PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto
by Juan Meléndez Valdés

¡Cuál me lleva el Amor, cuál entre abrojos
me arrastra y me revuelve, y la memoria
deja en las breñas de mi triste historia
y el corazón entre ellas por despojos!
¡Cuál me hiere implacable y de los rojos
arroyos de mi sangre la victoria
celebra de su nombre? ¿Tanta gloria
dará mi humilde fin a sus enojos?
Muévate a compasión el dolorido
cuerpo, tirano Amor, muévate el ruego
de un infeliz y alíviame el tormento,
o de mis ayes, mísero, movido,
a Fili abrasa en tu divino fuego
y en mil dolores moriré contento.

Meter: iambic
-XXI-
by Garcilaso de La Vega

Clarísimo Marqués, en quien derrama
el cielo cuanto bien conoce el mundo;
si al gran valor en que el sujeto fundo,
y al claro resplandor de vuestra llama
arribare mi pluma y do la llama
la voz de vuestro nombre alto y profundo,
seréis vos solo eterno y sin segundo,
y por vos inmortal quien tanto os ama.
Cuanto del largo cielo se desea,
cuanto sobre la tierra se procura,
todo se halla en vos de parte a parte;
y, en fin, de sólo vos formó natura
una extraña y no vista al mundo idea,
y hizo igual al pensamiento el arte.

Meter: iambic
Krvavé věno.
by Vojtěch Pakosta

Svět dokud bude, a v něm lidstvo žíti,
boj náboženský nikdy nepřestane:
v popelu stlumen, novým žárem vzplane,
ať Luter, Huten, nebo Hus jej vznítí.
Čím jednotlivec ducha svého sytí,
se věky jměním milionů stane.
S Babelu věže k nebi budované
se titanové opěť v propasť řítí.
Jak v zákon spjato moře dme se, klesá...
věk každý změny nové s sebou nesa,
krvavé stránky v bibli dějin chystá;
vždy jiný klidí krvavé to věno,
jež v úděl světu Bohem stanoveno
od Lucifera až do Antikrista.

Meter: iambic
Zapomnění.
by Jaroslav Vrchlický

Své zlato vše jak vylíti by chtělo
na dnešní den, tak jižní slunce plálo,
po kmenech jilmů vlněním si hrálo,
na čele hor se růží šperkem rdělo.
Na révy listy psalo prstem žhavým,
že letos bude velká hojnost vína,
v dál, Apenin kde věnec obzor spíná,
déšť jisker tkalo v čela stráním tmavým.
A v jasu toho dne na chudé káře
se tměla dětská černá rakev malá,
a matka, Nioba, bez hnutí stála,
muž nepokojně odvracoval tváře.
Snad byl by rád se vrátil do svých polí
neb do krčmy. – Kněz nešel. – Chvíle dlouhá!
A slzy matky jako perlí prouha
se leskly v slunci. Velcí bílí voli
se oháněli před much lačnou zběří.
Kněz nešel, sedlák klel a slunce žehlo;
na starou hráz pár ještěrek se sběhlo
a cikad křik zněl neúprosný v keři. –
Kraj znal jsem dobře. Téhož roku zpátky
mne tudy vedla cesta. Večer snivý
tkal drahokamy v kukuřice hřívy,
s hor ob čas vánek zalétl sem sladký.
Byl onen čas, kdy splnilo se cele,
co slunce psalo kdys na listí révy,
a údolím se rozlehaly zpěvy,
smích v ústech všech a jas na každém čele.
A s hudbou ve průvodu do vesnice
šli z vinic; v středu jich se žena smála,
jež na jaře své dítě pochovala,
jak broskev kvetly růžové jí líce.
A soudruh po mém boku juž mi šepce:
Tak utiší se každá bolest časem;
než kukuřice plným kývne klasem,
zas bude míti děcko na kolébce.
A já jsem pravil sepna ruce obě:
Ó zapomnění, budiž požehnáno!
ó duše opium! ó srdce mano!
ó květe, jehož kořen klíčí v hrobě!
Ký neznámý bůh vida naše stesky
tě poslal v svět? Tys víc než radost sama!
ty pouze v desky rakve, život, drama,
jež zbijí nám, své vlíváš hvězdné blesky!
Jen tebou žijem! Ku novému žití
v nás kypříš bolem udupanou půdu,
ty plašíš ztrátu, hořkost, výtky, nudu;
květ asfodelu na čele ti svítí!
Ty tkneš se srdcí a zas nově tlukou,
otvíráš růže, v nichž jsme popel zřeli.
Buď požehnáno, ty jsi život celý,
ó skloň se na má víčka měkkou rukou;
buď stále se mnou, ať ten žití kalich
mne neotráví sladkostí ni žlučí,
tvé matce, věčnosti, než do náručí
skráň složím na dno moře proměn stálých!

Meter: iambic
3.
by Friedrich Rückert

Du bist von mir als wie der Lenz geschieden,
Wie war dein Abschiedlächeln zaubervoll!
Ein Thränchen Tau an deinen Augenliden,
Ein Seufzerchen, das auf der Lippe schwoll!
So schiedest du, der Wehmut stillen Frieden
In meinem Busen lassend, nicht den Groll.
So sieht Erinn'rung ewig dich hienieden,
Bis ich dich droben ewig sehen soll.

Meter: iambic
[auszeichnung hier erwarte nie]
by Franz Grillparzer

Auszeichnung hier erwarte nie,
Denn das System verbeuts,
Man hängt das Kreuz nicht ans Genie,
Nein, das Genie ans Kreuz.

Meter: iambic
XXIII. Žádná tajnost.
by Václav Pok Poděbradský

Žádná tajnost, zrovna vám to řeknu:
kdo náš národ souží, hned ho za to seknu.

Meter: trochaic
1L: Seh' ich eine volle Traube,
by Wilhelm Müller

Seh' ich eine volle Traube,
Die aus dichtem Rebenlaube
Ungeduldig blickt hervor,
Buhlend mit den Sonnenstrahlen,
Die mit klarem Gold bemalen
Ihrer Beeren grünen Flor:
Dann, dann denk' ich an die Säfte,
An die wunderbaren Kräfte,
Die der Beere Rund umschließt,
Fülle schon mir einen Becher
Mit dem jungen Sorgenbrecher,
Der aus diesen Trauben fließt.
Meine Freunde sind geladen,
Wollen sie mit mir sich baden
In dem Quell der Fröhlichkeit.
Seht, der Spund ist aufgehoben,
Und die Geister ziehn nach oben,
Und der Himmel ist nicht weit.
Volle Becher hör' ich klingen,
Höre neue Lieder dringen
Süß bethörend in mein Ohr.
Horch, es rauscht im Rebenlaube!
Sieh, es regt sich in der Traube!
Lieder, Lieder, nur hervor!

Meter: trochaic
XxX.
by Heinrich Heine

Man glaubt, daß ich mich gräme
In bitter'm Liebesleid,
Und endlich glaub' ich es selber,
So gut wie andre Leut'.
Du Kleine mit großen Augen,
Ich hab' es dir immer gesagt,
Daß ich dich unsäglich liebe,
Daß Liebe mein Herz zernagt.
Doch nur in einsamer Kammer
Sprach ich auf solche Art,
Und ach! ich hab' immer geschwiegen
In deiner Gegenwart.
Da gab es böse Engel,
Die hielten mir zu den Mund;
Und ach! durch böse Engel
Bin ich so elend jetzund.

Meter: iambic
21. Du solt daß Höchste seyn.
by Angelus Silesius

Die Welt ist Eitel nichts/ die Engel sind gemein:
Drum̃ soll ich Gott uñ Mensch in

Meter: polymetric
Gefaßt
by Ludwig Eichrodt

Der ersten Liebe Feiertage
Unsterblich, maienvolle Zeit,
So lebt ihr noch in meiner Klage,
Seit ihr so schnell entschwunden seid?
Ein Schicksal hat mich fortgetrieben,
Ich ging, ich weinte bitterlich,
Verlernen sollt ich dich zu lieben,
Und ach! vergessen sollt ich dich.
Vergessen nicht, nein, nicht vergessen!
Da ich dich nur verlassen mußt;
Wohl konnt es mir die Wange nässen,
Doch nicht besiegen diese Brust.
Und durft ich keine Hütten bauen,
Drein Gottes Segen strahlend bricht,
So blieb mir manch ein kühn Vertrauen
Und manche stolze Zuversicht!

Meter: iambic
Své pagodě.
by Jaroslav Vrchlický

Ty svědku bolů mých,
Číňane s žlutou lící,
v můj trud i smích
jen stále kývající,
ve jizbě mojí tmavé
tys pouze král,
nuž ve svévoli hravé
škleb tváře svoje smavé
a kývej dál!
V mé duše hlubiny
jen ty smíš nahlednouti,
tys jediný
můj přítel v světa pouti!
Tvým kýváním v mé hrudi –
juž dlouho spal –
se lásky anděl zbudí –
a Satan se tam znudí –
ó kývej dál!
Když v smutných myšlenkách
své otevírám dvéře,
jen větru tah,
a vidím v pološeře,
jak s mého kýváš stolu:
a smích i žal
se sváří ve mně spolu,
že srazil bych tě dolů –
leč kývej dál!
Když večer z oken mých
se pablesk slunce tratí,
tvůj prs i břich
červánek nachem zlatí.
A hle, juž přišla zima,
žár v krbu vzplál,
na okna bouře hřímá,
u krbu kocour dřímá,
ó kývej dál!
Ty, drahý, dobře víš,
jak jednou přišla se mnou,
rty ke rtům blíž,
tluk srdcí v hudbu jemnou!
Když jsem ji k ňadrům vinul
a pak se ptal:
Smím líbat? – ty jsi kynul,
proud polibků se řinul...
ó kývej dál!
Ó jak mám tebe rád!
Ty byl jsi svědek němý
všech jejích vnad,
a teď, když smutno je mi,
ty kouzlíš v dlouhé chvíli,
když rád bych spal,
v sen její úsměv milý,
prs kulatý a bílý...
ó kývej dál!
To vše minulo teď,
my sedáváme sami;
dej odpověď,
co s mými myšlenkami?
Jsou blesky mého ducha,
jenž z hlubin vstal,
či věčnosti jsou tucha,
jichž květ bouř nerozcuchá? –
Nač kýváš dál?
Když s lože vyskočím
a zoufalství had slizký
mně hlodem svým
cíl žití hlásá blízký,
když zděšen ptám se tebe:
„jest pekla pal?
jest věčnost a jest nebe?
můž duše zničit sebe?“ –
Proč kýváš dál?
Či mojich myšlenek
jsi ironie lživá,
která v můj vděk
jen stále hlavou kývá?
Proč „ne“, proč stále „ano“?
proč osud hnal
mne stále v noc, ne v ráno?
Proč pálíš dávná ráno? –
Jen kývej dál!
Tvůj pestrý šat i cop
a dlouhé kníry tvoje
pradávných dob
mně kouzlí sny i boje:
Orient květný brány
mně zotvíral,
zřím beduinů stany,
a pouště, karavany...
Jen kývej dál!
Od Indu pověsti
mi zvoní sladce v ucho;
báj o štěstí
kdy splníš božská tucho?!
Na sfingu na výsluní
se ibis vzpjal,
zem pod kopyty duní,
já cítím čaje vůni...
Ó kývej dál!
A jak bych hašiš pil,
se lebka moje šíří,
jak na skráň bil
by rej mi netopýří,
ve postav divé směsi
se anděl smál –
Za ním! nechť pekel běsi
se na mé paty věsí!...
Jen kývej dál!
Sem k loži tisknu jej,
ten obraz sladkoblahý,
ten obličej
má snivé její tahy.
Ó líbej, dívko snivá,
kdož by se bál?...
Tma – všecko v mlhu splývá,
jen pagoda má kývá –
nuž kývej dál!
Ó divná náhodo!
Smrt hlavou kývá taky.
Ó pagodo!
než vzletnu nad oblaky,
než ustelou mi v hrobě,
bych věčně spal,
já v rakvi přijdu k sobě
a řeknu ještě k tobě:
„Jen kývej dál!“

Meter: iambic
Junio
by Guillermo Cuervo

Ha tanto tiempo que no escucho
                  el viento
que entre el frondoso bosque se desliza,
arpa eolia de la dulce brisa,
rumor de aguas lejanas, y el acento
de las aves, idioma y sentimiento
que espirituales mundos simboliza
¿Dónde están la armonía, luz y
                     risa
que ansía hoy mi espíritu sediento?
Y una muchacha que entre brisas suaves
su voz unía al trino de las aves,
¡Junio de amor, de juventud y anhelo!
Gorgean los pajaritos en su nido,
mas su cantar no llega ya a mi oído
ni al corazón destellos de aquel cielo.

Meter: polymetric
TYS JAK SLUNNÝ DEN.
by Adolf Heyduk

Tys jak slunný den, já noc jak vlahá,
považ, Katuško jen, moje drahá,
kdybychom se objali v tvém stánku,
změnili bychom se do červánků!
Až bys pospala si jak noc v jaře,
já bych přišel zase plný záře,
zlíbal bych tě, dřív než měsíc zbledne,
a čas z rána šel by na poledne.
Věru krásná jarní noc by byla,
kdybys tisíckrát mne políbila!
Věř, to políbení v jarní rose
do hvězd vždy a vždy by měnilo se.
A kdyby ses usmála jen maně,
slunéčko by vzešlo v jitra straně,
vzneslo by se, plápolem by plálo
a to žití rájem by se stalo!

Meter: trochaic
Soneto
by Antonio Hurtado de Mendoza

En una roca de cristal luciente,
que el blanco aljófar de un estanque lava,
afila la herramienta de su aljaba
el Acidalio, joven inclemente.
En dos lascivos viejos, insolente,
dardos de fuego desde el agua enclava,
que en llamas arden de lujuria brava,
por la beldad que admiran en la fuente.
Arden los ojos en alegre fragua,
sin que ataje sus llamas fulminantes
el que a Susana baña licor puro.
Antes más se avivaron con el agua
sus llamas violentas, pues bastantes
fueron para forjar hierro tan duro.

Meter: iambic
Za mrtvým.
by Jan Červenka

Den za dnem prchá, stále jsem ti blíž,
den za dnem letí, kvapem táhnou léta.
U hlavy tvé, kam vsadili jsme kříž,
keř bílých růží ze srdce ti zkvétá...
Květ mého srdce opadává již!
Ty spíš, já dřímám. Vždyť jest život sen,
nic víc, nic méně! Co si duch náš splétá
o příštím cíli, to jest pára jen,
toť bludička, jež nad bahništěm létá.
V co máme věřit? Dřív či později
i ve své síly člověk víru ztrácí,
a než by vzdal se, padne raději!
V co doufat? V nic! Když zemdleli jsme prací,
zřít musíme, jak fatum v prach ji zvrací, –
Ač umíráme samou nadějí.

Meter: iambic
Columbus.
by Jaroslav Vrchlický

Nesměrné moře! Jak své vlny valí!
Teď jednu bouři ztišil svého lidu,
však moře ve příšerném trvá klidu,
jak před bouří se mlžný obzor halí.
V té nesměrnosti s loďmi svými malý
bod, vesmírem hnán, oběť svého vidu,
zem novou hledá, lidstva starou bídu
by přenes’ tam i zápas neskonalý.
Hled k nebi. Jižní kříž v svém čarolesku
zřel v jeho spor a dumy, vlídným svitem
mu ozařuje neznámých drah stezku.
Na zjev ten pozděj vzpomněl ve žaláři,
když pouty svými řinčel s trpkým citem. –
Však jako tenkrát kříž mu stejně září.

Meter: iambic
Dein Engel
by Karl May

O glaube nicht, du seist verlassen,
Wenn dir kein Mensch zur Seite steht.
Lern nur den leisen Hauch erfassen,
Der, wenn du klagst, dich lind umweht.
Es zieht ein sinnenfremdes Mahnen
Dein geistig Wesen zu sich hin:
»willst du, willst du denn gar nicht ahnen,
Daß ich, dein Engel, bei dir bin?«
O wolle nicht darüber trauern,
Daß dich kein Mensch im Herzen trägt.
Dort, jenseits unsrer Kirchhofsmauern,
Giebts einen Puls, der für dich schlägt.
Er hat für dich schon hier geschlagen,
Und fühlst du ihn, so sagt er dir:
»du wirst auf Flügeln stets getragen;
Ich bin dein Engel; glaub es mir!«
O laß dir nicht ins Auge steigen
Des Leides stille Thränenfluth.
Wiß, daß grad in den schmerzensreichen
Geschicken tiefe Weisheit ruht.
Grad in des Lebens schwersten Stunden
Spricht tröstend dir dein Engel zu:
»durchs Leiden hast du mich gefunden;
Ich bin getrost; nun sei's auch du!«

Meter: iambic
- VI -
by Bocangel y Unzueta

Huye del Sol, el Sol, y se deshace
la vida a manos de la propia vida,
del tiempo, que a sus partos homicida,
en mies de siglos las edades pace.
Nace la vida, y con la vida nace
del cadáver la fábrica temida.
¿Qué teme, pues, el hombre en la partida,
si vivo estriba en lo que muerto yace?
Lo que pasó ya falta; lo futuro
aun no se vive; lo que está presente,
no está, porque es su esencia el movimiento.
Lo que se ignora es sólo lo seguro,
este mundo, república de viento,
que tiene por Monarca un accidente.

Meter: iambic
Al doctor Juan Pérez Montalbán
by Bartolomé Prado Bravo y Mendoza

Con silencio retórico venere
tu ingenio el Orbe, Montalbán dichoso,
que en siglo donde es breve lo glorioso
sólo es mayor el sabio cuando muere
Ya sin recelo que su luz altere
vives eterno día misterioso,
no de veces de sombras achacoso,
no como el nuestro, que si alumbra hiere
Ya entiendes con verdad, lo que dejaste,
indecente aun al ceño de tu olvido,
¡ah de cuántos dobleces te libraste!
Que si la vida no te hubiera sido
medio para alcanzar la que gozaste,
te durará el dolor de haber vivido.

Meter: polymetric
SETKÁNÍ.
by Adolf Černý

Den v západu rudém přísvitu pozvolna vadne;
květ žhoucího slunce znaven se k obzoru chýlí,
stín zhlcuje lačně barvy, jež hořely za dne,
a kovový zvonek nad ztichlou dědinou kvílí.
Dva chodci se cestou potkali, ztracenou v polích.
Ten v hrubé byl bluze a mozoly kryté měl dlaně,
prach vyprahlé země na nohou černal se holých,
vzdech z ňader se dral a ruka skráň přejela maně...
A druhý, jenž k němu v poli se bez řeči přidal,
byl jako on chudý a jako on nohy měl bosy –
však divný jas v jeho zjevu se s chudobou střídal,
a zrak jeho – kalich blankytný plný byl rosy.
Tak tiše šli spolu, jako dva od dávna bratří:
když sejdou se, oko hluboce do oka padne,
dvě bratrské duše do hlubin srdcí si patří –
však oněmnou rty a slovo z nich nevyjde žádné.
Tak tiše šli spolu; velikost chvíle Čas tušil,
svou o hůl se opřel, zatajil dech svůj a stanul.
Kol hluboké ticho cvrček jen v obilí rušil
a dýchání větru, zrajícím žitem jenž vanul.
Den vadnul – však jiný, jasnější, bělejší vstával
z chmur tesknoty v srdci druhého, jenž se chvěl v hadrech:
div divoucí! místo zoufalých povzdechů – nával
se neznámých citů vlnil mu radostně v ňadrech.
A najednou zraky obou se potkaly chodcův
i v bratrském stisku dvoje se schvátily dlaně:
ach, chuďasu bylo, dávno jak v dětství hlas otcův
když čítával v Písmě útěšné poselství Páně.
Tak v západu slunce pevné se stiskly ty ruce.
A Svatý děl: „Bratře! V růže ti trní dám zkvésti:
když na Horu Lebek stoupal jsem v smrtelné muce,
tys jediný kříž mně, Šimone, pomohl nésti!“ –

Meter: polymetric
- CIII -
by Gutierre de Cetina

No tenga yo jamás contentamiento,
ni pare hasta el alma el dolor mío,
ira, saña y desdén, pena y desvío
sean la paga al fin de mi tormento;
fálteme al mejor tiempo el sufrimiento,
nunca suspiro oigáis de los que envío,
el corazón tengáis de nieve frío
ante el ardor que a vuestra causa siento;
de otro os pueda ver enamorada,
reíros de mi mal, menospreciarme,
ni de cuanto dijere creáis nada,
si basta otra beldad a enamorarme;
ni la busco, ni quiero, ni me agrada,
ni puede, sino vos, cosa agradarme.

Meter: polymetric
71. Usnul šumot na lesích,
by Josef Kuchař

Usnul šumot na lesích,
hrdličky již spějí
a sny květin na lukách
báje vyprávějí,
růžinko má, dřímej.
Všecko – všecko usnulo,
srdce mé chce spáti,
jistě že mu o lásce
tvé se bude zdáti,
růžinko má dřímej.

Meter: trochaic
- XXIX - A Mario Bruto, enfermo de melancolía
by Joseph de Litala y Castelvi

Yerto en el lecho muerto el sufrimiento
al Grande Bruto, o bella Porcia miro
que con la voz tan sólo de un suspiro
quiere explicar un grande sentimiento.
En el intento potro de un tormento
su gran silencio, y su paciencia admiro,
y en el profundo seno de un retiro
la causa examinar quito tu aliento.
Calla Bruto, y está Porcia corrida,
porque el alma, y el pecho de él ignora
pagando mal su amor, y su respeto.
Hiere su pecho, y él viendo la herida
descifra los misterios que atesora,
que un puñal sólo es llave de un secreto.

Meter: iambic
LOUČENÍ
by Božena Benešová

Dým rozlévá se po trati,
do mlhy okna rudě planou...
„Buď sbohem! Nechť on žehná ti
po celou cestu, na shledanou!
A jedno ještě: můžeš-li,
tak prosím, nikdy nemluv o tom,
jak smutně jsme se rozešli
a jak nám volně bylo po tom...“
To šeptám tiše docela,
co nedočkavě pára ječí,
a je mi, jak bych slyšela
tě přisvědčovat vlídnou řečí.
A přece zrak tvůj divně blýsk’,
jak stlumit chtěl by zrádný nával,
má ruka měla teplý stisk,
a bílý šátek dlouho mával.
Tak proč jen? Proč jen? Dýmu mrak
se plazí podvečerním tichem
a z něho náhle duní vlak
posupným, temným, těžkým smíchem.
A sotva jeho sípot ztich’
a sotva vkročím do aleje,
ten groteskní a těžký smích
tam korunami habrů chvěje.
A do mé duše vehání
strach jízlivý, však dobročinný,
jenž vleče srdce k pokání
za nikdy nespáchané viny.

Meter: iambic
1L: »geht hin in alle Welt und lehret
by Luise Hensel

»geht hin in alle Welt und lehret
Die Völker, die im Dunkeln gehn.
Sagt laut, was ihr durch Mich gehöret,
Bezeugt, was ihr von Mir gesehn.«
»tauft sie in des Dreieinen Namen,
Macht ihnen Meinen Bund bekannt
Und streut der Christentugend Samen
In jedes fruchtbar weiche Land.«
Dies und noch viele hohe Worte
Sprach unser Herr zur Jüngerschaar,
Als Er des Todes dunkler Pforte
Zum Licht der Welt erstanden war.
Dann ließ der treue Hirt die Heerde
Und ging hinauf zum ew'gen Licht.
Sie sah'n nun auf der weiten Erde
Fortan den treuen Führer nicht.
Da war ihr Lieben, ihr Verlangen
Von dieser Welt hinweggekehrt;
Da sind sie treulich hingegangen
Und haben alle Welt gelehrt.
Und haben ihres Wortes Wahrheit
Bezeugt durch Wunder, Qual und Tod.
Noch zeigt den Weg zur ew'gen Klarheit
Uns ihres Blutes Morgenroth.
Drum laßt uns ihren Staub noch ehren
Und achtsam auf ihr Beispiel sehn
Und treu nach ihren heil'gen Lehren
Den steilen Pfad zur Heimath gehn.
Und laßt uns ringen, wie sie rangen,
Nur trachtend nach dem ew'gen Licht,
Und nicht mehr an der Erde hangen
Und ihre Leiden fürchten nicht;
Und wenn uns winken ihre Freuden,
Nur treu und fest auf Jesum sehn
Und gern für Ihn durch Kampf und Leiden,
Wie Seine heil'gen Zwölfe gehn. –
Und Du, mein Kind, das Gott gegeben,
Du kleiner Pilger, sei gegrüßt!
Geh' hin durch dieses Prüfungsleben,
Freu' Dich und leide als ein Christ!
Dich hat der gute Herr gegeben
Jetzt, wo Er so viel Blumen giebt.
Willkommen denn, Du süßes Leben!
Du kommst vom Vater, der uns liebt.
Sei mir gesegnet, zarte Blüthe,
Die einst – ich hoffe – Frucht erwirbt! –
Daß Gott Dich vor dem Wurm behüte,
Der hier so manchen Keim verdirbt!

Meter: iambic
Das Wassermädel
by Klabund

Ich liebe ein Wassermädel vom Café Arkadia,
Bin siebzehn Jahr'
Und erstes Semester in München.
Ich kann mein Herz nicht mit Erfahrungen übertünchen,
Und immer, wenn sich eine mir freundlich zugewandt:
Ein Kind vor dem Christbaum oder vor den Glaskugeln im Parke stand.
Oder ich sah blaue Pferde, erstaunlichstes Getier.
Eine Stute mit schlanken Fohlen sprang spielerisch zu mir.
Und als das Wassermädel schlief bei mir zur Nacht –
War sie Jungfrau? Oder hatte sie sich zur Jungfrau gemacht?
Sie war mir wie ein Lächeln im Dunkel zugetan...
Weißes Segelboot... Südwind wehte um unsere Rahn...
Die ewige Föhrde lag im Morgenscheine da...
Ich liebe ein Wassermädel vom Café Arkadia.

Meter: iambic
221. I sám Milek přišel ku veselší
by Jan Kollár

I sám Milek přišel ku veselší
Mysli raduje se velice,
Když sme z oné Slavů kostnice,
Germanie, vyšli k cestě delší;
Plesal, škeřil zoubky sněhu bělší,
Pyšně rozpávil své letice,
Slovem, tu hned ode hranice
Kohout na svém smetisku byl smělší:
Ba i se mnou, vyjasnivši čelko,
Novou provodilo šálenost,
Toto milé, krásné strašidelko;
Radost nám i jaro povýšilo,
České hory měly zelenost,
Po loukách se kvítí rozbarvilo.

Meter: trochaic
Z Nočních Dumek. (VIII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Ty se divíš se, že zcela odloučený
Nevšímám druhův spolku veselého?
Ty vytýkáš, že jaro žití svého
Kazím, v žalostných dumách pohloubený?
Ba viníš příkře, že jak matný snilec
Povrhám slasťmi světa skutečného;
Že vzdálen radostím, jak provinilec
Vždy prchám náruč sladké vzájemnosti,
A v sebe zavřen žiji samomilec?...
Ó drahý můj! Že slova pravdivosti
V svém smyslu tají, toho neupírám!
A svého sluchu též jim nezavírám;
Neb sladkozdílně zní a bez trpkosti:
Pročež vši duši vstříc jim rozestírám.

Meter: iambic
- XLVI - A un capitán valeroso
by Fernando de Herrera

El trabajo de Fidia ingenioso,
que a Júpiter Olimpio dio la gloria,
fue soberbio despojo de victoria
al tiempo, en nuestra injuria presuroso;
pero al valor de Aquiles animoso
el siempre insigne Homero alzó la historia,
y dio a la fama eterna su memoria
con alta voz del canto generoso.
Yo, que mal puedo ser en honra vuestra
nuevo Homero, consagro, luz de España,
de mis incultos versos la armonía;
Mas si me mira Caliope diestra,
valdrá, si mi deseo no me engaña,
mas que Fidia mortal la musa mía.

Meter: iambic
Starý lev.
by Rudolf Pokorný

Na Bílé Hoře lva nám pochovali,
hermelín strhli s posvátného těla,
korunu posvěcenou s hlavy sňali
a vrahu vtiskli do pustého čela.
Po dvě staletí národ mřel a mřel,
a přece povstal, přece nedomřel;
a světem zavzněl jarobujný zpěv,
že znovu povstal národ – starý lev!
A národ, který po staletích vstává,
ten národ chcete znovu sklátit v hrob?
Ten národ, jehož dědictvím je sláva,
jenž nezhynul pod hrotem vašich zlob?
Či neslyšíte světem zníti zpěv,
že k činu vstává opět starý lev?
A bude žít. Juž hodina se blíží,
kdy svrhne pouta, jež ho drou a tíží,
kdy světem zavzní jarobujný zpěv,
že v nové slávě kraluje náš lev!

Meter: iambic
211.
by Friedrich von Logau

Jungfern, Frauen, Witben, Witbern, Männern, Junggesellen
Müchten, wie sie müchten meinen, meine Reime stellen
Da und dorte Mercke-Puncten. Weil die Laster wohnen
In Personen, nicht in Häusern, wessen soll man schonen?

Meter: trochaic
1. Prutzlich
by Ludwig Eichrodt

Wie lang noch soll ich rufen
Euch Schläfern in das Ohr?
Taucht aus des Geistes Kufen
Noch kein' Gedank' empor?
Verlottert ist die Schraube,
An jedem Fürstenthron,
Bald taucht empor der Glaube
Der Revolution.
Hinweg mit euren Klostern.
Hinweg mit eurem Dom!
Es kommt ein neues Ostern,
Ein Ostern ohne Rom.
Es braust durch deutsche Lande
Die Botschaft des Advent,
Euch wär' es ewig Schande,
Wenn sie euch schachmatt fänd'.
Der Freiheit Acker düngten
Die Ritter schon St. Jörgs,
Die Franklin und Washington,
Die Donnerer des Bergs,
Die Husse, Spartakusse,
Die Decius des Tod's –
Mit dem Verrätherkusse
Flieht die Ischarioths!
Ich möcht' den Tag begehen,
Da jede Glocke ruft
Mit fürchterlichem Wehen
Die Tyrannei zur Gruft;
Da's von den Thürmen schallte,
Was jedes Herz bekennt:
Geschlossen ist das alte,
Der Knechtschaft Testament.

Meter: iambic
1L: So schweig doch, kleine Schwätzerin!
by Christian Felix Weiße

So schweig doch, kleine Schwätzerin!
Hast du noch stets etwas zu sagen?
Und immer noch etwas zu fragen?
Die Zeit fliegt, wie ein Vogel hin.
Bringt dir das Gestrige Genuß?
Kennst du das Glück vom nächsten Morgen?
So laß uns lieber dafür sorgen,
Was man jetzt thun, nicht, sagen muß.
Bedenk, wie mancher Augenblick
Ist plaudernd, ungenützt verschwunden,
Und Augenblicke werden Stunden,
Und Jahre, Stunden voller Glück.
Du machst, daß ich selbst schwatzhaft bin – –
Wohlan, laß uns mit heißen Küssen
Den plauderhaften Mund verschließen! – –
Wenn wirds, du kleine Schwätzerin?

Meter: iambic