PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Über's Haupt des lieben Todten
by Ludwig Achim von Arnim

Über's Haupt des lieben Todten
Jagen freud'ge Siegesboten,
Seine Ahnung ist erfüllt!
Mehr wird noch der Welt enthüllt,
Denn die Welt verlangt noch mehr,
Frägt nach neuer Neuigkeit,
Ihr scheint morgen Kleinigkeit
Heut'ge That und heut'ge Lehr';
Auf wohlan, die Zeit ist kommen
Und so kommt nun mit der Zeit
Das, warum die Zeit ist kommen,
Aus dem Streit die Ewigkeit.
Einen schlägt des Adlers Flügel,
Der sich selber schien ein Siegel,
Und ein Schluß der ganzen Zeit,
Ihn umschlingt der Zweifel heut,
Ihn erdrückt der Kette Last,
Die er mit gewandter Hand
Hat gezogen über's Land,
Frei sind die, die ihn gehaßt:
Auf wohlan, die Zeit wird kommen,
Und so kommt denn mit der Zeit
Das, warum die Zeit will kommen,
Wenn wir alle sind bereit.
Schlecht Gehorchen, schlecht Regieren
Wird zu neuem Streite führen!
Weil ihr euch zu kühn vermeßt,
Weil die Einheit ihr vergeßt,
Sinket vieler Schwerter Schein,
Eines glänzet himmelan,
Der es führt,
Wird des Friedens Herold sein:
Auf wohlan, die Zeit wird kommen,
Und so kommt dann mit der Zeit
Das, warum die Zeit will kommen,
Und aus Drei'n kommt Einigkeit.
Die aus sich die Welt berathen,
Stört der Held mit seinen Thaten,
Zeiget jedem seinen Zorn,
Denn nur ihm gebührt das Horn.
Nach dem Tagwerk schläft der Held,
Selig, die sein Schlaf erschafft,
Seiner Kinder frische Kraft
Tanzt um ihn auf blut'gem Feld:
Auf wohlan, die Zeit wird kommen,
Und so kommt dann mit der Zeit,
Das, warum die Zeit will kommen,
Das, warum sie sich erneut.
Was der alte Mann geträumet,
In dem wilden Meere schäumet,
Weht heran in Sturmes Nacht,
Er hält schlafend gute Wacht.
Wie der Fischer aus dem Meer
Fische zieht, die niemand sah,
Also ist Erfüllung nah,
Wenn die Ahnung schien so leer!
Auf wohlan, die Zeit ist kommen,
Wo die alte Schlangenhaut
Dieser Welt ist abgenommen,
Knieet nieder, schaut, vertraut.

Meter: trochaic
Streit der schwartzen augen/ rothen
 lippen/ und weissen brüste.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Der reinen lieblichkeit/ so unser blut durchstreichet/
Vergleichet sich der tranck der götter selber nicht;
Die rosen/ derer glantz kein purpur hat erreichet/
Sind als ein meisterstück im himmel zugericht;
Der wunder starcke safft/ der süsse thau der seelen/
So um rubinen fleußt/ und hier auff perlen steht/
Gibt deutlich zu verstehn/ daß in der augen hölen/
Die reitzung öffters schläfft/ hier niemahls untergeht.

Meter: iambic
Prologue
by Anne Bradstreet

To sing of Wars, of Captains, and of Kings,
Of Cities founded, Common-wealths begun,
For my mean Pen are too superior things;
Or how they all, or each their dates have run,
Let Poets and Historians set these forth.
My obscure lines shall not so dim their worth.

But when my wond’ring eyes and envious heart
Great Bartas’ sugar’d lines do but read o’er,
Fool, I do grudge the Muses did not part
‘Twixt him and me that over-fluent store.
A Bartas can do what a Bartas will
But simple I according to my skill.

From School-boy’s tongue no Rhet’ric we expect,
Nor yet a sweet Consort from broken strings,
Nor perfect beauty where’s a main defect.
My foolish, broken, blemished Muse so sings,
And this to mend, alas, no Art is able,
‘Cause Nature made it so irreparable.

Nor can I, like that fluent sweet-tongued Greek
Who lisp’d at first, in future times speak plain.
By Art he gladly found what he did seek,
A full requital of his striving pain.
Art can do much, but this maxim’s most sure:
A weak or wounded brain admits no cure.

I am obnoxious to each carping tongue
Who says my hand a needle better fits.
A Poet’s Pen all scorn I should thus wrong,
For such despite they cast on female wits.
If what I do prove well, it won’t advance,
They’ll say it’s stol’n, or else it was by chance.

But sure the antique Greeks were far more mild,
Else of our Sex, why feigned they those nine
And poesy made Calliope’s own child?
So ‘mongst the rest they placed the Arts divine,
But this weak knot they will full soon untie.
The Greeks did nought but play the fools and lie.

Let Greeks be Greeks, and Women what they are.
Men have precedency and still excel;
It is but vain unjustly to wage war.
Men can do best, and Women know it well.
Preeminence in all and each is yours;
Yet grant some small acknowledgement of ours.

And oh ye high flown quills that soar the skies,
And ever with your prey still catch your praise,
If e’er you deign these lowly lines your eyes,
Give thyme or Parsley wreath, I ask no Bays.
This mean and unrefined ore of mine
Will make your glist’ring gold but more to shine.

Meter: iambic
Mám velká, silná, čistá křídla tvoje.
by Růžena Jesenská

Mám velká, silná, čistá křídla tvoje,
tvá láska věčnost svou mi podala,
jsem tebou bohatá, já dříve chudá,
vždyť poušti života jsem unikla.
Co bez tebe bych byla, duše moje,
kde bez tebe bych byla zůstala?
Tam někde na půl cestě svadlá, rudá
slzička ušlápnutá, zaniklá!

Meter: iambic
Činžovní znělky.
by Jan Daniel Korvín

Když k životu jsem spěchal s ideály,
jichž každý dost má, než ho pravda zbudí,
vypjal jsem tělo, s povznešenou hrudí
se díval ve prach, v kterém lidé stáli.
U brány osud zastavil mne z dáli:
„Tak nepospíchej! Hle! ti tam se nudí –
a pospíchali také! To je trudí,
že nemohou jít’ zpět, kde skočnou hráli!“
To zarazilo kroky, mladý plam – –
„Co za tvou radu, útěchu ti dám?“
„Měj v žití vůli – to mi za byt stačí – –“
Oh! vykročil jsem v život, vůle plný –
když jsem se chystal k činu, prachu vlny
se zvedly z druhých a mou vůli tlačí...
Měl velký byt: moh’, do které chtěl říše.
Vsi byly jeho, zámek, pevné hrady,
lid náležel mu – všeho dohromady
měl hezkou řadu, když se to tak spíše.
Měl peněz dost a světem jezdil v pýše
a v nádheře, by podle přátel rady
bohatství, roucha ukazoval vnady,
když v rozumu a srdci bylo tiše.
Dnes dějiny ho k soudu pohánějí,
že nezaplatil činže, jak ji chtějí,
že ztratil marně dobu života.
Že nezbyl po něm ani vlásek činu –
leda ta kletba bídy, mrtvých stínů
a chudoba, již rodí robota.
Ty, pane moudrý, kterýs máchnul rukou
a slovem lidi vyvolal jsi k boji,
své věhlasnosti, slávy svojí zdroji –
proč trpíš ty, co na dveře ti tlukou?
Jak psi tam kvílí, svíjejí se mukou,
bolestí, hladem, nemocí snad svojí...
Ty’s došel k bytu slávy – to dost stojí! –
co chtí s tou výčitkou svou hořkozvukou?
Hoď jim tam groš, ať ohřejí se krmí,
neb najmou byt, by odpočali sobě!
Co na tobě chtí? Sláva tvoje strmí
tak nad nimi jak slunce v denní době!
Co na tobě chtí? Kdo z nich něco ztratil,
když slávě své jsi za byt nezaplatil?
Pěknou si země chatu vystavěla
u moří, pouští, z plání, vrchů, dolů
a pronajala nájemníkům spolu,
jichž přišla na ni pro byt řada celá.
Ti namlouvali zemi slova smělá,
že splatí láskou, prací, prázdna bolu
že jimi zkvete štěstí ku vrcholu
a k spokojení, jež to štěstí dělá.
„Ne tak! To mnoho platu od vás pro mne!
Já spokojím se tím, když láska, práce
jak heslo přijde mezi duše skromné.“
A rozešli se. Žijí dobře, sladce,
sám sobě každý, každý chce mít’ víc
a neplatili žádný dosud nic.

Meter: iambic
MNICH (VII.)
by Leo Karmín

Stále lačná, zdřimla trochu hladem.
Ale hrozný jícen k nebi otvírá
stále. Zachvěla se náhle pádem
sluj. Zda oběť svoji k smrti utýrá?
V nitru jejím leží v bezvědomí
na poduškách měkkých z listí javoru.
Jako vichr větévku když zlomí
suchou v rozčileném, hlučném hovoru.
Starý javor listí dále hází
dolů. Spadl jeden, teď dva a zas tři...
Snad ho pohled dolů v těle mrazí,
aneb sluj mu řekla: čin můj pozastři?
Leží na dně jejím v teplé krvi,
leží tiše – zdá se, že již nedýchá...
Na čelo mu hodil javor prvý
list a vítr pro jiné zas pospíchá.
Leží tiše – zdá se, že již dožil.
Tmavý vlas mu ulpěl chtivě na skráni –
pravou ruku jak by někdo vložil
k prsoum. Leží na nich jako v laskání.
Bledý profil pyšné jeho hlavy
na suchém se listí jasně odráží.
Mlčí sluj i les umlkl hravý,
mlčí javor, stojící tu na stráži.
Zmlklo jeho srdce v bouřném tluku,
mlčí v prsou. Pouze chvění ztlumené
lze v něm cítit bez ozvuku –
více ne. Jak člověk, když si vzpomene
na sen, hledě smrti ve tvář bledou.
Ni duch jeho neví o svém velikém
snu, touhách svých. Všechno splihlo v šedou
metaforu jedním hrůzy výkřikem.
Neurčilo, sladké bezvědomí
zpívá tiché requiem tu beze slov.
Mlčí rokle, mlčí v lese stromy,
pouze javor hází listí v teplý rov.
Všechno zmlklo. Hrůza také ztichla.
Kamének spad’ malý dolů na listí –
nad studánkou pomněnka si vzdychla.
List v ní spadl, vodu její znečistí.
Pokoj sladký milosrdně dýchá
na vše kolem, na vše klade úsměvy –
vše se modlí zbožně ústy ticha:
jsem i nejsem – jste i nejste také vy.

Meter: trochaic
Drahé duše.
by Adolf Heyduk

Nechytil jsem praničeho
popěvků svých hebkou sítí,
jenom tebe, milá ženo,
a to naše milé kvítí,
naši Lidku;
nedbám, však jste za to nyní
každou v mojí malé síni
pozlatily zídku,
drahé duše!
Ze všad plno slunné záře,
kam má noha kročí,
světla do ní nasypaly
čtyry černé oči,
čtyry skvosty;
jak se vámi chlubím mile,
vítávám-li šťastné chvíle
nahodilé hosty,
drahé duše!
A tak ke mně léta běží
klidně, až mne zmaří; –
nechť mým písním přec v té sínce
tajemně se daří:
stále kvetou,
snad že mi je – nevím ani –
do těch prosivělých skrání
vaše ruce pletou,
drahé duše! –

Meter: trochaic
- 74 -
by Lope de Vega

¿Qué armas son estas, qué guión colgado
de General sobre este monumento?
¿celada es un espino tan sangriento?
¿pluma un azote en púrpura bañado?
¿Un tosco leño es espaldar cruzado?
¿gola una soga? ¡extraño pensamiento!
¿dónde es la esponja bélico armamento?
¿qué lanza al fin es arma de soldado?
¡Más ay! que de una virgen muestra el llanto
que son de Cristo Capitán del cielo
trofeos, y la muerte ya vencida.
Estos adornan su sepulcro santo,
con estos ha ganado el cielo al suelo,
mató la muerte, y reparó al vida.

Meter: iambic
Auff die krönung des Römischen Königs Josephi
by Benjamin Neukirch

Europa zanckte sich und wolte gerne wissen/
Wer in Germanien noch würde könig seyn.
Der stoltze Ludewig war äusserst drauff beflissen/
Wie er das deutsche reich möcht auseinander streun:
Drum spahrt' er weder gelt/ noch müh und schmeicheleyen/
Und bot sein eignes kind zu einem käyser an:
Wer/ sprach er/ wird euch mehr als dieser Printz erfreuen/
Der so/ wie ich/ die kunst sich zu vergrössern kan?
Allein der himmel rieff: Behalte deine Gaben/
Ich will ein Josephs-Hertz und keinen Nero haben.

Meter: iambic
- XXIV - Salve sagrado…
by Francisco de La Torre

Salve sagrado y cristalino río,
de sauces y de cañas coronado,
de arenas de oro y de cristal ornado,
y de crecientes con el llanto mío.
Salve, y dilata tu ancho poderío
por la orla Sabea, y el dorado
cerco de perlas, que el licor sagrado
enriquece tu eterno señorío.
Y así tus ninfas te detengan cuando
pases por el estrecho deleitoso
de la concha de Venus amorosa,
que saques la cabeza, serenando
este cerco de nubes espantoso
en compañía de mi ninfa hermosa.

Meter: polymetric
Hudba.
by Jaroslav Vrchlický

Chrám zvolna tměl se; oken malbou třpytnou
se poslední svit slunce tiše krad,
v tvář světce tam, v Madonny tahy vpad,
jak motýli když duhobarví slítnou
pod klenbu starých rozložitých stromů.
Cos vážným zvukem přitlumených hromů
tu z hloubi zaznělo, pak výš se vzpjalo,
pak zajásalo, splývalo a tálo
na melodii, hlahol z vzdechů stkaný
hlas ženský provázel tam na varhany.
A rázem rostla křídla mojí duši;
vše velké, svaté, co zde život kruší,
co úsměv resignace a škleb spleenu
juž dávno zdeptal, vstalo na ten hlas,
jenž pod klenbou se vlnil, chvěl a třás,
a zdál se hlasem andělským být v stínu.
To kouzlo hudby; kde na slova naše
se připíná vždy hmoty závaží,
pár vzduchových vln temno proráží,
a skutkem je, co tušili jsme plaše;
Vzlet výš nad prach a popel k idealu
a ponoření se až v hloubku žalu
a nejvyšší, nač v žití času není,
ať zvem to spása, z viny očištění,
ať zvem to láska, vše ta hudba řekla,
jež po paprscích mroucích jasů tekla
přes roucha, tahy, světců aureoly
dál, z chrámu, stromů černých přes vrcholy,
by shasla slabým ohlasem kdes v poli.
Tu poutník, jejž sem náhody dech zavál,
v svém srdci cítě starých citů nával
v dlaň hlavu sklonil, zamyslil se zcela,
a chrámu loď, to lesa hloubka stmělá,
šel dál a dále, kam jej vedly tony,
jak Faust své slyšel velkonoční zvony,
a mezi mátou, douškou na pokraji
u cesty děcko viděl sedět v trávě:
azurem jeho velké oči hrají,
zří tázavě tak a tak pronikavě.
Ó nahlednouti v těchto očí hloubi,
v nichž světa všecka tajemství se snoubí!
A dítě ruku podává mu zvolna,
co kolem zní tak sladká, nyvá, bolná
ta melodie – varhan čili stromů?
To dítě víra, chce jej vésti domů,
je na něm, jíti a zas šťastným býti.
Pár kroků dál hřmí s plnou silou žití,
a ještě dál na hrobech kvetou růže.
O sny! Co všecko hudba dělat může!

Meter: iambic
Pues se acercan, Roselia...
by Manuel Justo de Rubalcava

Pues se acercan, Roselia los momentos
en que darás entrada a otro amor fino,
convirtiendo mi plácido destino
en mal sufridas horas de tormentos:
no apures mis quejosos sentimientos
de suerte que mi amor después
                  sin tino
para volverse a ti no halle camino,
ni para procurarte tenga alientos
Si estimas como tuyo mi albedrío
no me pierdas de vista ni un instante,
aunque sea forzoso tu desvío.
Que te sea el aviso interesante,
pues corazón, Roselia, como el mío,
no lo hallarás tan tuyo en otro amante.

Meter: iambic
Kam jdu?
by Adolf Heyduk

Jdu mezi lid, kde sváry líhne hněv,
jak bazilišek z vajec různých hříchův,
jdu mezi lid, kde ňader teplou krev
zášť dravá pije pod škraboškou smíchu.
Jdu v hnízdo zmijí, v pestrý klam a hřích,
jdu mezi lid, jenž navzájem se souží,
a vlečku hříchů děsně krvavých
už od Adama slznou drahou plouží.
Jdu mezi lid, jdu v dravčí jejich sněm,
jdu jiným za stupně dát svoje kosti,
boj všech jdu podstoupiti proti všem,
jak minulost prý káže přítomnosti.
Jdu mezi lid, jdu v bláto, kal a prach,
v němž rozmetána dětská hrstka kvítí,
jdu mezi lid, jak v bahno samovrah,
by za živa dal v blátě mozku hníti.

Meter: iambic
[was du dankst der milden Göttergunst]
by Anastasius Grün

Was du dankst der milden Göttergunst,
Drückt dein Haupt zu Boden nieder;
Was du dankst der eignen Müh' und Kunst,
Hebt es zu den Göttern wieder.

Meter: trochaic
HOREČNATÁ NOC
by Antonín Sova

Noc horkým dechem země umdlívala,
na vodách rozpouštěla tmavý vlas.
Noc písní marných snů se rozzpívala
a za bezvětří hasnul její hlas.
Sny, lovci znavení, v mech postříbřený
si uléhali. Dokola les čněl.
Jich oči žhavě plály zradou ženy,
samota lkala z divokých jich čel.
Sny, lovci znavení, ti dosud bděli
a na zoufalé housle hráli tmou
a zpívali a hráli, smutně se usmívali
a monotonním hlasem provázeli
balady, které od dětství již znali:
O orlech zmizelých, jež se již nevraceli,
a o jelenech, kteří v dostřel nepřijdou,
na zoufalé své housle hráli tmou.
A o princeznách v zámcích propadlých,
v záhonu růží uvadlých,
jež s jinými se objímaly,
naposled ještě zazpívali.

Meter: iambic
Voz amiga
by Enrique Menéndez Pelayo

Junto a esa fuente que en la sierra brota
pasara yo la vida que me resta
en una dulce, interminable siesta,
nunca por el afán ni el tedio rota.
Y al blando son de la canturia ignota
con que huye el agua por la verde cuesta,
apurara, tendido en la floresta
la paz que va disuelta en cada gota
Parece que en la voz de sus cristales
prendieron, aguardando mi venida,
las voces más amadas y leales:
la palabra de Dios que en todo anida,
el dejo de los cantos otoñales
y del amor la queja dolorida

Meter: iambic
Allwill und Allwina.
by Ludwig Gotthard Kosegarten

Schon röthete die Hügel
Der Sonne letzter Strahl.
Es kühlten Zephyrflügel
Das ausgesengte Thal.
Auf Blumen, Saaten, Kräuter,
Sank Gottes Abendthau.
Der Halbmond glänzte heiter
Im wolkenlosen Blau.

Meter: iambic
Los niños de Écija
by José Selgas y Carrasco

Juntos formaron la infantil gavilla
que ya en una, ya en otra encrucijada,
impuso su poder a mano armada,
haciendo de lo ajeno pacotilla
De Écija fue terror y maravilla,
miedo y vergüenza de la gente honrada,
y en los anales de la vida airada
honor de los ladrones en cuadrilla
Con medios mucho más perfeccionados,
porque el progreso va con las edades,
ya tanta fama ni a la envidia inquieta.
Niños de Écija... ayer; que hoy bien juzgado
en caminos, en pueblos y en ciudades,
sólo pudieran ser niños de teta.

Meter: polymetric
Den Griechen
by Theodor Däubler

Das Inselmeer zertrümmert eine Sonne,
In zärtlicher Umblauung, jeden Tag,
Beschenkt mit ihren Splittern Wald und Hag,
Beschert auch uns Verwundertheit und Wonne.
Der Mann durchgoldet froh die kühle Tonne
Mit Saft, der Plage mundendem Ertrag:
Er stärke ihn vom Palikaren-Schlag,
Die Söhne auch, als kommende Kolonne!
Reicht heitre Griechensonne mir im Becher!
Der Trank ist stark: ihr Gastlichen habt Dank!
Zu euch gehört der Fremdling bald als Zecher.
Des Weines Heimat feiern wir mit Sang.
Sein Gott war kühn und ein beherzter Sprecher:
Von Freiheit kündet uns der tolle Schwank.

Meter: iambic
Von den Elementen.
by Barthold Heinrich Brockes

Wenn sich mein Geist den Anfang unsrer Welt
Vor Augen stellt;
So glaub ich, daß sie GOTT durch seine Macht,
In ihrer Vollenkommenheit,
Auf einmahl hab hervorgebracht,
Ohn’ einige der Zeiten Langsamkeit.
Allein dies grosse Werck, so allbereit
Vollkommen in der Wieg’; empfing ein Ziel der Zeit.
Dieselbe Macht, die von der grossen Welt
Den wunderschönen Bau erhält:
Derselbige Befehl, der sie beweget,
Der sie so schützt als träget,
Vermag ein’, ihr in allen Sachen
Gantz gleiche, Welt, all’ Augenblick zu machen.
Es scheint, ob schaffte GOTT dies herrliche Gebäu
An einem jeden Tage neu.

Meter: iambic
47. Es ist noch Zeit zum Heil
by Angelus Silesius

Kehr um, verirrtes Schaf, zeuch Saft verdorrter Ast,
Du kannst wohl komm'n und ziehn, weil du den Trieb noch hast.

Meter: polymetric
A la memoria de don Pascual Pérez
by P. I. Miquel

¿Cuál, muerte, es tu poder?
                  Rompes la inerte
frágil materia que encarcela el alma
Mentira es tu poder, tú no eres fuerte;
sobre tus yelmos se alzará una palma;
Cabe la fosa, de tu cetro emblema,
ondula a tu despecho una memoria;
sobre tu frente el misterioso lema
traza gigante el genio de la gloria
Morir es el saber de otra vida
los ocultos misterios que yo ignoro,
y al recordarte, Pérez, no, no lloro,
que con buril de luz miro esculpida
en la piedra que cubre tus despojos
cifra que ciega con su luz mis ojos.

Meter: polymetric
The Dance of Love
by Countee Cullen

All night we danced upon our windy hill,
Your dress a cloud of tangled midnight hair,
And love was much too much for me to wear
My leaves; the killer roared above his kill,
But you danced on, and when some star would spill
Its red and white upon you whirling there,
I sensed a hidden beauty in the air;
Though you danced on, my heart and I stood still.

But suddenly a bit of morning crept
Along your trembling sides of ebony;
I saw the tears your tired limbs had wept,
And how your breasts heaved high, how languidly
Your dark arms moved; I drew you close to me;
We flung ourselves upon our hill and slept.

Meter: iambic
Am vierten Sonntage nach hl. drei Könige
by Annette von Droste-Hülshoff

Ich kann nicht sagen:
»keiner hat mich gedingt.«
Wem soll ich klagen,
Wenn es mich niederzwingt
In meine schmählich selbstgeflochtnen Bande?
Vor Millionen hast du mich erwählt,
Mir unermeßnes Handgeld zugezählt
In deiner Taufe heil'gem Unterpfande.
Ich kann nicht sagen:
»siehe, des Tages Last
Hab ich getragen!«
Wenn nun zu Duft erblaßt,
Mich meine matte Sonne will verlassen,
Mein Garten liegt ein übergrüntes Moor,
Und blendend steigt das Irrlicht draus empor,
Den Wandrer leitend in den Tod, den nassen!
Ich kann nicht sagen,
»siehe, wer stand mir bei?
Ich mußte zagen,
Um mich die Wüstenei,
Und das Getier, so nimmer dich erkennet.«
O Gott, du hast, zur Arbeit mir gesellt,
Viel liebe Seelen rings um mich gestellt,
Worin dein Name unauslöschlich brennet.
Ich kann nicht sagen:
»sieh, deine Stimme sprach,
Ich mußte wagen,
Und meine Kraft zerbrach,
Was hast du meine Nahrung mir entzogen?«
Mein Gott, und liegt wohl tief es in der Brust,
Doch bin ich großer Kräfte mich bewußt,
Und in der Angst hab' ich mir selbst gelogen!
Ich muß verschwinden
Bis in die tiefste Kluft,
Zergehn in Winden
Wie einer Wolke Duft,
Wenn dein Gericht vor meinem Geist wird stehen;
Du hast mich über vieles eingesetzt,
Und ganz verarmt erschein' ich und zerfetzt,
Die Güter dein ließ ich zu Kot vergehen.
Nichts kann ich sagen,
Denn meine Hand ist leer.
Soll ich es wagen,
Gegen die Waagschal' schwer
Zu legen meiner Reue späte Triebe?
Und ist es nur wie des Ersatzes Spott,
Nichts hab' ich sonst, doch du, o milder Gott,
Du hast ein großes, großes Wort der Liebe!

Meter: iambic
TOUHA.
by Zdeněk Knittl

Do dravých proudů řeky
jsem hodil svadlý květ,
a odnesly ho vlny
v daleký, širý svět.
A vzal jsem v ruku kámen
a hodil ve vln stín,
a v ráz na věčné časy
se stajil do hlubin.
Ó, srdce! Plynout proudem
za obzor daleký! –
Ó, duše! Klesnout v hloubku
a usnout na věky! –

Meter: iambic
Mladé dívce. (I.)
by Adolf Heyduk

V tvém oku ještě čárný svět,
tak navždycky jej v srdci skrej,
ty neznáš srdce rudý květ;
ten svět tvůj bůh ti zachovej.
Tvé srdce svatých citů zdroj,
bůh tobě věčně nových dej,
nepociť hříchu nepokoj,
tvé srdce bůh ti zachovej.
Tvé nebe plno zázraků,
ty neznáš blesků jeho rej,
to budiž tobě bez mraků,
bůh ti je tichým zachovej.

Meter: iambic
Un consejo
by Francisco Sisto Piedra

Cuando llegue a tu asilo algún viajero
con la luz del placer en la pupila,
si no sabes quien es, con voz tranquila,
antes de abrir, pregúntale primero.
Pregúntale quien es al que, altanero,
al llamar a tu puerta no vacila,
al que en su porte y apariencia
                     estila
los modales de un rico caballero
Pero al que débil tu favor reclama
y ante tu hogar, jadeante, se detiene,
al que triste sus lágrimas derrama,
al que te pide un pan porque hambre tiene,
no preguntes jamás como se llama,
cuál es su patria, ni de donde viene.

Meter: polymetric
Para unas rosas
by Carlos Póo Urbach

Rosas que el rosa tenue de
                  senos virginales
mostráis, y la clausura del tiesto cristalino
ornamentáis con tono de lampo vespertino
o fugitivas luces de cielos otoñales
Espirituales rosas que a las
                     espirituales
contiendas amorosas unís vuestro destino,
poniendo en las mejillas
                  rubores, y en el vino
de amor de rojas bocas los hálitos sensuales
En el fecundo huerto del
                  corazón nacidas
las rosas del ensueño, dobléganse rendidas
al alma de las rosas que en el salón divaga,
y dulces rendimientos el corazón presume
en la embriaguez suprema que emerge del perfume
y el resplandor de rosas que la pupila embriaga.

Meter: anapestic
SOÑÉ – II
by Isidro Marfori

Anunciaban mi triunfo las trompas de la Fama
á la Posteridad. Ganada era la cumbre,
las rosas y laureles del sempiterno drama
del Mundo. ¡Mío el culto de una eran muchedumbre
Y al ver que mi escultura, la efigie del artista,
se alzaba en los jardines de un Versalles de Oriente,
mi ambición de grandeza, mi fiebre de conquista,
se extinguió en el silencio, se perdió lentamente...
...Pero una tarde de oro con perfumadas brisas,
tarde de primavera de románticas galas,
delante del icono, floridos de sonrisas,
pasaron dos amantes en invisibles alas...
¡y una lágrima al punto, como una estrella fatua,
titiló en la mirada de la marmórea estatua!

Meter: anapestic
- CLXXXIV -
by Gutierre de Cetina

Cuando a contemplar vengo el curso breve
de esta vida mortal, vana, ligera,
y cómo saltear airada y fiera
suele la muerte a aquél que morir debe,
viene el sentido a ser casi de nieve
ante el sol del temor que desespera,
viendo cuán tarde y mal, ya que andar quiera,
el mal uso a virtud los pasos mueve.
Y es el mal que me quejo y muestro ceño
de fortuna, de amor, de mi señora,
sabiendo que la culpa es toda mía,
que, como hombre engolfado en dulce sueño,
me duermo sin pensar siquiera un hora
que siendo el morir cierto, ignoro el día.

Meter: polymetric