece la patria los hijos propios, con el ejemplo del excelente Camoes
by Lope de Vega

En esto de pedir, los ricos, Fabio
saben muy bien las enes y las oes,
porque por más que la grandeza loes,
no topa con su altura mi astrolabio.
Con ser divino, que llegar al labio
no tuvo el fénix Portugués Camoes,
y envuelven su cadáver en aloes
después de muerto contra tanto agravio.
Con dos laureles fue tan importuna
de espada y pluma su contraria suerte,
que no le dio favor persona alguna.
Decid, si algún Filósofo lo advierte,
¿qué desatinos son de la fortuna,
hambre en la vida y mármol en la muerte?

Meter: iambic
Ergöttlichung
by Theodor Däubler

Athenerinnen sehn des Friedens Freude,
Als Göttin ihrer Stadt, nach altem Streit:
Sie bringen Opfer, kommen dienstbereit,
Daß lang der Krieg kein schweres Gut vergeude!
Die Herden bleiben fett, verschont von Räude:
Die Friedensfrau, mit freundlichem Geleit,
Umsorgt das Plutos-Kind, voll Zärtlichkeit,
Und strahlt am Markt vor marmornem Gebäude.
Das Weib zur Wohlheit kam aus Westen angezogen,
Eleusis' Tor gibt Reichtümer der Welt:
Athen, dem kostbaren, ist Glück gewogen.
Ein Dreifuß ward vor die Gestalt gestellt,
Von Täubchen bleib der Weihaltar umflogen!
Mein Purpurteppich glüht dahingewellt.

Meter: iambic
- LV -
by Argensola

El lamentable son del campo griego,
los golpes fieros del troyano fuerte,
mil espantosos géneros de muerte,
y en suma cuanto pueden hierro y fuego.
Aquiles oye y mira con sosiego,
sin que se duela de su adversa suerte;
antes tañe su lira y se divierte,
y al sol confunde la piedad y el ruego.
En él vive la injuria solamente
de que Briseida bella, su querida,
de Agamenón por fuerza ocupa el lecho.
Y así consigo mismo es inclemente,
pues de su gloria, que es lo más, se olvida:
tanto puede la fuerza de un despecho.

Meter: iambic
Východní otázka.
by Josef František Karas

Na Balkáně Turčína,
zločiny jenž nasák,
chytli Slávi za bradu,
zahráli mu třasák.
A pan Turek třásl se
v převeliké muce –
a když nejhůř bylo mu,
k Rakousku vztáh’ ruce:
„Honem, páni, pomozte,
Slovanstvo mne trápí,
hajte slavné status quo,
rychle, neb čas kvapí.
Slované si stěžují,
že jsem jim vlád’ krutě –
a já přece vládl jim
jenom černožlutě.
Nechcete-Ii blamovat
svoje vlastní činy,
musíte mi hájit trůn,
nebo dáti jiný.“
A ve Vídni strčili
hlavy dohromady:
„Pravdu Turčín povídá,
zná on naše spády.
Musíme mu pomoci,
ať to co chce stojí...“
A německé žurnály
hlučno troubí k boji.
„Zabili nám Prochasku,
to nás velmi pálí,
tři sta třicet osm ran
do něho jsou dali,
tělo jeho vysvlekli,
po ulicích vlekli,
jeho hlavu do Srbska
nesli vrazi vzteklí.“
Znělo to jak pohádka,
pohádkou to bylo:
naše milé Rakousko
opět prohloupilo.
Bohužel, ne poprvé,
naposledy též ne,
svět se bavil pohledem
na křiklouny směšné!

Meter: trochaic
Eine Singstimme.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

„ich bin ein Preuße,“ singt nur einer,
Die andern aber brummen drein.
Das klingt wahrhaftig, als ob keiner
So recht ein Preuße wollte sein.
O fände doch das Brummen Anhang
Und ließ' uns solch ein Singsang kühl,
Das wäre schon ein guter Anfang
Von deutscher Einheit Vorgefühl.

Meter: iambic
1.
by Luise Büchner

Kam die Liebe in mein Herz gezogen,
Kam nicht wie ein heitrer Sommertag,
Kam nicht wie das junge Grün im Walde,
Wie die duft'ge Blume auf der Halde,
Kam wie Noth und bitt'res Ungemach.
Wohl ist wie ein Sommertag sie kommen,
Aber ganz von Staub und Gluth erfüllt;
Wie das Grün vom nächt'gen Frost verheeret,
Wie die Blume, die der Wurm verzehret,
Eh' die Knospe sich noch ganz enthüllt!
Anders, anders ahnte sie die Seele,
Anders hoffte sie mein pochend Herz;
Aber, ob sie mir im Festgeschmeide
Sei erschienen, ob im Trauerkleide,
Nimmer tausch' ich meinen süßen Schmerz!

Meter: trochaic
Regen, Regen!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Regen, Regen,
Himmelssegen!
Bring' uns Kühle, lösch' den Staub
Und erquicke Halm und Laub!
Regen, Regen,
Himmelssegen!
Labe meine Blümelein,
Laß sie blüh'n im Sonnenschein!
Regen, Regen,
Himmelssegen!
Nimm dich auch des Bächleins an,
Daß es wieder rauschen kann!

Meter: trochaic
VEČERNÍ KRAJINY. (Zem zaduněla při té hrozné ráně,)
by Jaroslav Vrchlický

Zem zaduněla při té hrozné ráně,
do které bouř se celou silou slila;
mrak roztrhl se na západní straně,
a zjevno bylo – bouře dozuřila.
Pár malých blesků v rákos zapadalo,
pár ozvěn táhlých z hloubi zadunělo,
a v topolech se světlo pousmálo,
to v okénku se u přístěnku chvělo.
Tam jistě modlili se při hromnici,
teď oddechli si – okna otevřeli,
a nyní vidím, kterak shasli svíci,
by za svou tichou prací dále spěli.
Mlýn klepe zas... Zní život v stromů stínu
a z luhů vstává, proudí silná vůně,
jde z balšámu luk, z metlic, planých kmínů
i z leknínů, jichž plna vodní tůně.
Na západě shasíná slunce v slávě,
jak vítěz po bouři se hrdě vznáší,
tříšť drahokamů hází ve klín trávě
a zlatým prachem do topolů práší.
Ó, taký večer míti v žití sklonku,
i umíraje dávat zář a plání!...
Ó, písni moje, budiž rovna zvonku,
jenž teď se ozval nad ztišenou strání.
Sij mír a klid svou notou sladkozvukou,
po bouřích všech všem srdcím zoufajícím,
když zvoník, mdlou jenž rozhoupal tě rukou,
sám klidným stínem bude v prachu spícím!

Meter: iambic
Daß Zehende.
 Der Abgeleibte Seelige.
by Angelus Silesius

O GOtt wiewol ist mir! mein Leiden ist verschwundẽ
Die Schmertzen sind dahin/ die Trübsal hat ein End’/
Und alles Hertzeleid ist von mir abgewendt:
Ich bin nu Kärkerloß und seeliglich entbunden:
Ich habe Freudenreich gesiegt und überwunden:
Kein Feind berührt mich mehr/ uñ was man böse neñt:
Es wird mit keinem Weh mein frö-lich sein getrent.
Ich habe wahre Ruh/ und wahre Lust gefunden.
Der Himmel lacht mich an/ die Engel nehmen mich
Sambt allen Heiligen mit Freuden untersich.
Ich bin so voller Trosts daß ich fast überfliesse:
Ich habe was ich wil/ und wil was ich geniesse:
Ich habe nu genug: man führt mich wie ich bin
Zu meinem Bräutigam und süssen JEsu hin.

Meter: iambic
DITHYRAMB SMYSLŮ
by Emanuel Lešehrad

Živote bohatý, skvoucí:
V oblačných radostech světských,
které nás úsměvy blaží,
v žíravých mukách a strastech
klopotné vezdejší pouti,
v storukých možnostech práce,
v rozkošném mámení lásky
nebesa otvírající,
v šumění křídel, jež básník
rozpíná opojně vzrušen
při zvucích sférické harfy,
v úrodných pochybách ducha
teskného občasným zmatkem,
v účelné únavě těla
pod tíží polibku tvého,
v úmrtích, z nichž opět vzchází
nezmarná naděje v život,
žehnám ti za sladké věno:
smyslovou schopnost.
V lijavci výtrysků květů
ze země vyvěrajících,
v barevném světélkování
klidného hvězdného moře,
v nádherách přírodních zjevů
sytících nadšením nitra,
v bludišti budov, soch, maleb,
umění všech dob a věků,
ve slastném jiskření pleti
vnadného ženského těla,
v pohledu objímajícím
města a hory a vodstva,
bědnost i bohatství lidí,
žehnám ti za sladké věno:
nádheru zraku!
Živote vševládný, mocný:
V chaosu vichřice zvuků,
v jediný vyznívajících
úchvatně velebný chorál,
v lomozu válečné vřavy,
v houslovém štěbetu ptačím,
v soutěži hudebních skladeb,
v hukotu otrockých strojů,
v živelné vesmíru hudbě,
která nás protéká, pojí,
mluvíc k nám božskými ústy
neslyšnou, nadhmotnou řečí,
žehnám ti za sladké věno:
nádheru sluchu!
V upřímném objetí hmoty
ukrutné často a drsné,
v boji, jejž nabízíš tvorům
hladovým doteků věcí,
v závratné hostině těla
milencem dotýkaného,
v nevinném laskání děcka,
matka jež na klíně hýčká,
žehnám ti za sladké věno:
nádheru hmatu!
Živote zázračný, světlý:
V lahodném přílivu vůní,
kterými z jara a v létě
zaléváš kytici zemskou,
v proudění rozkladných pachů,
které zas v proměnách skrytých
mění se v oceán vůní,
žehnám ti za sladké věno:
nádheru čichu!
V různosti pokrmů zemských,
jimiž dar ducha nám vzkvétá,
v nápojů kouzelné síle,
těly jež účinně proudí,
v požitku draždidel svůdných,
nervů tkáň rozchvívajících,
žehnám ti za sladké věno:
nádheru chuti!
Živote vysoký, slavný:
přes všechny překážky jsoucna,
kterými zpestřuješ cesty,
přes prohry, osud jež chystá,
k novým by vzpružil nás činům,
přes krutou bídu, jež bývá
nejčistším řečištěm krásy,
přes všechna zoufalství planá,
ke kterým doháníš lidi,
aby tím poznali spíše
ovoce věčné tvé lásky,
žehnám ti za sladké věno:
dar lidských smyslů!

Meter: dactylic
- XXXIII -
by Lopez de Mendoza

Porqu'el largo vivir nos es negado,
ínclito rey, tales obras faced
que vuestro nombre sea memorado;
amad la fama e aquélla temed.
Con vulgo alegre, mano e reposado
oíd todos, librad e proved;
fazed que ayades las gentes en grado,
ca ninguno domina sin merçed.
Commo quiera que sea, comendemos
estos dos actos vuestros por derechos,
pues que el principio es çierto e sabemos
en todas cosas ser lo más del fecho;
e reffiriendo graçias os amemos.
que es a los reyes glorioso pecho.

Meter: polymetric
1L: Allein, allein in mitternächt'ger Stunde,
by Louise Otto

Allein, allein in mitternächt'ger Stunde,
Und mitternächtig finster ist mein Leben,
Am Horizonte will kein Strahl mir Kunde
Von einem lichten Morgenrote geben.
Die Thrän nur, die mir im Auge hängt,
Sie ist mit mir, sie ist mir treu geblieben,
Ein flehend Kind, das sich hervorgedrängt
Und das man nur aus Mitleid nicht vertrieben.
Allein, allein – die Liebe ist begraben,
Ich selbst bin nur die bleiche Trauerweide,
In deren Zweige sich verwandelt haben
Mein Liebesjubel, meine Liebesfreude;
Und was mich sonst an andre Herzen band,
Mich ließ als Epheu manchen Stamm umranken,
Das hab ich all als nichtgen Traum erkannt –:
Der Epheu muß allein im Freien schwanken.
Allein, allein! doch Du bist mir geblieben,
Die mit dem Kind zu Spiel und Fest gegangen,
Die für der Jungfrau frühlingselig Lieben
Die Töne fand, die nur von Liebe klangen.
Du, die mir ihren Zauberstab verlieh,
Die Nacht zu hellen, wo sie mich umdunkelt,
Du bist mir treu, bist mein, o Poesie,
Sei auch der Stern, der diese Nacht mir funkelt.
Ja sei ein Stern an meinem Abendhimmel,
Sei Du mir selbst ein treuer Hesperus.
Doch in des Lebens, in der Zeit Gewimmel
Strahl andern als des Morgensternes Gruß,
Ob abendlich mir Aug in Thränen taut,
Ob in mir Nacht – was brauchts die Welt zu wissen!
Die Welt, für die ein neuer Morgen graut,
Der sie aus Traum und Schlummer aufgerissen.
Und diesem Morgen jauchz' auch ich entgegen,
Wo wir der Freiheit Sonnenaufgang feiern,
Den heißen Erntetag, wo reichen Segen
Von langer Saat wir sammeln in die Scheuern.
Das Los, das einer jungen Blüte fiel,
Wer wird nach dem bei solcher Ernte fragen?
Ob sie verwelkt, geknickt an ihrem Stiel –
Nehmt sie zum Festkranz auf dem Erntewagen.
Nein, nicht allein! – will mich auch niemand lieben –
Will niemand meines Herzens Qual verstehen –
Muß jedes Band zerreißen ud zerstieben
Weithin zerflatternd in die Lüfte wehen:
So nehm ich dieses Herz das ungezähmte
Und leg es meinem Vaterland zu Füßen–
Das sich um eines Menschen Schicksal grämte –
Dies Herz soll nur dem Ganzen sich erschließen.
Und an die Armen sei's dahin gegeben,
Die obdachlos vor prächt'gen Häusern stehen
Und hungerbleich die leere Hand erheben,
Auf die verächtlich stolz die Reichen sehen.
Die kleine Münze, die ich Euch kann weihen,
Ihr Armen lindert wenig Euren Schmerz
Doch hör ich Euer Rufen, Euer Schreien,
So fleh ich Euch: »nehmt Ihr, nehmt Ihr mein Herz!«
O könnte ich aus allen Euern Jammern,
Aus allen Freveln, die an Euch geschehen
Aus aller Not in Euern öden Kammern,
Vor denen Laster als Versucher stehen.
Könnt ich ein Lied aus diesen Allen weben
Und könnt es laut auf allen Gassen singen –
Dann sollten wohl viel starre Herzen beben,
Viel Augen übergehn, viel Ohren klingen.
Nein, nicht allein! – ich will nicht fürder träumen
Vom eitlen Herzen, das nach gleichem strebte,
Will Herz und Schmerz nicht, Not und Brot nur reimen
Und will es büßen, daß ich selbst mir lebte.
Mich segnet ja der Himmel doch durch Lieder,
Wenn er mir auch verweigert Gut und Gold,
Was er wir giebt – den Armen weih' ichs wieder
Ein Liebeszeichen, das ich gern gezollt.

Meter: iambic
Siegslied .
by Clemens Brentano

Fangt an zu singen,
Die Trommel rühren,
Zertrennt ist Pharaos groß Heer;
Laßt Saiten klingen,
Und jubiliren,
Verschont hat uns das rothe Meer.
Hat nachgelassen
So stark zu fliessen,
Gestanden wie die Mauren fest;
Durch gute Straßen,
Mit trocknen Füssen
Gehn wir hindurch, wir sind getröst.
Will Moses führen
Das Heer der Männer,
Kommt ihr zu mir ihr Jungfräulein;
Mein Heer zu zieren,
Trotz euch Bekenner,
Bin Aron ich die Schwester dein.
Weil wir entronnen
Den Wasserwellen,
Sollt ihr der höchsten Majestät
So viel vergönnen,
Ein Fest anstellen,
Und singen, daß der Osten weht.
Der Thau wird fallen,
Und euch begiessen,
Herab vom hohen Himmelsblau;
Ihr sollt vor allen
Das Herz erschliessen,
Dem Honig süssen Himmelthau.
Dann wird benetzet,
Was vor geblieben,
Und ohne dies wohl Frucht gebracht;
Zugleich ergötzet,
Mehr angetrieben,
Was ausgedorret und verschmacht.

Meter: iambic
14. Auff den Varen
by Andreas Gryphius

Varen laß numehr ab/ laß ab von deinen Ligen/
Der leugt ohn alle Frucht der nimand kan betrigen.

Meter: iambic
Individuell
by Karl Henckell

Ich trat in keinen Orden,
Rühm' mich nicht Heid' noch Christ,
Zog doch auf eignen Wegen
Dem Liebesheil entgegen,
Dadurch ein stiller Segen
Mein süßer Schatz geworden ist.

Meter: iambic
XI. V objetí kříže.
by Xaver Dvořák

Těch vroucích opojení
nemohu zapomnít,
tak kříže na rameni
svou hlavu chtěl bych snít.
O lásce Tvé, jež s nebe
Tě stáhla vášnivá,
jež touhou vzdáti sebe
až k smrti omdlívá.
Jež nikdy nepoleví
i v křeči smrtelné,
své hloubky do dna zjeví,
své srdce rozetne.
Své oči zavře v snění,
ten omračuje hod,
kdo bloudí v zatracení,
ó všichni jsou jí vhod.
Svou výhní opojena,
chce tisknout všechen svět,
tak věčně rozevřena,
chce věčně krvácet.

Meter: iambic
Nahen des jüngsten Tages.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Nun wachet All'! Es naht der Tag,
Vor dem die Welt erzittern mag,
Die Christenheit, die Juden und die Heiden.
Viel Zeichen wurden ausgesandt,
Daran wir seine Näh' erkannt,
Wie uns die Schrift untrüglich kann bescheiden.
Die Sonne hat den Schein verkehret,
Untreu' den Samen ausgeleeret
Allwärts über Feld und Rain.
Der Vater bei dem Kind Untreue findet,
Der Bruder seinem Bruder lüget,
Die Geistlichkeit in Kutten trüget,
Statt Gott der Menschen Herz zu weihn.
Gewalt siegt ob, des Rechtes Ansehn schwindet:
Wohlauf! hier frommt nicht müssig sein.

Meter: iambic
La montaña
by Evaristo Méndez

Ya viste su coraza de nevada el gigante
Tupungato, y duerme en su lecho milenario
Es un bruñido espejo la nieve
                  y la distante
luna refleja en ella su rostro visionario
Precursor de tormentas, da su
                  gran voz vibrante
el viento, y va arrastrando
                  por el enorme estuario
del valle, su armonía quejosa y sollozante,
quejosa y sollozante por el enorme estuario
De las nubes desfilan las fantásticas tropas;
en retirada llevan sus desgarradas ropas,
van despacio, esperando que llegue la luz diurna.
Y con hondo cansancio, con enorme desvelo,
va tan sólo la luna peregrinando el cielo
en esa formidable desolación nocturna !

Meter: polymetric
Achtes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

Die Mahlerin vernahm fast mit Beleidigung
Den schnellen Gegensaz, den sie zwar in sich schlung;
Hier aber trat sie vor, den Streit zu unterbrechen:
„erlaubet „, sagte sie, mir auch ein Wort zu sprechen!
„der Künste Ziel beruht auf Wahrheit und auf Lust.
250”Die baut auf eine Flutt, der dieses nicht bewußt.
„wie weit erreichet ihr durch Säulen und durch Mauern;
„wann auch dieselbigen die Felsen überdauern;
„wie weit erreichet ihr durch eure Kunst den Saz?
„nicht weit. So gebet mir und meiner Arbeit Plaz.
255”Ich weise durch die Farb und durch des Pensels Spize,
„daß ich die Fähigkeit zu diesem Werck besize.
„die Wahrheit ist mein Ziel; die Luft begleitet mich;
„so schmücket ihre Kraft fast jeden Pensel-Strich.
„was heisset Erz und Stein? was wird darein gegraben?
260”Was vor Lebhaftigkeit kann beydes in sich haben?
„füß’, Hände, Kleidungen, ein starres Gips-Gesicht,
„dieß ist, was euer Stahl in stummen Marmel sticht.
„belohnet das die Müh? hingegen nach zu äffen,
„was die Natur erzeugt, und es genau zu treffen,
265”Ist meiner Farben Werck. Luft, Wolcken, Berg' und Thal,
„geschichten, Schlachten, Thier und Mensch ist, was ich mahl.
„ich kann durch meine Kunst, Leib, Ansehn, Geist und Leben,
„auch dem, der in der Welt nicht mehr zu sehn ist, geben.
„zorn, Unbestand und Angst, Furcht, Hoffnung, Rach und Lieb,
270”Ja was der Tugenden und Leidenschaften Trieb
„in sich verbergen mag, das kann der Pensel zeigen.
„ist solche Tüchtigkeit auch euern Griffeln eigen?
„was lehrt uns eine Maur, was sagt uns ein Palast?
„was ist ein Marmel-Kopf den man in Lorber faßt?
275”So findet keine sich zu diesem Ende besser;
„von allen Künsten ist die Macht gewiß nicht grösser,
„als die der Meinigen; mithin ist es mir leicht,
„daß ich dasjenige, was diesem Fürsten gleicht,
„auch in die spätste Zeit der Nachwelt überseze;
280”Sonst aber Licht und Grau so viel als Marmel schäze.

Meter: iambic