ŠOTEK. (XI.)
by Svatopluk Čech

Jak střela uháníme země šírem
a mně se zdá, sen horečnatý spíše,
že unáší mě kolotavým vírem
v rej divoký své fantastické říše.
Tu noc je, hned zas den, žár zimu stíhá,
hon sterých obrazů se vůkol míhá.
Zřím pyšné hrady, města středověká,
kde síla s krásou víří v pestrém plese,
leč v koutě každém vrah neb katan čeká;
les fiál velebný kde v oblak pne se,
v něm dláto, štětec věčné divy tvoří,
však blízko kacíř s kouzelnicí hoří.
Pak zase vidím zámek něžné vnady
jak divů skřínku šperkem přetíženou,
váz hrudi věnčené, soch bílé řady,
a kolem snivou zeleň přistřiženou
ve tvary divné, hvězdy, obelisky;
nad jasné tůně srší vodotrysky
a jemně odrážejí vodní hlatě
žen krásná líčka, plná svůdné něhy,
jich tílka v pestrém hedvábí a zlatě
a na kadeřích bujných pudru sněhy.
Jim švarní muži dvoří se a kloní,
smích jasný zvoní, vtip se s žertem honí –
Vše dýše rozkoší a září pýchou –
an zatím venku, zmořen těžkou prací,
rab ubohý se vleče panskou líchou
a pěstí tajně míří po paláci.
Teď opět vidím davů vlnobití,
jimž čela zdobí svěží ratolesti,
jimž v očích jasné nadšení se třpytí
a jejichž ústa šumí blahé zvěsti
svátku lidstva, o bratrské shodě,
o rovnosti a míru, o svobodě.
V tom vábný obraz příšerně se mění:
Zřím náměstí se zpilou chátry směsí,
zpěv divý slyším, skřeky, bubnů hřmění
a zevšad krve záplava mne děsí:
krev barví vrásky megér, mužů cáry,
i hlavu srubnutou a pod ní piku,
i nesčíslné odsouzenců káry,
z nichž ston se mísí do holomků křiku,
i lešení, kde pekla přístroj sklání
svůj smrtonosný čepel bez ustání –
Hle! dopadl teď právě k šíji lepé
a v lidu krutý smích, za kadeř zlatou
kat pozdvihuje krásnou hlavu sťatou,
v líc úbělovou s pošklebkem ji tepe...
Hon zjevů jiných divoce se střídá:
tam bitva hrozná, směšný mumrej tady,
svár plemen, křivda, orgie a bída,
kol modly zlaté rej, dav mroucí hlady,
pod maskou vznešenou lež pokrytecká –
dob našich zvrácenost i hanba všecka.
I letíme též po slovanském luhu.
Tam vidím porobu a rozbroj kletý,
jak záštím plá druh krevný proti druhu
a navěsiv si plané cizí trety
na bratry v pohrdání směšném shlédá,
jak světu na posměch a Slávě v muku
syn její na syna zbraň mrzkou zvedá,
jež chytrý škůdce všech jim tiskne v ruku,
by sami za něho – – Zrak halím, ďase!
Tím divadlem ať oko tvé se pase!
Kde nyní jsem? Kůň stojí. V lunném svitu
zde hora – Blaník! Blaník, plný taje.
Jak mlhovitý prestol báje ční tu
a vůkol v těžkém snění české kraje.
Bez hlesu dřímají a v mutné mdlobě
a snějí ztýrány o lepší době.
Jak malomocná je ta krásná země,
kdys říše velká, slavná, s hrdým lidem,
teď troska o zašlosti snící temně,
kde stony jenom znějí mrtvým klidem.
Má vlast tu leží v potupě a muce,
jí v líce stříká slina vzteklé záště,
kus po kuse jí loupeživé ruce
rvou z pokleslého královského pláště...
Sem, šotku, přilož ucho k této stráni!
Zdaž uvnitř neslyšíš ty divné zvuky,
jak zbraní temný třesk a koňstva ržání?
Mně zdá se, dub že svěží nese puky
a pramen bajný po balvanech skáče –
Zda veřej kamenná se nerozšine?
Ó šotku, buchni na ni – vzbuď ty spáče –
a všechny odpustím ti čáry jiné.
Toť hračka. Stačí jemné zaťukání.
V zem drápkem zaťukal. Jak hromu rána
v tom zarachotil třesk – ve skalní stráni
již zeje šíro gigantická brána.
A z nitra Blaníka jak orkán dravý,
jak bouře slávy nikdy neslýchaná,
ven burácejí bohatýrů davy,
strž praporů a zbraní pomíchaná,
hřmí bubnů tisíc, rachot vozů valných,
voj strašlivý se valí z útrob skalných.
Trub hlaholy se mísí v koňstva ržání,
řve tisíc houfnic, burná píseň hřímá –
Krev bouřlivě se žene do mých skrání
a závrať nadšení mou duši jímá.
Ó reci snů mých plamenných a vzletů,
vy gigantové rozkotaných světů,
ty velký slepče, Prokope a Jiří,
vy nesmrtelní všichni bohatýři,
jichž ruce do hvězd český prapor pjali –
vy všichni božím zázrakem jste vstali!
Jak s vámi letím, v mé se vlévá žíly
žár dávné české hrdosti a síly –
Již konec bídy, hanby – S řevem vstává
lev zlícený a nová kyne sláva!
V tom z dědiny se ozval kohout kdesi –
Ó běda! Náhle reci, vozy, koně
se vznesli do povětří v pusté směsi
a prchají jak páry v divém honě.
Tam v dáli na nebi, jež zásvit denní
již lehce pokrývá, ty valné davy
ve spoustu šerých oblaků se mění;
zřít ještě koles obrysy a hlavy,
i třásně praporů a hřívy zdmuté,
a slyšíš slabě hlaholení duté,
jak sterých bubnů rachot v dálné dáli –
však to jen v duši planý zvuk tě šálí.
Ha, kejklíři, tak službu konáš svoji?
Jen mlhy, mračna umíš chystat k boji?
To díky tvé, že dostál jsem ti v slovu
a Blaník probudil? Mou vinou není,
že duchů rej vždy končí kuropění.
Proč minulosti zjev jsi volal z rovu!
Tať zašla na věky. Stín mrtvé síly
krok dějin od met věčných neodchýlí.
Což proto přivolal jsem tebe, zmoku,
bys ukazoval ztrápenému oku
jen světa stíny, křivosti a trudy,
jen skrytá na dně sklamání a bludy?
Již dosti chmur. Chci světlé nyní barvy.
Dej tváře laškovné za šklebné larvy,
viň místo bodláků mi ve vlas růže!
Zbav čelo věčných pessimismu stínů,
ten k lepší budoucnosti nepomůže;
jen mysl jasná zdrojem zdárných činů.
Nechť dráp tvůj líci člověčenstva líčí
jen uhlem, blátem – pevnou chovám víru,
že posléz práva korouhev se vztyčí
z těch kalných, mutných přítomnosti vírů,
že kdysi Sláva strhne s očí clony
a najde slávu, štěstí, sílu, shodu
a také mému ztýranému rodu
dne velkého kdys zahlaholí zvony!
Oj, tlachy, tlachy! Lépe bude skorem,
bych dopověděl, co jsem tropil dále,
když tehdá v aule před učeným sborem
jsem nad arkýřem zmizel nenadále.

Meter: iambic