PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Pastucha haleká, a myslivé se níží
by Richard Weiner

Pastucha haleká, a myslivé se níží
doubravy. Ticho propadlé.
Noc plaše vyplouvá a v sborceném se zhlíží
jistoty zrcadle.
Rašící pochyby slzami nabotnaly,
pláče úlevou zavýskly,
falešné hádanky děravé masky sňaly,
chlubně se zablýskly
(obluzující Snad s mlčícím Nelze smlouvá)
harpuny krotkých bezpečí,
a před úslužným Proč ochotné Nevím couvá
pod vetchá přístřeší.
A slepé zrcadlo, kam vůli káže hledět
zděšených pudů přesila,
sháší a komolí ohňové slovo Vědět
a kalné, sesílá
s odrazy sedmkrát sedmera konstelací
s bezvládím hvězdných bojiští
a s vrávoráním slov, jež Nevýslovné vrací,
přeludy kotviští.
Bezhlesý vzňal se vzdech a vonně dohořívá
v myšlence ověnčené snem,
hvězdnými obrazci přes hory srozumívá
se anděl s proklatcem.
Nemluvný bleskl klad a chladná jiskra křísla,
za časy spadla závora.
V ukrutnost znamení a neoblomnost čísla
zarostla prostora.
A těšitelka noc, netečně soucit tříštíc –
– nelidský, krásný, hluchý květ –
čte Slovo. V lakotném křišťále tvrdých číslic.
Odpírá povědět.

Meter: iambic
8.
by Rainer Maria Rilke

Wenige ihr, der einstigen Kindheit Gespielen
in den zerstreuten Gärten der Stadt:
wie wir uns fanden und uns zögernd gefielen
und, wie das Lamm mit dem redenden Blatt,
sprachen als Schweigende. Wenn wir uns einmal freuten,
keinem gehörte es. Wessen wars?
Und wie zergings unter allen den gehenden Leuten
und im Bangen des langen Jahrs.
Wagen umrollten uns fremd, vorübergezogen,
Häuser umstanden uns stark, aber unwahr, – und keines
kannte uns je.
Nichts. Nur die Bälle. Ihre herrlichen Bogen.
Auch nicht die Kinder... Aber manchmal trat eines,
ach ein vergehendes, unter den fallenden Ball.

Meter: polymetric
Grabschrifft des Grobiani.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die grobheit war bey mir mein fünfftes element,
Noch gröber war der tod, der keine
Zwey städte sind, die mir doch ruhm erworben haben:
Zu Schweinfurth ward ich jung, zu Ochsenfurth begraben.

Meter: iambic
VĚČNÁ PRAVDA.
by Zdeněk Knittl

Je v českých horách údolí,
tam stojí lípa stará –
ta hledí v širé okolí
a čeká příchod jara.
Kmen její k zemi skloněn již
a haluze jsou holé:
vždyť zakusila roků tíž:
dvě století stojí tam dole!
A přišlo jaro, jako sen,
a rázem vše se mění,
svět celý v úsměv proměněn
a nikde žalu není.
Jen stará lípa vzdychla si,
jak van jí korunou hárá:
U koho věk se ohlásí,
dech nevzkřísí ho jara!

Meter: iambic
- 42 - A Juan de Vander Hamen, pintor excelente
by Lope de Vega

Si cuando coronado de laureles
copias, Vander, la primavera amena,
el lirio azul, la cándida azucena,
murmura la ignorancia tus pinceles.
Sepa la envidia, Castellano Apeles,
que en un atabla de tus flores llena
cantó una vez burlada Filomena,
y cercaron abejas tus claveles.
Pero si las historias vencedoras
de cuanto admira en únicos pintores,
no vencen las envidias detractoras;
y callan tus retratos sus favores,
vuelvan por ti, Vander, tantas Auroras
que te coronan de tus mismas flores.

Meter: iambic
Dvě sestry.
by Šebestián Hněvkovský

Dvě sestry kvetly v mladosti
Tak krásně jako máj;
Z nichž starší v lepké marnosti
Zvolila sobě ráj.
Však druhá žila v čistotě
Oblíbíc sobě ctnost,
Kochajíc se jen v samotě,
V ní našla blaženost.
„Ty nevíš, co jest šťastný svět,
Jen sestro mrháš čas:
Požiti máme jeho květ,
Nevrátí se nám zas.
Manželský oškliví se stav,
Jest zhoubce radosti,
Jest pouhá strast, a trudný dav:
Štěstí žít v zvolnosti.
Smutný jest život v krajině,
Neznámý nový kroj:
V Praze je práce jedině
Zpěv, plesy, krásný stroj.
Kde kráčím, švarní jinoši
Po mně se třeštějí,
A hledím na ně v rozkoši,
Když se mi klanějí:
Tu prosý vroucně mnohý hoch,
Že zajde milostí;
Tu chválí, ponižuje noh,
A líbá vroucností!
Jako když růže v podletí
Svá ňádra rozvije,
Co krásného jest, přiletí,
Rozkoše požije.
Jak zakuklené kvítečky
Brouk každý nechá stát,
Tak o studené dívečky
Kdo z milků bude dbát?“
Dí druhá: „Sestro bezbožná,
Jak tvá čest zhynula,
O, jakby mátě nábožná
Nad tebou ztrnula.
Kdo tě ctí, podvodný jen svět,
Čest jeho jest jen klam,
Vábení jeho jest jen jed,
Kdo ssal jej, – jest ten tam!
Zbaven jest duch tvůj svobody,
Chlipnosti otročíš,
Na tebe pustí nehody,
Než se jí vytočíš:
Nepřítelkyně vlastních jest,
Plodí jen tesknosti,
Odjímá statek, zdraví, čest,
Přivádí k tuposti.
Blažeji žíti nevinně,
V čistotné lásce plát;
Jednoho ctíti jedině,
To káže ctnosti řád.“
Smích z ní sy strhla světačka,
Že mrhá štěstím bloud,
Že jest předc pravá sprostačka,
To že chce světa proud!
A ploula v marné slepotě,
Kam vicher světa vál:
Druhá zas žila v čistotě:
Která z nich přišla dál?
Jak brzy chlipnost pozřela
Světačce spanilost,
Zhyzděná osamotněla,
Teď se jí štítí host.
Mladostí tuze kvapila,
Pozdě sy naříká,
Svou krásu, statek ztratila,
Mrzkostí opyká!
Když sestra v štěstí oplývá
Blažená v milosti,
A v manželstvu teď požívá
Nezhoubné blahosti.
Chování v mládi nevinné
Vzbuzuje vážnost, čest,
Y zachovalost nezhyne,
Ta v stáří bude kvést.
Dvě cesty vedou k blahotě:
K nepravé rozkoš, svět;
Do lůna padnou lákotě,
Nelze se vydrat zpět.
Tam vede drsnou cestu ctnost
Na příkrý bláhy hrad:
Chcešli mít šťastnou budoucnost,
Řeď čistotou se mlad.
Jest základ bláhy poctivost
A zachovalá čest,
V ní bydlí štěstí blaženost,
Nedejte sebe svést.

Meter: iambic
A Carmela
by Adelardo López de Ayala

¡Vengan hijos de ti, cuya ternura
se hará apacible del vivir la senda,
si luce en cada uno alguna prenda
de tantas como adornan tu hermosura!
Imiten los varones la bravura
con que el potro andaluz sueltas la rienda;
y enamore en las hembras y suspenda
tu dulce trato, tu virtud segura
Mire el mundo sin fin reproducidas
tu faz hermosa, tus contornos bellos,
alma sencilla y corazón valiente:
y en tus nietos tus gracias esparcidas,
la edad futura te amará por ellos,
como por ti te adora la presente.

Meter: polymetric
60.
by Friedrich Rückert

Am besten thust du, still Lehrmeinungen zu hören,
Ohn' im Gedankengang den Meinenden zu stören.
Die innre Wahrheit macht dein Einwurf nur zunicht,
Die jede Lehre hat und jegliches Gedicht.
Die Fäden hinderst du, lebendig sich zu schlingen,
Zusammenhangendes Geweb hervorzubringen.
Doch bildender für dich, als an sich selbst die Meinung,
Ist des Zusammenhangs erfreuliche Erscheinung.

Meter: iambic
Los castillos de la reconquista
by Antonio Ros de Olano

Son esqueletos de gigante hechura:
helos en pie; la Religión los vela:
asomos del cristiano centinela,
ásperos muros, torres de la jura.
Quedó de Troya, donde fue insegura
defensa la pelasga ciudadela,
contra el griego invasor que la debela,
ceniza al aire, al suelo sepultura
Y éstos ahora, en soledad sagrada,
viejos testigos del tesón ibero,
mientras luchó por siglos la mesnada.
Desde la brecha en que se alzó el primero,
llevan de Covadonga hasta Granada
la Cruz triunfante por blasón frontero

Meter: polymetric
Jitřní.
by František Cajthaml-Liberté

Probuď se, příteli, přišel už čas,
rudé již červánky planou,
v zahradách hlaholí slavičí hlas,
od moře větérky vanou.
Do květu pučí i pole i les,
k slunci vše hlavy své zvedá:
i ty jsi pozván v ten veliký ples,
kde ti líc zrůmění bledá.
Z všech koutů světa, hle, pramení tok
a blíž se šine – tvých druhů.
Probuď se příteli a zrychli krok –
ven z temnot do krásných luhů!

Meter: dactylic
A una mariposa que se ahogó en un vidrio de agua
by Jacinto Polo de Medina

Avecilla infeliz que tantas flores
en esas breves alas extendiste,
¿cómo si para Fénix floreciste,
Ícaro se apagaron tus colores?
Es tu achaque la luz, es tus rigores,
y en llama de cristales falleciste,
que si ha de ser estrago para un triste
aun el cristal presumirá de ardores.
Mas, ay necio de mí, bárbaramente
avecilla en tu lástima me engaño,
compasivo a ese vidrio que te infama.
No causó mal mudarte, el accidente,
que habiendo de morir no fue en tu daño
el cristal más peligro que la llama.

Meter: polymetric
XXIII. Tady stojím, strmném na vrcholu
by Josef Uhlíř

Tady stojím, strmném na vrcholu
Nebetyčných, velikánských hor,
Že, co pode mnou se hemží v dolu,
Nedostíh-by smrtelníka zor.
Však, co jest to proti vzdušné výši,
K níž se duch můj v sladkém vztrhu zňal,
Když jsem ze rtů, ježto lásku dýší,
Ze rtů jejích první líbku ssál.
Zdáloť se mi, že jsem v blahém letu
Hvězdy smítal s nebes oblohy,
A co perly za ten dárek retů
Je mé dívce sypal před nohy.

Meter: trochaic
USÍNÁ...
by Tereza Dubrovská

Usíná květný kalich
nad tůní ve stínu,
a vánek svěží nadých
mu rosu do klínu.
A motýl used bílý
na čaruplný květ,
a mlsné včely vpily
do listů žhavý ret.
Pták zatřepetal křídly
a zapěl vroucně tak –
a nad modrými zřídly
svit luny skvoucí zrak.
A skvělá hvězdná říše
se skryla v tůni té...
a zkolébala tiše
v sny květy rozvité.

Meter: iambic
111. Tak teď prostě a tak jemně stojí,
by Jan Kollár

Tak teď prostě a tak jemně stojí,
Ach, tak krotce a tak vznešeně,
Pelná ohně a tak studeně,
Smělá je a tak se předce bojí;
Tak mře želem, tak se k smíchu strojí,
Jasným okem tak zří zmateně,
Tak chce mnoho, touží skroušeně,
Tak nic nechce při vší tužbě svojí:
Ai hle modla k tomu hotová
Jako, kde dva bohové se sváří,
Mezi nimi třetí hospodaří;
Leť tam k Tibru s lístkem holubátko,
Aby hned sem přišel Canova
A vzal mramor se sebou i dlátko.

Meter: trochaic
1L: Wo glänzt ein Weibsbild in Geschichten,
by Johann Christoph Gottsched

Wo glänzt ein Weibsbild in Geschichten,
So blendend als
Die zwar den Sohn, das Volk zu richten,
Doch Feinden nur zum Spotte ließ.
Ein Zweig, aus
Beschämt hier Babels Stifterinn:
Sein Reis erwirbt sich Reichsgenossen,
Und stürzt der Höllen Schaaren hin.
Durch ihren
So wird ein neues Reich geschaffen,
Vor dem das stolze Babel wich.
Vom Indus bis zum Mittelmeere,
Stund dieses Siegers Thron erhöht.
Wie klein wird seiner Herrschaft Ehre,
Bey deinem Glanz, o
Dianens Tempel steht in Flammen,
Von dem der Griechen Ruhm soll stammen;
Wie aller Asiater Hohn.
Doch,
Du zwingst die Welt mit bloßer Macht:
Den
Zum großen Rom den Grund zu legen,
War dort der
Doch Wuth und Mord leiht ihm den Degen;
Da er auf Bruderblut ergrimmt.
Rom hat der Völker Fall geschworen:
Es ruht nicht, bis es alles hat.
Hier wird ein
Sein weites Reich ist
Du,
Der Sachsen nie besiegtes Land.
Dein Eifer nennt es Glaubenssiege:
Der Christen Gott bleibt unbekannt.
Bekehre nur mit Mord und Rauben!
Im Herzen haßt dich
Wenn Er
Du Zweig aus
Hier ehrt
So wie der Meißner Musensitz.
Bloß
Ahmt er der
O schütz auch Deutschlands Pierinnen,

Meter: iambic
XLVII. Vláda Libuše jest mírnost sama,
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Vláda Libuše jest mírnost sama,
Celé její počínání jeví
Zpanilou a něžnou mysl děví,
Jenž jest dobře v celé zemi známa.
A tak vládne tato vnučka Sáma
Mocí tajnou, o níž sama neví;
Udržuje řád a krotí hněvy –
Důvěra jí v ničem neoklamá.
Výroku jejímu povděčně
Každý ochotně a rád se koří;
Nic se nečiní jí na příkoří.
Láska lidu jest jí silou lvice;
A tak žije národ bezpečně
Pod křídloma této holubice.

Meter: trochaic
- XXXII -
by Bocangel y Unzueta

Vuestra carrera creo y la imagino,
pues sólo deja señas de creída.
Yo os vi tan uno que os sobro una vida,
veloz Marqués, alado Bernardino.
La saeta en el viento cristalino
no sólo alcanzaréis, haréis dormida.
Tarde os puse la vista en la partida;
tarde, porque primero fue el camino.
La vista os une, el número os difiere;
ambos dicen verdad, aunque ninguno
de su verdad efectos manifiesta.
No permitáis que os dude quien os viere;
haced, por parecer dos, otra fiesta,
que, de igual, no se alaba lo que es uno.

Meter: iambic
ŠLI JSME SPOLU...
by Antonín Klášterský

Šli jsme spolu po dnech zimy,
šli jsme spolu dnes,
pod třešněmi kvetoucími
skrývala se ves.
Sady v květu! Šli jsme jimi,
v duši tichý ples,
nad hlavami skloněnými
jak když se nám snes’,
jak když níž a níž se chýlí
teplý, měkký oblak bílý,
vonný jako bez,
by s té země zla a zášti
naše duše ve svém plášti
odnes’ do nebes.

Meter: trochaic
- LII -
by Bernardino de Rebolledo

Este polvo que agitan Mar, y Viento,
de vidrio a cárcel breve reducido,
las horas de la edad en repetido
y continuo señala movimiento.
Representado con el mudo acento,
y por eso de pocos entendido,
entre el tiempo que fue y el que no ha sido
el presente que vino de un momento.
Al fenecer el curso de mi vida
fenecerán los males que me han dado
noticia tal de la flaqueza humana.
Que ni temo el morir, ni se me olvida
que vidrio quebradizo y aun quebrado
soy ahora, y seré polvo mañana.

Meter: polymetric
X. Tutti quanti.
by Jaroslav Vrchlický

Tutti quanti! – Tiše v jedné řadě
v staré skříni vyspávají dál
frašný sen svůj jedné na hromadě,
do které je složil principál,
jenž též podleh’ nové doby vládě.
Scaramuzzo, zapředen v své zradě,
Jenovefa, v tváři věčný žal,
Pulcinello, loutny struny ladě –
tutti quanti.
Co jim ironie šklebné hádě?
Co jim boj o život, nás jenž sklál?
Dohráli, však vědí, sluha, král,
články jsou v té lidstva Iliadě,
jejíž konec nikdo nedohrál –
tutti quanti!

Meter: trochaic
VÁNOCE
by Jaroslav Vrchlický

Rolničky v sněhu zaléhají
a brzy vůkol ticho, jen
v závějích ostré jiskry hrají,
vánoce hledí do oken,
český kraj jako tiché moře,
z kterého stoupá mír a klid,
uniká český bol a hoře,
duše zas může volná snít.
Slétají se zas dávné zkazky
o Ježíšku a Betlému,
vzbuzen jest úsměv staré lásky,
vlídné též přízně ke všemu;
sykot svůj závist zastavila
ve čerstvých vločků víření,
v chatek dým důvěra se skryla
v sněhu též drobné jiskření.
Hlaholí zvony nad závějí
slavnostně tak a ztlumeně,
z chrámu, kde „Narodil se“ pějí
horoucně tak a nadšeně;
zamyšlen každý, kdo jde kolem
v chvíli té sladké odtuchy,
chápe tu, byť i zkoušen bolem,
dětinských plesů výbuchy.
Bojiště lidstva, stará země,
klidně jak nyní v sněhu spíš!
Severák sám jen táhne jemně,
měsíc když v bílou skloněn říš,
myšlenky staré vykoupení,
nové též lidstva naděje
rodí se v tomto utišení,
plénky jich jsou ty závěje.
V půlnoci Spasitel jde světem,
sluje v dnech těchto láska k všem,
láskou tou brzy jara květem,
zaplá víc, až to šlehne v zem,
odvěká láska není bajkou,
věřme jen dětství sladkým snům,
vizte jen sněhu bílou vlajkou
kyne v mír všechněm národům!

Meter: iambic
1.
by Johann Gottfried Herder

»die liebe lange Nacht,«
Sprach Petrus einst, »hab' ich mit saurem Schweiß durchwacht
Und leider nichts gefangen.«
»nicht Alles läßt sich auch durch sauern Schweiß erlangen,«
Sprach unser Herr; »fahr auf die Höh
Mit gutem Muth
Und thu noch
Er that's und rief: »Ach, Herr, genug!
Das Netz zerriß; wir können mehr nicht fangen.«
Kleingläubiger, heg' immer guten Muth!
Noch wird das Ende gut.
Kein Wunder der Natur gelang durch Schweiß und Müh;
Auf Gottes Wink gelingen sie.

Meter: iambic
17.
by Friedrich Rückert

Was du im täglichen Hinleben leicht vergissest,
Wo nicht vergissest, doch nach Würden nicht ermissest,
Das Glück der Häuslichkeit, der Deinen Lieb' und Treue;
Geh auf die Reise nur, so fühlest du's aufs neue:
Wenn dir vom Hause kommt ein Brief und Kunde giebt,
Daß alles ist gesund, und dich ins Ferne liebt;
Ein solcher Gruß, wieviel des Großen du und Schönen
Magst draußen sehn, wird erst mit innrer Lust es krönen.

Meter: iambic
1. Die reisende Fabel
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Die arme Tochter des Äsop,
Die Fabel, reiste von Athen,
Entfernte Länder zu besehn.
Wer sie erblickte, der erhob
Ihr Wesen, ihren Gang,
Und ihren Anzug. Nicht zu lang
Und nicht zu kurz, war er bequem:
Wohin sie kam, da war sie angenehm.
Zu Rom schenkt ihr ein feinres Kleid
Ein Freigelassener
Es stand ihr wohl, es war gemacht
Nett, aber ohne Pracht!
Dann reiste sie darin, noch blöde, nach Paris;
Ein edler Ritter
Das wohlerzogne Kind, das seine Freundin ward,
In Sitten und in Putz, nach seiner Landesart.
Auch nahm er einst sie mit, in einer Gallanacht,
An Ludwigs Hof, in Hofestracht.
Und weil der jungen Maintenon
An Geist und Schönheit sie vollkommen glich,
So zog sie allsobald des Königs Aug' auf sich.
Was hatte sie davon?
Er rühmte sie den Prinzen, sie gefiel!
Und einst beim Spiel,
Nannt' er, in Gnaden, sie: die
Ich? Ihro Majestät! ich bin
Nur eine
Mich hören Kinder nur so gern!
Ich? Lehrerin? der Menschen? das sei fern!

Meter: iambic
1L: Die Festung, Ehre, die er schwor
by Franz Grillparzer

Die Festung, Ehre, die er schwor
Zu halten bis aufs Leben,
Hat endlich dem Belagrungskorps
Aus Hunger sich ergeben.

Meter: iambic
HON. MARCELO BONCAN – I
by Zoilo J. Hilario

Don Marcelo Boncan: bien rememoro
que fuiste en vida amigo muy sincero,
leal patriota y noble caballero
digno de calzar siempre espuelas de oro.
Fuiste ecuánime, cual miembro del Foro;
cual legislador, un claro lucero;
como juez, noble, recto y austero;
como cónsul, varón de alto decoro.
Esposo ejemplar, padre modelo,
ya que diste también nuevos honores
a la Enseña de nuestro patrio suelo,
por tus varias patrióticas labores,
¡ojalá tu alma ocupe en ese cielo
un castillo de nubes tricolores!

Meter: polymetric
XXXI.
by Adolf Heyduk

Když mi zemdlen tiše odpočíval,
před vchod skrýše zamyšlen jsem sed’,
v temno lesů nebo v luh se díval,
tažných ptáků pozoroval sled
a sám sebe tázal jsem se v trudu:
Kam potáhnu já? co jsem? co budu?
Co jsem byl, to zapomněl jsem želem;
pomsta prchla, teď mnou vládl strach,
chtěl jsem vraha stíhat smělým čelem...
stíhat já – já, sám stíhaný vrah!
Ach, mé dítě s duší svojí jemnou
proto mřít a trpět musí se mnou!
Kam je dát? vždyť beze mne žít nechce!
Mám mu prchnout, zanechav je kdes,
aby k žebráčkovi přišla lehce
jakás sama žebrající ves?
Mám dát soudu ruce svoje rudé?
Však kam synka? co – co z něho bude?
A tak myslím, tak přemítám stále,
vnitř však vadnu jako starý peň
v ustavičném myšlení a žale,
pohlížeje ranou na jeseň,
která v mlhách na skaliny sedá,
zakuklená, shrbená a šedá.
Zřel jsem, kterak do těch hvozdných stínů
z dáli močálem se počla bříst,
a do kyprých větví baldachýnu
šedivé své niti zvolna příst,
aby v jejich chvějící se síťku
chytla slunko, až zaletí v snítku.
Listí žloutlo, větrové se rvali,
javor skláněl bohatou svou skráň;
a než pršky slunka napadaly
na lupene jeho velkou dlaň –
již mu odmírajíc ruka klesla,
a vichřice listí dále nesla.
V černou kadeř jedlí padlo jíní,
pavučiny ovíjely mech,
v Šumavičky smaragdové síni
ztichlo všecko: drozdi v parostech,
žluny v habru, v hlohu pěnkavice,
jenom vran vždy přibývalo více.
Buk své rámě, jako při modlení
velkněz lidí, vzpínal do nebes,
a kol kolem – ó jak smutno k zření –
celý jeho podrost, mladý les,
a kol nich, vždy dále v lesní šero
listuprostých ramen tisícero.
Co zde počnu? zima juž se žene;
prchnu dál, jak zdráv mi bude hoch,
a můj čin se trochu zapomene;
ó kéž bych si míru dobyt moh’
třebas za mořem kdes v světě jiném
se svou druhou duší, se svým synem!
Nelze bylo! Hošek neokříval:
nepil, nejed’, ustavičně bled:
„Píchá mě,“ děl a v mou tvář se díval,
že bych býval žalem umřel hned;
já však po zlatém ho hladě vlase
těšil jsem: „Vždyť dobře bude zase!“
A když za poledne na výsluní
na sedátko z mechu jsem ho nes’,
říkával: „Ach, jakou milou vůní
dýše hvozd, jak pěkně vůkol dnes!
V málo dnech juž dost mi bude síly,
a pak domů, viď, tatínku milý?“
Svědčil jsem mu; on však pokašlával,
častou žízní v hrdélku mi prah’,
těžce dýchal, nepokojně spával,
trhal sebou, sténal – mne jal strach.
Buď jak buď, chci pryč, bych to své kvítí
lepší péčí mohl osvěžiti.
Prchnu v noci zase, až mi usne,
jinam, na vzdálený dřevorub,
sic mi zhyne v sluji této dusné;
nechť by třebas kat mi hlavu srub’,
půjdu brzy, zítra snad – dnes v noci.
Ženo má, ó přijď nám ku pomoci!
Avšak stihnou-li nás, kdož nás stráží?
Kde zahynu já, kde hošek as?
Aj, zda nemám ještě pušku v paži?
Ubráním se! Však kam s dítkem zas?
Jít mu nelze, sotva nožky staví,
půjde-li, jen dříve smrt je zdáví!

Meter: trochaic
Consejo
by Ricardo Gil

Luzbel, (que, mientras Dios hizo la rosa,
la espina modelo traidoramente)
en un remanso de agua transparente
vertió al pasar su baba ponzoñosa.
Contemplándose en él Eva curiosa
dejó caer, al inclinar la frente,
la flor que la adornaba, y sonriente
creyó al cristal que la llamaba hermosa
Cerró los ojos y se vio sin ella
en otro espejo tímidos sonrojos
sintió, y después mortales agonías
Cuando el tuyo consultes, niña bella,
para mirarte bien, cierra los ojos
y quiera Dios que entonces te sonrías

Meter: iambic
90.
by Friedrich Rückert

Wer einen Fehler flieht, der hüte sich vor allen,
Vor diesem auf der Flucht, in jenen nicht zu fallen.

Meter: iambic
Gazel.
by Jaromír Borecký

Před světem se neotvírej
jako slunci květ, ó srdce,
napijí se z tvojí číše,
kámen hodí zpět, ó srdce.
Ve vlasů když hyacintech
uvízlo jsi v muce sladké,
nenaříkej, žalu tvému
vysměje se svět, ó srdce.
Láska jest jak perla, která
z bolesti se rodí v škebli,
perlu na dně skryj a vzývej
v snách svůj amulet, ó srdce.
V říši snů jsme jenom volni,
bez pout, v krev jež zaříznou se,
spij se plnou číší lásky,
z které kypí méth, ó srdce.
Vždyť i hvězdy skanuly již
zmámeny v síť oné kštice,
zářný lesk jich na jehlici
topasovou slet’, ó srdce.
Pokorou jen zasloužíš si
do harému krásy přístup,
na zem klesni v zvůli větru,
jenž by v prach tě smet’, ó srdce.
Na cestu se vrhni oné,
jež tě jala: z lítosti snad
pošle tobě sluhu, úsměv,
by tě z prahu zved’, ó srdce.
Láska víno nejžhavější,
utrpení žárem zraje,
miluj, miluj a na lidských
řečí nedbej jed, ó srdce.
Nad systémy filosofů,
kazatelen šedý popel,
větší moudrost naučí tě
zrůžovělý ret, ó srdce.

Meter: trochaic
6.
by Klabund

Zum letzten Male senke ich die Blicke
Zum Gruss vor einer schleierlosen Frau.
Zum letzten Male blinkt der Himmel blau;
Und um Verlornes schlingt sich Wind und Wicke.
Ich spür zwei sanfte Lippen im Genicke –
Sie schneiden heute wie mit Messern rauh.
Die Stadt im Tal erscheint im Abendtau,
Und leis am Abhang läuten Geis und Zicke.
Nun wallt die rote Dämmerung hernieder.
Die Stadt verliert die Türme in der Nacht.
In Blatt und Wolke lösen sich die Glieder.
Ich schliess die Augen, die so lang gewacht.
Ein Hund bellt an Staketen, weiss von Flieder.
Ein Stern ist über meiner Stirn entfacht.

Meter: iambic
An
  eine Dichterin,
 welche das Klavier spielte.
by Anna Luise Karsch

Des Jovis, der Latona Sohn
Hat mir ein Saitenspiel gegeben;
Du aber kannst im süßen Ton
Die Stimme zum Gesang erheben.
Dein Finger hüpfet wie der West,
Der an dem schönsten Tag des Mayen
In jugendliche Blumen bläst,
Die Deines Lieblings Blick erfreuen.
Hör auf, geliebte Zauberin!
Hör auf zu singen und zu spielen;
Ich brenne, da ich weiblich bin,
Was wird nicht dieser Jüngling fühlen,
Der über Deine Schultern sieht,
Bald Deinen weißen Hals betrachtet
Bald dieses Auge, welches glüht
Und redet, und im Sprechen schmachtet?
Hör auf, o Mädchen! jeder Schlag
Dringt tiefer in des Jünglings Busen,
Und das, was Dein Klavier vermag,
Vermag kaum eine von den Musen.

Meter: iambic
An
 meinen Freund, den Akteur
 H**.
by Anna Luise Karsch

Mein lieber H**, glaube künftig
Dem Munde, dem’s die Freundschaft heißt,
Wenn er Dich warnen will, bescheiden und vernünftig,
Und sey nicht mehr ein stolzer Geist,
Sey nicht ein Trozkopf, weils nicht immer
Nach Deinem Wunsch und Sinne geht;
Sey furchtsam bei des Glückes Schimmer,
Denn wenn die Sonn am höchsten steht,
Ziehn Ungewitter sich zusammen —
Gedenke stets an meinen Rath,
Nie wieder eine Stadt deswegen zu verdammen,
Weil der und jener nicht nach Deiner Hoffnung that,
Und weil nicht tausend Hände lärmen
Beim Auf- und Abtritt in dem Spiel.
Wer wird sich um den Schall des Lobgeklatsches
härmen!
Hast Du der Kenner fein Gefühl
Der klugen Leute Ruhm erstrebet,
Was frägst Du nach des Pöbels Preis,
Der seine Stimme laut erhebet
Und nicht den Grund zu sagen weiß,
Warum er klatscht und bravo schreyet,
Warum er kalt ist, oder heiß,
Warum er sich betrübt, kränkt, ärgert und erfreuet —
Sey über Viel hinweg, verdopple Deinen Fleiß,
Verfeinre Deine Kunst, und reiße keine Possen
Zum Lachen für die Gallerie.
Leg alles ab, was mich verdrossen;
Es kostet Dich ja keine Müh
Dem Pfade der Natur beständig treu zu bleiben,
Mit guter Art ihr nachzugehn;
Wie wird es mich erfreun, wenn große Richter
schreiben:
Der H ** spielet wahr und schön —
Du hasts in Deiner Macht, es wird in Deinem Willen,
In Deinem Folgewillen stehn,
Die besten Wünsche zu erfüllen,
Die Deine Freunde für Dich thun —
Vor allen Dingen ists vonnöthen,
Im Glück und Mißglück voll Gelassenheit zu ruhn,
Und nimmer die Geduld zu tödten,
Und nimmer die Bescheidenheit,
In guter und in böser Zeit. —

Meter: iambic