PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
85.
by Friedrich Rückert

Wie um die Sonne rund Planeten gehn im Kreise;
Was ründet auf der Welt sich nichts in gleicher Weise?
Die schöne Ganzheit scheint dem Ganzen vorbehalten,
Im Einzlen überall Zersplitterung zu walten.
Und nur ein Eiland gibts, ich weiß nicht wo auf Erden,
An dem die Ordnungen des Himmels sichtbar werden.
Im Mittelpunkte steht die Königsburg, im Bogen
Sind Kreise siebenfach des Lebens hergezogen.
Der erste Kreis die Stadt, der Königsburg zu Füßen,
In stolzer Dienstbarkeit, geschäftig in Genüssen.
Der zweite Kreis umgibt die Stadt, ein Gartensaum,
Wo grün des Lebens wächst und der Erkenntnis Baum.
Der dritte Kreis umfängt die Gärten, ein Gefilde,
Wo Pflug und Sichel geht der arbeitfrohen Gilde.
Der vierte Kreis ums Feld ein Waldrevier gereiht,
Wo freie Thiere gehn, der freien Jagd geweiht.
Der fünfte Kreis ums Waldgeheg' ein Klippenrand,
Mit Edelstein im Schooß und Perlensaat im Sand.
Der sechste Kreis umspielt den Strand, des Meeres Flut,
Wo sicher sich zu Schiff begibt des Landes Gut.
Der Kreis der siebente zuletzt ums Meer gezogen,
Das ist, mit Sonn' und Mond geschmückt, der Himmelsbogen.
Beglückt der König, der den Mittelthron besitzt,
Von wo mit Blicken er durch sieben Kreise blitzt.
Von Kreis zu Kreise geht sein Herrscherwort hinaus,
Und wird nicht übertönt von Wald- und Wogenbraus.
Und kommt zum äußersten das Wort zum Himmelsbogen,
Verneigen schweigend auch sich Sonn' und Mond gewogen.
Der Herrscher möcht' ich seyn, und dieser nur allein;
Denn jeder andre scheint mir gar beschränkt und klein.

Meter: iambic
245.
by Friedrich von Logau

Wer das rothe liebt zu sehr, kan das gelbe selten haben;
Wer sich schemt, der wird nicht reich; Reichthum fodert freche Gaben.

Meter: polymetric
- 1270 - Acto II, FINEA
by Lope de Vega

Echaban los romanos a las fieras,
traídas de provincias diferentes,
tigres, leones, áspides, serpientes,
lobos, grifos, dragones y panteras,
los cautivos de guerras extranjeras
o los propios romanos delincuentes;
espectáculo bárbaro a las gentes,
por quien tembló la Scitia sus banderas.
De esta inclemencia la disculpa toma
cuando Su Majestad el mundo culpa,
que así el imperio los rebeldes doma;
pero arrojar una mujer sin culpa
a un marido cruel, no sólo en Roma,
mas no hallará entre bárbaros disculpa.

Meter: iambic
O lásko má, jsouc nejsoucí,
by Adolf Racek

O lásko má, jsouc nejsoucí,
jsouc lásko, můj’s klam, zdání, sen,
o lásko, jež mně’s tma, zář, noc a den,
o lásko nejsoucí, jsouc illusí,
mé nitro tebou sebe, vesmír ví,
jenž v tobě mnou a ve mně tebou jen,
živ tebou – v absolutno unesen
jsem v nejsladším, mučícím šílenství,
že volný jsem, jak bůh jsa připraven
vždy z žití – dobrodružství vyjít ven;
ne lyrik, solipsista tebou lká,
to bytí symbol sám se vším se chápe v já,
záhvězdný mraze, peklo horoucí
ILLUSE LÁSKY jsoucí, nejsoucí!

Meter: iambic
[für Eric Siboni aus Kopenhagen]
by Franz Grillparzer

Rasch von den Teilen geh zum Ganzen,
Bleib dir des edlen Ziels bewußt,
Der Tonkunst und des Lebens Dissonanzen,
Sie lösen sich im Einklang unsrer Brust.

Meter: iambic
Soneto a Juan de Arfe
by Luis de Torquemada

Tú que de las entrañas de las
                     artes
que al universo dan más hermosura
nos muestras con precepto, o con figura
tan claro el todo, y tan distinto en partes
Tú que (docto Geómetra) compartes
la Griega y la Romana Arquitectura
y que la Anatomía, y la Escultura
con tanta claridad, formas y partes.
Vive seguro de que el tiempo avaro
mengue la fama, ni el loor consuma
de tu famoso nombre o Arphe raro
Que cuando hacerle injuria tal
                     presuma
a su pesar le harán eterno y claro
tus milagrosas obras y tu pluma

Meter: iambic
- LXXI -
by Bocangel y Unzueta

Habla, bulto animado, no tu esquivo
silencio a tu moderno padre ofenda;
déjame hablar a mí porque se entienda
cuál el pintado es o cuál el vivo.
Tú no sientes, ni yo, puesto que vivo
de dar a mi dolor la infausta rienda.
Tú callas, yo también, aunque me encienda
un ardor en que muero y me concibo.
Nada tu bulto de mi bulto ignora;
firme semblante ofreces y no acaso,
porque retratas mi contraria suerte.
¡Oh arbitrio del amor, formar agora
otro yo que padezca lo que paso
por negarme el alivio de la muerte!

Meter: iambic
Hymen und die Truppen Amors
by Nicolaus Götz

Hymen stand im Hinterhalte:
Als ein Heer von Amuretten
Seines Reiches Grenzen nahte!
Wer da! rief er halberschrocken,
Wer da! – oder soll ich schiesen?
Holder Bruder, sprach ihr Führer,
Fürchte nichts von Amors Truppen.
Unser Endzweck ist nicht dieser,
Deine Lande zu verheeren
Oder in Besitz zu halten:
Wir verlangen nur den Durchzug!

Meter: trochaic
1L: Wer schlägt so rasch an die Fenster mir
by Wilhelm Müller

Wer schlägt so rasch an die Fenster mir
Mit schwanken grünen Zweigen?
Der junge Morgenwind ist hier
Und will sich lustig zeigen.
Heraus, heraus, du Menschensohn,
So ruft der kecke Geselle,
Es schwärmt von Frühligswonnen schon
Vor deiner Kammerschwelle.
Hörst du die Käfer summen nicht?
Hörst du das Glas nicht klirren,
Wenn sie, betäubt von Duft und Licht,
Hart an die Scheiben schwirren?
Die Sonnenstrahlen stehlen sich
Behende durch Blätter und Ranken,
Und necken auf deinem Lager dich
Mit blendendem Schweben und Schwanken.
Die Nachtigall ist heiser fast,
So lang' hat sie gesungen,
Und weil du sie gehört nicht hast,
Ist sie vom Baum gesprungen.
Da schlug ich mit dem leeren Zweig
An deine Fensterscheiben.
Heraus, heraus in des Frühling Reich!
Er wird nicht lange mehr bleiben.

Meter: iambic
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

So brach/ wiewol mit Schwerigkeit/
Das Licht noch endlich durch die Nacht/
Und der Thebaner harter Streit
Ward also von uns weg gebracht.

Meter: iambic
Serpuhy Hanemian.
by Růžena Jesenská

Na mostě galatském stály jsme vedle sebe,
Zlatý Roh sinavěl do dálky zadýchané,
a náhle vytryskl krvavý pramen s nebe
a v moře hrne se, hrne, až celé vzplane.
Serpuhy tiskne mou ruku a dolů zírá,
oči se kalí a hlas se jí v prsou láme:
„Vidíš tu krev, kterou do hloubky moře sbírá,
vidíš ty zbrocené dýky, jež v prsou máme?
Evropa celá se dívala na to němě,
nerv se jí nezatřás’ v bezcílném, tupém těle,
když naši krev pilo moře a ssála země,
marně jsme volali – nebylo Spasitele!“
Arménka zmlkla, most rachotí, ptáci lkají,
fesy se rojí jak na poli máky vlčí,
po moři, stožárech plameny dokvétají,
mlčí jak zakleté pohádky, smutně mlčí
mešity bílé a zástupy minaretů.
Serpuhy pozvedla hlavu a řekla zticha;
„A hoře mé? Co je celému po tom světu,
srdce že puká, a noc i den se mnou vzdychá?
Nadarmo k nebesům že svoje ruce zvedám,
do moře zírám, jak krev se v něm rudá zračí,
v šílení zoufalém Yervantha svého hledám,
oči mé, které on líbával, slepnou v pláči?
Ach, nevíš, co je to v úzkostech čekat,
v smrtelné hrůze těch nocí nekončených,
k modlitbě pokorně v záplavu mrtvol klekat
a marně čekat v těch minutách horce věčných!
Vrátí se? Naděje, zoufání prsa trhá.
Bože! Kdo viděl ho? Kde? Bože, zde to bylo!
Vidíš, jak Turek ho bodá a v moře vrhá?
Armén? tak umři a dolů! – – Proč ještě bilo,
proč bilo srdce mé dál po té hrozné zvěsti?
Yervanth, můj Yervanth už není, já padám k zemi,
nechci už vidět hvězd ani růží kvésti,
nechci mít radostí, utíkám před písněmi.
Zázrakem bylo mé štěstí – a netrvalo,
Božství v mé lásce se zjevilo – konec všemu.“
Přikryla rukama tvář. Moře zavzdychalo,
obě jsme sklonily zemdlené hlavy k němu,
bolesti naše jak křídla se rozpínaly.
V modravé prostory, v dalekých září chvění – –
A já ji objala, údery srdce lkaly:
„Serpuhy Hanemian, sestro má v utrpení!“

Meter: polymetric
Color
by Christina Rossetti

What is pink? a rose is pink
By a fountain's brink.
What is red? a poppy's red
In its barley bed.
What is blue? the sky is blue
Where the clouds float thro'.
What is white? a swan is white
Sailing in the light.
What is yellow? pears are yellow,
Rich and ripe and mellow.
What is green? the grass is green,
With small flowers between.
What is violet? clouds are violet
In the summer twilight.
What is orange? Why, an orange,
Just an orange!

Meter: trochaic
- XXXVIII -
by Gutierre de Cetina

Por nuestro polo el sol no parecía,
al venturoso Antártico alumbraba,
cuando un pastor que, sin él, ciego estaba,
con lágrimas llorando así decía:
«¡Oh luz sola que luz da al alma mía!
Mas, ¡ay!, ¿qué digo luz?: que la daba
cuando dejaros ver ya os agradaba.
¿Quién de veros me aparta y me desvía?
Si no merece ver beldad del cielo
un mísero pastor desventurado,
si no os queréis mostrar porque no os vea,
considerad, por Dios, gloria del suelo,
que el alma, que ya en vos se ha transformado,
no os dejará de ver doquier que sea.»

Meter: polymetric
- LXI - Encarece poéticamente la hermosura de Celia, en disculpa de su amor
by Luis de Ulloa y Pereira

Milagrosa prisión de mi albedrío.
Disculpa celestial de mi locura,
clara centella de la llama pura,
en que abrasar la libertad porfío.
Discreta causa del discurso mío,
árbitro singular de mi ventura,
llegue más a la luz de tu hermosura
quien no llama razón ni desvarío.
Y cúlpese al pincel que ha trasladado
copia de la beldad tan parecida,
que así la desconozca mi rudeza.
Porque ésta correrá de su cuidado,
que idolatre mi fe, mal advertida,
si no eres tú la original belleza.

Meter: polymetric
1L: Auff was gutes ist gut warten,
by Friedrich von Logau

Auff was gutes ist gut warten,
Und der Tag kommt nie zu spat,
Der was gutes in sich hat;
Schnelles Glück hat schnelle Fahrten.

Meter: trochaic
- 966 - Acto III, LOPE
by Lope de Vega

Fálaris, el tirano de Agrigento,
tuvo en tormentos tan extraño estilo,
como bramando lo mostró Perilo,
autor del toro y de su fin violento.
Puso Dionisio (¡extraño pensamiento!)
sobre la frente de la espada el filo
al que dio de comer, y el Rey del Nilo
el áspid de Cleopatra vio sangriento.
Mas ni Perilo, que en el toro grave
por alma de su cuerpo gime y brama,
ni el áspid, de Cleopatra fin suave,
merecen del mayor tormento fama,
porque el mayor tormento que se sabe
es resistirse del amor quien ama.

Meter: iambic
Don Belianís de Grecia a don Quijote de La Mancha
by Cervantes

Rompí, corté, abollé, y dije, y hice
más que en el orbe castellano andante;
fui diestro, fui valiente, fui arrogante;
mil agravios vengué, cien mil deshice.
Hazañas di a la fama que eternice;
fui comedido y regalado amante;
fue enano para mí todo gigante,
y el duelo en cualquier punto satisfice.
Tuve a mis pies postrada la fortuna.
Y trajo del copete mi cordura
a la calva ocasión al estricote.
Mas, aunque sobre el cuerno de la luna
siempre se vio encumbrada mi ventura,
tus proezas envidio, ¡oh gran Quijote!

Meter: polymetric
1L: Ach, sie singet, die brünstige Finke,
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Ach, sie singet, die brünstige Finke,
breitet den zarten Flügel übers vollendete Nestchen,
zwitschert – und schlummert zum erstenmal wonniglich ein.
Und du, mein Freund, ferne! ferne!
Schüttle den Tau, wehender Nachthauch! ich schaure!
schüttl', ach schüttl' ihn mir,
daß ich senke diese reifende,
dem Herzen entquellende Zähre
auf die Viole ... Hat er's gehört?
O des Zärtlichen, er hat's gehört –!
Murmelt und schüttelt – – Meine Träne
gleitet sachte die Wang' herab!
Ach kein Mädchen, kein Freund!
kein zärtliches, zärtlicher, ach!
der ich sie breche,
dem ich sie gebe,
diese dir tränenbetaute Viole!
Und so muß sie einsam welken,
so geschmückt mit meiner Wehmut,
sterben, unbetrauert, ungeliebet, ach!
Mag sie doch – sinken, liegen, im Winde zerstieben!
Meine Wehmut mit ihr!
Bist du doch glücklich, Geliebter!
geliebt am Herzen derer, die meine Seele liebt!
Ha! dies wilde, pochende,
dies unaufhaltsam fliegende,
dies ängstlich tragende, mitfühlende Herz!
das, unglückselig ewig,
barbarisch immer aufnimmt und trägt!
Wie's drängt', wie's tobt! dir vorwärts nacheilt,
und mich peinigt und quält,
und meine Sinne zerrüttet,
und mir die Nerven zerreißt!
Wachs't zu
Ach Seligkeit des Himmels
träufelt nieder dem,
der des Geliebten Busen umschlingt!
O ich weine, da du, Trunkner,
da du, Seliger,
an Stollbergs Busen dich knüpfst.
Genieße! und gedenke meiner!
Ha! gedenke meiner, wenn du tränenschauernd
unter der Liebe Fülle versinkst
und du am Herzen liegest
o wie soll ich ihn nennen!
Vater! Freund! Vater!
Wenn du an ihm hängst
und herzerdrückend, zermalmend
über dir die Wonne liegt,
o, dann reiße dich auf, atme und schaure
und gedenke deines Einsamen hier;
und, indem du noch einmal
die geliebte Stirne drückst,
gedenke deines Einsamen hier
und wehmütig und leise so:
Der, der jetzt noch um mich klaget,
schmachtend den Frühling verseufzt,
o, des einsamen Jünglings –
er liebt dich ewig wie ich!

Meter: polymetric
245. Mně všechen svět zdál tonouti se v štěstí,
by Adolf Heyduk

Mně všechen svět zdál tonouti se v štěstí,
když do kytice dnů mých povadlých
Bůh kázal z nebe Jarmilku mi snésti!

Meter: iambic
1L: Jeder hat ein Ziel vor Augen, dem er nachläuft bis zur Gruft,
by Wilhelm Müller

Jeder hat ein Ziel vor Augen, dem er nachläuft bis zur Gruft,
Aber oft ist's eine Feder, die er aufblies in die Luft.

Meter: trochaic
XLII Al nacimiento, mostrando, que la astrología misteriosa admira a la celeste
by Quevedo

Hoy no sabe de sí la astrología
que en la estrella del mar mira en el suelo
cerrado el sol, epilogado el cielo
y en alta noche amanecer el día;
las tinieblas pobladas de armonía,
temblando el fuego eterno, ardiendo el yelo;
alegre la tristeza, y el consuelo
que a sus lágrimas hace compañía.
Mira hacer el oficio del Oriente
al pesebre, en que son signos de oro
una mula y un buey dichosamente.
Ve al sol en el Cordero, y no en el Toro:
vele en la Virgen por diciembre ardiente,
a la aurora sin risa, al sol con lloro.

Meter: polymetric
Uvítání Moravanův Praze dne 9. července 1898.
by Beneš Metod Kulda

Jen duše mé zrak hledí na krajany,
vás vítá sestry, bratry Moravany,
jenž splácíte dnes Praze návštěvu;
Čech věrný dojat slzu slastnou ronil,
a před vámi svou přímou hlavu klonil,
když mnohé spatřil v zemském oděvu.
Čech na Moravce Čecha blažen zíral
a lesklou slzu s oka sobě stíral,
když ze rtů zněla stejná mluva vám;
a srdce zbožným ve hrudi se chvělo,
když zbožné slovo vaše v sluch mu znělo,
jímž oživen jest v duši i on sám.
Čech Moravan lne k Čechu, blaze žasne,
a z duše věrné vzdává díky hlasné:
„Nás pojí jedna víra, jedna řeč!
Ať naproti nám kde kdo jak chce brojí,
nás, jeden národ, nikdo nerozdvojí,
nás nezastraší nekřesťanský meč.
Jak Moravky i Češky pružná paže
chléb žitný ráda čerstvým máslem maže
a na ně leje z vonné lípy med:
tak katolík a národomil vřelý
nám bratrsky se milovati velí,
což káže dějin tisícletý ret.
Tak vezdy žijme svorně národ jeden,
by nikdo s pravé cesty nebyl sveden,
nás krásný jazyk, spasná víra poj;
jak dědové my z víry buďme živi,
pak odrazíme každý útok divý
a národ šťastně skončí tuhý boj.

Meter: iambic
Vězeň.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Rohozecký zámek
vidět na vše strany,
sedí v něm muž mladý
na kůl přikovaný.
Když zavrznou dvéře,
pokaždé se leká,
neboť každou chvilku
ortel smrti čeká.
Zavrzly jsou dvéře,
přišel otec starý –
„Cos učinil, synku,
že tě přikovali?
Cos učinil, synku?
Mluv pro Krista rány!“ –
„„Vzal jsem, otče, kosu
a šel jsem na pány.
V lesích jsme se sešli,
smrt jim přísahali,
že nás s holí v ruce
k práci zapřáhali;
sestry že šálili,
bratry k vojně měli:
v prsy jsme jim pomstu
kosami vrýt chtěli.
Nezkvětlo nám štěstí.
Proto jsem ve věži,
nešťastný můj osud
v rukou božích leží;
z konopí oprátku
kat si na mne plete,
s bohem, za mou duši
jen se pomodlete!““
Zavrzaly jsou dvéře,
matka k synu letí:
třesoucí se rukou
dělá kříž dítěti;
na srdce ho tiskne
ve zlém strastí davu
a slzami smáčí
bledou jeho hlavu.
„Což jsi pozapomněl,
synu můj, na matku?“ –
„Vyššíť lásky matky
statek je všech statků:
volnost, jež je lidu
štítem nad vše hrady –
za ni dávám všecko,
i svůj život mladý.“
Za hodinu drábi
matku odnášeli,
synu černé vlasy
za ten čas zbělely.
Zavrzly jsou dvéře,
celá vyděšena
s dítkem na pravici
přišla vězně žena.
„Kam se podějeme
bez tebe, o muži?!“
„„Dobrý bůh a život
síly vaše ztuží.““
„Což to naše dítě,
což to počne sobě?“ –
„„Vychovej ho po mně
až tlít budu v hrobě.““
„Dej mu požehnání –(
Děcko zaplakalo,
hoře nad bouř prudší
mužem lomcovalo.
Jak lev trhal pouta,
drahé k sobě vinul,
a trojí proud slzí
v jeden horký plynul.
V prsou se mu tolik
bolestí zlých shluklo,
že na prsou drahých
statné srdce puklo.

Meter: trochaic
25.
by Emanuel Geibel

Es kommt der Lenz, es schmilzt der Schnee,
Der Rhein hebt an zu brausen,
Mit Jauchzen wirft er vom Geklipp
Hinab sich bei Schaffhausen.
Und als er fürder wallt im Tal,
Den Wasgau sieht er winken;
»nun grüß' dich Gott, du deutsches Land
Zur Rechten und zur Linken!
Nun grüß' dich Gott, du Münsterturm!
Was schaust du trüb hernieder?
Die Wunden, die die Liebe schlug,
Die Liebe heilt sie wieder.«
Und als er kommt hinab zum Main,
Da sieht er hoch im Bogen
Die Brücke zwischen Nord und Süd,
Der Eintracht Mal, gezogen.
Mit Blut gekittet steht der Bau
Aus tausend Heldenwunden:
»nun scheidet keine Macht fortan,
Was Not und Tod verbunden.«
Und als er kommt zum Königstuhl
An Rhenses Traubenhügeln,
Da donnert's hoch aus blauer Luft,
Da rauscht es wie von Flügeln.
»glückauf, das ist der Flügelschlag
Des Adlers vom Kyffhäuser,
Das ist der Donnerhall des Siegs,
Erstanden ist der Kaiser.
Nun jauchze, jauchze, deutsches Volk,
Dem jungen Reich entgegen,
Und Friede sei mit dir und Heil
Und aller Freiheit Segen!«

Meter: iambic
VĚŠTCŮV OSUD
by Josef Holý

Do krvava slunce svítí
na západní hoře,
z žil mi plyne živobytí
v nekonečné moře,
pokleslými mávám perutěmi,
rudá červeň barví nebe, zemi.
Hluboko na dně prameny pod bahnem hnijí,
vysoko k hvězdám čelo se týčí,
šílený stesk, vášnivé hoře a bída
zlatými bijí mě biči,
mučivou trýzní touhy od věků,
prokletím, jež Bůh dal člověku.

Meter: trochaic
[mit Liedern gürtet Eurer Rosse Weichen]
by Moritz von Strachwitz

Mit Liedern gürtet Eurer Rosse Weichen,
Mit Liedern spornt sie zum entflammten Rennen,
Aus Liedern dreht des Bogens goldne Sennen,
Die Harfe sei des Schildes Wappenzeichen.
Laßt auf den Bergen rings in allen Reichen
Statt Feuerzeichen glühnde Lieder brennen,
Mit Liedern fegt des Schlachtfelds blut'ge Tennen,
Es trabe Pegasus auf Blut und Leichen.
Da muß versinken Eurer Feinde Flotte,
Wenn Eures Mundes Feuerstürme flammen,
Wenn Euer Kampfruf steigt zum Liedergotte.
Die wir des Fernhintreffers Kraft entstammen,
Laßt uns zerbrechen die Philisterrotte
Und hoch der Dichtkunst Siegesmale dammen!

Meter: iambic
Amor no admite compañía de competidor, ansí como el reinar
by Quevedo

No admiten, no, Floralba, compañía
Amor y Majestad; siempre triunfante
solo ha de ser el rey, solo el amante:
humos tiene el favor de monarquía.
El padre ardiente de la luz del día
no permite que muestre su semblante
estrella presumida y centelleante
en cuanto reina en la región vacía.
Amor es rey tan grande, que aprisiona
en vasallaje el cielo, el mar, la tierra,
y única y sola majestad blasona.
Todo su imperio un corazón le cierra;
la soledad es paz de su corona;
la compañía, sedición y guerra.

Meter: iambic
BALADA TULÁCKÉ NOCI
by Antonín Sova

Vlahá noc... A všeho škoda.
Jak jsou matná gesta cizí.
Zástup zvolna noci mizí,
páni, dámy, ekypáže,
ten, kdo nabídnout moh’ páže,
ale který nenabíd.
Tuláků dvou zbyla shoda:
možno hýřit, bouřit, žít?
Tulák věří v svoji říš’:
Venuše chrám ten je všude,
v travách parku, v krčmě chudé,
ve tmě obřích budov blíž.
Chodců pozdních refrén známý
k Venuši zní modlitbami.
Tulák potulnou zří paní
v šeré záři svítilen.
Velké oči hladem hoří,
bože, zdali do svítání?
Vůně dech tak prudce vane.
Lze se okouzlit jí, pane?
Nikdo nevzplá, otráven,
láskou k té, jež čeká, volná?!
Otázka ta směšně bolná.
V lesku světel tmavší flór
vrouben zlatých vlasů zdobou.
Chodci mizí, město tichne.
A ta vůně marně dýchne
v zapředený rozhovor.
Zítra svátek velkonoc. –
Hlad jen jitří vášeň obou.
Nepřijdou už jíní muži
v knoflíkové dírce s růží?
Nikdo? Jak ta skončí noc?

Meter: trochaic
Luna llena
by Clemente García de Castro

Llega la noche bajo espeso velo;
el nudo de su túnica desata,
y un millón de moléculas de plata
derrama por los ámbitos del cielo.
El escondido sol con dulce anhelo
un ósculo de amor deja en la
                     ingrata
que huye de su poder y de escarlata
su faz inunda al levantar el vuelo
Bórrase a poco de rubor tan hondo
la huella roja y el azul domina
aquel semblante pálido y redondo,
que parece de concha peregrina
una gigante perla, en cuyo fondo
tiembla el reflejo de la luz divina

Meter: polymetric
A Isabel
by Adelardo López de Ayala

De Málaga, la tierra encantadora
puso en tu frente cuantas rosas cría,
y el espléndido sol de Andalucía
en tus ardientes ojos se atesora
Cuando la risa endulza y aminora
el rayo audaz que tu mirada envía,
el alma s estremece de alegría,
bañada en luz de la primera aurora
Un espejo te mando ¡error profundo!
si al retratarte, el gozo te despierta
de admirar en tu rostro un paraíso,
mustio después encontrarás el mundo,
y temo que el espejo se convierta
en la encantada fuente de Narciso.

Meter: iambic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Juan Franco Barrero

Murió Montano, el Cisne más canoro,
el más canoro Cisne de Helicona,
Montano, a quien Amor, a quien
                     Belona
debe feliz tanto esplendor sonoro
Deidades sacas del Castalio Coro,
sienta la fría, y la abrasada Zona
la pérdida del Hijo de Latona,
y humedezca la tierra vuestro lloro
Aras de perlas en su fresca orilla,
entre aroma se vea Manzanares
coronado le erija de laureles.
Octava fue del Orbe maravilla,
dando en admiraciones singulares,
alma a las Plumas, vida a los Pinceles.

Meter: polymetric
VÁNOCE. (IV.)
by Karel Babánek

Mladou ji podťali, štíhlou,
smutného kteréhos’ dne
do města odvezli potom
– s bohem buď, krásný můj sne!
Smutna na náměstí stojí,
jedle, a bolestně sní,
světel zář plane, a život
hlučí kol podvečerní.
O nebi nezměrném sní teď,
o pláních zasněžených,
o horách rodných a lese,
bílém, jak mráz na něj dých.

Meter: dactylic
An meine Mutter
by Hermann von Lingg

Ein Maitag war's, doch trüb und tot,
Schwer auf den Ländern lag die Not,
Auf allen Völkern lag ein Kummer,
Da schlossest, treue Mutter, du
Die sorgemüden Augen zu
Zum langen, sorgelosen Schlummer.
Um dein so ernstes Angesicht
Wie Glorie schien das bleiche Licht
Der schwarzumflorten Trauerkerzen.
Wie schön du warst, wie trüb der Tag!
Des Frühlings erste Blume lag
Auf deinem stillgewordnen Herzen.
Du kaltes stilles Herz, das mich
So warm geliebt, so mütterlich,
Vor Weh oft fast für mich gebrochen,
O muß ich's glauben, bist du fort?
Kein Blick, kein Gruß! Dein letztes Wort
War für die Ewigkeit gesprochen.
Sonst sahst du jeden Schmerz und Wahn
Von ferne meiner Seele nahn
Mit deinen Augen, deinen frommen;
Wie machte stets mein Glück dich reich!
Wie wurde stets bei dir ich weich!
Und all das soll nicht wiederkommen?
Um dich – es sei mein letzter Schmerz.
Fortan wird für mein lautlos Herz
Die Erde nichts mehr sein als Erde;
Schlaf wohl, o Mutter! Mein Trost ist,
Daß, wie's auch kommt, nach kurzer Frist,
Wo du jetzt bist, auch ich sein werde.

Meter: iambic
A un plagiario
by Rafael María Baralt

Tranquilízate, amigo, tus escritos
libres están de crítica y censores;
pocas habrá de clásicos autores
quien, docto y fiel, no los aplauda a gritos
Conviene de buen grado los peritos
en llamar a tus versos lindas flores
y añaden que recuerdan sus olores
a nuestros padres del Parnaso invictos
Yo de mí sé decir que a Garcilaso
León, Rioja, en tus escritos veo
y también a la estrella sin ocaso
Divino Herrera, el hispalense Orfeo,
¿Mas que mucho bribón, si a cada
                     paso
sus versos copias y sus versos leo?

Meter: polymetric