PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XLI -
by Juan de Arguijo

Pues ya del desengaño la luz pura
descubre el vano error de mi cuidado,
y del camino que escogí engañado,
me redice a otra senda mal segura;
¿Cómo no rompo el lazo, que en tan dura
prisión me tiene gravemente atado?
¿Por qué tardo? ¿Qué espero, sepultado
del ciego olvido en la región oscura?
¡Afrentoso temor, tarda pereza
que estorbáis la victoria al desengaño!
Ríndase a su valor vuestra porfía.
No se diga, culpando mi flaqueza;
«Al que atrevido se arrojó en su daño,
para seguir el bien faltó osadía».

Meter: polymetric
Coloquio del Beato Diego José de Cádiz, con su crucifijo
by Cayetano Fernández

Deja beber tus lágrimas divinas,
y su raudal ablande el pecho duro
¡Ay! permite también al labio impuro
besar de tu corona las espinas
Si abandonado y sólo te imaginas,
héteme aquí que, de tu amor seguro,
el cáliz del dolor sediento apuro
por si la tierra a perdonar te inclinas.
Al verte en esa Cruz, mi Bien, yo creo,
remóntase hasta el cielo mi esperanza
y el corazón te rindo por trofeo.
Ven, pecador, y abrevia tu mudanza;
que, aunque de negro crimen fueses reo,
quien le pide perdón, perdón alcanza.

Meter: iambic
JEDLE.
by Adolf Heyduk

Roste jedle v jihu, divem roste,
bez pohromy skryta v lůně hor,
na svobodě jako dítě prosté,
její kštice nerve větrů spor,
aniž slunce plamenitým dechem
pálí ňádra přizdobená mechem.
Tažní ptáci, v jih a zpět-li letí,
vyhlídli si za útulnou skrýš
rozbujelé, vějířové snětí,
jejich vůdce výhonkovou výš;
a kdo umí hovořiti s ptáky,
vzkaz uslyší z dálky všelijaký...

Meter: trochaic
Eckensteher
by Franz Grillparzer

»nante, was ist in dich gefahren?
Du gönnst einem Landsmann ja kein Wort!«
Sonst dient ich einem russischen Bojaren,
Doch jetzt einem englischen Lord.

Meter: iambic
BLAHOSLAVENÍ.
by Adolf Černý

V selské jizbě kdysi u bílého stolu,
nad nímž obrázků zřít hrubé obrysy,
s chudými jsem zased’ ku večeři spolu
jedné u mísy.
Bodrý hospodař i švítořivá žena,
kypré dcery obě – každý náhle ztich’,
i to dítě drobné sedí jako pěna,
dříve samý smích.
K modlitbě spjal ruce hospodář tu starý –
povzdech jen to byl, jenž v prostém srdci vstal:
„Pane, buď náš host a požehnej nám dary,
které Jsi nám dal.“
Zachvěl jsem se v duši při těch slovech víry,
po všech kolem stolu v přeletu jsem hléd’,
viděl jsem, jak pohled každého z nich čirý
slov těch jevil sled.
Paprsků proud oknem v jizbu pad’ v té chvíli,
prázdné místo září oblil jeho jas –
bez dechu zřím, kterak stín tam used’ bílý
k stolu prostřed nás.
Rusý vlas až k bílé říze v proudech splýval,
v očích mír a úsměv nebeský kol úst –
v srdci, jak se tklivě po nás kolem díval,
lilje cítím růst.
Se stolu vzal chleba, jako dávným časem,
rukou nad ním činil kříže znamení –
a já mnil, že slyším, tichým jak děl hlasem:
Blahoslavení....

Meter: trochaic
De La entretenida, Tercera jornada, DON ANTONIO
by Cervantes

En la sazón del erizado invierno,
desnudo el árbol de su flor y fruto,
cambia en un pardo desabrido luto
las esmeraldas del vestido tierno.
Mas, aunque vuela el tiempo casi eterno,
vuelve a cobrar el general tributo,
y al árbol seco, y de su humor enjuto,
halla con muestras de verdor interno.
Torna el pasado tempo al mismo instante
y punto que pasó: que no lo arrasa
todo, pues tiemblan su rigor los cielos.
Pero no le sucede así al amante,
que habrá de perecer si una vez pasa
por él la infernal rabia de los celos.

Meter: iambic
- XXVIII - A la beatificación de San Ignacio
by Gongora

En tenebrosa noche, en mar airado,
al través diera un marinero ciego
de dulce voz y de homicida ruego,
de sirena mortal lisonjeado,
si el fervoroso celador cuidado
del grande Ignacio no ofreciera luego,
farol divino, su encendido fuego
a los cristales de un estanque helado.
Trueca las velas el bajel perdido,
y escollos juzga que en el mar se lavan,
las voces que en la arena oye lascivas;
ves el puerto, altamente conducido
de las que para norte suyo estaban
ardiendo en aguas muertas llamas vivas.

Meter: iambic
My Galley, Charged with Forgetfulness
by Sir Thomas Wyatt

My galley, chargèd with forgetfulness,
Thorough sharp seas in winter nights doth pass
'Tween rock and rock; and eke mine en'my, alas,
That is my lord, steereth with cruelness;
And every owre a thought in readiness,
As though that death were light in such a case.
An endless wind doth tear the sail apace
Of forced sighs and trusty fearfulness.
A rain of tears, a cloud of dark disdain,
Hath done the weared cords great hinderance;
Wreathèd with error and eke with ignorance.
The stars be hid that led me to this pain;
Drownèd is Reason that should me comfort,
And I remain despairing of the port.

Meter: iambic
Nachruf, dem Freiherrn Karl vom Stein
by Ernst Moritz Arndt

Der Löwe schläft – Ihr, die ihr wachen sollt,
Versteht ihr, daß die Besten schlafen gehen?
Die, als die Welt erlag, noch stark gewollt,
Die werden's nur verstehen.
Der Löwe schläft – Ihr, die ihr wachen sollt,
Versteht ihr, welcher Wächter heimgegangen?
Sein großes Herz braucht keiner Klagen Sold,
Nicht tränennasse Wangen.
Es heischt den Geist heraus, den deutschen Mut,
Zu brennen heiß für Vaterlandes Ehren,
Es heischt, wann's gilt, den letzten Tropfen Blut,
Nicht weibisch eitle Zähren.
Und schlängelt welsche List den Schlangenpfad
In deutsche Gaun, dann ruft der stumme Leue
Mit Donners Klang – es bebet der Verrat –
Er rufet: Treue! Treue!
Und klinget die Trompete: Es ist Krieg!
Und ziehen Feinde gegen Deutschlands Marken,
Dann mahnt's aus ihm zum Kampf auf Tod und Sieg
Die Tapfern und die Starken.
Der Löwe schläft – nicht er, nur sein Gebein;
Denn wann es ruft im Vaterlande: Wer da?
Dann ist er wach, dann ruft der Löwe Stein,
Dann ist sein Geist, ist
Dann tönt die Losung
Ringt jeder Deutsche für das Freie, Hohe.
So schlägt es Blitz auf Blitz in Männer ein
Aus ihm in heil'ger Lohe.
Nein, Deutschland, nie wird dieser reinste Strahl
In deiner lichten Heldenkrone bleichen,
Solang aus Alpen braust dein Rhein zu Tal
Und grünen deine Eichen.

Meter: iambic
230. Was man sucht, das findet man
by Gerhard Tersteegen

Verlier dich selber gar, laß das Geschöpf verschwinden,
Du suchest noch dich selbst, drum kannst du Gott nicht finden!

Meter: iambic
pro jednu ženu...
by Stanislav Kostka Neumann

pro jednu ženu – a již pro nikoho –
svých křehkých písní skládám růženec.
to z lásky své a žalu zpovídá se
květině tiché smutný milenec,
když po práci a zlobě všedních hodin
mu jihne mysl v pavučině snů.
tot’ právo srdce, právo básníkovo,
kout nechte mu, kam vřava strašných dnů
jen z dálky doléhá, jak vody kalné
pod strání tvou, kde kvete petrklíč...
vše mění se a tají staré sněhy,
hluboko vniká nový pluh a rýč,
vše mění se, jen stará píseň srdce
vždy znova prýští vlnou milostnou
jak tichý pramen ze skal pod bojištěm,
kde znásilněný život stená tmou...
pro jednu ženu zpívám píseň lásky –
pro druhé lidi jako suchý svist
nechť bez veršů a rýmů přísně mluví
má bezbožná a třídní nenávist.

Meter: iambic
1L: Einmal hast du – o der Stunde!
by Hermann von Lingg

Einmal hast du – o der Stunde!
Schlummernd mir im Arm geruht,
Meinen Kuß noch auf dem Munde,
Auf den Wangen welche Glut!
O wie da die Pulse flogen!
Lauschend jedem Atemzug,
Fühlt' ich an des Busens Wogen,
Wie dein Herz an meines schlug.
Das wird nie vergessen werden,
Das verlöscht kein andrer Tag,
Nicht das größte Glück auf Erden,
Nicht des Anglücks schwerster Schlag.
Eine Flamme, nie verglühend,
Ein lebend'ger Edelstein,
Lebt mir der Gedanke blühend:
Einmal so und ewig mein!

Meter: trochaic
73.
by Friedrich Rückert

Die Demuth ist wol gut daß sie ein Herz erringe;
Doch hüte dich daß dich dazu nicht Hochmuth bringe.
Nicht falscher Demuth Schein ist es wovor ich warne,
Den künstlich Hochmuth webt, daß er die Welt umgarne;
Wirkliche Demuth auch, die dir im Herzen sprießt,
Gib Acht ob sie in sich nicht wahren Hochmuth schließt;
Der, wenn er sich gelähmt sieht außen, und sich schämt
Mislungenen Erfolgs, zur Demuth sich bequemt.
Wie die Begierde, die, verzweifelnd an Erjagung
Begehrter Güter, sich zurückzieht in Entsagung.
Doch ist es nicht genug, das Ziel erreicht zu haben,
Wenn, statt auf ebnem Weg, auch über Stock und Graben?
Du danke Gott daß doch die Feinde sind geschlagen,
Und herrsche so daß sie ihr Joch geduldig tragen.

Meter: iambic
Estrellas vespertinas – El ruego
by Walterio F. Leza

Vagábamos, sin rumbo, en la pradera
lozana y rutilante de verdura
Yo encontraba en tu mórbida
                        ternura
un fragante dulzor de primavera
Me arrobaba la gracia milagrera
que prestigia tu heráldica
                        hermosura
cuando, grave, lanzó en la
                     villa oscura
el Ángelus su nota lastimera
Corrió por la llanura solitaria
el ritmo angelical de tu plegaria,
en un vuelo de súplicas piadosas
Y ascendió hasta los cielos
                        encantados
la dulce ingenuidad de tus pecados,
buscando absoluciones milagrosas

Meter: polymetric
I. Spor v rodině královské.
by Jaroslav Vrchlický

Vládl veliký král Sancho
ve své říši v Kastilii,
don Garcia, bratr jeho,
vládl opět v Galicii.
Ale o vlastnictví trůnu
mezi bratry boj byl stálý,
až se ve krvavém boji
utkali ti oba králi.
Sancha Garcia tu lapil,
lidu sta mu pobil hněvně,
šesti mužům pak jej svěřil,
by jej ostříhali pevně.
Stopoval na rychlém koni,
slední zbytky jeho ztráty,
mezi tím, co velkou bolest
cítil Sancho takto jatý.
Začal prositi své strážce,
aby jemu volnost dali,
mnohou milost, velké statky,
za to z jeho ruky vzali,
a pak v země jeho bratra,
aby nikdy nevpadali.
Ale všichni jeho strážci,
mlčky stáli nepohnutě,
hlídali jej, až by král sám
rozsoudil tu dle své chutě.
Co tak zajat byl Don Sancho,
Alvar Faňez se tu zjeví,
a tu strážcům krále mluví
a řeč jeho kypí hněvy.
„Hoj, vy zrádci, pusťte krále,
podle vězníte jej tady!“
A již mezi ně se vrhnul,
vztekle vpadl v jejich řady.
Rázem dva meč jeho skolil,
čtyři prchli polem, nocí,
osvobozen byl Don Sancho
z hlídačů svých kruté moci.
Silným zavolal tu hlasem:
„Manové, sem obraťte se,
stará sláva Kastilčanů,
rytíři, ať ve vás hne se!
V cti jste povždy chránili ji,
v každé řeži na bojišti,
dnes ji přece neztratíte,
ať dál vzrůstá v doby příští!“
Čtyři sta rytířů čackých,
přisáhlo k praporu krále,
v tom však v trysku nejdivějším
Cid sem cválá nenadále.
Tři sta rytířů on vede,
staré šlechty v staré pýše,
sotva uzřel je Don Sancho,
jak mu hruď se vzpjala výše!
A on pravil k rekům svojím:
„V pole nazpět, druzi milí,
přišel Cid a zvítězíme,
pole naším je v té chvíli.
Vlídně uvítal pak Cida,
statečného Kastilčana:
„Rodrigo můj, buďte vítán,
štěstí jste mi přines z rána!
Jak vy dnes ve pravou chvíli,
nikdo nepřišel z mých zemí,
aby sloužil pánu svému
jak vy, Cide, jenž ctěn všemi.“
A Cid králi odpovídá,
smělý hovor, vyzývavý:
„Věřte, pane, dnes jste dobyl
lacině to pole slávy.
Garcia vy bratra svého
račtež do zajetí vzíti,
jinak chci, jak vasal věrný
koruny, hned pro vás mříti.“
V tom Don Garcia se blíží,
co tak ve hovoru dleli,
nevěděl nic, co se stalo,
vítěz byl a převeselý.
Vesele si prozpěvoval,
bratra jak chyt pevnou páží,
kterak držel jej a pevně
v rukách svojích věrných stráží.
Sotva spatřili se králi,
hoj, boj opět vzkypěl dravě,
drsnější než první, v kterém
Sancho podleh bratra vřavě.
Garcia byl zmožen rázem,
vojska jeho udolána,
Garcia Cid srazil na zem,
silnou páží, jaká rána!
Vesel nad takovým lupem,
před svého jej přivlek pána!
Okovy mu ihned dány,
a teď ve vězení v Luně,
podle vůle krále Sanchy
Don Garcio lká a stůně.

Meter: trochaic
Číslo.
by Jaroslav Vrchlický

Já viděl ve snu Danta v dobách mládí,
za brány vyšel steré Florencie,
však nešel sám, s ním byla poesie
a onen cit, když dva se mají rádi.
A jindy viděl jsem ho v stromořadí,
byl sám a honil různé utopie,
vše bylo mrtvé proň, čím srdce bije,
svět byl mu poušť, kde zimní vichry řádí.
A v mysli svojí rovnal všecka data
a shledal, v číslu že jsou všecky taje
neb aspoň klíč, jenž otvírá jich vrata.
Tak v číslo vše zpět vraceje a tkaje
v sny zřítil se, až Beatrice zlatá
se ztratila mu kdes na prahu Ráje.

Meter: iambic
VŠE HUDBOU BUĎ!
by Jaroslav Vrchlický

Vše hudbou buď! Pak ideal
všech srdcí bude dosažen,
pak válka bude pouhý sen
a šlehne ples, kde bouřil žal.
Hrot záští klesne otupen,
vzplá shody věčný karneval
ze šampaňského šumných pěn.
Zlost, svár a hněv a vášní pal
se ztiší v ukojení sten,
tak jak bys ženu zulíbal...
Vše hudbou buď!

Meter: iambic
28.
by Friedrich von Logau

Laß ich überreden mich,
Schweres Ding dring unter sich?
Wie daß denn die Steuer-Lasten
Über uns noch immer rasten?

Meter: trochaic
A una roma, pedigüeña además
by Quevedo

A Roma van por todo; mas vos, roma,
por todo vais a todas las regiones.
Sopa dan de narices los sayones:
no hay que aguardar, que el prendimiento asoma.
Por trasero rondaran en Sodoma
el coram vobis vuestro y sus facciones.
Por roma os aborrecen las naciones
que siguen a Lutero y a Mahoma.
Si roma como vos la Roma fuera
que Nerón abrasó, fuera piadoso,
y el sobrenombre de cruel perdiera.
El olfato tenéis dificultoso
y en cuclillas, y un tris de calavera,
y a gatas en la cara lo mocoso.

Meter: polymetric
GANZONA.
by Karel Hugo Hilar

Jsem ještě mlád, mé kvete mládí
a tvoje voní panenství,
kolkolem obzor písně ladí
o žití zpívat tajemství.
Och, zpívejme na svoje štěstí,
na svoje tiché, bílé štěstí,
jak má i tvá máť zpívala:
tralala, tralala, tra la la.
Tvé rty jsou ještě nedotknuté,
nikdo jich dosud nezažeh’ –
Lesy jsou božsky vyklenuté,
mne první vášně plamen šleh’.
Tvá ňadra sotva porozvila
a na tvých lících purpur plá,
hle, luka, pole, moje drahá,
prvními květy rozkvetla.
Své rozpusť vlasy nekonečné,
a abych svou tě cestou ved’,
podej mi svoje ruce mléčné,
dáme se poli v rychlý let.
Rozkvetly chrpy, slunce hoří
v žhavých paprsků orgiích,
a v širokém tom květů moři
života štěstí hýří smích.
Pojď, duše má, mé kvete mládí
a tvoje voní panenství,
to oboje nám jaro sladí
v závratné štěstí tajemství...
Pojď, na paloucích kvete štěstí,
pojď o tom našem zpívat štěstí,
jak má i tvá máť zpívala:
tralala, tralala, tralala.

Meter: iambic
Das letzte Wort
by Karl Henckell

Triumph der Schwindler und der Narren!
Der freche Wahnsinn wuchert fort.
Macht dich das Bild der Welt erstarren?
O Liebe, du Erlösungswort!

Meter: iambic
Al capitán Domingo Alonso de la Maza, caballero del hábito de Santiago
by Anastasio Pantaleón de Ribera

Esta de Santiago Espada ardiente
(merecido blasón, timbre glorioso)
que ennoblece tu pecho belicoso,
que solicita lauros a tu frente.
Sonoras trompas a tu fama aumente,
pues con denuedo, y ánimo brioso,
te ostentas Marte al bárbaro alevoso,
te vibras rayo a la enemiga gente.
¿De dónde gloria tanta se ocasiona?
Pues la primera cátedra presides
de la fatal Escuela de Belona.
Como árbitro absoluto de sus lides,
¿de dónde? de qué tu valor te abona
por Maza fuerte del invicto Alcides.

Meter: iambic
- XII -
by Franciscode Aldana

¿Quién podrá sin un ay del alma enviado,
sin lágrimas echar de ciento en ciento,
sin tanto suspirar que pueda el viento
las ondas contrastar del mar airado?
¿Quién podrá, digo, ¡ay miserable hado!,
sin dar de si tan alto sentimiento,
las dudas declarar de aquel tormento
que oprimir nuestras almas no ha dudado?
Juntos llorar, mi Frónimo, el ausencia
de mi sol y tu luz ya nos conviene
más que alma de infernal peso afligida,
que si consiste en sola la presencia
nuestro vivir de quien sin él nos tiene
ausente, ¿quién sabrá qué cosa es vida?

Meter: iambic
III. Pokoj.
by Jaroslav Vrchlický

Se znaveným okem u certosy valů Dante kdys stál.
„Co, cizinče, chceš tu?“ jej nevlídný fortnýř drsně se ptal.
Jen pokoj a pokoj, ten, který jsem dýchal z Očistce niv.
„Pár kroků jen nelituj dále!“ k hřbitovu fortnýř mu kýv’.

Meter: polymetric
- CCXVIII - Al duque de Alba
by Gutierre de Cetina

Señor, mientra el valor que en vos contemplo,
el ánimo, el saber, alabar quiero,
con el bajo decir, torpe y grosero,
del alto desear la furia templo.
Vuestras obras serán, pues, vuestro ejemplo;
vos vuestro coronista verdadero;
vuestra virtud será el más cierto Homero
que a la inmortalidad os abre el templo.
No dejaréis, señor, ser alabado;
mas al principio que lleváis tan alto
dad en lo por venir alegre efeto:
que si el triunfo del mundo es pobre y falto,
si corresponde mal con tal sujeto,
allá os le tiene el cielo aparejado.

Meter: iambic
Polákům v Paříži.
by Jaroslav Vrchlický

K vám, na ciziny břehu nehostinném
jenž vyhnanství a samoty chléb jíte,
když lidstvo na výsluní, jdete stínem
prach na nohou a čelo hložím kryté;
k vám, nesmrtelní, s Promethea mukou
má píseň letem ostýchavým letí,
na bránu srdcí její křídla tlukou,
jde s těchy rosou, jde s olivy snětí.
Jde váhavá, neb co vám písně třeba,
vám pěli praví dědicové slávy,
jenž z poesie nesmrtného chleba
jak Ježíš sytit mohli celé davy.
Jde váhavá –- však s vírou jde a láskou,
to její síly pavezou a štítem,
jde bratra s bratrem jednou spojit páskou,
slz jedněch rmutem i naděje svitem.
Jde zvěst od ptáků uzavřených v kleci
ku ptákům volným, jež hostí strom cizí,
jde, světlo víry nese na své pleci
a v dlani démant, přesvědčení ryzí:
Co věky urvaly nám nelítostné,
že dobudeme prací sami sobě,
přes hroty záští, ryky boje zlostné,
přes lhostejnost těch, kteří hynou v mdlobě;
že nad námi se sklene spásy duha,
že prasknou pouta, šibenice klesnou,
že volný k srdci přitiskne druh druha
a celý svět se zachví hymnou plesnou;
že minulosti clona zkrvácená
– u nás i u vás juž té krve dosti –
vzplá mučenickým jasem ozářena,
až zaplesají v hrobě otců kosti;
že básnická nás víra neoklame
ni zvěst, již pěvec zpíval o naději,
že s Čechem Lech je ten, jenž pouta láme
a světlo nosí v lidstva epopeji.

Meter: iambic
LABYRINT SVĚTA A RÁJ SRDCE.
by Adolf Černý

K mé duši mluvila ta divná kniha,
kdy zpola dítě chystal jsem se v let –
ač padala z ní na sny moje tíha,
já v přísné knize té vždy znova čet'!
Vstav od ní, na rtu s prvým vouskem rusým,
já se životem počal hráti quint;
a řekl jsem: Sám poznat všecko musím –
i pustil jsem se v světa labyrint.
Mé slunce na východním nebi stálo
a ptáci pěli písně na větvích –
a všude plno bílých květů plálo,
jak do krajiny máj když teplem dých'.
I divil jsem se, proč tak mračit brvy
jak v knize té, když svět je krásná báj?...
Však v zápětí již, všecek zbrocen krví,
jsem poprv utekl se v srdce ráj...
A rány množily se... Prchnul květen,
prach v zeleň pad' a tu tam žloutnul list,
květ opadaný větrem dávno smeten
a zpěv umlkl v teple ptačích hnizd.
Již slunce stojí dál než na poledni,
já nejednou jsem únavou již kles' –
a sklamání se množí ze dne ke dni...
již kolem mne jich vyrost' hustý les...
I častěji zas nořím se v ty řádky,
jichž v mládí k sobě vábíval mne taj –
a častěji vždy utíkám se zpátky
ze světa labyrintu v srdce ráj...

Meter: iambic
1L: Tönet Dir, tönt Dir ohne Täuschung, lieblich
by Christian Graf zu Stolberg

Tönet Dir, tönt Dir ohne Täuschung, lieblich
Wie der Nachtigall Lied, des Todes Name,
Und wird Dir sein rauschender naher Fittig
Schwanenflug tönen?
Blumen umkränzen, wie sie Dir nur blühen,
Deine wallenden Locken, und den Becher,
Den mit Götterwein die Natur Dir immer
Schäumender anfüllt:
Blumen des Bachs, der Wiese pflückt die Freundschaft
Dir, den stolzeren Lorbeer Dir die Muse,
Bald auch wird (schon röthelt ihr Rosenknöspchen!)
Liebe Dich kränzen.
Aber, o wähnst Du, daß der Liebe Rose,
Selbst der süßesten Liebe, wenn nun endlich,
Athemlos, mit schmachtendem, feuchten Auge,
Bebenden Lippen,
Die sich zu matten, halbgeküßten Küssen
Kaum zu schließen vermögen, ach! an Deinem
Trunknen Busen, sie, die Du liebest, die Dich
Liebet, dahin sinkt;
Wähnst Du, sie dufte, diese Rose, stärker
Als das Rankengewebe, das, mit tausend
Armen, uns, und kräuselnden Sprossen, fester
Stets uns umschlinget?
Aufgang der Sonne flammet Dir des Todes
Fackel? Sie, die der Ranken keiner schonen
Und austrocknen würde die Borne meines
Lechzenden Lebens?
Daß, den Du wünschest, ich nicht fürchte, weißt Du!
Kanntest lange den Durst in meinem Herzen,
Heldentod einst in der gerechten Feldschlacht
Blutig zu sterben!
Siehe, schon schwebt er! – Ha! ich kenne deines
Fittigs Todesgesang! Mich schreckt nicht, Droher,
Deine Rechte! Trennung von meinen Lieben,
Droher, die schreckt mich!
Leben, o leben will ich! schwebt gleich manches
Trübe Wölkchen heran, ihr Schwestern, Freunde,
Leben! Mein braunlockiges Weib, mein Bruder,
Leben, o leben!
Aber wenn – doch der Menschheit Loos verbeut es!
Wenn zugleich dem vertrauten Häuflein winkte
Er, der Ruhegeber; ich säh' ihn, lächelnd:
»bruder, er schreckt nicht!«

Meter: polymetric
POHÁDKA.
by Josef Svatopluk Machar

Nad hlavou nám stromy šumí,
račte hezky poslouchat,
já čet jednu starou báji,
a dal jsem jí nový šat.
Jednou... pár set roků tomu...
naše země nebohá
z nebeského katalogu
smazána jest od boha.
„K čemu mít tu stálou starost,“
– pán bůh sobě povídal –
„tyhle Čechy paličaté –
už jen aby čert si vzal!“
Čert to zaslech, dobře zapsal,
hned se vydal na cestu,
natřásal se jako ženich,
když jde pro svou nevěstu.
Šel a šel... Než sotva přišel,
začal klíti z hluboka,
bylotě to podívání,
co mu padlo do oka!
Mrštní, hladcí, usměvaví,
s černým hávem na těle,
už tu byli jezovité
a smáli se vesele.
Ďábel oddych: „Ne, to nejde,
prosím, panstvo, hleďte sem,
abych řek, mám prioritu
na tuhletu českou zem.“
Rozbalil hned dokumenty
s ověřeným výnosem,
drápem po řádkách jim jezdil
drže jim je pod nosem.
Bratří Ježíšovi ztrpkli:
„Starý, zdá se, v koncích je –
bude čas dát kurátora
na to jeho métier.
Mluví leccos, rozhazuje,
svět by probil za chvíli –“
dali hlavy dohromady,
radili se, radili.
„Pane ďáble, bůh to řekl,
jeho slova nezhynou,
jdeme pryč, však vyplniti
rač nám prosbu jedinou,
v této zemi přeúrodné,
naší práce znamení,
dovol teď nám vypěstiti
jenom jedno osení!“
Čert se klonil: „prosím, prosím.
– Pře je tedy skončená.
Vida, dobře, že dle zvyku
čert si všecko znamená. –“
Orali a zasívali
dobří černí přátelé,
potili se, pracovali,
ďábel smál se vesele.
Minul rok... dva... tři... a sedm...
již se zelenala zem,
osení se ukázalo –
ďábel strnul úžasem!
„Tohle není ječmen, žito,“
potom náhle propoví,
a kam hledne, hrůzou bledne:
„totě samé duboví!“
A duboví rostlo v lesy,
v lesy smutné, ztemnělé,
ďábel na ně stále hleděl,
pak se utrh kysele:
„Dřeva, dřeva, samá dřeva,
panstvo černé, hrom tě vem,
nechej ty si i s tím dřívím
celou milou českou zem!“
Stočil ocas, schlípl uši,
bral se k peklu potichu,
jezovité smíchem nad tím,
váleli se po břichu...
Prchly roky... Pověst končí...
Výsledek však posud tkví:
proto máme tolik dubů
v našem pěkném království!...

Meter: trochaic
l .
by Theodor Storm

Was zu scheu um Klang zu geben,
Was zu lieblich zum Entstehen,
Was geboren zum Vergehen,
Was die Monde nimmer bieten,
Rosen aus verwelkten Blüthen,
Thränen dann aus jungem Leide
Und ein Klang verlorner Freude.

Meter: trochaic
A la santa paciencia
by Juan Francisco Andrés

Del fuego abrasador la llama ardiente,
no examina en Laurencio lo inflamado,
que el calor de las ascuas no ha quemado,
porque en su pecho, incendio mayor siente.
La actividad de Orencio no consiente,
que le refríe del cristal lo helado,
porque el hielo, en pavesas transformado,
confiesa el vencimiento claramente.
Laurencio se acredita de animoso
en las llamas, y Orencio en los cristales,
rayos brilla el amor afectuoso.
Que venzan elementos desiguales,
no es mucho, cuando en parto prodigioso,
la Paciencia les dio fuerzas iguales.

Meter: polymetric