PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
SONET PLAGIÁT
by Viktor Dyk

I zakrnělý plž si časem také zasní
o mocné peruti, jíž k nebesům by lít’.
Nákladem vlastním vydá svazek básní.
A jak už bývá, nejdou na odbyt.
I zakrnělý plž pak nadává a kleje
a hřmít-li může plž, tož zahřmí jeho hlas:
– Je depravován vkus a lůza kol nás zde je.
Já přišel z jiných dob a přejdu v jiný čas! –
I zakrnělý plž pak promenádou chodí,
v své hlavě chaos, z nějž se hvězda rodí,
s despektem k lůze, jejíž nevkus hříšný.
A blahem chví se jeho útroba,
že orlovi se vlastně podobá:
tak neschopen a právě tak pyšný!

Meter: iambic
109.
by Friedrich Rückert

Schon öfter hab' ich dir in Räthseln vorgetragen
Antworten, die sich gibt die Seel' auf Zweifelsfragen,
Auf Fragen, die sie an sich selbst thut über sich:
Woher, woraus, wovon, wofür, wozu bin ich?
Wozu kam ich hieher? von welchem Trieb getrieben?
Und warum bin ich nicht dort wo ich war, geblieben?
Bin ich herabgesandt? bin ich herabgebannt?
Hab' ich, und weiß nicht mehr, mich frei herabgewandt?
Herabgeflogen wol? villeicht herabgestiegen?
Herabgefallen gar? am besten wäre Fliegen.
Wenn ich herab einst flog, werd' ich hinauf einst fliegen;
Wenn ich herunter fiel, wie lange soll ich liegen?
Das, Seelchen, sag' ich dir: du bist gewis geflogen,
Wenn als ein Vogel nicht, doch wie ein Pfeil vom Bogen.
Vernimm den Ernst von mir: Zwei Schwingen dienten dir,
Die eine Langeweil, die andre Neubegier.
Langweile war es müd' im ew'gen Chor zu schweben,
Neugierde fühlte Lust was andres zu erleben.
So trugen sie dich her, zu büßen ihre Lust,
Und immer fühlst du noch die beiden an der Brust.
Ihr Nagen in der Brust fühlst du mit Unbehagen,
Und wünschest daß sie dich nur immer weiter tragen.
Ich rathe dir, wann du kommst einmal heim zu ruhn,
Die beiden Schwingen ganz und gar dann abzuthun.
Doch, bleibt noch Trieb in dir, wird er sie wieder treiben,
Und wieder wirst du dort nicht lange können bleiben.
So fleug denn, weil du mußt! Ich aber, wenn Gefieder
Mir sproßte, flög' ich auf, und nie herunter wieder.
Denn, ob ich es zur Zier sag' oder Schande mir:
Mit Langeweile fehlt mir auch die Neubegier.
Ich bliebe fort und fort gar gern an einem Ort,
Solang es seyn soll, hier, und wann es seyn kann, dort.

Meter: iambic
An Sie .
by Ludwig Uhland

Deine Augen sind nicht himmelblau,
Dein Mund, er ist kein Rosenmund,
Nicht Brust und Arme Lilien.
Ach! welch ein Frühling wäre das,
Wo solche Lilien, solche Rosen
Im Thal und auf den Höhen blühten,
Und alles das ein klarer Himmel
Umfienge, wie dein blaues Aug’!

Meter: iambic
- XXI - A María Magdalena
by Francisco de La Torre

Difunta al gusto ya, viva a la pena;
venturoso en su error por conocello;
fuentes sus luces que con curso bello
del rostro humedecían la azucena;
tempestuosa la faz, la alma serena;
embargados los pies, libre el cabello;
de vanidad desnudo el limpio cuello;
llora deidad la que encantó sirena.
Vanos aires dejando fugitiva
mar de diluvio es y en copia tanta
yerros deshace y sale de cautiva,
con llanto riega la más bella planta,
y si el peso de culpas la derriba
el aire de suspiros la levanta.

Meter: polymetric
Die Erste Abtheilung.
by Philipp von Zesen

Ein gut gewissen fragt nach bösen meilern
Wann seiner
bricht.

Meter: polymetric
Jindy a nyní.
by Vincenc Furch

Šumí Dněpr, šumí,
Ovlažuje rumy
Kozáctva dávného,
Již vyhynulého. –
Šumí Dněpr, šumí –
Pěje tajné dumy.
Krotký’s teď, kozáče,
Jako v kleci ptáče –
Bujný’s druhdy býval,
Polem se’s honíval
Jak na nebi mráček,
Jak v povětří ptáček.

Meter: trochaic
Grabschrifft einer hündin Fidele genant/
 als sie in den wochen starb.
 C. E.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die treue/ die ich sonst in meinem nahmen trug/
War zwar im leben groß/ doch ach! nicht starck genug;
Denn da der tod itzt kam die jungen mir zu würgen/
Trat ich den kampff mit ihm auff leib und leben an.
Ich wagte mich für sie: wiewohl der todt gewann/
Und fraß die schuldner auff zusamt dem treuen bürgen.
Jtzt deckt den kleinen leib ein kleiner leichenstein.
Mein leser/ nim zuletzt noch hier die grabschrifft ein:
Aus liebe ließ ich mich in diese grufft versperren/
Denn treue schlug allhier selbst ihren eignen herren.

Meter: iambic
Svou knihu srovnal jsem a zamyslil se nad ní.
by Jaroslav Vrchlický

Svou knihu srovnal jsem a zamyslil se nad ní.
Svět v tom táh’ přede mnou; ti mudráci, ti chladní
a věrných málo jen, již při snaze a práci
jsou pochopiti s to tu velkou resignaci,
již básník naposled vždy v svoje dílo klade,
kde celý život vře, sny jara, tužby mladé,
boj tuhý o skývu té denní ve klopotě,
i věčný monolog, jejž hovoří duch k hmotě,
kdy klame všecko zde, se bortí, láme, drtí
a z všeho spásou jest jen zpuchřelý trám smrti.
A jak jsem takto snil a opatřit chtěl sponou
tu knihu života, kde sny a dumy tonou,
tvář známá, v ní škleb zlý mi, přes rameno zřela,
tvář stará Mefista, tvář, jedna vráska celá,
s tím okem krhavým, jež věčně „Ne!“ své praví,
když nejvíc před tebou vře záhad jícen tmavý,
a které cetkou jest vzlet, vazba rýmů, strofa.
Ten chytrák nasadil si masku filosofa
a s šklebem patřil teď na knihy mojí stránky,
v nichž celý život můj zřel tajné ve líbánky,
jež Psyché slavila s mým uměním, v tom snění,
že mimo Věčna zde jiného svědka není.
Mne zmrazil tváří svou, že bych byl zavřel knihu
svých nocí bezsenných, kam srdce žal i tíhu
jsem věrně znamenal... Však co tak na mne čumí,
já klidný k sobě děl: On tomu nerozumí.

Meter: polymetric
286. Dichterhöhe
by Abraham Gotthelf Kästner

Aus Reimern, deren Schwung die Erde nie verlor,
Stieg
Daß nun, hoch über ihm, viel junge Dichter schweben,
Macht, weil die Bälle sich durch spreizend Gas erheben.

Meter: iambic
Ženci v cizině.
by Martin Chudoba

Dnes celý západ jakby zalit krví...
Zář nesčíslné chlumy obestírá,
dál prodírá se širých lesů drvy
a v jejich klínu obrovitém zmírá.
Jdou ženci z pole. Ve slunečném žáru
den celý žali těžké žluté klasy
a ssáli místo vzduchu žhavou páru
v svá prsa mdlá, a pot jim smáčel vlasy.
Teď bujně znějí kosy otupené,
jež tisknou ženci v dlaně drsné, pádné,
jim západ plá, jak zlato roztavené
a jejich srdce novou silou mládne.
Tak krásně nikdy hory nezaplanou,
jak vzplály dnes jim, synům práce, potu;
jim žáry ony v ňadra chabá kanou,
by necítili drsných chleba hrotů.
By dále s myslí tuhou pracovali,
než svůj los tvrdý zanechají dětem:
svůj ročně opouštěti domek malý,
a pro chléb, skývu, toulati se světem.

Meter: iambic
Veleduch.
by Josef Václav Pokorný-Pikulík

Veleduch ten, jenž idej’ pro vznešenou
prvý k srdcím lidským cestu razí!
K jeho slávě bláto berou vrazi –
a v suchu stoupenci se za ním ženou –

Meter: polymetric
A la muerte del gran Montalbán
by Juan Barreto Bogado

¿Quién eres? que al aspecto horrible aplicas
(por divertir la débil vista humana)
confusa sombra en sombra soberana,
con que sombras mortales multiplicas;
terrible gesto, en quien nos pronosticas
el fin con desengaño en pompa vana,
y con el te acreditas por tirana,
y Homicida del Orbe te publicas.
Si eres la Parca que el cabello
                     ondoso
airada descompones sin respeto,
retira el paso atrás en tu fiereza;
si a Montalbán embistes, victorioso,
no adviertes que tan único Sujeto,
vence con su saber tu fortaleza.

Meter: iambic
SLABOST.
by Louis Křikava

Má nálada jak kočka unavená
se v slunci choulí, šedivá jak popel.
Přestála s hafany boj. Nedala se,
teď odpočívá těžce unavená
a očí mhouří před blýsknavým sluncem.
A myslím tak si: kdybys tou šla cestou,
snížila ruku k popelavé hlavě
a pohladila ji – jak přimhouřila
by slastně oči nálada má teskná,
vyštvaná dnes nerozumnými psy...
Ty ale nejdeš... Nejdeš! Křižovala
se stezka moje na krátko jen s Tvojí.
Nemůže čekat nálada má šedá
na pohlazení teplé Tvojí ruky.
Sám nížím dlaň svou. Slunce žhne mi v skráni
(a v krvi zpívá tesklivá ta touha,
žíznivá touha, nenasytná touha).
Náladu tiším. Hladím tím svou bolest.
Žalostně přede. Mizerná... a slabá!
Ale, což mohu sraziti ji s klína?
Pohleď jen na ni!... Je tak unavená;
žalostná, slabá, chorá, neúhledná...

Meter: iambic
Jäger-Katechismus .
by Joseph von Eichendorff

Was wollt ihr in dem Walde haben,
Mag sich die arme Menschenbrust
Am Waldesgruße nicht erlaben,
Am Morgenroth und grüner Lust?

Meter: iambic
Tyrolští hoši z r. 1809. (I.)
by Jan Evangelista Nečas

Speckbachr měl syna, deset let mu bylo.
Střelby hřmění z domu ven ho vyvábilo,
bral se blíž a blíže, až byl na bojišti,
kde jak v smršti listí smrtná koule sviští.
Tyrolanům v boji o nejdražší statek
právě v ten čas nastal koulí nedostatek.
Hoch jich běžel sbírat, vydrapoval vryté,
do klobouka kladl ze své ruky hbité.
Když měl klobouk plný, vyhledal si otce:
Speckbachrův syn statný v desátém svém roce!

Meter: trochaic
- 9 - Acto I, BLANCA
by Lope de Vega

En vano os levantasteis, pensamiento,
guiado de mi dulce fantasía,
pues en la cera de tan vil porfía
plumas fingió mi loco atrevimiento.
Ninguno edificó sin fundamento
que tuviese más dicha que la mía,
pues la vana esperanza que tenía
cayó del sol, y al detuvo el viento.
Amaba al Rey, y de mi amor me espanto;
tiene otro gusto el Rey; amor, ¡paciencia!
Tratad de ausencia y suspender el llanto.
Ausencia es la más justa diligencia,
si se puede esperar, amando tanto,
un grande olvido de una breve ausencia.

Meter: iambic
1L: Hier bei der Eichengruppe war's.
by Bruno Wille

Hier bei der Eichengruppe war's.
Der greisen Bäume knorrige Reckenglieder
Umsproß das bronzegelbe Frühlingslaub
Wie Kinderlocken zart.
Die schwarze Drossel schlüpfte durch die Äste,
Dem Liebchen flötend und ihr Nestlein planend.
Ein holdes Wunder, sprang aus violettem
Schlehdorn der mandelduftige Blütenschnee,
Und weich wie Mädchenkosen schmiegte sich
Der Rasen, mit Ranunkelgold verbrämt,
Um Torfmoor, dürres Schilf und Sumpfgelände.
Dort, wo noch jüngst der Öde Schauer hausten,
Erscholl der Fröschlein breites Lenzbehagen.
Und sieh, gespreizten Fittichs, nahte lüstern
Der erste Storch.
Vom Horizonte hob sich ein Gebirg
Aus Wetterdunst, im veilchendunkeln Schoß
Ein Tropfenmeer bereitend.
Und wie ein Jauchzen brach die Abendsonne
Hervor, purpuren das Gewölk benetzend,
Und schaute einmal noch mit Feuerblick
Tief ihren Frühling an ...
Da war's, da rührte mich der selige Tod:
Aus diesen Adern blutete die Seele,
Und rann erschauernd
Durch Eiche, Wolke, Wiese, Sumpf und Sonne.
Aus diesen Adern blutete die Seele,
Blutbrüderschaft zu schließen mit dem All ...
Und alles war nun mein/ und ich war sein/
Heimlich gehegt, ein süßer Herzensschatz.

Meter: iambic
NOC.
by Herma Pilbauerová

Co jen, ó noci zářivá,
na čele vdechnuto tvém,
tolik že klidu, úsměvu
s něho k nám zalétá snem!
Co ve tvé oko hluboké
vepsal as odvěký třpyt?
Do něho když se zadívám,
žaly mé zulíbá klid.
Beze slov tolik povědět
umí tvůj tajemný ret,
zkolébá bolest, ztiší sten,
čarovný, bájný tvůj květ. –
Uprchnout světu! Ve hvězdy
vepsat své zářivé sny –
zůstanou třeba jenom snem,
zlobě však zatajeny.

Meter: dactylic
- XXVII - A la hazaña sin ejemplo de Alonso Pérez de Guzmán, el Bueno.
by Joseph de Litala y Castelvi

Sobre Tarifa y su ínclita muralla
Alonso Pérez de Guzmán el Bueno
vencía el poder del Bárbaro Agareno,
que la plaza pidió desde la Valla.
Cautivo en el reencuentro, y la batalla
el hijo, que abrigó paternal seno,
de valor y lealtad heroica lleno
degollar le dejó por no entregalla.
Sino tenéis puñal, dice el Caudillo,
para que derraméis su sangre altiva,
tomad, y les arroja su cuchillo.
El Hijo amado muera, y mi fe viva,
que el buen Guzmán no entrega aquel Castillo,
que en su lealtad, y confianza estriba.

Meter: iambic
[und es ist vom hohen Chor]
by Ludwig Tieck

Und es ist vom hohen Chor
Kaum der letzte Ton verglommen,
Ist er schon der Erd' entnommen
Und die Seele steigt empor.
Glücklich ist wohl der zu preisen,
Der vor Gott hin durfte treten,
Mit so lieblichen Gebeten,
Mit so schönen frommen Weisen.

Meter: trochaic
VESELÁ MYSL.
by Jaroslav Vrchlický

Nemám zlata, nemám stád,
ani houní purpurových,
vždycky se však mohu smát
při žni hojné písní nových.
Netrudí mne problem ctnosti,
nevím, co je pláč a vzdech,
jen když vína do sytosti
v boiotských mám kráterech!

Meter: trochaic
1L: Schönes Kind von achtzehn Jahren,
by Detlev von Liliencron

Schönes Kind von achtzehn Jahren,
Ein Weilchen sind wir zusammengefahren
Durch diese verdammt langweilige Welt;
Und schon sind uns die Rosen vergällt?
Schon lauern Gähnen und lästiger Trug;
Um des Himmels willen, genug, genug,
Ein toter Docht kann nicht mehr glimmen,
Ein lässiger Arm kein Meer durchschwimmen.
So geh deinen Weg du, ich gehe den meinen,
Wolln uns nicht grämen, wollen nicht greinen;
Und sollten wir später uns treffen einmal,
Wirds keinem von uns zu Kummer und Qual.
Hast schnell einen Schatz, ich find ein Schätzchen,
Du einen Kater, ich ein Kätzchen;
Streichelst dann, eia, ein andres Hänschen,
Und mir schläft im Arm ein andres Gänschen.
Nur immer frisch das Leben genossen,
Bald hält uns höhnisch der Sarg umschlossen.
Und nun Lebwohl; Dank sei dir gebracht
Für manche sturmherrliche Liebesnacht.
Noch einmal komm ich morgen früh,
Und dann ist die Sache perdauz und perdü.

Meter: iambic
A la invención de la cruz
by Juan de Jauregui

Siempre del Redentor crucificado
la cruz fue semejante imitadora:
si en ella Cristo se recuesta y mora,
ella le carga el hombro delicado.
Él honra el leño de la cruz sagrado;
la cruz al Cristo ensalza, al mismo honora;
hoy ella resucita vencedora,
y fue, cual Dios, su leño sepultado.
Si Magdalena busca y halla a Cristo,
hoy a la cruz Elena busca y halla.
Él vence y huella la región precita.
Ella a Majencio rompe y avasalla.
Muchos, tras Él, resucitar fue visto:
así la cruz los muertos resucita.

Meter: iambic
- 18 - La rosa
by Lope de Vega

Cortada en un cristal en agua pura
tenía el verde pie Rosa encarnada,
y aun presumía, con estar cortada,
en fe de ajeno humor firme hermosura.
Mas desmayose, cuando más segura,
y cayendo en su margen desmayada,
ofendió con el agua inficionada:
así el deleite de los ojos dura.
¡En qué breves espacios interrompe
de su beldad la juventud lozana,
quien como flores edificios rompe!
Mostrando, o Rosa, de tu pompa vana
el agua que en el vidrio se corrompe,
el fin que tiene la belleza humana.

Meter: iambic
LVI. Potkal jsem ji, jak se vedla
by Duchoslav Panýrek

Potkal jsem ji, jak se vedla
zavěšena v jeho rámě,
viděl jsem, jak tvář jí bledla,
když pohlédla s něho na mě.
Viděl jsem, jak ruměn zvadl,
jak by vinna byla hříchu;
a já? – Důkaz, jak cit schladl,
já se nemoh’ zdržeť smíchu.

Meter: trochaic
HODINY
by Miroslav Rutte

Uprostřed rukou mých, jež touha rozevřela,
dvě šťastná vahadla šťastného mého těla,
nad mýma nohama, jež krokem dálky měří
a jimž se tíha má tak bezstarostně svěří,
uprostřed těla rozkvetly mé sny,
života mého sluneční hodiny.
Uprostřed vesmíru, jejž obejmou mé oči
se země kvetoucí, jež z temnot v den se točí,
uprostřed hlasů všech, jež jako těžké vlny
v mé nitro vrhá svět a jež jsou touhy plny,
uprostřed hvězd a noci nesmírné
čas lásky tiše bije srdce mé.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Bernarda Ferreira de la Cerda

Cuando admirable al mundo enriqueciste
con dulce canto, Apolo soberano,
mientras el tiempo te mentía humano,
acciones de divino al tiempo diste.
Hoy que tu ausencia España llora triste,
muestras fénix que de Atropos la
                     mano
contra tanta deidad se opuso en vano,
pues felice muriendo renaciste
De la muerte alcanzando así victoria,
a tus obras, asombro del olvido,
supremo altar conserva la memoria.
Tú ya a los mismos astros preferido
entre mares de luz, golfos de gloria,
eres eterno sol, si Apolo has sido.

Meter: polymetric
VZCHOP SE K ŽITÍ.
by Josef Václav Sládek

VZCHOP se k žití, hlavu vzhůru,
bojuj, když jsi v světě už,
blesk a blesk ať kříží chmuru,
to jsou živly, – ty jsi muž!
Po naději naděj’ v žití
ať si trhá vichru svist,
doufej, dokud slunce svítí
na jediný žlutý list.
Spadne též, – to býti musí;
jeseň čeká na svůj lup,
klidně však, ač větve v kusy,
na sekeru čeká dub.
Ve světě když po všem veta,
ty si klidně řekni: Jest! –
zoufat umí každý sketa,
muž jen žití břímě nést.
S nadějemi, bez nadějí,
smrť se neptá, všem dá klid;
buď si, – to je práce její,
tvá je, dokud živ jsi, žít.
V duši jasno, v srdci sílu,
nezahazuj v bitvě zbraň,
stále vzhůru, stále k dílu,
dokud dýcháš, neustaň!
Posléz, když tě bouře zchvátí,
padni, – jako každý pad’; –
uměl’s-li však v bouři státi,
můžeš klidně umírat.

Meter: trochaic
Soneto
by Jacinto Polo de Medina

Veloz, si triste, rompe el aire vago,
progre ya Tarcia, por España trueca
cruzada el pecho de sangrienta beca,
llorando canta el miserable estrago.
Almas que escuchan el sonoro halago,
riegan ya fuentes el arena seca.
O cielo dijo a quien tan fiero peca,
mal se dilata su debido pago.
El gran Tonante oyó tu oración breve,
y un rayo arroja su furor divino,
con que Aterco y su palacio abrasa.
Pecador olvidado, no te mueve
el duro caso? Pues de tu vecino
un calegón ardiendo está la casa.

Meter: iambic
- LXXXVIII - Pondera su amor con Anarda en versos monosílabos
by Joseph de Litala y Castelvi

Ni te puedo olvidar Anarda, ni
dejarte de adorar tampoco, que
con vivas ansias de una pura fe,
el Alma Amante en tus altares di.
Si me falta tu Sol no estoy en mí,
ni que hacerme conmigo mismo sé,
dichoso el día (dueño mío) de
mi dulce cautiverio, y que te vi.
Salamandra animada en tu luz soy,
que sirvo de tus rayos a la ley,
que sobre mi cerviz rendida caí.
Buscando penas y tormentos voy,
pídolas a Cupido, que es mi Rey,
por vivir en perpetuo eterno ahí.

Meter: iambic
Pronuncia con su nombres los trastos y miserias de la vida
by Quevedo

La vida empieza en lágrimas y caca,
luego viene la mu, con mama y coco,
síguense las viruelas, baba y moco,
y luego llega el trompo y la matraca.
En creciendo, la amiga y la sonsaca:
con ella embiste el apetito loco;
en subiendo a mancebo, todo es poco,
y después la intención peca en bellaca.
Llega a ser hombre, y todo lo trabuca;
soltero sigue toda perendeca;
casado se convierte en mala cuca.
Viejo encanece, arrúgase y se seca;
llega la muerte y todo lo bazuca,
y lo que deja paga, y lo que peca.

Meter: iambic
La nueva era
by Jacinto Labaila

Rota está la cadena y sacudida;
el pueblo, ya agotado el sufrimiento,
llena de alegres vítores el viento
al recobrar la libertad perdida
¿Qué, sin la libertad vale la vida?
¿Atarazado, qué es el pensamiento?
Un implacable y eternal tormento,
una constante, goteadora herida.
El sol de libertad nos regenera:
Sobre el pueblo español ya despertado
ardiente rayo quiere Dios que vibre
Saludad con amor la nueva era
que el heroico valor ha inaugurado;
un pueblo sólo es grande cuando es libre

Meter: polymetric
MEDITACE JITŘNÍ
by Rudolf Krupička

Staletých houslí jsem ozvučnou deskou,
propastí tónův a tajemství echem,
záhadný kráčí hráč duše mé stezkou,
živen mou krví a živen mým dechem;
severních moří jsem duhovou treskou,
tropických pralesů hedvábným mechem,
volnosti otrok, již srdce mé tká si,
oblaků bratr a dobrodruh krásy.
Slyším tě, slunce mé, na horách zpívat’,
chvěji se travami, zrcadlem řeky,
tvoji mám sílu s dny radostně splývat’,
s úžasy vteřin a roky a věky,
moudrostí věků tvých umím se dívat’,
úrodný klín jsem a úsměv jar měkký,
praútvar vyvřelý – neznám jenž vyvstal –
v jitřní tvé nádheře vyrůstám v krystal.
V zápasy vybíhám pro pocit věčna!
Prameny věčných míz žilami zurčí,
pevná je ruka má, lačná a vděčná
za vše, co osudu rozmar jí určí:
hoří jí ve dlani dráha hvězd mléčná,
úzkosti zabijí rozkoší tvůrčí,
rozdvojí moří hloub’, skal blýskne massou,
ve štolách bolestí zbohatlá krásou.
O Tobě, paní má, srdce sní žízeň,
bouřlivé krve mé ohnivá vína!
Probdělých nocí hvězd bohatou sklizeň
do zahrad rozkoší zrádného klína
hází Ti touhy mé bezmezná trýzeň,
která se ocelí do srdce vtíná.
Vztyčena výšemi azuru všemi,
poledny rovníku líbáš mou zemi.
Země mých vítězství, pokladů, práva!
S jediným zákonem volnosti, krásy!
Jediná vůle v ní výská si dravá:
nade vše, přes všecko v sluneční pásy,
v přerodův očistných podnebí žhavá,
v území nádherné, veliké rasy!
Země má, slíbená, věčnosti části,
domove, kletbo má, nejsladší vlasti!
Slyším tě, slunce mé, na horách zpívat’,
chvěji se travami, zrcadlem řeky,
tvoji mám sílu s dny radostně splývat’,
s úžasy vteřin a roky a věky,
moudrostí věků tvých umím se dívat’,
úrodný klín jsem a úsměv jar měkký,
vjíždím, vzňat rozkoší – podkovy zvoní! –,
do bílých dvorců snů na bílém koni!

Meter: dactylic
- II -
by Bernardino de Rebolledo

Mira Rogelio el Mar que en ondas mueve
sus piélagos profundos contra el Cielo,
no ves como él a castigar el suelo
vapor convertido en rayos llueve.
Que ciego error ha despreciar se atreve
del mayor daño en el mayor recelo
por un ardiente juvenil desvelo
ira a que tantos escarmientos debe.
No salga Lisi, a recibir los males
prevenido el temor, ama y espera,
de un recíproco amor glorias constantes.
Pues cuando el Orbe ruinas padeciera
respetaran las iras celestiales
la verdadera fe de los amantes.

Meter: iambic
El ruiseñor
by Manuel José Othón

Oíd la campanita, cómo suena,
el toque del clarín, como arrebata,
las quejas en que el viento se
                     desata
y del agua el rodar sobre la arena
Escuchad la amorosa
                  cantinela
de Favonio rendido a Flora ingrata
y la inmensa y divina serenata
que Pan modula en la silvestre avena
Todo eso hay en mis cantos Me enamora
la noche; de los hombres soy delicia
y paz, y, entre los árboles cubierto,
sólo yo alcé la voz consoladora,
como una blanda y celestial caricia,
cuando Jesús agonizó en el huerto.

Meter: iambic
- 1361 - Acto II, DON PEDRO De La resistencia honrada y La condesa Matilde
by Lope de Vega

Un sabio llamó ley a la hermosura,
por mostrar que obediencia se le debe;
así la voluntad engaña y mueve
aquellas de las almas lumbre pura.
Si reverencia tu valor procura,
¿qué más ejemplo que tu gloria pruebe,
pues a huir, no a resistir, se atreve,
el que abrasarse de tu sol procura?
Yo te despreciaré, si te he querido,
cruel Octavia, pues tu amor traslado
donde no me veré favorecido;
porque más quiero ser, desengañado,
de una firme mujer aborrecido,
que de una libre condición amado.

Meter: iambic
Esperanza fundada más en la compasión que en la inclinación
by Vicente García de la Huerta

En el tropel de males que padezco,
de la común envidia combatido,
nuevos tormentos a mi suerte pido
y más gustoso cada vez me ofrezco.
Al odio, a las venganzas agradezco
los duros trances a que me han traído;
pues los medios, mi bien, ellos han sido
de lograr galardón que no merezco
Muerda la envidia pues, el odio
                     invente
calumnias nuevas, no me asusta nada,
ni haber mal puede que mi gloria impida
Pues todo es fuerza que tu amor aumente,
pues quien así me quiere enamorada
me ha de amar mucho más compadecida.

Meter: iambic
ČIŽBA
by Otokar Březina

V plamenech keřů kvetoucích a v hudbě míz, jež jarem vrou,
z extasí básníků hlas tajuplný slyšíte:
Rty slunce mého dýchají blízkostí opojnou
a slunečnice zahrad mých jsou světy v záři rozvité.
Ve zmatku touhy zrychluji všech srdcí zdvih a pád
a v kráse věcí zrcadlím žár vyšší nádhery;
však vy se vkročit bojíte mých tajných do zahrad
a v pohledů svých sílu královskou nemáte důvěry.
Dech silný s břehů mých, jenž vane nad věčností žní,
vás oslabuje v dřímotu jak vězně vítr májový,
a marně hodiny jak převozníci odvážní
na zavolání vaše čekají, ku plavbě hotoví.
Hvězd jádra sladká, uzrálá, pro rozlet vašich snů
jak zrní ptákům sypal jsem na svého domu práh,
však vaši ptáci, uleklí mé ruky hnutím v tajemnu,
se zdvihli v úzkosti a odlétají v temnotách.
Tu, ptáčník, skrytý v květu symbolů, v svá tenata
bych vaše duše přilákal, jak v sladké závrati,
milenců svých já srdce bolem zkrocená a zajatá
uprostřed hvězd a květů svých jsem učil zpívati.

Meter: iambic
- LXXV - En ocasión de haber quemado Celia un papel suyo
by Luis de Ulloa y Pereira

Con lazos, Celia, del papel asidos,
salen mis pensamientos castigados,
por ligeros, idólatras, y osados,
en varios elementos divididos.
De tu prisión al viento remitidos
explican los efectos encontrados,
entre copos ardientes apagados,
en nevadas centellas encendidos.
Ardió en tocando al hielo, y en tu mano,
exenta de tu incendio riguroso,
duró rebelde la materia leve.
Arbitrio de tu imperio soberano,
por mostrarse dos veces poderoso,
helar la llama, y encender la nieve.

Meter: iambic