BĚLA (XVI.)
by Adolf Heyduk

Na přímluvu lékařovu
sluhům kněžna velí,
doktor nutil k popílení
bez odkladu jeli;
a když chlapec s mužem na to
vedeni jsou k Běle,
usmála se, zveselila,
konec bylo žele:
poznala, že chorou myslí
všechen cit byl mámen,
hned s ní strach a lítosť spadly
jako dvojí kámen. –
Jako broskev plnou šťávy
v listů kyprém krovu,
tak pohoda vypěstila
postať hošíkovu:
očka jeho jen se smála,
radosť sedla v líčku,
místo kůstek samé důlky
byly u kotníčků;
kde se ručky, kde se nožky
jeho přehýbaly,
jako stužkou převázány
dělily se svaly;
v tuhosť jejich ani prsty
nechtěly se nořiť,
ani bídy měsíc by jich
nedovedl zmořiť.
Také Vojtěch rozložil se
doubcem při podletí,
oheň sálal z jasných očí,
zdraví z temné pleti.
Což se Běla radovala!
Doktor usmíval se:
„No, vidíte, z Tomíka juž
skoro Tomeš stal se.
Teď snad přece udusíte
každou bolesť divou;
nemyslil jsem, že jste, Bělo,
také pověrčivou!“ –
„Nebudu víc!“ – „No, to doufám,
kam pak by to vedlo,
jeť pověra, jak se říká,
satanovo sedlo,
do toho kdo usedne si,
rázem v chmury kvapí,
kde mu hrůza v chabé srdce
ostré zatne tlapy.
Nedbejte jí! Snad v mých slovech
pravdy aspoň trochu.
Potěšte se! Což nepůjdeš
k matce, statný hochu?“
Tomek zprvu bál se matky,
nechtěl otci z klína,
ale dárkem dítko záhy
bázně zapomíná,
za oplatky cukrované
vztáhlo k matce ruku,
a pak doktor: „Už tě máme,
aha, švarný kluku!
umíš chodiť?“ – „Umí dobře!“
Vojtěch rychle vece.
„Nuže pojď si pro dáreček,
pochlub se nám přece,
vidíš?“ – a juž lesklý peníz
nad čelo dal lysé,
hošek ručky natahuje,
k němu batolí se;
ale matka opatrně
k jetí útulnému
úzkostlivě ruce vztáhla
zrovna proti němu:
zachytla ho dřív, než doktor
k dárku snížil paží,
líbá jej, ač více sebe
nežli dítě blaží. –
Vraceli se Vojtěch s Tomkem,
oba v pěkné míře,
čeho otec toužil, nesl
domů na papíře
všecko řádně podepsáno,
vedle pečeť sporá,
žena zdráva, co chtěl více?
šťasten vyjel z dvora;
posud ještě sotva věřil,
že mu žena milá
statek dříve pověřený
na vždy vykoupila;
za měsíců deset pouze
vzrosť jim život nový,
a co má, lze odkázati
právem Tomíkovi.
Odjel hojně obdarován
jako vždy i dneska,
nebe bylo prosto mraků,
cesta byla hezka;
znenáhla však od západu
mrákavy se vznesly,
v polokrytý jejich kočár
těžké kapky klesly.
„Jen ať bouře blížící se
nestihne nás hůře,“
praví Vojtěch ke kočímu,
„jde mi o mé kuře;
vědělť jsem to včera hnedky,
že se změní časy,
záplava se ukázala,
v sivé přešla řasy,
pak se znova objevila,
dým jen nízko sbíhal,
do beránků roztroušených
červánek si líhal.“
Při tom Tomka do pokrývky
opatrně halil,
chmurné nebe dvojnásobně
černější mrak zkalil;
dusno bylo. – „Myslil jsem si,
že nás bouře stihne,“
vece kočí. – „Bodejť,“ dí zas
Vojtěch, „už se líhne;
vidíte ty zčepejřené
vejry na obloze,
zlá se bouřka valně blíží
v olověném voze.
Tamo hleďte, jak se množí
na nebi ty hrady,
v jejich zdech už děsná vřava
žhavé líhne hady;
popilme si!“ – Popílili,
déšť se z konví vrže,
neujeli černým mrakům,
přišli do průtrže;
úzká cesta jako z těsta –
kočár stenal v kolu –
všude plno rýh a vody,
výmolů a dolů,
po nápravy vůz se boří
bahnem pokryt celý,
zrovna jako tenkrát bylo,
pro Bělu když jeli,
ba snad hůře. Vázli – stáli –
kočár v strouze kosé,
kočí nutí koně, trhli –
kolo zlámalo se,
vůz se kloní, kočí kleje,
frká kůň, hoch pláče,
Vojtěch celý ulekaný
s dítkem dolů skáče;
spadl – vozu zachytil se,
ruka se mu chvěla,
na odkrápku hošek padnul
levou stranou čela, –
vzkřikl! Vojtěch chlácholí ho,
před lijákem chrání,
ale hošek malou ručkou
vždy se chytá skrání.
Koňům nelze vpřed ni zpátky,
kočár v bahně leží,
kočí odpřáh’ – k městu klusá,
Vojtěch ke vsi běží.
Čekali ho, zmokl zcela
ukrývaje dítě,
nezůstalo na nich suché
ani jedné nitě;
k tomu Tomek ustavičně
ručky zvedal k hlavě,
srdéčko se žalem třáslo,
plakal usedavě.
Převlekli ho, ošetřili,
stesk se řinul z retu,
„máma“ křičel ustavičně
volaje svou tetu.
K Vítkovi chtěl, nestišil se,
tvářičky mu zbledly,
Baruška i Vojtěch s matkou
zmateně si vedli:
„Co mu schází, Bože, Bože,
hlavička je chora,
jak se venku trochu stiší,
sběhnem pro doktora.“ –
„Půjdu sama,“ sestra vece,
„půjdu bez odkladu,
sem-li ho však nepřivedu,
dá nám aspoň radu,
půjdu.“ – Rychle oblekla se,
nebála se noci.
„Nechvať se jen, neběž!“ – „Musím,
však jsem v Boží moci!“ –
Zlá zkušená v noci byla
na chalupě s Tomkem,
babička i Vojtěch stále
pobíhali domkem;
obkládali malé čelo,
svlažovali ústa,
ale marně, horkosť stále
víc a více vzrůstá;
Vojtěch jako omráčený,
matka jako skřehlá,
Vojtěch oka nezamhouřil,
matka neulehla;
nemohli se dočkať z města
Barušky v zlé muce,
matka hlavou zalomila,
Vojtěch spínal ruce.
Lék domácí nevzpomáhal,
křičelť hoch vždy více, –
o půl noci vstoupil teprv
doktor do světnice.
Baruška jak vysílena
na lavici klesla,
že ni s Bělou nemluvila,
těžce v srdci nesla;
doktor nechtěl. „Zničíte ji,“
pravil, „vždyť ji znáte,
což myslíte, že hned Tomka
svého pochováte?
Ohledám ho, jedu hnedka,
sedněte si ke mně,
jsme tam brzy, vždyť to není
tak velký kus země.“
Tak Baruška uposlechla,
byla zase ticha,
aniž cekla, že jí chvatem
v prsou jaksi píchá;
na Tomíka pouze dbala,
na to dítě pěkné,
byla celá nedočkavá,
co as doktor řekne. –
Ten sáh’ dítku na hlavičku,
ručku pojal v ruku,
sklonil hlavu na srdíčko,
čítal rychlosť zvuku;
dal si všecko vyprávěti
a pak při kahánku
prohledl si znova ještě
náraz outlých spánků. –
Temná skvrna, místo zpuchlo;
doktor dlouho mešká:
„Náhoda to přenešťastná,
rána velmi těžká;
nezdá se, však v zlém je místě,
nedbalosť těch vozků
zlé přinesla Tomíkovi
zapálení mozku.
Učiníme vše, co v moci
lidské, snad se zléčí,
ale hošek nevyváznul
ještě z nebezpečí;
vše, co radím, učiníte,
stále při něm bděte,
ostatně těch dnův už Bělu
domů dostanete.
Zítra záhy jsem tu zase,
buďte jenom dbalí,
abyste i Bělu ještě
na smrť nezlekali,
pošlu vám ji, líp, bude-li
sama doma skorem.
Bůh vás potěš!“ Šel, a Vojtěch
kráčel za doktorem,
sprovodil ho ke kočáru,
k ruce se mu sklání –
hřmotem povoz v noc se ztrácel,
Vojtěch v bědování. –

Meter: trochaic