PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Nenadálost.
by František Sušil

Potuchala světla na blankytném dvoře,
Tma se prosypala po vší po prostoře.
Ulehla tma také po zlých po útrobách,
Ježto přemýšlely o nebožných zlobách.
Byl muž v městě Myře, dřevo spráchnivělé,
Tři on dcery choval – růže rozestkvělé.
Růže, milé růže, ach již uvadnete,
Již se vichor divý s mrazem na vás mete.
Vichor – to zlý otec, proti nebi laje;
A mráz vysvědivý jeho lakota je.
Za dne ještě dává vichor růžím zkvítať,
Večer chce jich krásu nelitostně smítať.
Dcery moje sličné – to mé pěkné jmění,
Nad zlato a stříbro krása jich se cení.
A to přemítaje věci nectné snuje,
A ta duše jeho pekelná jest sluje.
Smiluj se ty nebe nad růžemi těmi,
Chlípa krásu jejich přitkne věčně k zemi.
A ty jeho dcery na kolenou prosí,
Jak když v parnu letním želá růže rosy.
Otče, dobrý otče, nedej nás v plen lůze,
Ach my dcery tvoje zhyneme v té hrůze.
Ale otec jejich zžíravá jest žára,
Posupně ty dcery, posupně je kárá.
Trne anděl strážce, trne ve své lásce,
Že chce rodným dcerám otec býti v zkázce.
O vy sličné růže nade všechny chvály,
Zda vás mrazné jíní, zda vás předce spálí?
Již se doba blíží, kde to jíní padá,
Potuchne ta vaše, potuchne ta vnada.
Slunce se již kloní, rosa se již roní,
O pohromě vaší, již jde pověst o ní.
Leč hle! noci této nenapadá jíní;
Což to nebe dobré, což to s vámi míní?
Z jihu vánek věje, s nebe padá vláha,
Otavena bude vaše vroucí žáha.
An ty dcery tonou v usedavém pláči,
Slyš, tu kdosi venku právě k oknům kráčí.
Kdož se to sem béře? Jest-liž to zběř ona?
Panenství děv oněch, již-li ono skoná?
Není to zběř žádná, tak zběř nevyhlíží;
Ej jak k tomu oknu, jak se vlídně blíží.
Nejde to zběř ona, a jde muž to svatý;
Láskou-liž jest také k sličným děvám jatý?
Na okno on nyní z volna poklepává,
Jak když milý milé známku příští dává.
A šel tlukot tento, šel on z vroucí lásky,
Nevšak z oné zemské, jižto stihnou vrásky.
Byl to oheň lásky, jenžto v nebi hoří,
Jíž jat seraf tvorci v nebesích se koří.
I jde děva k oknu třesouci se strachem,
A již zbledá a již zalívá se nachem.
Odhrazuje okno, sotva při tom dýše,
A tu vnímá slova, jenžto plynou tíše:
Vezměte ten dárek, jest to věno s nebe,
Děvy moje sličné držte cudně sebe.
Sotva toto praví a již z očí mizí,
Zanechal těm děvám samo zlato ryzí.
Kdož byl tento dárce, jak znal děv zlou dobu?
A proč dal své dary v takém ve spůsobu?
Bylli posel Boží, byl to anděl s hůry,
Jenžto děv se ujmout přišel v zemské zvůry?
A to nebyl anděl s nadhvězdové báně,
Mikoláš to konal, svatý biskup Páně.
Stál co anděl Boží po svém po úřadu,
Zprostil duše necnot, zbavil těla hladu.
A Bůh mu dal milost pro tu jeho lásku,
Že se ročně dává k dětem na procházku.
K modlitbě je mívá, k ctnosti ponabádá,
A jim za to darů přehojně nakládá.
Ó pojď k dětem našim, nalož jim těch darů,
Nalož jim těch darů, jenžto nejdou k zmaru.

Meter: trochaic
MARKETKA. I.
by Josef Svatopluk Machar

Svou ručku malou bílou, svěží
mi svěřte – jenom na chvíli...
v ní celé moře štěstí leží,
a šťasten, kdo jí docílí...
Žár slunce tady mile pálá,
park chví se dechem májovým –
tak, slečno má, co jste se ptala,
já poctivě vám zodpovím.
Mé lásky? Pocit vonný, sladký
mi dávaly vždy z počátku,
já házíval vždy život vratký
vší silou v takou pohádku –
A když jsem ztracen žil v ní zcela,
tu drobounkými prstíky
v mé srdce ručka zarážela
své prosaické špendlíky,
a když jsem vykřik – ona vstala
a s rozhorleným pohledem,
že bídákem jsem, povídala,
kde cítil já, že bědným jsem.
– Proč mi tak divně v oči zříte?
Proč se tak náhle smějete?
Dnes možná, slečno, nevěříte –
však jednou též tak řeknete!
Nuž, krátce: Všechny lidské chvíle
mi nějaký jed otrávil,
můj celý život nemá cíle
a hledat mu ho – nemám sil.
I bojovat mi protivno je –
a za co? Nemám zápalu;
náhoda zmítá žití moje,
jež nuda sžírá pomalu.
Kde příčiny? Ach, když tak zbývá
po pyšné lodi bídný vrak,
jenž zoufale se mořem kývá –
nač ještě ptát se: proč a jak?
Jen k vaší ručce sklonit hlavu,
ji jednou ještě políbit,
pak klobouk vzít a bez pozdravu
a nenápadně do tmy jít...

Meter: iambic
Deutsches Wort
by Ludwig Eichrodt

Zu Seckenheim im Neckargrund
Fuhr auseinander der Fürstenbund,
Fuhr in die Feinde wie der Blitz
Der »sieghaft« Held, der Pfälzer Fritz.
Der Markgraf Karl, der Bischof von Metz
Vollstrecken wollten des Kaisers Gesetz,
Graf Ulerich auch von Würtemberg
War lustig bei dem Kriegshandwerk.
Sie sämmtlich schleppt »der böse Fritz«
Nach Heidelberg zu festem Sitz,
Dort ruhen sie aus vom Waffensturm
– Truz-Kaiser hieß der dickste Thurm.
Und saßen die Herrn dort Jahr und Tag,
Bis ihre Geduld in Brüchen lag;
Der Markgraf Karl schwur einen Eid,
Und gab dahin viel Land und Leut.
Manch gutes Jahr, manch schlechtes Jahr
Seit dem nun wieder vorüberwar,
Der Pfalzgraf ruht nach altem Brauch
Im Sarg von Stein, der Markgraf auch.
Und auf dem Schloß zu Baden saß
Der weise Christoph, heil von Haß;
Fürst Philipp thronte auf der Pfalz,
Dem kam das Wetter über den Hals.
Von allen Seiten wie Gießbachschwall
Zerreißt ein armes schönes Thal,
So nahm der Feinde Fluth überhand,
So fielen sie her über pfälzisch Land.
Das heilige halbe römische Reich
War auf den Beinen, es galt den Streich
Zu führen mit aller gebissenen Kraft,
Drum ging auch Ruf an die Markgrafschaft.
Der Rach und Wiedervergeltung galts,
Schon blutet das Antlitz der fröhlichen Pfalz,
War ausgewüstet und umgezerrt
Zur heulenden Fratze durch Feur und Schwert.
Auf, auf, Herr Markgraf, seid mit uns!
So sprachen die Boten des Fürstenbunds,
Jetzt ist der rechte Augenblick,
Auf! holt Euch Land und Leut zurück!
Der Markgraf Christoph aber sprach:
»nun sind meine Sachen nicht darnach,
Mein Vater schwur dem Sieger den Eid
Der Treu, mich bindt was ihn befreit.
Und diese Treu soll unverletzt
Erhalten sein auch gegen den jetzt
Besiegten Pfalzgraf – Ehr und Eid
Geht allweg über Land und Leut.«

Meter: iambic
Jen pablesk jeden!
by Albína Dvořáková-Mráčková

Jen pablesk jeden – věčný světla zdroji –
svých sešli sluncí v temno duše mojí!
Jen pablesk jeden božství svého zoří,
kdy duch můj tone v pochybnosti moři
a kdy se svíjí v bezemocném boji –
jen pablesk jeden – věčný světla zdroji!
Ten svět tak klamný – jsem jak choré dítě;
zmatené vrhá osud kolem sítě,
v třpytné lži těžko pravdy démant znáti –
jsem třtinou v poušti, co se větrem klátí!
Ten svět tak svůdný, mdlá tak moje síla; –
jen pablesk jeden, abych nezbloudila,
jen pablesk jeden – věčný světla zdroji –
dej znát mi pravdu, božskou dceru svoji!
Ty duše velký! – vládce všehomíra!
k tobě má duše úpí smutná, sirá –
nedej mi zbloudit ve temnotách žití,
jen pravdu svoji, pravdu dej mně zříti; –
jen pablesk jeden –– věčný světla zdroji –
svých sešli sluncí v hloubi duše mojí! –

Meter: iambic
1L: Was wir gelitten und erduldet
by Betty Paoli

Was wir gelitten und erduldet
Durch meine Fehler, deine Schwächen,
Was du geirrt, was ich verschuldet –
Wir wollen nicht darüber sprechen.
Wer an dem Zwiespalt unsrer Tage –
Zu lösen nicht und nicht zu schlichten, –
Die größ're Schuld, die klein're trage,
Wir wollen nicht darüber richten.
Ich weiß nur Ein's! nur Eines fühle
Im Herzen ich, dem trauervollen:
Wir hätten in dem Weltgewühle
Uns nun und nimmer finden sollen.
Und da wir dennoch uns gefunden,
So laß uns zürnen nicht und klagen
Ob all den Schmerzen und den Wunden,
Die Ein's dem Andern wir geschlagen.
Nicht böser Wille ist's gewesen,
Der uns gebracht so herbe Leiden;
Uns trennet unser tiefstes Wesen,
Der Gott im Innern heißt uns scheiden.
Ein Frevel war, was einst wir schwuren
Und Thorheit unser Kämpfen, Weinen!
Sich widerstrebende Naturen
Die kann die Liebe nicht vereinen.
Je heißer, sehnender sie ringen
Nach sel'gen Einklangs sanften Frieden,
So tiefer wird es sie durchdringen,
Durch welche Klüfte sie geschieden. –
Und so ist es auch uns ergangen,
Gott weiß allein, mit welchen Qualen
Mit wie verzweiflungsvollem Bangen
Wir für den Irrthum mußten zahlen.
Jetzt ist der Klarheit Tag erschienen –
Laß uns ihn ohne Groll begrüßen
Und, klaglos, auf des Glücks Ruinen
Für Schuld, die nicht die unsre, büßen.

Meter: iambic
She Was a Phantom of Delight
by William Wordsworth

She was a Phantom of delight
When first she gleamed upon my sight;
A lovely Apparition, sent
To be a moment's ornament;
Her eyes as stars of Twilight fair;
Like Twilight's, too, her dusky hair;
But all things else about her drawn
From May-time and the cheerful Dawn;
A dancing Shape, an Image gay,
To haunt, to startle, and way-lay.
I saw her upon nearer view,
A Spirit, yet a Woman too!
Her household motions light and free,
And steps of virgin-liberty;
A countenance in which did meet
Sweet records, promises as sweet;
A Creature not too bright or good
For human nature's daily food;
For transient sorrows, simple wiles,
Praise, blame, love, kisses, tears, and smiles.
And now I see with eye serene
The very pulse of the machine;
A Being breathing thoughtful breath,
A Traveller between life and death;
The reason firm, the temperate will,
Endurance, foresight, strength, and skill;
A perfect Woman, nobly planned,
To warn, to comfort, and command;
And yet a Spirit still, and bright
With something of angelic light.

Meter: iambic
9.
by Friedrich von Logau

Bey Hof ist herrlich Leben, ist Ruhm und Ehren-werth,
Weil alles man kan haben, nur nicht, was man begehrt.

Meter: iambic
130. Daß geheime Königreich.
by Angelus Silesius

Ich bin ein Königreich/ mein Hertz daß ist der Thron/
Die Seel ist Königin/ der König GOttes Sohn.

Meter: iambic
15.
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Das Gewand weiß, bluthell hob zum Thron
Sie sich empor, stand ernst, anschaunselig da,
Schimmerte die Braut! Sanften Ton, festliche Melodien,
Freudigeres Gefühl, strömtet ihr, Donnerer in dem Gericht!

Meter: iambic
- IV -
by Juan Boscan

O gran fuerza de amor, que así enflaqueces
los que nacidos son para ser fuertes,
y les truecas así todas sus suertes,
que presto los más ricos empobreces!
O piélago de mar, que te enriqueces
con los despojos de infinitas muertes!
Los tragas, y después luego los viertes,
porque nunca en un punto permaneces.
O rayo, cuyo efecto no entendemos,
que por dentro nos dejas abrasados,
y de fuera, sin mal, sanos nos vemos!
O dolencia mortal, cuyos extremos
son menos conocidos y alcanzados
por los tristes que más los padecemos!

Meter: polymetric
Angelus Silesius.
by Jaroslav Vrchlický

Jsou květy, které rostou pouze v stínu
a z vlhkosti svůj celý život pijí,
pak v sebe vnoří se a tiše žijí
se sklánějíce v tmu a prohlubinu.
Však v květů jejich monotonním klínu
se vždycky rosa stkví, jež nepomíjí,
jak perla by se smekla s vlasů, šíjí
nad nimi přeletěvších cherubínů.
To láska jest. Ty jak chceš v světa shonu
ji nazvi, láskou k tvoru nebo k Bohu,
jen míti ji, tvé srdce rovno zvonu.
Jí v ústraní svém prostým ptákem tikej,
na foru kaž ji, orkanem ji vzlykej,
byl’s vše, když řekneš, dám, co dáti mohu!

Meter: iambic
A la muerte
by Isabel Esperanza Betancourt

Muerte, deidad temida, triunfadora
de todo lo que existe en este suelo,
desde el ave gentil que alza su vuelo
hasta el insecto que en la tierra mora
Ante tus leyes el monarca implora,
lo mismo que el mendigo, con anhelo,
y tú dejas al triste sin consuelo
y cumples tu misión aterradora
Eres más poderosa que los reyes;
tu ley se cumple sobre todas leyes
¿Eres bien? ¿Eres mal? ¿Eres piadosa
cuando arrasas con todo lo que existe,
y al sabio, al infeliz, al rico,
                  al triste
igualas en la sucia oscura fosa

Meter: iambic
Contra Pilatos, juez que pregunta a los acusadores lo que ha de sentenciar
by Quevedo

«¿Queréis que suelte a Barrabás o a Cristo?»,
preguntas, Pilatillos, muy lavado;
porque, a costa de Dios, no hay mal letrado
que no trueque lo justo o lo bienquisto.
¿En qué consejo u decisión has visto
que sentencie el que acusa al acusado?
La ley que has de guardar, has condenado,
muy preciado de imperio meromixto.
¡Qué a mano hallan las Pascuas los ladrones!
Y soltar Barrabases aun hoy dura,
y todos para Dios somos prisiones.
Tu mujer sueña, y duerme tu cordura;
mas presto, con garnacha de tizones,
te diremos el sueño y la soltura.

Meter: polymetric
The Living Temple
by Oliver Wendell Holmes Sr.

Not in the world of light alone,
Where God has built his blazing throne,
Nor yet alone in earth below,
With belted seas that come and go,
And endless isles of sunlit green,
Is all thy Maker’s glory seen:
Look in upon thy wondrous frame,—
Eternal wisdom still the same!

The smooth, soft air with pulse-like waves
Flows murmuring through its hidden caves,
Whose streams of brightening purple rush,
Fired with a new and livelier blush,
While all their burden of decay
The ebbing current steals away,
And red with Nature’s flame they start
From the warm fountains of the heart.

No rest that throbbing slave may ask,
Forever quivering o’er his task,
While far and wide a crimson jet
Leaps forth to fill the woven net
Which in unnumbered crossing tides
The flood of burning life divides,
Then, kindling each decaying part,
Creeps back to find the throbbing heart.

But warmed with that unchanging flame
Behold the outward moving frame,
Its living marbles jointed strong
With glistening band and silvery thong,
And linked to reason’s guiding reins
By myriad rings in trembling chains,
Each graven with the threaded zone
Which claims it as the master’s own.

See how yon beam of seeming white
Is braided out of seven-hued light,
Yet in those lucid globes no ray
By any chance shall break astray.
Hark how the rolling surge of sound,
Arches and spirals circling round,
Wakes the hushed spirit through thine ear
With music it is heaven to hear.

Then mark the cloven sphere that holds
All thought in its mysterious folds;
That feels sensation’s faintest thrill,
And flashes forth the sovereign will;
Think on the stormy world that dwells
Locked in its dim and clustering cells!
The lightning gleams of power it sheds
Along its hollow glassy threads!

O Father! grant thy love divine
To make these mystic temples thine!
When wasting age and wearying strife
Have sapped the leaning walls of life,
When darkness gathers over all,
And the last tottering pillars fall,
Take the poor dust thy mercy warms,
And mould it into heavenly forms!

Meter: iambic
Tři památníky.
by Jaroslav Vrchlický

Tři z různé doby památníky
mi často padnou do očí
a generac tří tužby, vzlyky
mi svojí mluvou tlumočí.
Nejstarší vázán ve sametu
má zlatou řízku, spony též
a věru více ohně, vzletu
a slov nikde víc nenajdeš.
V něm z růží vidíš loubí stkána,
hrdliček zástup jako sníh
a srdce šípem v středu zdrána
a labutí tlum v peřejích.
Kdes krajina – vždy při západu
a truchlá vrba cloní rov
a v rhytmického verše spádu
co v kámen psáno krásných slov!
A všady obětnice hoří
v girlandách květů do kola
a loďky táhnou v modrém moři
a tisíc srdcí plápolá.
Na každé straně desetkráte
čteš: Věčně tvůj a věčně tvá!
Ta láska zde v ořízce zlaté,
ta jistě věky přetrvá!
O přátelství tu psáno mnoho,
jež věčně neroztrhne hrob,
až v sled tě bolí hlava z toho,
tož k změně – v druhý oko stop!
Ten prostý je a z černé kůže,
bez ozdob v rohu, po stranách,
však otevřeš, v něm číst se může
ve lapidárních literách:
„Až po letech tvé oko vlídné
na těchto stránkách spočine,
přej almužnu mi slzy bídné,
ó sladké dítě, nevinné!
Ba chceš-li třeba, dař mne kletbou,
i tato bude pamětí;
kdo klam a zhrdání měl setbou,
mít za plod můž’ jen prokletí!
Tož klň a laj! – Však přes mé jméno
lhostejně nejdi bez řečí,
by hloupě bylo zapomněno,
to byl by trest můj největší!“
Tak v Byronovském psáno tónu
a podpis jako v kámen vryt.
Však věřte, nad tiradu onu
že mnohem víc můj jímá cit
poslední z těchto památníků,
kde podpis ani nelze číst,
bez líčených slov, bouřných vzlyků,
kde pouhé datum kryje list.
A dále nepsal nikdo více.
Ó jistě chtěl bych přísahat,
že v touze dívčí zrak i líce
zřel nejvíc ten list plápolat.
Že prostičké ty cifry data
jí nejvíc k srdci mluvily,
v nich žila každá chvilka zlatá
té celé jejich idylly.
Bez deklamace, beze frásí,
jak přímé dlaně pevný stisk,
v boj odhodlání do nesnází
a vše pro pouhý srdce zisk.
Bez romantické kudrlinky,
bez žravé pýchy mrazivé:
zde pravé kouzlo upomínky,
tak cudné jako poctivé.

Meter: iambic
SLADKÁ MARNOST.
by František Taufer

Ač již sklamala nás často náplň blaha
a znudila příliš jednotvárnost krásy,
přec vždy s novou touhou noříme se směle
ve vířící prameny a pijem vůni země.
Milost jara v žilách zahoří a zmámí
srdce naše prvním stoupajícím dýmem.
Lesy probuzené dechnou vonným dýmem
v srdce otevřené. Věčný přelud blaha,
s mrakem v dálky smavé bloudící, nás zmámí,
ale nikdy neskropí nás prška slunné krásy,
ani nepromluví srozumitelně k nám země,
v její tajemství když chceme vniknout směle.
Tam kde život vře, je nutno plouti směle
kolem nebezpečí skalisk, peřejemi, dýmem,
ostražitě veslovat, až možno vzkřiknout: země!
Jenom ruce zvyklé boji dojdou nejvyššího blaha
na ostrovech objevených, prostřed nové krásy,
ve příboji oceanu, jenž jak hudba zmámí.
Ještě kvete dosti květů, které prudce zmámí
každého, kdo přichází k nim oddaně a směle.
Ale tomu, kdo je slabý, sláva živé krásy
v hrob se skryje, zahalí se tajemstvím a dýmem.
Kdo chce žíti, marně hledá úplného blaha,
odvrátí-li oči svoje od bohatství země.
Každý unavený poutník ví, jak sladkou bývá země,
jak je hebkou poduškou, když cestou sen nás zmámí
a uvede v zapomenutí, v říš jediného blaha.
A kdo, z jitra probuzen, se v cestu vydá směle,
nezaleknut štěkotem psím ani v nivách dýmem,
jistě dojde přes propasti ku polednám krásy.
Kvete, zraje, hýří, zpívá marnost živé krásy,
věčně měnící se zádumčivá země,
očištěná bouřemi, nás klame bílým dýmem.
Stokrát oklame nás, stokrát znova zmámí,
věrna tomu však, kdo miluje ji směle,
změnou počasí mu chystá čistou náplň blaha.
Beřme marnost krásy a bludičky blaha
ze všech lučin země do náruče směle.
Je-li život dýmem, ať nás hodně zmámí!

Meter: trochaic
VEČER.
by Antonín Klášterský

Spat jdu, jen ještě jak hlavou
na mžik by proletěl roj mi,
na vše, co den ten jsem vnímal –
vzpomínky, dojmy.
Na lidi, kteří mi cestou
stiskli dnes srdečně ruce,
na ty, kdož zranili hruď mi,
druhy a škůdce.
Na to, co vykonat chtěl jsem,
ale pak zameškal v snění,
na vše, zač přece jen stála
lopota denní.
Spat jdu. Ach, noci, dáš sen mi?
Jaký sen asi to bude?
Sladký, či vplížíš i ve sny,
dnů se mi trude?
Ach, jak jsem usínal jistě,
matka když ještě dál bděla,
od její svíčky když jizba
zářila celá.
Nikdo již nade mnou nebdí,
tma kol se na hradbu sráží,
jenom ty hvězdy tam venku
jsou mi snad stráží.
Proto k nim naposled ještě
pozvedám oči své vezdy.
Spat jdu. Co v temnu se rodí?
Dobrou noc, hvězdy!

Meter: dactylic
COPA DE GRATITUD
by Remigio S. Jocson

Con la mano temblando de alegría,
Con el alma repleta de emoción,
Brindo por la grandeza de este día
Y es mi copa mi propio corazón. . . .
No es mi vino de néctar ni ambrosía,
No es mi copa de plata y con blasón;
Pero es su albo licor la simpatía,
Con aroma inmortal de devoción. . . .
Asi, en honor de un Hijo de la ciencia
Que es Sacerdote de una Fe divina,
Quiero beber la espiritual esencia
Que contiene mi copa cristalina,
Donde brilla con noble refulgencia
La gratitud del alma filipina. . .

Meter: anapestic
1L: Der Weckruf ertönte im Hof der Kasernen
by Charles Baudelaire

Der Weckruf ertönte im Hof der Kasernen
Und der Morgenwind blies auf die Laternen.
Es war die Stunde, da der Träume bösem Bann
Auf seinem Bett der Knab sich nicht entwinden kann,
Da wie ein blutig Aug, das bebt in wehen Qualen,
Die Lampen ihren Fleck rot in den Morgen malen,
Da durch des Körpers Last die Seele niederbricht
Und gleiche Kämpfe ringt wie Tag und Lampenlicht.
Wie ein betränt Gesicht, das trocknet in den Winden,
Erschauern in der Luft die Dinge, die entschwinden.
Des Schreibens ist der Mann, die Frau des Liebens satt.
Schon stiegen hier und dort Rauchsäulen aus der Stadt.
Die Freudenmädchen, tiefgesenkt die bleichen Lider,
Sie lagen offnen Munds in stierem Schlaf danieder;
Und Arme, welk die Brust, die Lippen ohne Blut,
Bliesen die Finger sich und bliesen in die Glut.
Es war die Stunde, da in Kälte und Entbehren
Die Wehn und Nöte der Gebärenden sich mehren,
Gleich einem Schluchzen, das ein Blutsturz jäh verschlang,
Der frühe Ruf des Hahns durch Morgennebel drang;
Um die Gebäude schwamm das Nebelmeer, das fahle,
Schwer keuchten Sterbende im Schoß der Hospitale
Und stießen todesmatt ein letztes Röcheln aus.
Gebrochen schleppten sich die Wüstlinge nach Haus.
Das Morgenrot in grün und rosigem Gewande
Kam fröstelnd langsam her am öden Seinestrande;
Das finstere Paris brach seines Schlummers Bann
Und griff zum Handwerkszeug, ein greiser Arbeitsmann.

Meter: iambic
Některé nemoci hojí se medem,
by Karel Dostál-Lutinov

Některé nemoci hojí se medem,
některé bolesti léčí se jedem:
Válku my básníci NÁPISEM vedem:
Ale jak ta včelka,
žihadlem jež bodá,
sama sebe zraní –
tak nás bolest hlodá:
Srdce básníkovo
smutkem schne a stydne
nad tím, že jsme všeci
pokolení bídné!

Meter: trochaic
Divná to moc v tvém oku uslzeném,
by Rudolf Mayer

Divná to moc v tvém oku uslzeném,
Jak Bůh by v nestvořený svět se díval,
A zrůstal svět, kde jeho zrak prodlíval,
A šumí les a moře temným stenem.
A mně to v srdci puká, člen za členem
Se chví a boří, jako jarní příval
To z krásných snů, jichž nikdy jsem nemíval,
Zkvétá a voní v srdci okouzleném.
Já slyším vlny šeptat písně milé,
A z dáli vonných cedrů mocné vání,
A ptactva zpěv a květů oddychání;
Jak světa stvoření to svatá chvíle,
A jest mi, jako bych měl ráj ti stvořit,
A s celým rájem tím se tobě kořit.

Meter: iambic
A la memoria de la señorita María Montoto de Sedas
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Era ayer juventud llena de encanto,
hermosura, bondad, inteligencia;
hoy, polvo nada más, que la conciencia
contempla muda en angustioso espanto
Trueca el destino en fúnebre quebranto
el caro bien cifrado en su existencia,
y ojos que hallaban luz en su presencia
ciega la oscuridad y abrasa el llanto
Pasó por estas tierras de tristura
breve mañana, como flor preciosa,
cual paloma sin mancha en su blancura
En su eternal ausencia dolorosa,
deja de su recuerdo la dulzura,
de su virtud la estela luminosa.

Meter: polymetric
VALAŠSKÁ MÚZA
by Josef Kalus

Do mých oken hledí Múza,
bázlivý zrak laní,
smutná, až mne protkla hrůza –
„Proč dál nejdeš, paní?“
Stála bledá na zahrádce,
hlavu ve závoji,
vlasy učesané hladce,
ve smutečním kroji.
„Nuže, pověz, co tě trápí?
Proč jsi usoužená?
Potkali tě drzí chlapi?!“
Mlčí jako pěna.
Z modrých oček slzy kanou –
„Cože ti je, cože?“
tisknu ruku milovanou –
„Nemám střechy, lože.
Zavřeli mi rodnou chatu,
zlá mi řekli slova,
vysmáli se mému šatu –
Bloudím bez domova.“
„Nemám také vlastní střechy –
Však pojď u mne bývat,
nebudeme bez útěchy:
v hoři budem zpívat!“
Svolila a u mne bývá –
Šťastni jsme, ač chudí:
na housle hrám, ona zpívá,
až to závist budí.

Meter: trochaic
1L: Stürz, stürz hinab,
by Ludwig Tieck

Stürz, stürz hinab,
Woge hinab mit Eile zum Thal;
Findest die ruhigen Quellen zumahl
Und nimmst sie reißend mit in das Grab.
Keine Ruh, keine Ruh nicht einen Augenblick,
Unaufhaltsam reißen die Wogen,
Reißen die Zeiten Unglück und Glück,
Werden große Thaten fortgezogen,
Sieht Vergangenheit nie zurück.
Nirgend Stillestand, nirgend Stillestand,
Alles durch einander sich schwingt,
Die Kraft mit fremden Kräften ringt,
Eins in das andre feindlich dringt,
Strebt zu durchbrechen das fesselnde Band!

Meter: polymetric
Chismografía
by Francisco de Osuna

Dícenme que decís, ex reina mía,
que os dicen que yo he dicho aquel secreto
Y lo que yo os digo en un soneto,
que es decir por decir, tal tontería.
¡Qué tal cosa digáis! ¡Quién lo diría!
¿Digo? ¿Iba yo a decir? Digo y prometo
que digan lo que digan, yo respeto
lo que decís que dije el otro día
No digo que no digan (y me aflige)
lo que decís que dije, pues barrunto
que dicen que hay quien dice por capricho:
Mas decís vos que digo que no dije
lo que dicen que dije de este asunto;
ni dije, ni diré ¡Lo dicho, dicho!

Meter: iambic
Gedankenstille
by Ludwig Achim von Arnim

Vögel thut euch nicht verweilen,
Kommet, eilet schnell herzu,
Wölfe höret auf zu heulen,
Denn ihr störet meine Ruh.
Götter kommt und helft mir klagen,
Ihr sollt alle Zeugen seyn,
Dürft ich es den Lüften sagen
Und entdecken meine Pein.
Wehet nur ihr sanften Winde,
Bächlein rauschet nicht so sehr,
Fliest und wehet jetzt gelinde
Gebt doch meinem Leid Gehör.
Aest und Zweige thut nicht wanken,
Bäum und Blätter haltet still,
Weil ich jetzo in Gedanken,
Euch mein Leid entdecken will.

Meter: trochaic