PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
NAD HROBEM MATČINÝM. (XI.)
by Rudolf Pokorný

O, sněhy, sněhy, teplý plášti půdy,
což jinak je, když osejete vlas;
tu, co vypučí ze srdce, jsou trudy,
tu v chladnou zimu změněn letní čas!...
O, otče drahý, když jsem zřel ty slzy
a slyšel první ze rtů tvojích vzdech:
„Ba přijdu, drahá, přijdu k tobě brzy!“
tu srdce pukalo mi v bolestech.
Ach, již ti děsná náruč smrti vzala
tu, s níž jsi prožil dvacet blahých jar,
tu, kteráž vrásky s čela zulíbala,
tu matku mou, a s ní též poklid, zdar.
Ach, otče, otče, zůstaň ještě s námi,
neb blahu dítek připozdívá se,
a cesty jejich temny, málo známy,
a všudy, všudy šalba skrývá se.
O, otče drahý, vyjasni zas čelo,
zažeň ty chmury záhy naseté,
hle! v oblohu již slunce zaletělo,
a příroda nám opěť vykvete.
A matička ti žehnat bude v hrobě,
když tichou slzou ohřeješ jí hruď –
však nyní nelkej, jsem i já sirobě – –
již slza prostá žertvou drahé buď! –

Meter: iambic
33.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Dis ruht, das gantz und gar nicht zu bewegen ist:
Nichts ruht, als das in Gott ihm Ruh und Rast erkiest.

Meter: iambic
[When night draws on, remembering keeps me wakeful]
by al-Khansāʾ

translated from the Arabic by Reynold A. Nicholson

When night draws on, remembering keeps me wakeful 
And hinders my rest with grief upon grief returning 
For Ṣakhr. What a man was he on the day of battle, 
When, snatching their chance, they swiftly exchange the spear-thrusts! 
Ah, never of woe like this in the world of spirits 
I heard, or of loss like mine in the heart of woman. 
What Fortune might send, none stronger than he to bear it; 
None better to meet the trouble with mind unshaken; 
The kindest to help, wherever the need was sorest: 
They all had of him a boon—wife, friend, and suitor. 
O Ṣakhr! I will ne’er forget thee until in dying 
part from my soul, and earth for my tomb is cloven. 
The rise of the sun recalls to me Ṣakhr my brother, 
And him I remember also at every sunset.

Meter: trochaic
Breslauer Katholikentag
by Ludwig Thoma

An dem Oderstromgestade
Ist der Glaube neu erstarkt,
Denn hier war die Herbstparade,
Scilicet, der Ochsenmarkt.
Alle sind sie dagewesen,
Fern von ihrem Heimatsort;
Ungeacht' der Reisespesen
Zog der Geist des Herrn sie fort.
Mit den Platt- und Bürgerfüßen
Ist man stolz vorbeimarschiert,
Um den Bischof zu begrüßen,
Der hiebei ein Wort verliert.
Auch der Papst gab seinen Segen,
Oho – ho, und gern dazu.
Ist euch was daran gelegen,
Wenn ich jetzt das Nämlich tu?

Meter: trochaic
(1600?)
by Juan de Salinas

Conservada cereza, guinda cruda,
y en pesado vellón, de ciento en ciento
los años del glorioso nacimiento
de la encubierta majestad desnuda;
mercedes tales son que nadie duda
ser imposible recibir descuento,
y cuando alguno de palabra intento,
hallo corto el caudal, la lengua muda.
Varios sucesos, nuevos desengaños,
tristes malogros de esperanzas ciertas,
me tienen tanto más reconocido.
Vívame el par sin par dichosos años
pues tan de par en par abre sus puertas
del corazón piadoso a un desvalido.

Meter: polymetric
TĚŽKÝ SEN
by Jiří Mahen

Je to pravda? Je to něco,
co se mi jen krátce zdálo?
Bylo slunce a to slunce
ráno se mi v oči smálo?
Jak to, že teď hřbitov cítím,
krtky slyším, hrob jak ryjí?
Co to bylo? Co to zvoní
vzduchem smutnou melodií?
Hej vy ptáci, což jsem zemřel?
Kdo to zvenčí jemně klepe?
To jsi ty, již zlatník žádný
v ryzí kráse nevytepe?
Malinko mne zvedni, matko,
co tu chtějí u mne všici?
Nebudeš se hněvat na mne,
smím jim ještě něco říci?
Jestli věnce nesete vy,
jak to starý zvyk prý žádá,
vyslechněte, pěkně prosím,
všeho lidstva kamaráda:
vemte kvítí, zaneste je,
kde keř bují psího vína,
žebrákům je dneska přejte,
na něž nikdo nevzpomíná!
Jestli jsem už v šatech černých,
co v den sváteční se nosí,
slyšte mne a vyplňte mi,
oč vás moje ústa prosí:
do studně je hoďte někam,
v níž se nikdy nerozední,
jaký byl jsem, tak chci umřít –
oblecte mi šaty všední!
Jestli jste mně ruce také
na prsa snad poskládali,
jestli jste mi symbol do nich
na tu cestu dlouhou dali,
uvolněte ruce, prosím –
tu levou mně k srdci dejte
a tu pravou viset nechte
a už ničím nehýbejte!
Květy jsem já sám si trhal,
bůh mé smysly vábil jimi,
v šatě práce já jsem věřil
s miliony zrazenými,
že jde čas, v němž naposledy
sudby zlé se chudák lekal –
a tak, jak mám ruce nyní,
tak jsem na svou ženu čekal...
Kde je? Proč ji nevedete?
Že by se mne takto bála?
Pohlaďte ji aspoň za mne,
že mou ruku do své vzala!
A teď pějte miserere –
Bože, dáváš novou duši?
A teď tedy vyneste mne
z jizby, jak to mrtvým sluší!

Meter: trochaic
1L: Beym ersten muß man lachen,
by Abraham Gotthelf Kästner

Beym ersten muß man lachen,
Beym zweyten muß man gähnen;
Was aber bey dem dritten?
Wer, Henker! kann das lesen?

Meter: iambic
1L: O grüner Baum des Lebens,
by Ludwig Achim von Arnim

O grüner Baum des Lebens,
In meiner Brust versteckt,
Laß mich nicht flehn vergebens!
Ich habe dich entdeckt.
O zeige mir die Wege
Durch diesen tiefen Schnee,
Wenn ich den Fuß bewege,
So gleit' ich von der Höh'.
Ich bliebe dir gern eigen,
Ich gäb' mich selber auf, –
Willst du den Weg mir zeigen,
Soll enden hier mein Lauf?
Mein Denken ist verschwunden,
Es schlief das Haupt mir ein,
Es ist mein Herz entbunden
Von der Erkenntniß Schein.
Ich werd' in Strahlen schwimmen,
Aus dieses Leibes Nacht,
Wohin kein Mensch kann klimmen,
Mit des Gedankens Macht.
Es ward mein Sinn erheitert,
Die Welt mir aufgethan
Der Geist in Gott erweitert,
Unendlich ist die Bahn!

Meter: iambic
XXXVI. V tu krajinu jsem také zabloudil.
by Viktor Dyk

V tu krajinu jsem také zabloudil.
Rašelinatá, bořící se půda.
Z nedávných bitev tábor koster zbyl
a slunce plála před západem rudá.
– – Leč potom rozstřel soumrak křídla zlá.
Lze se jen modlit, nelze něco říci.
Příroda sama jaksi zamlklá.
Zamlklá a moralisující – –
Jsou monotonní, šedé krajiny
a perspektivy bezútěšné vždycky.
I v dětských očích leží doktriny,
bizarní traktát theologický.
A tak jdu, úzkost roste v duši mé
před někým, kdo je příliš Spravedlivý.
Zvuk slova láska, o němž mluvíme,
má akcent chladný, sofistický, lstivý.
Do nebe hledím, pouhý přísný sen,
jediná touha, intensivní, čistá.
Ve slávě světa ďábel zosobněn,
v oblacích slunce je však oko Krista.
To oko Krista hypnotisuje.
Evangelia sen sním velkolepý.
Passivní duše za vše děkuje,
plod zakrnělý děkuje těch stepí.
To oko Krista hypnotisuje.
Rybářů vidím galilejských sbory.
A dobře zřím-li, kdes se rýsuje
netrpělivý stín – stín Bílé Hory.

Meter: iambic
PÍSEŇ PIRÁTA.
by Alois Věkoslav Haber

V duši je hořko. V prsou vře peklo...
Hlavou se odporné myšlenky rojí...
Má drahá, jediné – ty jsi to štěstí,
bolem i rozkoší, u věčném zdroji.
V duši je hořko. V prsou vře peklo,
otrok jsem vzbouřený, zoufalý pirát...
Má milá, rozmilá, přitul se ke mně blíž
a v duši nauč se hluboko zírat.
Noci jsou teplé, jitra jsou krásná,
v květech tkví láska, slyšíš ty zpěvy,
zda jednou vytušíš, co duše touží,
co duší spojení – kdo Ti to poví?
Noci jsou teplé, život je krásný,
v duši tkví touha. K čemu teď zmírat?
Pojď jenom, má milá, pospolu půjdem!
Na moře vzbouřené vede Tě pirát!

Meter: dactylic
IDYLLA DUŠE.
by Karel Toman

Květ chorobně bledý rozvil
ve zmlklém sadě mé duše,
ve stínu cypřišů.
Chlad večerů smutných vssával
a ovíván rouchy teskných nocí,
pil vonnou rosu jejich soucitu.
Před sluncem barbarským se zavřel.
Jen platonický měsíc políbit jej směl,
jen měsíc, bledou září diskretní.
Před ženou chvěl se. Hrůza vála
naň z nepřátelské duše její
a mámila jej prudká vůně těla.
Jej neutrhla ruka ženy,
by zas jej odvrhla a zašlapala v prach,
kvet’ smuten, sám a bojácný.
Za hradbou hřměla hymna žití
a její vlny k němu pluly
a on stál vždycky opuštěn!
Sen o duši spřízněné sníval
pod klenbou hlubokých nocí,
o duši, v kterou vdech’ by všechnu vůni svou.
Ta nešla, nešla. Zmíral touhou
a ve smrtelné agonii
jak přelomený klesal k zemi.
– Jej podávám tobě, blízká duše,
jenž’s nepřicházel za úpalů slunečních
a nyní, v šeru, přišels přece.
Mdlá vůně jeho smutkem dýše
a vpíjejíce ji snít budem’
a v očí svých se ztápět hlubinách.

Meter: iambic
- 1418 - Libro II, ERGASTO
by Lope de Vega

No hay oro con esmaltes diferentes,
rubíes rojos, cándidos diamantes,
ni de los Orientales elefantes
para terso marfil tan blancos dientes.
No hay tan puros cristales transparentes,
ni crisolitos hay tan rutilantes,
ni perlas en los nácares cambiantes,
ni rayos en el sol resplandecientes.
Pues todo para Dios es cosa baja,
incircunscrito, grande y no medido,
porque es en lo infinito la ventaja.
Pero si ya después de haber nacido,
la grandeza de Dios admite caja,
darele un corazón arrepentido.

Meter: iambic
Epigramma Ovveni.
  An die so sich schmincken.
by Martin Opitz

Die jhr mit Farb anstreicht euch ewre Zierlichkeit/
Bekennet recht/ daß jhr nur Staub vnd Asche seid.

Meter: iambic
An Herrn Professor Sulzer,
 über das Bild seiner verstorbenen Gattin.
by Anna Luise Karsch

Sanft, wie ein Lamm, das in der Mittagsstunde

Meter: iambic
A los ferrocarriles
by Juan Nicasio Gallego

Más quiero estar rollizo como un
                     sollo
sin montar en borrico ni en caballo,
que andar diez leguas mientras
                  canta un gallo
metido en un cajón hecho un repollo
Tengo presente aquel fatal embrollo
que en Versalles pasó y otros que callo:
de aquí no he de moverme aunque eche tallo:
un hijo mío no ha de ser criollo
En un ferrocarril sálvese un
                     pillo
que a una doncella deshojó el capullo,
o de alguna prisión forzó el rastrillo;
que yo prefiero al plácido murmullo
de un arroyo roncar como un chiquillo,
y llámenme, si quieren, Pero Grullo

Meter: iambic
92.
by Jakob Michael Reinhold Lenz

»was machst du hier, lieb Mägdelein,
Am Wasser tief und schnelle?
Und sitzest da am Bach allein
Mit nassen rothen Bäckelein
Und gukst auf eine Stelle?
Hat dich die Mutter was bedroht?
Bekamst du heut kein Morgenbrod?
Hat Bruder dich geschlagen?
Du kanst mir alles sagen.«
Das Mägdlein schaut ihm ins Gesicht
Sieht, kehrt sich weg und redet nicht.
»sag, wo bist du zu Hause?«
»herr! dort in jener Klause.« –
Er kriecht zur kleinen Thür herein
Und find't ein hagres Mütterlein
Auf schlechten Binsen liegen.
»sagt, liebe Frau, was fehlt dem Kind?
Es sitzt da draussen in dem Wind
Und ist nicht still zu kriegen.«
»ach, lieber Herr,« das Mütterlein
Mit schwerem Husten saget,
»es geht den ganzen Tag allein
Und leid't nicht, daß mans fraget.
Es hat von seiner Kindheit an
Nichts als beständig weinen 'than.«
»so wahr ein Gott im Himmel ist:
Euch muß was heimlich quälen,
Ihr sagt nicht alles, was ihr wißt;
Ihr sollt mir nichts verheelen.«
»nun lieber Herr« – und faßt den Mann
Mit beiden welken Händen an:
»geht an den Strom, fallt auf die Knie
Und dann kommt wieder morgen früh;
Wird sich mein Husten kehren,
So sollt ihr alles hören.«
Der Blick, der Ton, der Händedruck
Dem Fremden an die Seele schlug,
Er geht zum Bach, fällt auf die Knie;
Kommt zu dem Weiblein morgens früh,
Find't sie in bittren Zähren.
»ach, Herr! was uns verlohren ging
Kann dieses Blatt und dieser Ring
Euch baß, denn ich erklären.«
Mit diesem Wort zieht sie ein Tuch
Aus ihrer Brust, darinn ein Buch
Und in dem Buch ein Blättlein war,
Bemalt mit plumpen Farben zwar,
Und an dem Farben-Blättlein hing
Als Siegel ihr Verlöbnis-Ring.
Auf diesem Blättlein schwamm ein Weib
Im höchsten Strom mit halbem Leib.
Ihr Kahn war umgeschlagen,
Und an des Weibes Zipfel faßt
Ihr Ehmann sich, doch diese Last
Schien's Wasser nicht zu tragen.
Je mehr der Fremd' aufs Blättlein sieht,
Je mehr ihm Aug' und Stirne glüht,
Und darf sie nichts mehr fragen,
Biß sie die Brust thät schlagen,
Und weint' und heulte ausser sich:
»seht, lieber Herr, das Weib bin ich!
Um mich mußt' er ertrinken!
Ich in dem Schrecken rief ihm: Mann!
Ach warum faß'st du mich denn an?«
Und gleich sah ich ihn sinken.
Er rief – bey dieser Stelle quoll
Ihr starrend Auge minder –
Er rief im Sinken: »Weib! Leb wol!
Und sorg für unsre Kinder.«

Meter: iambic
NAPOLEON.
by Adolf Červinka

Bílá maska Bonaparta
chladně zírá na můj stůl,
na rtech tvrdé pohrdání,
polobůh a světák půl.
Slávy démon plá mu z očí,
klenutým se čelem chví,
jako zpěněnému oři,
který hnal se k vítězství.
Často myslím, jaká kořist
srdcem tvojím hnula víc,
zda prolité krve proudy
či jen úsměv krasavic...
Vzdorný reku zašlé doby,
unavený slávou svou,
co víc bolí, trůny ztratit,
či se loučit s milenkou?

Meter: trochaic
1L: Dein Herz von Eisen wird sich nicht, bis daß ich sterb', erweichen:
by Wilhelm Müller

Dein Herz von Eisen wird sich nicht, bis daß ich sterb', erweichen:
Dann nähe mir ein Todtenhemd als erstes Liebeszeichen.

Meter: iambic
Einladung an seine Liebste zu einer Schlittenfahrt
by Christian Friedrich Hunold

Ein gütiges Gehör/ und gieb den Willen drein/
Daß bey gefallnen Schnee auf einen leichten Schlitten/
Dein gantz ergebner Knecht dein Führer möge seyn.
So bald der Abend komt/ und
Durch ihren hellen Stern am Himmel lässet sehn/
So hol ich Schönste dich erfreut von deinem Zimmer/
Dein Glantz der Anmuth kan wohl bey der
Laß mich der Zeit zum Trotz/ indem es itzt will frieren/
Jung/ schön und feurig Kind/ durch dich den Frühling führen.

Meter: iambic
Lovec.
by Josef Krasoslav Chmelenský

V boru lovec často bloudil,
Často bloudil zmateně,
Vezdy se do houští vloudil,
A pak zpíval, když se vloudil
V houště strašně vzdálené.
Než sám v houště nechodíval,
Ne, tam nechodíval sám;
Všude sebou zbraň nosíval,
Vesel byl, že ji nosíval,
Bez ní nechodil nikam.
Z domova vzdy smutný vyšel,
Denně pout svou nastoupil;
Než když nazpět z borku přišel,
Z kruté pouště nazpět přišel,
Vezdy veselejší byl.
Tam, kde vlnka ječí mutně,
Kde objímá vlnka jez:
V obor hvězd patříval smutně,
V oboru hvězd jednu smutně
Hledal mezi nimi kdes.
Dlouho hledal, dlouho bloudil,
Hvězdy ale nenašel;
Jednou se do pouště vloudil,
Rána padla – snad zabloudil? –
Zabloudil, víc nepřišel.

Meter: trochaic
To víš, jsou vzpomínky, když léta tíží hlavu,
by Stanislav Kostka Neumann

To víš, jsou vzpomínky, když léta tíží hlavu,
i zkušenosti jsou. A třebaže vše zbledlo
na pouhou stínohru a šedou pradálavu,
když štěstí podivné mě s bytostí Tvou svedlo,
srdce i mysl má si zapamatovaly
přece jen obrazy z té dálky zamlžené,
a mohu srovnávat: čím byly, co mi daly
sny zapomenuté a lásky promarněné,
a Ty co dáváš mi a probudilas ve mně,
má Juno ztepilá a plachá moje Psýché...
Hleď, v sladkém renouveau se leskne Stará země
a věci zpívají jen něžné písně tiché –:
po těžkém zápasu a nedorozuměních,
po sprchách studených, jež zmrazovaly něhu,
po skepsi leptavší v mých pastelových sněních
sněženky trhat smím již na tajícím sněhu,
a nejen sněženky: to jsou již růže rudé,
a červen milostný kol voní, zpívá, hoří...
A nyní řeknu Ti: Jako mé dlaně chudé
neměly pod svou hrou, když vnadě žen se koří,
ňader tak dychtivě se dmoucích za pocely
a odměňujících je v sladkém roztoužení –
jako jsem nelíbal rtů, jež se rozpučely
tak růži podobny a pro milostné dění, –
tak dříve neznal jsem těch tichých líbezností,
jež slova, pohledy a doteky Tvé něžné
mi někdy prozradí z Tvé cudné hlubokosti:
tu kráčím pěšinou, kde šumí pole režné
a skřivan pohodu si pochvaluje jasně, –
tu ležím v pasece, a všude samá vůně,
a houštin ševely mi šeptají své básně –:
já ještě nezbádal jsem tajemství Tvé tůně,
leč sám již tento fakt o jeho hloubce svědčí,
o jeho kráse pak, jak miluji Tvá slova,
a že mne zarmoutíš jen nedostatkem řeči...
Vím, příjde nutně den, kdy budeš po mně vdova,
a vdova nad vdovy, jak nad lásku je láska,
jež nás dvé spojuje. Kéž bys pak poznávala,
že marna nebyla ta osudová páska
a nebyl nevděčen já za vše, cos mi dala!

Meter: polymetric
SLZY.
by Josef Václav Sládek

KDYŽ slzou oko vlahé,
ó jen ji kanout nech!
kdys budou perly drahé
z těch hořkých slzí všech.
Když srdce bolest svírá
a slzou mluví bol,
je všechny anděl sbírá
na liliový stvol.
A budou doplakány
a soumrak bude dnem,
a kdys u rajské brány
je najdeš s úsměvem.

Meter: iambic
27.
by Rainer Maria Rilke

Giebt es wirklich die Zeit, die zerstörende?
Wann, auf dem ruhenden Berg, zerbricht sie die Burg?
Dieses Herz, das unendlich den Göttern gehörende,
wann vergewaltigts der Demiurg?
Sind wir wirklich so ängstlich Zerbrechliche,
wie das Schicksal uns wahr machen will?
Ist die Kindheit, die tiefe, versprechliche,
in den Wurzeln – später – still?
Ach, das Gespenst des Vergänglichen,
durch den arglos Empfänglichen
geht es, als wär es ein Rauch.
Als die, die wir sind, als die Treibenden,
gelten wir doch bei bleibenden
Kräften als göttlicher Brauch.

Meter: trochaic
La mujer cubana
by T. Semirano

Arribé un día a los ardientes lares
del bravo Hatney; pabellón de flores
vi derroche de luz y de colores
aureolando maniguas y palmares
Con los vetustos troncos seculares
confundíase el bruto, en los alcores
entonaban sinsontes trovadores
del Cielo los melódicos cantares
Faltaba la mujer; tendiendo el vuelo
remontóse la musa soberana
presa de santo y celestial anhelo
Y como chispa que del fuego emana,
brotó el incendio y se miró en
                  el cielo
sobre el Caribe a la mujer cubana

Meter: polymetric
1L: Nun hast du's rhythmisch ausgesprochen,
by Ferdinand von Saar

Nun hast du's rhythmisch ausgesprochen,
Daß du zu lieben mich
Und reißest mir nach kurzen Wochen
Den kaum gewund'nen Kranz vom Haupt.
Schon steht es aller Welt zu lesen,
Was du mir Hohes dargebracht,
Wie deiner unwerth ich gewesen
Und wie du aus dem Traum erwacht. –
Ich sehe wohl: du hast gelitten,
Du büßtest rasche Leidenschaft –
Doch was dir tief in's Herz geschnitten:
Es sprengte deines Geistes Haft.
Dein ganzes Wesen ward gesammelt
Zu freiem, mächtigem Erguß,
Und wo du früher nur gestammelt,
Rauscht deiner Verse stolzer Fluß.
So möcht' ich fast mich selber preisen,
Daß ich das
Da mit so herrlichem Erweisen
Die
Nun du gelernt zu überwinden
Der Seele Schmerz in Wort und Ton,
Wirst du stets inniger empfinden
Der Muse Trost, der Muse Lohn.
Und ob du noch, in Haß entglommen,
Mit Recht zu fluchen mir vermeinst –:
Die Stunde, glaub' mir, seh' ich kommen,
Wo du mich segnen wirst dereinst!

Meter: iambic
1L: Verzicht, das ist der Wein, das ist die Waffe.
by Christian Morgenstern

Verzicht, das ist der Wein, das ist die Waffe.
Von diesem Safte wirst du stark und still.
Und wenn dein Wunsch sich nicht ergeben will,
sieh zu, daß dir dies Schwert den Frieden schaffe.
Mit diesem Wein im Kruge lebst du gut.
Mit dieser Waffe wirst du mächtig sein.
Verzicht – so sticht ein Stahl ins Herz hinein.
Verzicht – so löst den Krampf der Rebe Blut.

Meter: iambic
- LXXX -
by Gongora

El cuarto Enrico yace mal herido,
y peor muerto de plebeya mano,
el que rompió escuadrones y dio al llano
más sangre que agua Orión humedecido.
¡Oh, glorioso Francés esclarecido,
conducidor de ejércitos, que en vano
de lirios de oro el ya cabello cano,
y de guarda real iba ceñido!
Una temeridad astas desprecia,
una traición cuidados mil engaña,
que muros rompe en un caballo Grecia.
Archas burló el fatal cuchillo. ¡Oh, España,
Belona de dos mundos! fiel te precia,
y armada teme la nación extraña.

Meter: iambic
Na Kristinu.
by Josef Košín z Radostova

Na domech je vidět mnohou obludu,
která pro okrasu tam je umístěna;
ty zas děláš, ač jsi krásou obdařena,
domu každému, v němž bydlíš, ostudu.

Meter: trochaic
Otro
by José Cornelio Díaz

Sus encantos le plugo a la natura
al nacer acordarte generosa;
para ostentar la obra más preciosa
de sus tesoros el minero apura:
Los dones agotó de la hermosura
con su magia celeste y deliciosa,
por mostrarte a los ojos cual la rosa
cuando el botón quebranta la clausura.
En ti la gracia y atractivo mora,
el donaire, apostura y gentileza,
cuanto inspira deseos y enamora
¿Quién a lograr no aspira tu terneza,
como céfiro el ámbar apetece
que el lindo cáliz del clavel ofrece?

Meter: polymetric
- CXXXVI -
by Fcode Borja

No hay arte como el mío en toda España,
ni lleva nadie, cuando a caza salgo
mejor rocín, ni más ligero galgo.
Ni tiene igual solar en la montaña.
Con nadie mi sombrero se acompaña,
por mas que medio caballero valgo;
como en mi casa singular hidalgo,
sin ser bufón, ni pescador de caña.
Sé mucho de linajes, y en el mío
soy por mis grandes partes el primero,
aunque en nobleza al tiempo desafío.
Subo al Retiro en coche por Enero,
y en el bajo también por Julio al río,
y sobre todo soy gran majadero.

Meter: iambic
Sbor starých literátův.
by František Leubner

Jak přísně hledí v strnulé k nám pýše
v těch varhánkových límcích zašlé běli,
kol pulpitu jak sřadili se tiše
a tenké rty se v zpěvu odmlčely!
Je slyším... Toužně rorate své pěli,
v jich písni „Vstalť jest!“... naše jaro dýše;
když druh jich loučil ze živých se říše,
jej vážným žalmem k hrobu provázeli.
K nám ve chmurné však pýše přísně shlíží...
Vždyť jako oni chceme vyzpívati,
čím srdce jásá, co dnes hlavu tíží!
A chceme: Dlaň až po létech by tknula
se našich blan, jež věčná krása zlatí,
by vůně života z nich zavanula.

Meter: iambic
- 39 - A Elena Osorio
by Lope de Vega

Vireno, aquel mi manso regalado
del collarejo azul, aquel hermoso
que con balido ronco y amoroso
llevaba por los montes mi ganado;
aquel del vellocino ensortijado,
de alegres ojos y mirar gracioso,
por quien yo de ninguno fui envidioso
siendo de mil pastores envidiado;
aquel me hurtaron ya, Vireno hermano.
Ya retoza otro dueño y le provoca.
Toda la noche vela y duerme el día.
Ya come blanca sal en otra mano.
Ya come ajena mano con la boca
de cuya lengua se abrasó la mía.

Meter: iambic
KVÍTÍ U CESTY
by Jaroslav Vrchlický

Kol ušlapané cesty jako mlat
se tyčí pryskýřníků číšky náhle,
tu vlčí mák zříš živým nachem plát,
i svlačců vonné zvonky, stonky táhlé.
A rázem kousek ráje padlo sem,
do prózy polní cesty s rosou, vůní,
tak dojat mezi kvítím kráčel jsem,
jak někde parkem šel bych na výsluní.
Vtom v cestu vběh mi malý košiláč,
měl modrý zrak a kučeravé vlasy,
co z chaty u cesty zněl křik a pláč,
to dítě neslo do světa sen krásy!
Já znal je, sirota to neblahý,
však tíži losu svého neznající,
jak právě toto kvítí u dráhy,
tak svěží, milé s usměvavou lící.
Na strmé, kluzké cestě života
sám jít – já snil – je dlouhé umírání,
čím teprv strádá dětská sirota,
již každý hrot a trn vždy dvakrát raní.
Bez dechu přízně zhyne i ten květ
a dítě hyne vlídné bez účasti.
Ó, ujměte se sirotků, a svět
nám bude rázem velké lásky vlastí!

Meter: iambic
III. S novým jarem v naše kraje
by Herma Pilbauerová

S novým jarem v naše kraje
vracíte se zase zdráv
po daleké světem pouti,
plné blaha, vnad a kras.
„Buďte vítán, buďte vítán!“
vroucně volá dítek hlas,
„slávou věnčily Vás světy,
štěstí dej Vám drahá vlasť!“

Meter: trochaic
¡Fugace!
by Luz Gay

Como envuelve la clara luz del día
y el vespertino diáfano paisaje
entre su denso y lúgubre ropaje
la noche melancólica y sombría;
así envuelve mi cándida alegría,
a mi valor moral haciendo ultraje,
en los luctuosos pliegues de su traje
la fatídica y cruel melancolía.
Mas, si la sombra de la duda cruenta
nublar la fe del corazón intenta,
pasará por su radio terso y puro
fugace como pasa fugazmente
por el disco del sol resplandeciente,
la mancha negra del eclipse oscuro.

Meter: polymetric
122. Die doppelte Torheit
by Angelus Silesius

Du rennst in Todsgefahr, schnöd Ehre zu erwerben;
Um ewge Herrlichkeit hörst du nicht gern vom Sterben.

Meter: iambic
karpaty
by Stanislav Kostka Neumann

na poloninách kvetou enciány,
to po zákonu slepé přírody,
a lidské květy jsou tu ušlapány,
to po zákonu lidském.
hvozd zkrásněl na horách, a plavuň s jedlí
jsou stejně syty v řádu pralesním.
po řádu lidském v selech na smrt zbledlí
jsou navždy vyděděni.
ve hloubkách divočiny země zpívá
o strašné kráse svého života.
a v chatách se smrtí hlad hovořívá
o bídě člověčenství.
umřela dávná lidská pospolitost,
dozněla píseň lidské svobody.
v přírodě trvá krása, řád a sytost,
řád lidský roztál v pánech.
v karpatech hořců zvonce hoří modře
a v rajských lukách kvete upolín.
i to snad jednou dohola tu odře
hlad chudých – žravost pánů.
je horší dravce v horách panská pýcha,
antropofága horší lačný bohatec.
ze sopek živých méně zkázy dýchá.
přísahej věčné záští.

Meter: iambic
Vierdte Handlung.
by Christian Weise

Der baum/ darbey ich lust empfinde/
Der ist kein ander als die linde.

Meter: iambic
97.
by Friedrich von Logau

Heute sind die Weiber klüger als deß Potiphars sein Weib:
Greiffen selten nach dem Kleide, greiffen lieber auff den Leib.

Meter: trochaic