PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La niña de la fuente
by Carlos Valverde López

La niña de la fuente, criatura
que fue del amor presa, guarda
                     pena
con granitos de sal y hierbabuena
en su pecho de nácar y amargura
La niña de la fuente se figura
que es un ramo de lirios y
                  azucenas
ese niño que guarda en la colmena
de la esfera que crece en su cintura
La niña de la fuente se equivoca
cuando siente brotar otro latido
que golpea su vientre palpitante
piensa que el corazón se le desboca,
que en su loco galope se ha perdido
y aguarda en su regazo jadeante.

Meter: polymetric
TICHÝ DOMOV.
by Jan Vrba

Zabořen v křesle u okna rád sedám podvečer,
když měsíc stříbří krajinu, a zvoní hudba sfér.
Po stráních bloudí ozvěna, a stromy nehnuty
v dvou řadách vroubí silnici jak světlé přeludy,
z dálky se chřástal ozývá ze spleti hustých trav,
šum zvuků zvolna doznívá, a silněj’ hučí splav...
Hodiny věže vzdálené pak dlouze udeří
a umlknou, by zněly znovu,
když nevolán a neváben mi vstoupí do dveří
sen teskný o domovu.
Tehdy již ptáci v hnízdech spí, zní pouze vody sten,
a barvitý dřív kraj do tenkých mlh je zapředen.
Hory, v dne žáru vzdálené, jdou tichým krokem blíž –
jsou chudá pole pod nimi, a u nich nízká chýš,
ta na střeše má kameny a komín zčernalý,
z nějž za jitra se k obloze dým bílý vyvalí...
A hory, jakby chtěly se do očí vemnouti,
jdou stále blíž a nesou v snění tiš
pláč děcka, tlukot kolébky, písničku známou ti...
Jdou hory stále blíž a blíž...
Ó, srdce, pověz, neteskníš?
Sen muže zvoní do ticha ve volném oddechu,
jak spěšné kroky o návratu lesem po mechu,
když práce skončena, a den se rudě sešeří,
a s kovárny zvon zavolá, že čas je k večeři...
Klid svatý pak se nad krajem i jizbou rozhostí,
a žena mlčky udiví své lásky štědrostí...
Je teplo v síni, v srdci též, a venku vzrůstá chlad,
je podivného světla plná chýš,
a v lese tma, jak by tam někdo černá sukna klad’...
A hory jdou, jdou blíž a blíž –
ó, srdce, pověz, neteskníš?
Tu sladkost země prvotní, již dávno ztracená,
zazdá se, srdci na chvíli jakoby byla vrácena,
a život jakýs minulý, jenž znovu nevzešel,
jakoby kolem skrání táh’ a zrál na marný stesk a žel.
A člověk je pak oblakem, jenž vylét’ nahoru
a letí větrem unášen nad jícny cizích obzorů...
Je mu tam teskno, bázlivo, je studená mu výš;
je urván, neví proč a neví nač –
a letí, letí poháněn zas k jiným horám blíž,
zří stejný kraj a stejnou chýš...
Ó, srdce moje, nezaplač!
A náhle prudce zatouží celý svět přeletět,
by padl na dešť proměněn do rodné půdy zpět,
a vtěliv celý život svůj v záhadný jinotaj,
slzami omyl každý svah a svlažil celý kraj
a po přeháňce úrodné, až luhem zavlá klid,
uviděl šťasten nad lesy svou duhu zazářit –
a slunce v modru plující, mlh opar nade vším,
u lesa nízkou přikrčenou chýš
a kameny a komín zčernalý a nad ním bílý dým...
Jdou hory potichu, jdou stále blíž a blíž – –
Ó, srdce, zda se navrátíš?
Zabořen v křesle u okna tak snívám podvečer,
když měsíc stříbří krajinu, a zvoní hudba sfér.
Po stráních bloudí ozvěna, a stromy nehnuty
v dvou řadách vroubí silnici jak světlé přeludy,
v dálce se chřástal ozývá ze spleti hustých trav,
šum zvuků zvolna doznívá a silněj’ hučí splav...
Hodiny věže vzdálené pak zdlouha udeří
a umlknou, by zněly znovu,
až v duši mé se modře sešeří
snem teskným o domovu.

Meter: iambic
- XX - Al poder mas que soberano de los ojos de Narcisa
by Agustin de Salazar y Torres

Con vano ardor, con apetito ciego
lidiaban por la eterna monarquía
los dioses soberanos; que aun ardía
la ambición en el reino del sosiego.
Empuñó el libre dios el tirso griego,
el acero fatal Marte esgrimía,
y el soberano Júpiter movía
en cada rayo la región del fuego.
Entre los soberanos batallones,
luego que el arco el ciego dios previno,
a su diestra la gloria fue precisa.
¡Ah terrible poder de sus arpones!
Venció el amor todo el poder divino,
pero al amor los ojos de Narcisa.

Meter: polymetric
Odkaz Samoty.
by Emanuel Lešehrad

Divoké vášně, jedovaté zmije,
váš prudký jed, ten bez milosti raní.
Proč přišly jste? Oh, vaše ironie
mi znemožnila další putování.
V mých žilách jed a v srdci smutek žije;
u cesty sedím, hlavu tiskna dlaní.
Mé sny ty tam a slabé moje snahy,
a moje tělo k zemi těžce padá;
snad budu trpět, snad též zemru záhy.
K čemu jsem potkal toho zlého hada?
Je pravda svatá, že je život drahý.
Však proč jsem starý, když je duše mladá?
Ach, člověk věčně do oblaků staví
a ve svém štítě nosí archanděla.
Je moudrý ten, kdo v životě se baví
a komu láska v prsou odumřela.
Kdo nakazil se, ten se neuzdraví.
Však kde je štěstí, které duše chtěla?

Meter: iambic
TRÉBOL – III
by Rubén Darío

En tanto pace estrellas el Pegaso divino,
y vela tu hipogrifo, Velázquez, la Fortuna,
en los celestes parques el Cisne gongorino
deshoja sus sutiles margaritas la Luna.
Tu castillo, Velázquez, se eleva en el camino
del Arte como torre que de águilas es cuna,
y tu castillo, Góngora, se alza al azul cual una
jaula de ruiseñores labrada en oro fino.
Gloriosa la península que abriga tal colonia.
¡Aquí bronce corintio y allá mármol de Jonia!
Las rosas a Velázquez, y a Góngora claveles.
De ruiseñores y águilas se pueblan las encinas,
y mientras pasa Angélica sonriendo a las Meninas,
salen las nueve Musas de un bosque de laureles.

Meter: anapestic
- XXXV - Aunque presume (Nife) que soy tosco
by Juana Ines de La Cruz

Aunque presume (Nife) que soy Tosco,
y que, (cual Palomilla) me Chamusco,
yo te aseguro, que tu luz no Busco,
porque ya tus engaños Reconozco.
Y así aunque en tus enredos más me Embosco,
muy poco viene a ser lo que me Ofusco,
porque, si en el color soy algo Fusco,
soy en la condición mucho más Hosco.
Lo que es de tus Picones, no me Rasco,
antes estoy con ellos ya tan Fresco,
que te puedo servir de helar un Frasco,
Que a darte nieve sólo me Enternezco,
y así (Nife) no piensa darme Chasco,
porque yo sé muy bien lo que me Pesco.

Meter: polymetric
Des Mönches Nachtlied
by Felix Dahn

Wann alle Stimmen schweigen,
Die laut den Tag gemacht,
Und still im Sternenreigen
Am Himmel geht die Nacht –
Dann schwebt aus duft'ger Ferne,
Aus dunkler Wolken Tor,
Der lieblichste der Sterne,
Dein Bild schwebt mir empor:
Befreit von Erdenstaube,
Von Himmelshauch umweht,
So heilig wie der Glaube,
So rein wie das Gebet.
In deinen Zügen malet
Sich sel'ge Traurigkeit:
Dein Auge widerstrahlet
Gott und Unendlichkeit.
Da legen alle Fluten
Von Welt und Leben sich,
Es löschen selbst die Gluten,
Die mich verzehrt um dich.
Ich falte meine Hände
Fromm wie ich nie geglaubt:
O Segen sonder Ende
Auf dein geliebtes Haupt!

Meter: iambic
TVÉ PÍSNI.
by Adolf Brabec

Tu píseň pěj mi snivou,
víš tu, co mám tak rád,
tu melodii tklivou,
těch zvuků vír a spád.
Kde něha ruku tiskne
v souzvuku sladký tlum,
kde zajásá to, výskne
uprostřed trpkých dum.
Kde je tvá píseň jasná,
ach, kam se ztratila,
kde jsou tvá očka jasná,
jež mír mně vrátila!
S tebou, ó písni snivá
tak všecko odlétlo,
a zrak se smutně dívá,
kde štěstí odkvetlo!
Je chladno, teskně všude,
spuštěny záclony,
kde kvetly růže rudé,
tam pusty záhony.

Meter: iambic
2.
by Friedrich von Logau

Ihrer viel sind zwar beflissen,
Sich im Helicon zu wissen.
Ob sie gleich nun ziehn und ziehn,
Kommen langsam sie doch hin;
Denn ihr bestes Pferd ist heuer
Viel zu seltsam und zu theuer.

Meter: trochaic
- VIII - A un pajarillo a quien una dama sacó de la jaula, y quitándole los ojos le echó a volar
by Trillo y Figueroa

Surcando dudas con dudoso aliento,
las ciegas alas al recelo fía
un Cupido de pluma, que podía
imagen ser del pálido escarmiento.
Sus grandes ansias tiende al frágil viento,
más que la pluma al nebuloso día,
y embarazando el vuelo en la porfía,
naufraga en el dolor otro elemento.
Efectos son de Fili rigurosa
estos por quien mi fe se constituye
víctima heroica de un rigor tirano.
Dichoso tú, que en pira lacrimosa
venciste el hado, que inconstante huye
de darte muerte con piadosa mano.

Meter: iambic
Obsequio
by Juan Vallejo

Una canal sobre una cobertera
tapando de un melón la raspadura;
bajo un morrillo digno de un Miura
un aparato a modo de collera;
un odre colosal en que cupiera
la vendimia de un año con holgura,
y encima una grasienta vestidura
manchada de tabaco, vino y cera;
ahí tienes, buen católico, el objeto
a que, probando así que eres un zote,
das a la par tu bolsa y tu respeto
Mas yo te quiero, aunque tus faltas note,
y gustoso le brindo este soneto,
receta para hacer un ¡sa! cerdote.

Meter: polymetric
Werttod
by August Stramm

Fluchen hüllt die Erde
Wehe schellt den Stab
Morde keimen Werde
Liebe klaffen Grab
Niemals bären Ende
Immer zeugen Jetzt
Wahnsinn wäscht die Hände
Ewig
Unverletzt.

Meter: trochaic
Sappho and Phaon: Sonnet III
by Mary Robinson

Turn to yon vale beneath, whose tangled shade
Excludes the blazing torch of noon-day light,
Where sportive Fawns, and dimpled Loves invite,
The bow'r of Pleasure opens to the glade:
Lull'd by soft flutes, on leaves of violets laid,
There witching beauty greets the ravish'd sight,
More gentle than the arbitress of night
In all her silv'ry panoply array'd!
The birds breathe bliss! light zephyrs kiss the ground,
Stealing the hyacinth's divine perfume;
While from the pellucid fountains glitt'ring round,
small tinkling rills bid rival flow'rets bloom!
HERE, laughing Cupids bathe the bosom's wound;
THERE, tyrant passion finds a glorious tomb!

Meter: iambic
Nikdy víc.
by Adolf Heyduk

Pod lipou kdys našli jsme se,
oběma cit zžehnul tvář,
kypré listí chladilo ji –
v duši mé i v duši tvojí
vzešla zlatá štěstí zář.
Zde to bylo. Němých zkazek
plálo na rtech na tisíc.
Svadla lípa, juž jí není –
zdali my si v rozcházení
vyjdem opět šťastni vstříc?

Meter: trochaic
Das andere Gespräch.
by Christian Weise

Mein geist verzeihe mir/ daß ich dem schweren leibe
Gehorsam leisten muß/ der mich gefangen hält
An einem solchen ort/ da ich gezwungen bleibe/
Und da mir fast kein mensch und keine lust gefällt.
Ich wolte lieber seyn wo meine bücher liegen/
Doch leide die gewalt die ich vertragen muß/
Was heute nicht geschicht das kan sich morgen fügen/
Du fühlest diese nacht den letzten überdruß.
Was soll ein eitles wort ein unvernünfftig lachen/
Ein winck/ ein leichter blick/ ein halbes kinderspiel/
Ein ungereimter tantz mir doch vor freude machen/
Wenn ich verdrießlich bin und mich entreissen wil.
Ja freylich hilfft es nicht; wiewohl von guten freunden
Nim̃t man dergleichen zwang aus guter meinung an:
Doch wolt ich lieber seyn bey meinen ärgsten feinden/
Da man doch öffentlich den zwang verschlagen kan.
Wolan der abendstern ist itzo mein Prophete/
Der rufft mir gleichsam zu: Geh fort und schlaffe wohl/
Und dencke daß das liecht der süssen morgenröhte/
Dich von der schnöden lust gewiß erlösen soll.

Meter: iambic
Tak brzy chceš už domov svůj
by Gustav Dörfl

Tak brzy chceš už domov svůj
si, drahé dítě, vyhledat?
Ó zůstaň ještě na chvíli –
ten já ti mohu také dát.
V srdci jej nosím celičký,
tvůj Křivoklát, má hezoučká;
chceš domů už? – Skloň hlavinku
na prsa má – tak zlehoučka.
A dřímni si – já na stráži
tu probdím – usni docela,
a až se zbudíš, povím ti,
jak uspával jsem anděla.

Meter: iambic
Streit der schwartzen augen/ rothen
 lippen/ und weissen brüste.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Wenn alles reden will/ wie können wir denn schweigen?
Es will zwar nicht der schnee von unsern hügeln gehn;
Doch wollen flammen sich auch auff den spitzen zeigen/
Die rüstig tag und nacht in vollem brande stehn.
Wer einen leichten blick in diesen zirckel schicket/
Der wird alsbald bestrickt durch süsse zauberey/
Das netze/ so mit lust den leichten geist bestricket/
Reist keine helden-hand und harter stahl entzwey.

Meter: iambic
Vyplnění.
by Jaroslav Vrchlický

Kdo jednou tak vše pojme v duši svoji,
vznik, všeho zmar i lásky slabou třísku,
jež pluje mezi nimi v živlů boji,
zisk, všady jenž svou nastavuje misku,
sny, ctižádost, boj o chléb každodenní,
vzlet k výši, pád jejž v ironii mění,
stesk samoty a bídu nejvyšší,
měst hlučných vřavu, lesů zátiší,
snah balvan Sisyfův, jenž stále padá,
a touhy chtíč, jenž stále více žádá,
hrob za vším v posled, který lačný zívá,
kdo na všecko se klidně, tiše dívá,
pak z všeho jedině jen lásky chytí,
k všem lásku, pro vše lásku, proto právě,
že tak je ohrožena v této vřavě,
ten dobře má, ten neprohrá své žití.

Meter: iambic
An Autograph
by John Greenleaf Whittier

I write my name as one,
On sands by waves o’errun
Or winter’s frosted pane,
Traces a record vain.

Oblivion’s blankness claims
Wiser and better names,
And well my own may pass
As from the strand or glass.

Wash on, O waves of time!
Melt, noons, the frosty rime!
Welcome the shadow vast,
The silence that shall last!

When I and all who know
And love me vanish so,
What harm to them or me
Will the lost memory be?

If any words of mine,
Through right of life divine,
Remain, what matters it
Whose hand the message writ?

Why should the “crowner’s quest”
Sit on my worst or best?
Why should the showman claim
The poor ghost of my name?

Yet, as when dies a sound
Its spectre lingers round,
Haply my spent life will
Leave some faint echo still.

A whisper giving breath
Of praise or blame to death,
Soothing or saddening such
As loved the living much.

Therefore with yearnings vain
And fond I still would fain
A kindly judgment seek,
A tender thought bespeak.

And, while my words are read,
Let this at least be said:
“Whate’er his life’s defeatures,
He loved his fellow-creatures.

“If, of the Law’s stone table,
To hold he scarce was able
The first great precept fast,
He kept for man the last.

“Through mortal lapse and dulness
What lacks the Eternal Fulness,
If still our weakness can
Love Him in loving man?

“Age brought him no despairing
Of the world’s future faring;
In human nature still
He found more good than ill.

“To all who dumbly suffered,
His tongue and pen he offered;
His life was not his own,
Nor lived for self alone.

“Hater of din and riot
He lived in days unquiet;
And, lover of all beauty,
Trod the hard ways of duty.

“He meant no wrong to any
He sought the good of many,
Yet knew both sin and folly,—
May God forgive him wholly!”

Meter: iambic
Soneto
by Mariano Ramallo

¡Pobre corazón mío, marchitado
del doliente penar y la tristura!
¿Por qué huyes, infeliz, de la ventura
y buscas los pesares, desdichado?
Perdiste a la mujer que has adorado
porque lo quiso así la desventura
y hoy vuelves, ¡miserable!, a la
                     amargura
tristísima de amar sin ser amado
¿Por qué, ¡insensato!, la
                  pasión te lanza
a zozobrar, sin porvenir, perdido
en ese mar sin playas ni bonanza?
A la mujer, respondes que he querido
y que hoy amo infeliz sin esperanza
he de adorar hasta el postrer gemido.

Meter: iambic
- LIV - Al castillo de Cambresí y sus defensores
by Diego Ximenez Ayllon

Debes o Cambresí ser estimado
pues siendo el del Orange combatido
fuiste de Mos de Borde defendido
como varón prudente y esforzado.
Mos de Moley en ti con gran cuidado
entró con gente y fuiste socorrido
del Luterano habiendo ya rompido
dos cuerpos de su guardia denodado.
Y habiéndole tú sido muy dañoso
aprisa levantó de ti su hueste
triunfando tú y los tuyos la victoria.
No temas que otro Campo se te acueste
que el Duque de Alba fuerte y valeroso
hará permaneciente tu memoria.

Meter: iambic
31. Obdoba.
by František Ladislav Čelakovský

Sangerinder – tak se v dánském píší
Operistky nebo zpěvkyně:
Zdaž to hřešno, že my sestry jejich
Jmenujeme herkyně?

Meter: trochaic
LIDU.
by Irma Geisslová

Ó vlasti má, ó trpící
ty mučenice svatá,
zda uzřím kdy, že od tebe
ta hořká číš je vzata?
Či hněvají se bohové
a zkouší tím svou dceru,
zda věří v příští svobody,
či dýše pro nevěru?
Slyš – ozvěnami zanáší
sem z Vyšehradských rumů
šum vánku z mechu šedého
tu dávnou, krásnou dumu...
Ó lid můj zná tu postavu,
ten vavřín pěvce – reka,
zná věštbu kněžny věhlasné –
a vyplnění čeká! – –
Zhyň nářku na rtech vlasti mé,
zpěv naděje z nich prýšti!
neb spasí národ svoboda,
kdy věří v její příští!

Meter: iambic
Konopka.
by Adolf Heyduk

Aj, ptáčku s hrudí skropenou jak krví
a s hlavy temenem jak žhavý nach,
jenž slétáš k nám, když jara úsměv prvý
květ petrklíčů budí na nivách;
jež pokraj luk a lesů sídlo volíš,
kde v srdci keřů rád si zašveholíš,
než zlatou čelenkou se zdobí den;
hleď, zpěvem tobě ven a ven
jsem podoben!
Rci, granátu-li ozdoba to není
tvých na ňadrech, můj pěvče, či snad krev,
jež vytryskla ti v duše rozechvění,
když žal tvůj křišťaloval v dumný zpěv
a v dálku mlhavou tě žití hnalo?
co dělo se, můj druhu, co se stalo?
chtěl divý ostříž za drahý tě plen?
Viz, ňadry tobě ven a ven
jsem podoben!
Či útlé děti vzal ti luňák dravý
a rodné hnízdo porval bouře kel,
až výkřik bolesti tvé usedavý
z ran srdce nachem písní krvácel
a pokropil hruď třesoucí se v bolu?
ó kterak žití sdružilo nás spolu
a v stejné srdce stejný vdechlo sen –
ach, žalem tobě ven a ven
jsem podoben!
Či ťuhýci tě na krev zbili krutí,
že jiný nežli jejich byl tvůj zvuk?
co’s nevěděl, že v novém chvíle hnutí
má jinou krásu děd i syn i vnuk,
jenž, co jsi zpíval duše vroucím žárem,
škol dětských odměřuje lineárem,
ne duchem jich, jen slovy odkojen?
Ba, steskem tobě ven a ven
jsem podoben!
Leč co nám v prsou roste písní květem,
to věrně pějme v poslední až vzdech
a vlastním tonem svým; či celým světem
má zníti stejná píseň z duší všech?
nechť z tajných ran krev znova tryskne maní,
jak pěli jsme, pět budem do skonání,
svých dbalí duše strun a matek věn;
vším tobě, pěvče, ven a ven
jsem podoben!

Meter: iambic
205. Auf Gottes Seite ist kein Mangel
by Angelus Silesius

Gott wirkt ohn Unterlaß, er göße tausend Freuden
In dich auf einmal ein, wo du ihn könntest leiden.

Meter: iambic
V hodinách, kde se stýská.
by Bohdan Kaminský

V hodinách, kdy se stýská po lásce,
kdy celá duše chví se v otázce,
kde, je-li, v této chvíli mešká –:
tu duše zdá se dvakrát ubohá
a srdce je jak oltář bez boha
a v dlaně padá hlava těžká.
Leč mha co ještě padá do očí,
snad dávno v těžké pouto otročí
už člověk spjat, jak hlavu kloní
a jak se zpitý touhou potácí,
už nejspíš srdce láskou krvácí
v hodinách, kde se stýská po ní.

Meter: iambic
15.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Es kam ein Handels Mann nechst einem Fleischer bey,
Die zugen sich nun auff, und schertzten beyde frey:
Der von dem Beile sprach: Laß mich, sonst ruff ich dir,
Knecht kom in Stall und halt allda die Ochsen mir:
Der Handelsmann erwuscht ihn stracks und sprach: Wie nu?
Ich halt ihn schon, steht auff Ihr Gäst und schlaget zu.

Meter: iambic
Z REDAKCE NÁRODNÍCH LISTŮ
by Josef Svatopluk Machar

Pan Prokop zří na pana Matěje,*
dva, kterým stále hůř a hůře je,
i dí pan Prokop k panu Matěji:
„Měli jsme toho nechat raději!“

Meter: iambic
U zlatého zvonečku.
by František Hajniš

Zvon hlasné zvuky vydává,
Vše do kostela svolává,
Sám však kostel zanedbává.
Tak i tajní svatouškové,
Kárající mudrcové
Jiným cestu ukazují,
Nebo přísně rozkazují,
Jak se máme k cnosti bráti,
Sami zůstanou však státi.
Ať si hlásá sňatek světu,
Neb že zvadla panna v květu,
Ať si smutné hrany zvučí:
Veždy stejným tónem hučí.
Rovněž jak zvon bezetělný,
Jest i člověk necitelný;
Podivné to stvoření,
Jehož tvář se nezmění,
Ať si druhý v plesu skáče,
Ať i jiný v smutku pláče.
Tento krásný domeček,
Nazván: Zlatý zvoneček,
Zvuky žádné nevydává,
Aniž hlasitě svolává;
Předce, jakby volal hlučný zvon,
Hemží se tu lidu shon,
Všední den i neděle
Nachází tam přátele,
Jenž po denním namáhání
U vzájemném stěžování
Ledacos si poví,
U žbánku si hoví.

Meter: trochaic
JEDNÉ ŽENĚ.
by Otakar Theer

Než s ní jsem setkal se, já k ženám pohrdání
a nedůvěru měl. Leč ústa její malá
tak duší splynutí mi věčné líčit znala,
že, zahanben, jsem v prach klad hlavu za pokání.
A došlo k rozchodu. Však věrou stavě na ní,
že na rok alespoň si vdovský závoj stkala,
jsem doufal. Trpě sám zlá muka nebývalá,
já mněl, že stejný žal i její srdce raní.
Ó, blázne, ženským jenž jsi svésti dal se hlasem
Dnes měsíc uplynul, co psala mi: „Já tvá jsem!“
a nový milenec již v ironickém chechtu
se po mně dívaje, jí červeň vehnal k hlavě.
Čím věčnost u žen je, vím nyní: tolik právě,
než čerstvý karmín jim se smyje s něžných nehtů.

Meter: polymetric
MLADÉ KRVI.
by Josef Václav Sládek

Mladá, jará, česká krvi,
jak se jitrem hlásíš k dílu,
v očích léta zážeh prvý,
v junné duši mužnou sílu –
čista myslí, srdcem žhava,
hrdá čelem plným vzdoru:
mladá krvi, bud nám zdráva,
vítej, vítej u praporu!
Hoj, jak ti to čacky sluší,
seřaděné ku pochodu;
jak ti srdce volně buší
k práci, boji za svobodu,
za své, naše, vlasti štěstí
škůdcům vzdor i času zubu,
nejpružnější ratolesti
bouří rvaných českých dubů!
Šiky junů! – jako v poli
metajících klasů břehy; –
věnce dívek! – mezi stvoly
květy plné útlé něhy:
v slunci mládí na podletí
vše jak u vás k síle raší,
jak jste krásny naše děti,
nová krvi z krve naší!
K druhu druh na českém luhu
stojíte vy naše pluky;
co vám hejno podlých sluhů,
mocných pláné hrozby, hluky?
Vlastní silou hrdou, volnou
stojíte na vlastní zemi
s láskou k sobě neúdolnou,
o svou hroudu v boji s všemi!
Víru v sebe, s dělnou paží,
mysl jasnou, srdce ryzí,
buďte rodné půdě stráží! –
Neurve ji ruka cizí,
– ze všech stran ať bouře bije,
jako bila od staletí, –
dokud vaše hruď ji kryje,
naše krvi, naše děti!

Meter: trochaic
- XXX -
by Fcode Borja

Estaba el Sol en la mitad del cielo,
y el día en la mitad de su jornada,
y Filida a la sombra recostada
de un álamo, que baña un arroyuelo.
Miró el cristal, que fue en Diciembre hielo,
ya plata errante libre, y desatada;
que no despierta su quietud cansada
las mudas aves, ni el florido suelo.
Si ya rompiste, dijo, las prisiones,
alegre arroyo, en el que invierno triste
el lustre encarceló de tus vellones,
muy bien podré esperar, pues le venciste,
(aunque en prisión de amor, y sin razones)
que rompa yo, lo que romper pudiste.

Meter: iambic
VODÁRENSKÁ VĚŽ
by Stanislav Kostka Neumann

Snad je krásné město Voroněž.
Jinde mají hrad a jinde hrdinu.
U nás máme vodárenskou věž
jako ztepilou a křehkou květinu.
Je tu ovšem ještě ledacos
i co do krásy a do památnosti.
Pod věží však zpívá v dubnu kos,
a pak dokola je zeleň mladosti,
v létě čápi na ni sedali,
hledíš nahoru, je to jak z pohádky,
mlčeliví jen tu klapali
o své radosti, než táhli do dálky.
Teď je listopad, a z věže mi
luny kocábka se šine stříbrně
topolovými tu větvemi.
Co mi po Praze a co mi po Brně.
Denně pohledem ji políbím
v její stromové a tiché končině –
denně aspoň chvilku o tom sním,
co by mohlo být... Sním o domovině.

Meter: trochaic
- XXXIV -
by Fcode Borja

Montes de nieve son, los que de flores
pació el toro, de Abril en las montañas,
y el cierzo airado impide en sus cabañas,
la entrada, y la salida a los pastores.
Mirábanse los días tan menores,
que en breves horas, al trabajo extrañas,
la luz apenas vieron las campañas,
y el monte poco o más que resplandores.
Todo se altera, todo se embravece,
y envueltos con la nieve, y con el viento,
el soto gime, y Manzanares crece.
Su imperio desconoce el firmamento,
y orbe de plata a veces le parece,
y otras que se trastorna de su asiento.

Meter: iambic
La estrella
by Octavio Fábrega

¡Ah, si borrar pudieras la clámide sombría !
Para poder alzar tus ojos a la altura,
sin chocar tus miradas con
                  esa estrella pura
que amansó la luz de tu Quimera y al mía
Mudan almas y cosas y su fulgor perdura
¡Oh casto cirio pálido que
                  allá en la lejanía
de los abismos, eres, bajo tu nave oscura,
la lámpara votiva de mi melancolía !
¿Te acuerdas ? Tú adorabas ese rubio lucero
Con sus etéreos hilos tejiste
                  los mejores
encajes de ilusión que alfombran tu sendero
Hoy esquivas su lumbre con un temor contrito,
y te tortura el beso de tus tibios fulgores
como un remordimiento clavado en lo infinito.

Meter: polymetric