PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- 3 -
by Lope de Vega

Yo me muero de amor, que no sabía,
aunque diestro de amar cosas del suelo,
que no pensaba yo que amor del cielo
con tal rigor las almas encendía.
Si llama la mortal Filosofía
deseo de hermosura a amor, recelo
que con mayores ansias me desvelo,
cuanto es más alta la belleza mía.
Amé en la tierra vil, ¡qué necio amante!
o luz del alma, habiendo de buscaros,
¡qué tiempo que perdí como ignorante!
Mas yo os prometo ahora de pagaros
con mil siglos de amor cualquier instante,
que por amarme a mí, dejé de amaros.

Meter: iambic
A la muerte de E...
by Antonio García Gutiérrez

¡Rosa marchita, que en tu bella
                     aurora
víctima fuiste del rigor del hado!
¡Flor malograda que con ceño airado
la Parca horrible desoló traidora!
¡Oh! ¡Cuánto has sido triste! En
                  vano llora
siempre Dalmiro en tu sepulcro helado,
que a cada instante un eco desmayado
murió, me dice, tu infeliz pastora
¡Y no más la veré! ¡Terrible pena!
¡Y no más en su rostro la sonrisa
hará mi encanto, de delicias llena!
¡Oh! ¡Dura suerte! ¡Obligación precisa!
¡Que ya más no veré tu faz serena!
Que ya no existe mi adorada Elisa.

Meter: polymetric
[noch Märzschnee auf Birken]
by Max Dauthendey

Noch Märzschnee auf Birken.
Schon fiedeln die Finken,
Sehnsüchtige Dirnen winken der Sonne.
Dirnen mit blauen, leuchtblauen Augen.
Sie gehen am See,
Sie stehen am Bach,
Sie schauen zur Tiefe,
Die Eise tauen,
Die Welle wird wach.
Bald wird sie kommen,
Prinzessin fein,
Fein wie die silberne Blüte der Weide,
Fein wie die rosigen Lämmerwolken.
Reich wird sie kommen, in goldgrüner Seide,
Veilchenschuhe an kosigen Füßen;
Die Augen grüßen, die Lippen grüßen,
Sie lehrt die Nachtigallen zu lachen
Und alle Menschen das Küssen.

Meter: iambic
Herodiána.
by Adolf Heyduk

Tvých očí lesk tak srdce jal,
jak kdyby meč mi v ňadra ťal,
ba jakoby mi srubnul hlavu;
vždyť bezhlav chodím tam a sem
a zdám se býti strašidlem
svých lichotníků v zlatém davu.
Tvých očí žár tak v hruď mi pad',
jak blesku okřídlený had,
jak divý oheň, vše jenž ničí,
já cítím, kterak v žilách mých
plá ve všech krve krůpějích
a mozek zžehá mi a syčí.
Jak zbavit se těch děsných muk?
Co veselí, co číší zvuk?
to nemírní mých duše hněvů,
jen při ohlasu zlatých strun.
jak Saul, jenž o svůj bál se trůn,
klid záři z tanců tvých a zpěvů.
Ó tancuj, zpívej zas a zas,
či nedbáš mojí hlavy as,
chceš jinam? Nuže staň se chvatem
vždyť šílenstvím jsem pro tě jat!..
A hlavu prorokovu kat
v síň nesl na talíři zlatém.

Meter: iambic
- XXXI -
by Gutierre de Cetina

Mientra el fiero dolor de su tormento
con mayor soledad Vandalio llora,
con voz de su morir denunciadora
dijo triste, lloroso y descontento:
«¡Oh gloria de estas selvas y ornamento,
sombras que tanto ardor templáis agora!,
¡oh tú, Eco, perpetua habitadora
del bosque que este llanto escucha atento!,
quédese par vos solas guardado
mi tan secreto bien, mi buena suerte,
que tanto me costo por no mostralle.
Y si tanto favor me niega el hado,
ya que alguno queráis contar mi muerte,
dígase sólo el mal, el bien se calle.»

Meter: polymetric
JEPTIŠKY.
by Xaver Dvořák

Bílé holubice
vypuštěné v svět,
cudnosti své květ
kam se vracejíce
odnášíte zpět?
Bledé roznícením,
zapálený zor,
kam až za obzor
noříte se sněním
jako duchů sbor?
Spálené rty žárem,
který jako vzdech
žhavě z hloubi šleh’,
mystickým kde varem
srdce v plamenech.
Tam se Bůh váš sklání
nad tou obětí,
s kříže rozpjetí
vyňal obé dlaní
k tomu objetí.
A v té sladké chvíli
jak vám září líc,
z vašich zřítelnic
kane plamen bílý
jak vosk mešních svic.
Jako věčná řeka
musí duší hřmět
visionů svět! –
U těch břehů čeká,
nechce se jí zpět!

Meter: trochaic
NOVOROČNÍ
by Jaroslav Kvapil

Adijé, paní Venuše
plující v mraku ponurém,
matička Země půjde teď
s praktickým bohem Merkurem!
Protože bohům antickým
na světě se už nedaří,
dostali z nebe výpověď,
ujali se jich hvězdáři.
A ti nám řekli před rokem
– vtipů zlých bylo na to dost! –
že prý si paní Venuše
vzala rok onen na starost.
Ale tak je to na světě
a je to pravda prastará:
někdo tu funkci převezme –
a pak se o ni nestará!
Slaďoučká paní Venuše,
bohyně lásky spanilá,
místo té lásky pozemské
samou jen špatnost rodila,
takže by ani Merkur sám,
patron přec všechněch neřestí,
zajeden krátký lidský rok
nesvedl tolik neštěstí.
Spanilá paní Venuše,
žena jsi tuze nestálá,
tys nás, ó krásná patronko,
po čertech loni zklamala!
Dědicem tvým je Merkur bůh,
o němž lze v školách slyšeti,
že prý vždy v době antické
provázel mrtvé v podsvětí.
Ovšem byl bohem lumpů též
– malá to pro něj poklona! –
přemnohý hbitý defraudant
vzývá jej jako patrona.
Ježto však paní Venuše,
jasná jak její planeta,
přivedla mnoho šibalů
a mnoho strastí do světa,
připíjím bohu Merkuru,
který teď přišel v naši zem,
by se vzdal funkce šibalské
a byl jen mrtvých průvodcem;
aby ty všechny neřesti
Venuší krásnou zplozené
v letošním roce kýženém
vytrhal hbitě z kořene;
aby byl takto fešákem,
v hněvu však neznal odkladu,
aby své žáky zlodějské
utopil všechny do Hadu!
Takový vládce důkladný
na světě bude viděn rád –
a pak zas, paní Venuše,
přijď k nám svou láskou kralovat!

Meter: dactylic
Jalovčák.
by Adolf Heyduk

Buď vítán, pěvče dumavější všech,
ty elegie norská,
kde slavíkem tě zovou na Fjälldech,
v nichž jezera sní horská
sen nebes blankytný, a los kde svěží
přes ztuhlý sníh v skrýš plavé družky běží,
když břízy Šaterdalské zlíbal jih
po dlouhých nocech severních.
Buď vítán k nám a stan si volit rač,
nač prchat v strachu stálém,
což mníš, že lapit chci tě na roháč?
vždyť nejsem Martialem,
jenž, nadšen masa tvého vzácnou chutí,
sta praotců tvých lákal v zahynutí,
by těla jejich za pochoutku měl
a Orvietským zapíjel.
U mne jsi bezpečen, mám rád tvůj zjev
a cením víc tvou krásu
i líbezný a jásající zpěv,
jejž v srdce vložil ti snad první z Asů,
jenž na jazyku posvátné má runy
a vyvoleným skaldům ladí struny,
by při harfách mu pěli duší květ,
než fenrir zhltne svět.
Proč nezpíváš, co ondy jsi mi pěl,
svůj stesk i sladké hoře
a vše, co druhdy toužil jsi a chtěl:
snů růžovaté moře,
v něž hroužila se mile rozechvěna
tvá zpěvná duše pro část nebes věna,
pro lásky perly, jež v ně život klad’,
i pro slzy, jež v sutky přešly snad?
Ó pěj! Já s tebou všechen cítím žal
a všechnu radost v slok tvých davu,
vše zlato milých chvil i rmutný kal,
jenž na moji pad’ hlavu,
již ověnčila v konec mého žití
hrst krví srdce zkropeného kvítí,
bych ze všech ondy vytoužených zdob
nic sobě neodnesl v hrob.
Ó pěj, ó pěj, můj příteli, vždyť vím,
že z Bragovy pil’s číše
a dařen jablkem jsi čarovným
z té Iduminy řiše,
jímž nesmrtelnost kyne písni tvoji
a svatá paměť věčném v lidstva boji;
že září umění, již v srdci máš,
mrak žití přetrváš!
Ó pěj! Já v nadšení tě poslouchám
a čelo v dlaně kladu,
až plné srdce zvučných zvěstí mám
z niv Asgardských a sadů,
kde s hlavou svislou duchové se plouží,
již krůpěj medu věčnosti mít touží,
zkad povzdech slyším zklamání a kvil...
Či to můj vlastní byl?

Meter: iambic
1L: Was wird er sagen, dort in seinem Himmel,
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Was wird er sagen, dort in seinem Himmel,
Wenn nun sein hoher Geist verklärt
Auf unser Erdgetümmel
Die Sonnenblicke kehrt?
Wird uns der Held noch seine Kinder heißen?
O ja, nie war der Preuße klein!
Groß war der Geist der Preußen,
Groß wird er immer sein.

Meter: iambic
Hic sunt leones.
by Jaroslav Vrchlický

Na starých mapách v rohu psáno bývá,
kde kraje neznámé, kde prázdno zívá,
„Zde lvové bydlí“. Často v těžkém snění
před naivností dávných pokolení
jsem stával. Časem básník všecko chápá.
Zda není srdce lidské jak ta mapa,
i v něm jsou kouty neznámé a cizí,
kam láska nevnikne, kde soucit mizí
a jistě lvi tam jako v poušti bydlí.
Směs divých potvor: Závist bije křídly
jak harpye, vztek zuří, tygr lačný,
a záští, vlk, jsouc kryto dumy mračny,
tam cení ostré, krví rudé dásně.
Kout děsný jako z Danteovy básně,
kruh nejhlubší, kde tma a děs a ledy.
Jak mnohý badatel juž bděním bledý
na místo s nápisem tím zřel kdys v bázni!
Já chvěju se, kdy v hloubi srdce zazní
řev strašlivý! – Však ticho, posud spějí,
jas v oku plá a úsměv v obličeji
a duše jako děcko ve snu dýchá.
Snad usnou docela. – Jen zticha! zticha!

Meter: iambic
- CV - Libertad
by Pedro Soto de Rojas

Ya que apagado el fuego, y suelto el lazo
esta, con que me vi, encendido, y preso,
alegre vuelvo al primitivo seso,
mal grado del amor, y su embarazo.
La dulce libertad amada abrazo,
y en todo absuelto mi mortal proceso,
cuando el error que cometí confieso,
el pecho en penitencia despedazo.
Mi vida presumió que acabaría
Fénix cruel, y a otro se dio, burlome,
mas yo sane, no así mientras fue mía,
cuando trató de amarme, aborreciome,
y cuando se mostró que me ofendía,
en vez de ofensa aborreciendo amome

Meter: iambic
Eisen-Hüttel.
by Hans Assmann von Abschatz

Nun ist es Zeit zu wachen
Eh Deutschlands Freyheit stirbt/
Und in dem weiten Rachen
Des Crocodils verdirbt.
Herbey/ daß man die Krötten/
Die unsern Rhein betretten/
Mit aller Macht zurücke
Zur Son und Seine schicke.
Der Feind braucht Gold und Eisen
Wendt Stahl und Silber an/
Der deutschen Welt zu weisen/
Was List und Hochmutt kan;
Last euch das Geld in Händen
Die Augen nicht verblenden/
Damit euch hinterm Rücken
Die Fässel nicht bestricken.
Lasst Lerch und Falcken fliegen/
Sezt alle Kräffte bey/
Mit ihnen zu besiegen
Des Hahnes Pralerey.
Er prangt mit euren Federn/
Drum müsst ihr ihn entädern/
Und ieder sich bemühen
Das Seine weg zu ziehen.
Wollt ihr euch unterwinden
Zu thun was sich gebührt/
Ein Hermann wird sich finden/
Der euch an Reihen führt.
Lasst euch verstellten Frieden
Zum Schlaffe nicht ermüden.
Mit
Muß man die Ruh erjagen.

Meter: iambic
1L: Der Garten Gottes ist die Welt,
by Sándor Petöfi

Der Garten Gottes ist die Welt,
Und Blumen oder Unkraut seid
Ihr Menschen drin.
Ich aber bin
Ein Saatkorn nur. Vielleicht gedeiht
Dies Körnlein, wenn es Gott gefällt.
Die Tiefe meiner Brust ist rein,
Der Himmel selber goß hinein
Ein Flammenmeer,
Das keusch und hehr
Auf dem Altar der Tugend brennt –
Weil noch das Herz nicht Böses kennt.
Wenn mir das Schicksal Gunst verwehrt,
Ich trage, was es mir beschert,
Wie's just bestimmt,
Es gibt, es nimmt,
Gar oft ist's nicht mit Glück gepaart,
Und wandelbar ist seine Art.
Und wie die Ebne, grad und frei,
Wo ich geboren, – wahr und treu
Ist meine Art
Mir stets gewahrt,
Mein Mund spricht das nur, was ich fühl'
Und aufrecht schreit' ich auf mein Ziel.
Gott hat mir in das Herz gelegt
Den Keim der Liebe. Wurzeln schlägt
Er da, und blüht,
Mein Herz erglüht,
Die Blumen windet es zum Kranz –
Zum Preis und Heil des Vaterlands!

Meter: iambic
Kdyby v moci naší stálo,
by Emanuel Züngel

Kdyby v moci naší stálo,
vše, co přejem, darovat,
tuť by věru velmi málo
bylo nám dnes třeba přát.
Jeden by dal stálé zdraví,
druhý by dal štěstí dost,
třetí zas, co ducha baví
a co plodí blaženost.
Toť by bylo radování,
rozkoš nes’ by každý krok;
beze všeho pečování
strávil by se celý rok!
Že však v moci naší není,
čeho přejem, Vám i dát,
račte tím být spokojeni,
čeho mohou dítky přát.

Meter: trochaic
El perro
by Manuel José Othón

No temas, mi Señor, estoy alerta
mientras tú de la tierra te desligas
y con el sueño tu dolor mitigas,
dejando el alma a la esperanza abierta.
Vendrá la aurora y te diré: «Despierta,
huyeron ya las sombra enemigas »
«Soy compañero fiel en tus fatigas
y celoso guardián junto a tu puerta »
Te avisaré del rondador nocturno,
del amigo traidor, del lobo fiero,
que siempre anhela encontrarte inerme.
Y si llega con paso taciturno
la muerte con mi aullido lastimero
también te avisaré ¡Descansa y duerme!

Meter: iambic
Encareciendo las adversidades de los troyanos, exagera más la hermosura de Aminta
by Quevedo

Ver relucir, en llamas encendido,
el muro que a Neptuno fue cuidado;
caliente y rojo con la sangre el prado,
y el monte resonar con el gemido;
a Xanto en cuerpos y armas impedido,
y en héroes, como en peñas, quebrantado;
a Héctor en las ruedas amarrado
y, en su desprecio, a Aquiles presumido;
los robos licenciosos, los tiranos,
la máquina de engaños y armas llena,
que escuadras duras y enemigos vierte,
no llorarán, Aminta, los troyanos,
si, en lugar de la griega hermosa Helena,
París te viera, causa de su muerte.

Meter: iambic
CO MLUVÍ BYSTŘINA
by Viktor Dyk

Nelituj, nelituj přešlého svého času,
já také neželím svých uplynulých vln.
Nelituj, nelituj doznívajících hlasů!
Smrt také kouzlo má, když život byl ho pln.
Neb až ty zahyneš, až odumře tvá touha,
jak listí žloutnoucí, jež v cestu padá ti;
až zhyne modlitba, jež chvílemi se rouhá,
reptáním mrtvého já budu reptati.
Neb já tě viděla; tvé úsměvy jsem zřela,
krok jistý, klidný zrak, jenž kouzlo sníval jar –
a mladost příkrovem až těžkým prorážela
a slovo neštěstí, to znělo jako zdar!
A já tě viděla: já viděla tvou bolest,
zrak tvůj jak propasti a tolik těžký krok.
Kdo přešel přes hory, klopýtl o ratolest
a každá hodina ti byla jako rok.
Tolik jsi poranil či tolik ranili tě?
Ty běda neříkal’s, ty’s říkal pouze dík.
A dítě doposud, byť časem smutné dítě,
byl jsi též bojovník a neopustil šik.
A já tě viděla a já tě měla ráda,
já, horská bystřina, již mívával jsi rád.
Ve chvílích, zoufalost kdy do srdcí se vkrádá,
já k tobě volala: ó, nežel těžkých ztrát!
Nelituj, nelituj mladosti, které není,
nelituj, nelituj, že příliš prchá čas.
Tvé bouře, vzdory tvé a tvoje opojení
můj nese prudký proud a předá jiným zas.
A těžkým hukotem, jenž býval ti tak milý,
tím mocným hukotem až v dáli hynoucím,
já jiné opojím a jiným dodám síly,
a nedám zahynout tobě ni budoucím!
Neb ač jsem bystřina, já nejsem cizí lidem,
jich lásky miluji a miluji jich blud.
Poutníci, vyšedší kam’s za nemožným klidem:
klid, vůbec přijde-li, jak bývá posléz krut!
V svém dravém soucitu já na balvany metám
své vlny pěnivé a tříštím vlastní proud –
Dobře-li nasloucháš mým rozrušeným větám,
tož všechny láska jsou, než ani jedna soud!
Až, bratře, zahyneš, tvá slova příštím předám,
kdos sedne na balvan a srdce zkonejší.
A přízvuk radostný on předá těžkým bědám,
ne tebe lepší snad, jen tebe šťastnější!
Nelituj, nelituj, že štěstí to tvým není,
ty, jehož žití klidu pozbylo.
Víš, horská bystřina si toho nejvíc cení,
co tokem osudným se bilo, rozbilo.

Meter: polymetric
IN MEMORIAM
by Fernando María Guerrero

Poeta, periodista y laborante,
con algo de genial misantropía,
sembraste ideas al claror del día
creyendo en la cosecha rebosante.
Tu. humildad fue tu hermana más amante
y tu novia tu atroz melancolía;
pero tu numen lírico sabía
cristalizar su luz como el diamante.
Patria y amor, antorchas de tu senda,
pusieron sus divisas en tu tienda
y en tu frente sus besos estivales.
Duro te fue el Amor, pero tus labios
cantaron, al Amor, borrando agravios,
sus póstumas estrofas inmortales»

Meter: iambic
14.
by Emanuel Geibel

Aus zerrißnen Wolkenmassen
Steigt ins Blau der goldne Mond
Und beglänzt den Bergesgipfel,
Wo die Burgruine thront.
Am bemoosten Turme steh' ich,
Himmelswärts das Angesicht,
Und ich horche, und ich lausche,
Was der Mond herniederspricht.
Von viel tausend Mädchenaugen
Ist's ein wunderbares Lied,
Von viel tausend roten Küssen,
Die er in den Talen sieht.
Und schon will er mir erzählen
Von dem fernen blonden Kind -
Ach, da kommen dunkle Wolken,
Und das Lied verweht im Wind.

Meter: trochaic
- CXXXVII -
by Fcode Borja

Yace aquí un Andaluz, Poeta tosco,
tosco vuelvo a decir, que no Toscano;
que escribió más espeso en Castellano,
que fue en las barbas, sumiller del Bosco.
No digo, que aquí yace Amaro Losco,
de cuya pluma nadie salió sano;
porque este fue con más sangrienta mano,
cerril en prosa, y en los versos hosco.
En paz reposen sátiras, y prosa,
y con ellas su autor, que con su muerte
yo sé bien, que en Madrid en paz reposa.
Si aquí parases caminante, advierte,
que trata nuestra Corte fabulosa
a doctos, y a ignorantes de una suerte.

Meter: iambic
1L: Nicht ein Sinn, erkühlt zu Eis, –
by Emanuel Geibel

Nicht ein Sinn, erkühlt zu Eis, –
Über Sünden wilder Jugend
Richte nur, wer stark in Tugend
Selbst doch von Versuchung weiß!

Meter: trochaic
A una dama tuerta y muy hermosa
by Quevedo

Para agotar sus luces la hermosura
en un ojo no más de vuestra cara,
grande ejemplar y de belleza rara
tuvo en el sol, que en una luz se apura.
Imitáis, pues, aquella arquitectura
de la vista del cielo, hermosa y clara;
que muchos ojos, y de luz avara,
sola la noche los ostenta oscura.
Si en un ojo no más, que en vos es día,
tiene cuantos le ven muerte y prisiones,
al otro le faltara monarquía.
Aun faltan a sus rayos corazones,
victorias a su ardiente valentía
y al triunfo de sus luces aun naciones.

Meter: iambic
En el Quijote de , Primera parte, capítulo XXXIV, con variante en La casa de los celos, Jornada tercera, LAUSO
by Cervantes

En el silencio de la noche, cuando
ocupa el dulce sueño a las mortales,
la pobre cuenta de mis ricos males
estoy al cielo y a mi Clori dando.
Y al tiempo cuando el sol se va mostrando
por las rosadas puertas orientales,
con suspiros y acentos desiguales
voy la antigua querella renovando.
Y cuando el sol, de su estrellado asiento
derechos rayos a la tierra envía,
el llanto crece y doblo los gemidos.
Vuelve la noche, y vuelvo al triste cuento,
y siempre hallo, en mi mortal porfía,
al cielo, sordo; a Clori, sin oídos.

Meter: iambic
Epilog NAD MOU MALOU DCEROU
by Josef Svatopluk Machar

V dnech podzimních, kdy venku lítě
do šedých oblak vítr pral,
u kolébky tvé, drahé dítě,
já tyto tiché dramy psal.
Za jedné odpolední chvíle
tvé velké oči gazelí
se s pozorností v lístky bílé,
jež odkládal jsem, upřely,
a buclatá tvá ručka vzpřáhla
se po nich s touhou zvědavou –
a tenkrát bolest, úzkost náhlá
sevřela celou duši mou.
Ze slunných snů, mé hravé kotě,
jež pohádkou se zdají nám,
tys napřáhla se po životě,
po životě, jak já jej znám.
Tys natáhla tu ručku svoji
po malém lístku... za pár let
snad to, co nyní na něm stojí,
ty budeš muset vytrpět!...
A bylo konec mému snění
a zanikly mé představy –
a z pera v teskném rozechvění
se řinuly jen obavy!
A každý verš mě hořem schvátil
a každý děj vnik v srdce mi –
vždyť já bych rád tvou cestu zlatil
jen sluncem a kryl růžemi!...
Sám jakž takž hledím do své zimy
a s resignací znám vše nést
a nevzdychnu už nad dny svými:
ach, zde by měly růže kvést...
Já vynesl jsem z vlnobití
prastarý sic, však dobrý štít:
jediná pevná moudrost v žití
je v prostém pojmu: žít, jen žít – –
než ovšem na hltavé vodě
z mé pyšné lodi zbyl jen vrak,
ta moudrost s ostatním je v shodě:
mně vše vždy přišlo pozdě tak...
Jen pro tebe zas, moje děcko,
chci, prosím, žádám slunce svit,
jen pro tebe chci mít to všecko,
co sám jsem musil pohrobit.
A vím, že nebudu ti ani
než v prašné cestě věrný stín,
jde s tebou, ale neuchrání
tě před hořem a tresty vin.
Tvé drama, dítě... Býti ženou,
už to znamená trpěti,
nad drahou její zachmuřenou
už Osud vyřkl prokletí.
Však já je budu s tebou žíti
své síly zbytkem, duší svou,
jež z očí tvých se povycítí,
kde rty tvé třeba nehlesnou.
A když z mé hlavy v hloubi země
už bude prach a popel jen –
tvůj každý povzdech sjede ke mně
a zažene můj hluchý sen.
Tak v dumání a stesku, muce,
v svých vzpomínkách a obavách
teď bezevládné spínám ruce
a zřím kams v nedostupný práh:
Buď kdokoli, ty nezjevený,
buď kdekoli tvůj věčný byt –
je v žití tom tak málo ceny,
však nech to moje dítě žít!

Meter: iambic
- XXVII -
by Francisco de Medrano

Vive engañada mi fortuna loca
si de mi centro desasirme piensa,
porque no vio del mar la furia inmensa
opuesta a su rigor más firme roca.
Será que con distancia mucha o poca
el sentido divida sin defensa
de su gusta. Mas ¿cómo hará ofensa
al alma do su bien o mal no toca?
¿Qué? Destiérreme a Italia o a Castilla,
que mientras de Amarili arder me veo ,
más distante es mi ardor, más infinito.
¿Quién pero forma de esto maravilla,
si es tan madre la ausencia del deseo
como la privación del apetito?

Meter: polymetric
¿Perdón o disculpa?
by José Rodao Hernández

En un rincón del templo solitario
te vi ayer, con fervor, arrodillada,
dirigiendo, implorante, la mirada
a la cruz que se alzaba en el Sagrario
Pendía de tu cuello un relicario
y tu aptitud, humilde y resignada,
era de pecadora, confiada
en que borre sus culpas el rosario.
Si a tus faltas pedías indulgencia,
merecerás del Cristo la clemencia;
mas si buscas disculpas a tu vida,
aun más las iras del Señor provocas,
porque ese Dios inmenso a quien
                     invocas
no se puede achicar a tu medida

Meter: polymetric
[sammle mir in meiner Stille]
by Max Dauthendey

Sammle mir in meiner Stille
Köstlich seltne Edelsteine,
Deine kostbar seltnen Blicke,
Die ich im Vorüberstreifen
Heimlich dir vom Auge pflücke.
Und die seltnen heiligen Steine
Drücken sich in meine Seele,
Schmücken meine Einsamkeiten,
Füllen strahlend dunkle Lücken.

Meter: trochaic
XIX. Nad setím skřivánek výskl,
by Adolf Heyduk

Nad setím skřivánek výskl,
na čelo klobouk jsem stiskl,
pohněván kráčel jsem z města,
polmi se vinula cesta.
Prošel jsem polovic nivy,
žehrám: Jsou pomluvou živi
v pohorském hnízdě ti lidé,
vítej mi, toužený klide!
Prošel jsem do polou les,
vstříc vběh’ mi toulavý pes,
zřel jsem, že hladov jest,
honil as na vlastní pěst.
U lesa ležela ves.
Lísal se, hladový;
co bylo třeba,
dostal, kus chleba.
Vděčně jej lap...
Hodný jsi chlap,
budu ti přítelem,
dám zas, až přijdu sem,
jen nebuď lidským psem!

Meter: dactylic
NA JEDNÉ STRUNĚ.
by Jaroslav Vrchlický

Buď život sladký sen
a jedno opojení!
Co venku kvílí jen
pláč, vzdor a nářek, sten?
Jsme hmoty, mžiku plen
v svém bdění i v svém snění.
Co noc dá, co dá den,
ber z všeho opojení!
Ach, život! Řada změn,
co včera bylo, není.
Uč naslouchat se jen,
jak vře to a se pění!
Štěk psů a vytí fen,
to pustý kontrast jen
v tvé tiché, tvůrčí snění.
Jsme hmoty, mžiku plen
pod maskou různých jmen,
ber z všeho opojení!
Ach, všecko, vše se mění,
i sladký úsměv žen
i jejich roztoužení!
Tak z této řady změn,
ať tvůrce jich, ať plen,
kde jiné cesty není,
ber z všeho opojení!

Meter: iambic
El busto de nieve
by Ramón de Campoamor

De amor tentado un penitente un día,
con nieve un busto de mujer formaba,
y el cuerpo al busto con furor juntaba,
templando el fuego que en su pecho ardía.
Cuanto más con el busto el cuerpo unía,
más la nieve con fuego se mezclaba,
y de aquel santo el corazón se helaba,
y el busto de mujer se deshacía.
En tus luchas ¡oh amor de quien reniego!
siempre se une el invierno y el estío,
y si uno ama sin fe, quiere otro ciego.
Así te pasa a ti, corazón mío,
que uniendo ella su nieve con tu fuego,
por matar de calor, mueres de frío.

Meter: polymetric
Vstup.
by Otakar Červinka

Ty Bože velký, jenž’s po dlouhá leta
provázel slávou vojné naše pluky
od moře k moři po obzorách světa,
jenž seslav nesčíslné na nás muky,
zas snímáš pouta ducha odstaletá!
Ty Bože velký, kterýs otcům našim
moc víry vložil v srdce s onou silou,
jíž druhdy odolali nad přesilou,
ku Tobě prosbu z hloubi srdce vznáším:
Paprslek jeden velebných těch jasů,
jež věnčívali předků slavných čela,
kéž dolétne až tichých našich časů,
by v písni té se sláva jejich skvěla
a zašuměla jejím ve ohlasu,
by naděj s vírou v jeden vínek spiata,
Svobodu Slávů září ověnčila
a láska oživla, jak jednou žila
ve prsou předků: čistá, jasná, svatá!
A to-li dopřeješ mi Všemohoucí,
pak ostkvěje se píseň má tím leskem,
jenž z prsou předků dávných láskou žhoucí
tmu světa zahnal vítězným svým bleskem,
lid spasil v touze k nebi ruce pnoucí:
kéž jiskry věčné plání na mne slétlo
byť duše má tím oslepena jasem!
Ty posilň mne, jenž všemohoucím hlasem
nad propastí jsi zvolal: „Budiž světlo!"

Meter: iambic
- 969 - Acto I, NARVÁEZ
by Lope de Vega

Bañaba el sol la crespa y dura cresta
del fogoso león por alta parte,
cuando Venus lasciva y tierno Marte,
en Chipre estaban una ardiente siesta.
La diosa, por hacerle gusto y fiesta,
la túnica y el velo deja aparte;
sus armas toma, y de la selva parte,
del yelmo y plumas y el arnés compuesta.
Pasó por Gracia, y Palas viola en Tebas,
y díjole: «Esta vez tendrá mi espada
victoria igual de tu combate acero.»
Venus le respondió: «Cuando te atrevas,
verás cuánto mejor te vence armada
la que desnuda te venció primero.»

Meter: iambic