PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Béranger   .
by Georg Herwegh

Frühling! Frühling! Die Feder wird zur Schwinge,
Und jedes Elend eine Seligkeit!
Frühling! Frühling! Der Griffel wird zur Klinge,
Die mutig die verjüngte Welt befreit!
Ein Lied mein Morgen- und mein Abendsegen,
Ein Lied für jeden Jubel, jedes Weh', —
Doch meiner Kränze schönsten laßt mich legen
Ums Silberhaar heut' meinem
Er küßte jede Freiheit in der Wiege,
Er weinte jeder in die Grube nach;
Er war der zweite Held bei jedem Siege,
Er rief den Donner für Tyrannen wach;
Es wurde zur erschütternden Lawine
Des holden Haubtes leichter Flockenschnee;
Der Freiheit ewig unerschöpfte Mine,
Es ist das Herz von meinem
Die von der Heimat Boden sich verbannten,
Wo freier Seelen Opfer Nichts mehr nützt,
Und Ihr, des Czaren reinste Diamanten,
Die er vor Dieben in Sibirien schützt,
Auf Deinen Bergen, kühner Suliote,
Du, Türk', in Deiner luftigen Moschee,
Theilt heute zwischen Ihm und Eurem Gotte,
Theilt zwischen Gott und meinem
Wer lag am Boden, den Er nicht erhoben?
Und wessen Herz ist seinem Lied zu klein?
Wo ist die Hütte, drum er nicht gewoben
Hätt' einen Paradieses-Heil'genschein?
Du „Alter Vagabund“, den ich dem Grabe
So grollend dort entgegenschleichen seh', —
Heil, dreifach Heil dem morschen Bettelstabe,
Dem Aaronsstab von meinem
Frühling! die Gärten wollen Rosen tragen,
Die ersten flugs hier meinem Mann ums Haubt!
Die Nachtigall, die für Freiheit hat geschlagen,
Hat an die Liebe glühend auch geglaubt.
Doch wollt' er einzig von der Liebe singen,
Daß auch die Liebe bei der Freiheit steh', —
Ein Schwert mit Rosen wollen wir ihm bringen,
Ein Schwert mit Rosen meinem

Meter: iambic
JARNÍ.
by Vojtěch Martínek

Zlatě se slunce směje
a život rozdává.
V dál modrým vzduchem spěje
spleť mráčků bělavá.
Jde sadem žena mladá
a píseň notuje,
květ v její vlasy padá,
jak vánek zaduje.
A ona celá, celá
je světlo, radost, smích,
je zázrak vlna těla,
zdvih ňader rozvitých.
Jest jako mladá břízka,
když v sladkém zmámení
jí nová míza tryská
a šumí ve kmeni.

Meter: iambic
Píseň českých čeledínů.
by Josef Pachmayer

Když jsem přišel do té Vídně,
přišla na mne dřímota:
nežli se rvát, raděj sloužit!
s flintou hajdy do žita!
Přišel na mne šelma velký,
této říše hospodář:
„Dej sem, Čechu – co se vzpíráš?!
co na sobě ještě máš!“
Co tak na mne, na poslance?!
vždyť jsem říše věrný syn!
nebýt diet a desítek,
teď bych se vám postavil.
Tolik let jsem u vás sloužil,
a nic jste mi nedali,
jenom sliby a naděje
a ty jste mi zas vzali!
Tolik let jsem u vás sloužil,
co kdo mohl, to mi krad’,
všichni jste se jenom třásli,
abych se už ve hrob klad!
Tolik let jsem ve všem sloužil,
div jsem čest svou neztratil,
kéž bych vás byl, sakramenti,
raděj ihned vyplatil!
Tolik let jsem u vás sloužil,
o mzdě žádnej nic neví,
počkejte jen, sakramenti,
Čech až služby vypoví!
Ať váš barák na spadnutí
kdo chce držet, pomůže! –
sám Čech s vámi v téhle říši
vydržet už nemůže!

Meter: trochaic
MUDr. R. Weissbergrovi
by Josef Svatopluk Machar

Na obrázku vidíš vzadu
zalesněných kopců řadu,
vpravo, vlevo – mezi nimi
dole plyne Oharka.
Nemysli, že na tě stoupám,
zrakem v krajině se koupám,
pánbů proto kopce stvořil
ne, by člověk lez mu na ně,
ale by se na ně zdola
hezky s úctou zadíval,
chválil je i moudrost páně –
tak ty podívej se na ně,
rozšafnost chval pána boha,
jakož já ji chválím dál.

Meter: trochaic
98. GOtt kan dem Willn nicht steuren.
by Angelus Silesius

Nichts stärkers ist als Gott: doch kan er nicht ver-
wehren/
Daß ich nicht was ich wil sol wollen und begehren.

Meter: iambic
Uberschrifften und Sinn-
 Gedichte.
by Hans Assmann von Abschatz

Wenn er kaltes Wasser sieht/
Schreyt der Hund der sich verbrüht.

Meter: trochaic
Untreu
by August Stramm

Dein Lächeln weint in meiner Brust
Die glutverbissnen Lippen eisen
Im Atem wittert Laubwelk!
Dein Blick versargt
Und
Hastet polternd Worte drauf.
Vergessen
Bröckeln nach die Hände!
Frei
Buhlt dein Kleidsaum
Schlenkrig
Drüber rüber!

Meter: polymetric
Prospice
by Robert Browning

Fear death?—to feel the fog in my throat,
The mist in my face,
When the snows begin, and the blasts denote
I am nearing the place,
The power of the night, the press of the storm,
The post of the foe;
Where he stands, the Arch Fear in a visible form,
Yet the strong man must go:
For the journey is done and the summit attained,
And the barriers fall,
Though a battle's to fight ere the guerdon be gained,
The reward of it all.
I was ever a fighter, so—one fight more,
The best and the last!
I would hate that death bandaged my eyes and forbore,
And bade me creep past.
No! let me taste the whole of it, fare like my peers
The heroes of old,
Bear the brunt, in a minute pay glad life's arrears
Of pain, darkness and cold.
For sudden the worst turns the best to the brave,
The black minute's at end,
And the elements' rage, the fiend-voices that rave,
Shall dwindle, shall blend,
Shall change, shall become first a peace out of pain,
Then a light, then thy breast,
O thou soul of my soul! I shall clasp thee again,
And with God be the rest!

Meter: polymetric
XIV.
by Jaroslav Vrchlický

Proč dal Jsi lásku, v popel resignace
když zdeptáš ji a v čelo píšeš vrásku,
když dříme pod perutí něhy sladce,
proč dal Jsi lásku?
Proč na oči jsi klamů dal ji pásku?
Proč balvany jí v cestu svalil, v hádce
ji živlů štval, by s peklem vešla v sázku?
Já zrnem byl a Tobě úkol mlatce
v tom připad, já však nezkřivil jí vlásku,
co Tys v ní bušil. Kdo tu věrný, zrádce?
Proč dal Jsi lásku?

Meter: iambic
2.
by Johann Gottfried Herder

»elender!« sprach der Adler, »krochst, und doch –
Doch wagst Du Dich so hoch?«
»verzeih, o kühne Majestät,«
Krümmt sich der art'ge Wurm und bläht
Sich klüger, »ach, dermalen kreucht
Man sichrer, als man fleugt.«

Meter: iambic
Jakubowski
by Kurt Tucholsky

Die Hand gekrampft um die Barriere,
so steht der graue Mann, geduckt.
In seinen Augen fragt die Leere –
man sieht, wie er den Speichel schluckt.
Ihm gegenüber, hoch erhoben,
ein kalter Stahl, der Staatsanwalt.
Es dämmern dumpf die andern Roben,
Geschworne lauschen, Rede knallt:
»so haben wir den Mord bewiesen –
und jedes Mitleid wäre schlapp!
Ich fordere von Ihnen diesen!
Haun wir ihm den Kopf ab!
Haun wir ihm den Kopf ab!
Haun wir ihm den Kopf ab –!«
Grau-regnerisch wölbt sich der Himmel
fahl über rotem Backsteinbau;
vom nahen Türmchen ein Gebimmel –
die schmutzige Turmuhr zeigt genau
halb fünf. Es öffnet sich die Pforte,
heraus schwankt ein halbtotes Tier.
Der Mund sagt unhörbare Worte . . .
 –»Na, wird das! Sind wir alle hier?«
Der Staatsanwalt hält einen Bogen
und liest gefühllos, schnell und knapp.
»und somit übergebe ich Sie dem Nachrichter!«
Hier geschieht ein Mord!
Sie hauen ihm den Kopf ab!
Sie hauen ihm den Kopf ab!
Sie hauen ihm den Kopf ab –!
Der Körper liegt in fremder Erde.
Kein Kreuz – wie einen Hund verscharrt.
Die schlafen gut. Ein Schrei: »Es werde
Gerechtigkeit!«
Laßt ihr euch die Justiz gefallen?
Hält euch ein Korpsstudent zurück?
Steht denn Justitia über allen?
Wagt euch an dieses Hurenstück!
Soll dieser Jammer niemals enden?
Werft die Figur vom Postament herab!
Einen Tritt ins Gesäß!
Hauen wir ihr den Kopf ab!
Hauen wir ihr den Kopf ab!
Hauen wir ihr den Kopf ab –!

Meter: iambic
1L: Geliebtes Engels-Kind! dein unempfindlich Wesen,
by Christiana Mariana von Ziegler

Geliebtes Engels-Kind! dein unempfindlich Wesen,
Das mir dein kaltes Hertz und Auge gibt zu lesen,
Verzehrt mir Marck und Bluth aus Adern und Gebein,
So daß ich leider! muß ein halber Mensche seyn.
So oft die Leidenschafft mich heist mit dir besprechen,
So suchst du das Gespräch mit List zu unterbrechen.
Dein Hertz ist Felsen gleich und dein verstockter Sinn
Macht, daß ich meiner nicht, wie vor, mehr mächtig bin.
Du merckst wohl meinen Schmertz, und doch muß ich mich quälen,
Die Sehnsucht rühret mir das innerste der Seelen.
Mein Hertz verwelckt dabey wie dürres Espen-Laub,
Und dennoch bleibest du bey meinen Bitten taub.
Ihr Sterne! helfft mir doch ihr Hertze mit erbitten,
Ihr wist, was ich bißher um selbige gelitten.
Wiewohl es ist umsonst, ihr seyd so schwach als ich,
Ihr harter Sinn verlacht euch ebenfals wie mich.
Ach strenge Flavia, behertzge dein Beginnen,
Du siehst das herbe Naß der Thränen hefftig rinnen,
Und doch wilst du dabey ein Scyth und Barbar seyn;
Verbleibt denn deine Brust noch immer Stahl und Stein?
Besinne dich, mein Kind, laß Härt und Kälte schwinden,
Du kanst leicht auf der Welt wohl keinen Menschen finden,
Der dich so zärtlich liebt, mehr als sein Auge hegt,
Und sich zu deinen Fuß mit grössrer Ehrfurcht legt.
Verstelle dich nur nicht, als köntest du nicht lieben,
In deiner Augen Paar steht warlich was geschrieben,
Woraus ein iederman mehr als zu deutlich schaut,
Die Liebe habe dir ihr Wappen anvertraut.
Hör auf, Annehmlichste, mich fernerweit zu quälen,
Die Großmuth ist ja sonst das Merckmahl schöner Seelen,
O laß doch selbige dir auch zur Seiten stehn,
Damit ich mit Triumph kan in dein Hertze gehn.
Die Hoffnung scheinet mich noch immer zu begleiten,
Obgleich mein Hertze will mit Furcht und Zweifel streiten.
Erbarm, O Schönste! dich, ertheile mir Bericht,
Ob mir nunmehr dein Mund ein gnädig Urthel spricht.
Fehl ich, so will ich mich in mein Verhängniß schicken,
Und nunmehr weiter nicht nach etwas andern blicken,
Vielleicht kan dir, wie mir, dergleichen auch geschehn,
Wenn sich dein Augen-Paar was liebes ausersehn.

Meter: iambic
2.  Der Schöpffer wird’ s Geschöpffe.
by Angelus Silesius

Das Unerschaffene Licht wird ein erschaffnes Wesen:
Daß sein Geschöpffe nur durch selbes-kan genesen.

Meter: iambic
JAK VŠEDNÍ ČLOVĚK...
by Jan z Wojkowicz

Jak všední člověk proplet’ jsem se davem,
na hlavě neviděnou korunu,
o Království svém snící, se svým zlatohlavem,
tak marně putující ke trůnu!
Tak mrtev dřív, než mnohý tolik všední,
jenž světu neměl, nemá čeho dát,
jenž žije planě, jen tak ze dne ke dni...
Tak bohat být, a nemoci to dát,
tak zbytečně, předčasně umírat,
tak jen pro lhostejnou v svém chorém těle hru –
Oh, jaká ironie v Řádu Vesmíru!

Meter: iambic
- XXV - A Simón Cirineo, considerando, que en ayudar a Cristo, se ayudaba a sí
by Quevedo

Atlante, que en la Cruz sustentas cielo,
Hércules que descansas sumo Atlante,
alivia con tu fuerza el tierno amante
que, humilde, mide con la boca el suelo.
Mas no le des ayuda, que recelo
que das prisa a su muerte vigilante;
mas dásela, Simón, que es importante
para la Redención de todo el suelo.
Pero si con tus brazos se aligera
la carga, con tu culpa, del manzano,
también añades peso a su madera.
Llevar parte del leño soberano
es a la Redención, que los espera,
llevarte tus pecados con tu mano.

Meter: iambic
Pétalos sueltos
by José Santos Chocano

Guardados en un libro -que narra los tormentos
locos de ese tiránico absurdo del amor-
están, como señales, de mudos pensamientos,
los pétalos del leve cadáver de una flor
¿Qué dulces remembranzas o qué afanes cruentos
se ocultarán en estos pétalos sin olor?
Románticos delirios o desfallecimientos,
que no hallaron manera de expresarse mejor
¡Oh la melancolía con que una sabia mano
dejó estas hojas sueltas, que hablan de un sueño vano,
de un corazón enfermo, de una ansia de morir!
Pétalos, expresivos de una emoción intensa,
son las sílabas de una palabra que se piensa,
sin tener el consuelo de poderla decir.

Meter: anapestic
1L: Die Buttermilch mein Leibgericht,
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Die Buttermilch mein Leibgericht,
Die Buttermilch mein Leben!
Frau Nachbarin kann Bess'res nicht
Mir zum Geschenke geben.
Was aber schenk' ich ihr dafür,
Mich dankbar zu erweisen?
Ich geh' und will vor ihrer Thür
Die Buttermilch lobpreisen.
O Buttermilch, wie schmeckest du
So gut, wie bist du labend!
Dich könnt' ich trinken immerzu
Vom Morgen bis zum Abend

Meter: iambic
Gefühle der Getrennten
by Ludwig Eichrodt

Traurig ist es einsam sein!
Einsam sitzt man auf der Wache,
Wie der Vogel auf dem Dache,
Und guckt in die Welt hinein,
Traurig ist es einsam sein.
Traurig ist es einsam sein!
Wenn wir ausgeh'n oder kommen,
Wird kein Gatte wahrgenommen,
O dies rühret ungemein,
Traurig ist es, einsam sein.
Traurig ist es einsam sein!
Wenn das Niesen uns begegnet,
Ist kein Mensch da, der uns segnet,
Dessen Worte wir uns freu'n,
Traurig ist es, einsam sein.
Traurig ist es einsam sein!
Nur verbund'ne Seelen tragen
In den schwülen Erdentagen
Leichter ihren Sorgenstein,
Traurig ist es einsam sein.
Traurig ist es einsam sein!
Mit den Schlafenden dort draußen
Können Lebende nicht hausen,
Diese müssen wieder frei'n,
Traurig ist es, einsam sein.

Meter: trochaic
Pěvcův odkaz.
by Jaroslav Martinec

Smrt kvapí již již v zápětí
a hrob se otevírá.
Ty roníš slzu, vlasti má,
že pěvec Tvůj umírá?
Za lásku tu měj vřelý dík
a požehnání moje!
Vítězná abys povstala
a oslavená z boje!
Smrt kvapí již již v zápětí
a hrob se otevírá!
Již neplač, nová naděje,
i život z hrobu zírá.
Zpěv věštcův dozněl poslední,
jenž z mroucích úst se loudí.
Však poslední ten jeho zpěv
co vítěz srdcem proudí:
„Vám, pokolení mladistvé,
ten svatý úkol kladem,
by každý srdcem pohýbal
jak Lumír Vyšehradem!“

Meter: iambic
KRISTUS.
by Xaver Dvořák

Má kathedrála krásná, kam jsem vcházel
v těch dobách prvních dětsky naivních chvil!
Cit sladkých vzrušení vždy doprovázel
mou duši, o nichž cizinec jsem snil.
Tam s tabernaklu mezi archanděly
mi Kristus vlídně ukazoval dlaň,
v ní rány úzké bledě krvavěly:
Ta těžká viny vyplacená daň!
Na ňadrech srdce z hloubi vynořené:
když vyprázdnili drahé krve tíž,
Jen kraje od ní ještě zapálené –
vnitř purpurová její božská skrýš.
Zde duch můj v extasích se žhavých trávil,
se zapaloval v lásky tušení,
své mety ku věčnosti rozestavil,
kam Eliáš hnal žhavé spřežení.
Teď vyhasly mé žáry v polích jiných
a v srdci místa černě spálená;
už nenajdeš míst oněch pohostinných
a kathedrála dětství ztracena.
Jen Kristus její v chvíli nejžalnější
v mou duši sestupuje po čase,
má rány svoje větší, krvavější
a jako slzy svítí po řase.

Meter: iambic
Dítě z ulice.
by František Zelenka

To dítě ubohé se vždy tak smutně dívá,
„kupte si fialky,“ když tiše prosí,
jak šťastnou radostí mu jasné oko zpívá,
když peníz podá útrpný mu kdosi.
To dítě ubohé se vždy tak smutně divá,
„kupte si fialky,“ když marně prosí,
co trpkých výčitek se v mladé duši skrývá,
a oko skloněné se slzou rosí...
A já k svým prsoum bych to dítě tiskl malé,
tak bych je k srdci tiskl vzbouřenému
a celoval, jak matka líbá, neustále,
když sklání k děcku v kolébce se svému.
A já to dítě z cesty odkopl bych bolem,
když v tichém šepotu své ruce spíná,
a zahřímal bych na ty, již jdou tupě kolem,
i vyčet jim, jak podlá je jich vina.

Meter: iambic
I.   Wohlgeboren.
by Georg Herwegh

So hab' ich es nach langen Jahren
Zu diesem Posten noch gebracht,
Und leider nur zu oft erfahren
Wer hier im Land das Wetter macht.
Du sollst, verdammte Freiheit! mir
Die Ruhe fürder nicht gefährden;
Lisette, noch ein Gläschen Bier!
Ich will ein guter Bürger werden.
Auch ich sprach einst vom Vaterland
Und solchen sonderbaren Dingen,
Ich trug mein schwarzrothgolden Band
Und ließ die Sporen furchtbar klingen:
Doch, selig wer im Gleise geht
Und still im Joche zieht auf Erden —
Was hilft die Genialität?
Ich will ein guter Bürger werden.
Diogenes vor seiner Tonne —
Vortrefflich, wie beneid' ich ihn!
Es war noch keine Julisonne,
Die jenen Glücklichen beschien.
Was Monarchie? was Republik?
Wie sich die Leute toll geberden!
Zum Teufel mit der Politik!
Ich will ein guter Bürger werden.
Gewiß, man tobt sich Einmal aus —
Es wär' ja um die Jugend schade —
Doch, führt man erst sein eignes Haus,
So werden Fünfe plötzlich grade.
In welcher Mühle man uns mahlt,
Das macht uns nimmer viel Beschwerden;
Der ist mein Herr, der mich bezahlt —,
Ich will ein guter Bürger werden.
Jedwedem Umtrieb bleib' ich fern,
Der Henker mag das Volk beglücken!
Ein Orden ist ein eigner Stern,
Wer einen hat, der soll sich bücken.
Bück' dich, mein Herz! bald fahren wir
Zur Residenz mit
Lisette, noch ein Gläschen Bier!
Ich will ein guter Bürger werden.

Meter: iambic
Pivoda v nebi.
by August Nevšímal

Šel Pivoda k nebes stanu –
sotva zřel však jeho bránu,
už ho vnitro trpce bolí:
z andělů, těch mistrů pění,
nebyl – ó, to překvapení! –
ani jeden z jeho školy!

Meter: trochaic
KUKAČKA.
by Ferdinand Tomek

Kdykoli ta žežulička
zakuká,
pokaždé div srdce že mně
nepuká.
Na jaře to loni bylo;
prvně zas
věštecký jsem její z háje
slyšel hlas.
Ihned ptám se, kolik ještě
mine let,
nežli bude má panenka
za mne smět.
Jedna – dvě – tři – čtyři – pět – šest –
dosti již!
Zbytečně si, milý ptáčku,
ublížíš.
Hlava se mně zatočila
v závrati:
žežulička nepřestává
kukati.
Je-li, ptáčku, tvoje věštba
pravdivá,
ať se někdo na ten párek
podívá!
Nevěsta i ženich chrastí –
samá kost –,
malého že uzlíčku je
pro ně dost.

Meter: trochaic
- 124 - Intentó el poeta ausentarse para olvidar, y no le aprovechó el remedio, con que parece que habla de veras
by Lope de Vega

En la Troya interior de mi sentido
metió un caballo Amor con gran secreto,
parto de más soldados, sólo a efecto
de verme en salamandra convertido.
Salen a media noche, y al ruido
despierta el alma al corazón inquieto,
y fugitivo yo de tanto aprieto,
entre la viva llama emprendo olvido.
Mi padre al hombro, que es mi ingenio, intento
buscar algún remedio a tanto estrago,
embarcado en mi propio pensamiento.
Pero poco mis daños satisfago,
pues con mudar de patria y elemento,
me vuelvo a Troya porque no hay Cartago.

Meter: iambic
- CLVIII -
by Gutierre de Cetina

Cercado de terror, lleno de espanto,
en la barca del triste pensamiento,
los remos en las manos del tormento,
por las ondas del mar del propio llanto,
navegaba Vandalio; y si algún tanto
la esperanza le da propicio el viento,
la imposibilidad en un momento
le cubre el corazón de oscuro manto.
«Vandalio, ¿qué harás hora? -decía-.
Fortuna te ha privado de la estrella
que era en el golfo de la mar tu guía.»
Y andándola a buscar, ciego sin ella,
cuando por más perdido se tenía,
la vio ante los nublados ir más bella.

Meter: iambic
XI.
by Adolf Heyduk

Každým jarem za letního jitra
na Jezerní stěnu jsem se zved’,
abych srdce světového nitra,
živitele veškerenstva zhled’,
jak se ze zlatého moře vznáší
útěchu dát choré zemi naší.
Viděl jsem, jak v záři na východě,
naplněny skvoucím nákladem,
zvolna pluly jeho lesklé lodě,
rudá peřej zdobila jich lem;
z nich pak léky po dalekém šíru
v zlatých proudech tekly po všemmíru.
Zřel jsem kolem krajinu, jak žasla,
zlatou třísní šuměl zkvetlý vřes,
skála s ňader diamanty třásla,
sokol u výš na tu loď se nes’,
a na místě racků v pěkných párech
skřivánci dlít chtěli na stožárech.
Viděl jsem, jak z tichoučkého snění
probouzel se bouček, skalní syn,
roně z brv svých v rána probuzení
teplé slzy k nohám ostružin;
a jak bystřen u pat bílé skály
zaměnila pěnu na opály.
Viděl jsem, jak na střevíčku břízky
rubínem se leskl zlatý brouk,
a jak větřík v žaludové mísky
mravenečkům zlaté doly sfouk’,
v nichž to družstvo podkopníků malé
kutilo v své píli neskonalé.
Viděl jsem, jak na beztvárné prsty
vystoup’ balvan, rozvahy vší prost,
v jezera jak rákosové trsty
zanesla ho děsná zoufalost,
že pod tíží žulového těla
horská žebra třásla se a chvěla.
Viděl jsem, jak v divizny květ žlutý,
uzavřený ještě, ptáček zob’;
kterak prohlížel ty zlaté pruty
a korunkám hleděl do útrob,
zda v nich pyl a rosa svěží síly,
by motýlci pojedli a pili.
Viděl jsem, jak do prostorné duti
starobného dubu dudek vlez’
jako kovkop, který v šachtách kutí;
jak si chroustka na větévku nes’,
výš ho met’, a když se v pádu kmital,
ohnutým ho zobem ruče chytal.
Viděl jsem, jak na pobřeží plesa
výr v své skalní doupě nazpět tíh’,
v tuhých spárech polní myšku nesa;
jak veverka vběhla po větvích
na vrcholek smrčku, pokraj vody,
aby probírala suché plody.
Viděl jsem, jak ťuhýk šedohlavý
se čmelákem v zobci spadal v keř,
aby v hnízdě, z roští jen a trávy
nasytil svou nenasytnou sběř,
která pozděj’ v dravé choutce svojí
čmeláky se více nespokojí.
Bylo mně těch malých líto tvorů;
ach, já netušil a nevěděl,
že jsem chuďas přeubohý, v skoru
broučkem v zobci osudu být měl,
že mi zrudne oko do úpalu;
a že zhynu v hnízdě dravých žalů!

Meter: trochaic
30. Auf den klugen aber verzagten Thyrsis
by Christian Wernicke

So lang' als Thyrsis glücklich war,
So flossen seine
Behuttsam zircklend mit der Zeit,
So
Als aber ihn das Unglück drückt',
Da ward ihm
Und den das Glück beliebt gemacht,
Der
So Knechtisch führt' er seine Kett',
Dass alle sagten, Thyrsis

Meter: iambic
73.
by Friedrich von Logau

Lieben läst nicht lange leben;
Lange leben läst nicht lieben.
Wer dem Leben ist ergeben,
Muß das lieben sparsam üben;
Wem das lieben wil behagen,
Muß dem Leben abesagen.

Meter: trochaic
556. Jesus spricht: Bleibet in mir!
by Gerhard Tersteegen

Man ruft:
Recht! such und saug nur Saft, der's so in dir verrichte!
Kein grüner Zweig hält stand
Im Krug und in der Hand,
Bleib auf der Wurzel stehn,
Dann ist's beständig schön!

Meter: iambic
Tho’ Lack of Laurels and of Wreaths Not One
by Trumbull Stickney

Tho’ lack of laurels and of wreaths not one
Prove you our lives abortive, shall we yet
Vaunt us our single aim, our hearts full set
To win the guerdon which is never won.
Witness, a purpose never is undone.
And tho’ fate drain our seas of violet
To gather round our lives her wide-hung net,
Memories of hopes that are not shall atone.
Not wholly starless is the ill-starred life,
Not all is night in failure, and the shield
Sometimes well grasped, tho’ shattered in the strife.
And here while all the lowering heaven is ringed
With our loud death-shouts echoed, on the field
Stands forth our Nikè, proud, tho’ broken-winged.

Meter: polymetric
Hrob Boží
by Xaver Dvořák

Tu v prostřed svěc, jež bílou záři lijí,
a v květů vůni, jako v agónii
jež oddychují,
za bílý náhrobek se monstranc výší
svým bílým závojem tmy do cypřiší,
jež podobny jsou sluji.
Jak srdce zbledlé smrti políbením
tam hostij, která Bůh jest posvěcením,
se skryta tají;
tu, zsinalý, On tiše odpočívá
a přes Něj mystický níž závoj splývá
a Serafíni lkají.
Je přísný první zákon Všehomíra,
i Bůh, zdroj života, hle, také zmírá,
týž osud všeho;
nad naším losem nebe zatmívá se
a skála puká, zem se třese v žase;
táž výše Výkupného!
Pak Sabbat velký, sladký, nekonečný,
co za ním je? Den třetí věčný?
či noc jen míru? – –
Má naděj sladká a má láska zkvetla
a v srdci probodená ruka světlá
mou pozvedala víru.

Meter: iambic
1L: Wie weich sich Form und Farbe binden
by Christian Morgenstern

Wie weich sich Form und Farbe binden
in Sommermittags glühem Hauch: –
Das Dorf im Schatten alter Linden,
ein rötlich Dach, ein Wölkchen Rauch;
der Bergbach, dessen heitre Eile
sich glitzernd durch die Wiese webt;
der Straße laubverhüllte Zeile,
die ahndevoll zur Ferne strebt;
und all dies gütig eingeschlossen
von hoher Felder Gold und Duft;
und alles flimmernd überflossen
von lerchenlauter Juliluft ...
Ich schau des Herdrauchs fromme Kreise
zum hohen Blau erblassend ziehn, –
und meine Seele füllen leise
des Friedens süße Harmonien.

Meter: iambic
Bledá paní.
by Adolf Heyduk

Semo tamo vlna proudí
po těch stupních mramorových,
a kam oko tvoje hledí,
všude krás a lepot nových
na těch malbách plné krásy,
stavbách v věčně milé záři,
na lodičkách, na rybácích,
na děvčatech snědých tváří.
Ač už zvadly plné skvosty,
předce krása všude pučí,
rozhled kolem tvoje srdce
novým písním povyučí,
kolem a pak v hloubku moře,
odkud bledá paní kývá,
a pod pláštěm purpurovým
čapku, meč a žezlo skrývá.

Meter: trochaic