PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
[kalt ist's, eine trockene Kälte]
by Friederike Kempner

Kalt ist's, eine trockene Kälte,
Aus modernen Burgen schallt
Tadel für das Holz, den Heizer
Durch die weiten Säle bald.
Aber in des Armen Hütte
Ist von Tadel keine Spur,
Eingefroren ist das Wasser
Und man weint und zittert nur.

Meter: trochaic
Jordán de amor
by J. Goy de Silva

Bailemos toda la noche, con alas en el desvelo
Bailemos toda la noche al resplandor de la hoguera,
sobre la alfombra que extiende a nuestros pies la
                     pradera
y bajo el toldo prendido por estrellas en el cielo.
Bailemos toda la noche, como en jubiloso anhelo,
despidiéndonos alegres de la alegre primavera,
que mañana, del verano, vendrá la aurora primera
con su corona de alondras, envuelta en fúlgido velo.
Bailemos toda la noche y vencedores del sueño,
cuando el sol, toro del campo, beba el iris del
                     rocío,
correremos tú y yo, alegres, a la ribera del río,
donde se baña la fronda del paisaje más risueño,
y la linfa espejeante nos servirá de Jordán
para nuestro amor, nacido en la fiesta de San Juan.

Meter: polymetric
90.
by Friedrich von Logau

Wer sich selbsten liebt und acht, lasse Huren-Liebe fahren;
Huren geben immer dar für gut Geld gar faule Wahren.

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Valdés y Menéndez

Llora la viuda tórtola en su nido,
y enternecida, con amargo llanto
llama al ausente, que con dulce
                     canto
responde alegre, de su fe movido
El mar contempla la burlada Dido,
vuelve los ojos con temor y espanto,
y Olimpia a su Vireno llama en
                     tanto
que da velas al viento, fe al olvido
Soy cual tórtola, ausente de tus ojos,
Dido, cuando rendida me miraron,
y Olimpia, aunque sin obras ofendidas,
pero son más crecidos mis enojos;
que Olimpia y Dido de su amor gozaron,
y yo soy sin gozarte aborrecida.

Meter: iambic
64.
by Friedrich von Logau

Vanus nimt ihm ietzt zu eigen, was vor sein und andrer war;
Wer gemeines eygen machet, stifftet Hader und Gefahr.

Meter: trochaic
- CXLV - A Carlos V Emperador
by Fernando de Herrera

Temiendo tu valor, tu ardiente espada,
sublime Carlo, el bárbaro africano,
y el bravo horror del ímpetu otomano
la altiva frente humilla quebrantada.
Italia en propia sangre sepultada,
el invencible, el áspero germano,
y el osado francés con fuerte mano
al yugo la cerviz trae inclinada.
Alce España los arcos en memoria
y en colosos a una y otra parte,
despojos y coronas de victoria,
que ya en la tierra y mar no queda parte
que no sea trofeo de tu gloria
ni le resta mas honra al fiero Marte.

Meter: polymetric
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Wie kan der schwache Leib dem Willen gleiche streiten/
Im Fall den kühnen Mutt die Kräffte nicht begleiten?

Meter: iambic
- LVIII -
by Lope de Vega

Dulce desdén, si el daño que me haces
de la suerte que sabes, te agradezco,
¿qué haré si un bien de tu rigor merezco?
pues sólo con el mal me satisfaces.
No son mis esperanzas pertinaces,
por quien los males de tu bien padezco,
sino la gloria de saber que ofrezco
alma y amor de tu rigor capaces.
Dame algún bien, aunque con él me prives
de padecer por ti, pues por ti muero,
si a cuenta de él mis lágrimas recibes.
¿Mas cómo me darás el bien que espero,
si en darme males tan escaso vives
que apenas tengo cuantos males quiero?

Meter: iambic
Únor.
by Svatopluk Čech

Masopust v rej skočný hude
mrzoutovi únoru –
kéž ti pro zlou chvíli zbude
vždycky špetka humoru!

Meter: trochaic
XXI. CLAUDIA PROCULA. (III.)
by Jaroslav Vrchlický

Dál na kameni Šimon Petr seděl,
sám nespal, hlídal Mistra svého klid.
Toť chvíle jediná, on dobře věděl,
kdy člověka Syn, jenž měl spasit lid,
můž’ se svým tajně hovořiti duchem.
Ruch každý lovil Petr lačným uchem.
Před krátkou chvílí zadumán a něm
od Pána navracel se Nikodem,
tvář jeho byla jak otázka živá,
k níž všady darmo hledal odpověď:
Kde pravdy odvěké se pramen skrývá
a čím je člověk v pochyb, v bludů změť?
Šel zamyšlen, zda tak, jak přál si zvědět,
to zvěděl vše? Jak v tvář mu mohl hledět,
byl klidný – nu, má Mistr pokoj teď.

Meter: iambic
Zjevení blaha.
by Růžena Jesenská

Okamžik věčnosti do našich srdcí skanul
podivně žhavý – ó nejsladší Nemožnost,
ó věčnost okamžiku, Západ rudě vzplanul,
když tys do mého srdce krví svojí vrost.
Já klečím u tebe, ty objímáš mé tělo,
ó ty, ó ty – tak příliš krásný a tak můj,
co harmonie rozkoše a bolesti se chvělo
v doteku našich rtů a duší – pamatuj!
Pamatuj, nezapomeň na plameny svaté,
vždyť svítí hvězda srdcí v cestu dalekou,
ať skanou teplé růže s řízy rozepjaté,
ať slzami snad někdy vázy přetekou...
Okamžik věčnosti a věčnost okamžiku
chci ještě v tobě žít a sluncem zaplanout
na moři bez břehu a při vln temných vzlyku,
pohádkou luny tiše po tvém nebi plout. – –
Tak dát ti sebe závratně a odevzdaně –
kvetoucí žhavé Srdce v rudých západech,
ó vezmi – ohně života, mé líbej horké dlaně,
a na svých prsou pak, ó nech mne zhasnout, nech! –

Meter: iambic
Protest
by Countee Cullen

I long not now, a little while at least,
For that serene interminable hour
When I shall leave this barmecidal feast,
With poppy for my everlasting flower.
I long not now for that dim cubicle
Of earth to which my lease will not expire,
Where he who comes a tenant there may dwell
Without a thought of famine, flood, or fire.

Surely that house has quiet to bestow:
Still tongue, spent pulse, heart pumped of its last throb,
The fingers tense and tranquil in a row,
The throat unwelled with any sigh or sob.
But time to live, to love, bear pain and smile,
Oh, we are given such a little while!

Meter: iambic
Ilja v zajetí.
by František Kvapil

Pověsť divná, tajemná přiletěla od Němna,
kdo ji slyšel, diví se a leká:
Nasťa, smělé děcko hor, na rtu smích a v oku vzdor,
do zápasu každého zve reka.
Dřív než zlaté do kštice jitro květů tisíce
rozsypalo se smíchem v den třetí,
třicet statných junáků chystá oře, čabraku,
šírou stepí hrdě v dálku letí.
A když nachem žhavých střel západ svitl a se rděl,
bez kořisti, zpátky jedou znova;
chlubný Vaska bez řeči, Ivan sudbě zlořečí,
Aleš rve si bradu, nedí slova.
Habrových jen u dveří Ilja stojí, nevěří,
knír jen sobě kroutí dlouhý, rusý:
„Než se k ránu rozední, nechci býti poslední,
dívčí vzdory pokořit jenž zkusí!“
Na koně vsed, poskočil, výskl, čapkou zatočil,
vichrem k Němnu stepí jel a lesy.
Měsíc stříbro sází v háj, větřík hraje na šalmaj,
do křoví mlh zlatý závoj věsí.
Skrze houští, noc a mrak padl žár mu náhle v zrak,
viz, kol ohně lupiči si sedli.
V oku zážeh divoký, po pás brady, v hluboký
stín se halil rys jich tváře zbledlý.
Divných ptáků roj to slét: zde již vetchý, sivý kmet,
tam zas jaro v mladém zraku víří.
Plamen, který do lící jisker šleh jim tisíci,
bídu zřel a trud, jenž zlobou hýří.
Teď jej shlédli – v okamžik divý hvozdem zazněl ryk,
na Ilju se všichni sápou rázem.
Rek se usmál – z toulu vzal šíp a z luku střelil v dál –
hle, dub sirý tam se kácí na zem.
Jak by hrůzou strnuti stojí mlčky, bez hnutí,
Ilja sám v pouť další směle chvátá.
Hvězdy zašly. – Nad strání skřivan trilkem vyzvání,
na východě hoří duha zlatá.
Mladé jitro za rosy ve vlas perly pletlo si,
do vln Němna chumáč květů spouští,
a kde spělo k noclehu, prochází se po břehu
Nasťa zlatovlasá, děcko pouští.
Písní, jak pták na sněti, časem v lazur zaletí
rtík, kdež v luzné červánky se vplítá,
a kdo hlédne do očí, ze zlatých tam vrkočí
tisíc střel se zablýskne a kmitá.
Jaro, klouče nezbedné, nezřídka i pozvedne
okraj dlouhé, sněhobílé řízy,
pod níž nožka čarovná, mezi květy královna,
bosa mihne se a opět zmizí.
Kol jen radost, zpěv a smích, řeka hoří v krůpějích,
kvete hloh a zlatem rdí se chýže:
prchni, smělče! do sázky dáváš srdce – bez lásky
v kruh ten nikdo nepřijde sem blíže!
Marně – zvoní podkova, Ilja dál jen poznova
dumá, k dívce rychlým pádí skokem.
Nezlekl jí mračný hled – v snědou líc mu zřela hned
vzdorovitě černým blýskla okem.
„Dlouho jsem tě čekala, roky tři již bez mála –
v máj tě vlíbá dnes má náruč měkká!“
Ilja klesá v zápasu – Nasťa zlatých do vlasů
váže, poutá zraněného reka.
Čím byl zraněn mladý rek? Snad jej lící červánek
zhubil neb šíp očí, úběl ramen?
Sotva spatřil hedbáv řas, vnadné tílko, štíhlý pás –
s koně klesá k děcku spjat a zmámen.
Darmo trhá okovy. Sladký sen mu dopoví
bujným smíchem Nasťa zlatovláska:
„Hle, pár bílých holubic letí k nám již z chýže vstříc –
na světě vše přemůže jen láska!“

Meter: trochaic
ZTRATIL JSEM...
by Jan Vrba

Vítr se nad mlázím nese,
potichu šepotá...
Kdo ztratil cestu v lese,
nadarmo se ho ptá.
Já ztratil pěšinku tenkou,
jež za mnou šla až v bor,
když v chůzi za myšlenkou
jsem dospěl na lem hor.
Tu sed’ jsem do houští kalin
omšelý na balvan,
a sladká vůně malin
přiběhla ze všech stran...
Listí se nade mnou třese,
je ticho v okolí...
Ztratil jsem pěšinku v lese
a mne to nebolí...
Je ptáku třeba cesty?
Je větru určen směr?
A zda-li samy hvězdy
nebloudí v hloubkách sfér?
Mám v duši přemíru štěstí
a věřím ve svůj rod!
Až začne jitro kvésti,
vydám se na východ.
A půjdu zelenou šeří,
nehmotný, přelud jen
podoben plaché zvěři,
když táhne z lesa ven.
Spatřím, jak pomalu v dnění
nebe se zardívá –
a jitřní pozdravení
mi brávník zazpívá...
Ztratil jsem pěšinku tenkou –
však dřív než vzejde den –
na pouti za myšlenkou
zas vyjdu z lesa ven.

Meter: dactylic
1. Dvě, tatínku přelaskavý,
by Josef Uhlíř

Dvě, tatínku přelaskavý,
přáníčka mám pro Tebe:
Do nejdelší smrti – zdraví,
po smrti – vzlet do nebe.

Meter: trochaic
V. Umřeme, umřeme! Z našeho těla
by Augustin Eugen Mužík

Umřeme, umřeme! Z našeho těla
hrob si svou potravu zdělá.
Hrob aby pravým být mohl hrobem,
nutno nám, být jeho robem.
Jestliže z hrobu pak květiny vzrostou,
šeptají báji tu prostou,
starý náš tvar že v podobě jiné
znovu se ke slunci vine.
V postavě nové život náš starý,
vášnivý, tichý neb jarý,
blín nebo růže, dub nebo jíva,
opětně na svět se dívá.
Staré vždy tvary do hrobu lehly,
nové by z něho zas šlehly.
Za změnou jiná změna zas chodí,
život a ruch se tak rodí.
Já ale pravím: V každičké báji
jiskra že pravdy se tají.
Příroda sama srdci to šeptá,
jak jen se ono jí zeptá.
Jestliže tedy jednou až v zemi,
polehnu s vášněmi všemi
bytost má vstane, žít bude znova,
poslušna mocného slova:
Přání mé neslo vždycky se za tím,
ať svůj díl přírodě splatím.
Jak ona k prsům živným mne vine,
tak ať já živím zas jiné.
Moje vždy oko se skalilo vláhou,
když jsem zřel chudinu nahou,
nahou a hladovou mrazem se chvěti,
zvláště však ubohé děti...
Kéž tedy, tělo mé země až schvátí,
znovu se do světa vrátí
v podobě živného, chlebného klasu,
který dá chudému spásu.
Z klasu ať hojně obilí spadne
ve dlaně chvějné a hladné,
by bylo všady po světě chleba,
více než jeho je třeba!
Krev má ať plamenným žárem se vleje
v hrozen, jenž v slunce se směje,
všudy by po Čechách kypělo z číše
nad Sněžku víno to výše.
A kdo ji prázdní, ať pocítí v hrudi
sílu, jež k práci jej zbudí,
sílu tu, že by starý svět zbořil,
nový pak, lepší by stvořil.
Po Čechách volná píseň ať jásá,
lásku ať ku lidu hlásá,
píseň ta nadšená, smělá a vřelá
bude má duše pak celá!

Meter: polymetric
La sierra al sol
by Carlos Fernández Shaw

Bajo un sol, que sus rayos más ardientes envía,
sobre un cielo que el brillo de sus luces inflama,
se recortan los montes del audaz Guadarrama,
se perfilan los riscos del riscoso Fuenfría.
Se destacan, del fondo de un profundo sosiego,
con un alto, y robusto, y encendido relieve
Como ayer se arroparon en sus capas de nieve,
hoy refulgen con recias armaduras de fuego.
Ciega el sol, y en los montes su reflejo deslumbra
Las cigarras entonan sus monótonos cánticos
en el tibio refugio de la quieta penumbra.
Como en éxtasis yace, fascinada, la Tierra,
y ente el sol, que la excita con sus besos románticos,
se estremecen sus pechos ¡se estremece la sierra
                  !

Meter: anapestic
- 702 -8 Jornada II, RICARDA De Amar, servir y esperar
by Lope de Vega

¿A qué puede llegar mi desventura,
que aun no me dejan, Pedro de mis ojos,
licencia para dar tristes despojos
al sentimiento que en mis ojos dura?
Manda el poder que te aborrezca y jura
vengar en mis cuidados sus enojos;
que sabe que no hay bien para mis ojos
como adorar de tu alma la hermosura.
Piensa el poder quitarme, como es fuerte,
aquel amor que juntos profesamos;
mas con el alma quiero yo quererte.
Pedro, mi alma y yo te deseamos,
y los dos te queremos de tal suerte
que sola el alma y yo te idolatramos.

Meter: iambic
An die Sonne .
by Justus Friedrich Wilhelm Zachariae

Die du in dunkeln Wolken
Dein stralend Haupt versteckest;
O liebe liebe Sonne,
Willst du mir ietzt nicht scheinen?
Du scheinst dem leeren Thoren,
Wenn sein gestickter Aufschlag
In deinen Stralen funkelt.
Du scheinst der eiteln Dame,
Wenn ihre Zitternadel
Des Bürgers Auge blendet.
Du wirst ja mir auch scheinen,
Damit mein weißes Mädchen
Mich nicht umsonst erwartet.

Meter: iambic
- XXIX -
by Fernando de Herrera

Aquí do me persiguen mis cuidados,
solo, sin mi Luz bella y ofendido,
en noche de dolor siempre escondido,
lamento mis deseos engañados.
Vuelvo a ver mis contentos ya pasados
para mayor afán; que el bien perdido
más duele al que se ve en confuso olvido,
y contra sí sus males con jurados.
Cuanto intento alentar mi acerba pena,
y cuanto fundo en esperanza y tengo,
todo gasta y destruye mi tormento.
Vos, que rota de amor la impía cadena,
respiráis del trabajo que sostengo,
dadme esfuerzo en tan grave sentimiento.

Meter: iambic
3.  Nachsatz.
by Christian Weise

Die ascher-mittwoch sol auff einen freytag fallen/
Man sol die Martins-gans zum oster-häßgen
stallen/
Die mädgen sollen lux/ die büfgen lutze heissen/
Der besen-binder sol die kupfferstücke reissen/
Der stunden-ruffer sol Concerten musiciren/
Und der gemeine lauff sol sich durchaus verlieren/
Wo ich der stoltzen seel in dem beliebten leibe
Nicht auch biß an den tod getreu und günstig bleibe.

Meter: iambic
Nedoslechnutí.
by František Vladislav Hek

Šel sem po trhu; hned se tu přivine Šprymorod ke mně.
„Viz,“ dí mi, „veliký pán jak před domem vysokým stojí;
kdokoli pohledí naň, užásne a zůstane státi.
Každá velká věc hned lidem do očí padá.“
Byl sem zamyšlený, že co povídal, sotva sem věděl;
jen se mi zdálo, že o vysokém cos stavení pravil.
Studeně promluvil sem: Však vysoké místečko zřídka
trefné osady, byť by i dosti se pyšnilo, mívá.
Dal se mi do smíchu, řka: „Ten pán jest veliký, pravím.“
Chyba je, však nájemník z mozku na jazyk sedá.

Meter: polymetric
Dios
by Juan Manuel Cotta

«No hay Dios que el universo ordene y rija»,
dijo el necio entre sí ¡Nefaria idea!
Abra los ojos quien en Dios no crea,
mirando en derredor si hay Dios colija.
¿No hay Dios? Al cielo su mirar dirija,
y el craso error en los espacios lea;
a su hacedor el insensato vea,
si ante su rostro el pensamiento fija
¿No hay Dios? La vida que en las venas sientes,
el aire, el mar, la tierra que ahora huellas,
las plantas, flores, yerbas, ríos, fuentes.
todo te habla de Dios; doquiera
                     bellas
señales de su ser ver elocuentes
Da, necio, sino a ti, crédito a ellas

Meter: iambic
Velino
by Wilhelm Waiblinger

Unerschütterlich glänzt die Schneepyramide zum Himmel,
Römer kamen, es kam selber der Deutsche, sie blieb!
Ja, sie ist ewig, und wäre sie's nicht, sie stürzte zusammen,
Als du die Feldschlacht hier, letzter der Staufen, verlorst!

Meter: iambic
DUŠE KRAJINY.
by Julius Skarlandt

Tušíš ji večer vždy, v údolí mezi lesy,
pod kaplí hřbitovní v pohorské vesnici,
když dozní klekání a závoj mlh se věsí
na zlatý luny člun a hvězdy tesknící...
Lze zřít ji ve stromu, kdes’ truchle osamělém,
v skalisku, u cesty jež trčí bělavé.
Třpytivý její zrak ty vidíš ve všem stmělém
když s kosmem splynouti, tvé srdce touha rve...
Zdá se, že s proudem jde, jenž šumí lučinami,
a zpět jak obláček se vrací stříbrný.
V tmy lesa vábí tě a divným kouzlem mámí.
A jsou ti lhostejny života tvého dny...
I tobě že je blíž, šeptá ti vánek hebký,
a křídel tvojích snů... že marno rozpětí!
Neb totéž jsi i ty, co ony hnáty, lebký,
tam za zdí hřbitovní, nicoty ve změti!

Meter: polymetric
[dichterleben, Himmelsgabe]
by Friederike Kempner

Dichterleben, Himmelsgabe,
Selbst im Unglück glücklicher –
Als die breiten, kot'gen Pfade
Der Gemeinheit sicherlich.

Meter: trochaic
Neue Liebe .
by Joseph von Eichendorff

Weil ein liebes Mädchen wieder
Herzlich an dein Herz sich drückt,
Schaust du fröhlich auf und nieder,
Erd' und Himmel dich erquickt.

Meter: trochaic
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Do srdce tě zavřít,
věru, sladký vděk,
je to jako navřít
vůní fialek!
Mysli, vása stará
moje srdce jest,
v starých střepech hárá
sladká Vesny zvěst.
Kdo ten zázrak stvořil?
Myslím do dálky...
Símě v prsť jsem vnořil,
kvetou fialky!
Kvetou, dýší, voní
v staré váse dál,
dlaň mou skráň v snu cloní,
já se zadumal.
Až ty přečteš řádky,
jež jsi úsměv, vděk,
vycítíš z nich sladký
dech všech fialek!

Meter: trochaic
Soneto
by José María Heredia

Terrible incertidumbre, angustia fiera,
que siempre me tenéis atormentado,
dejad ya descansar a un desgraciado,
que de vosotros compasión espera.
Decidme de una vez si es verdadera
la triste suerte de mi padre amado,
de que todos me dicen que encerrado
está en fluctuante cárcel de madera
Si acaso fuese falsa la noticia,
se quitara de mi alma el cruel
                     recelo
que en ella tengo fijo a mi pesar
Pero si fuera cierta, y no ficticia,
quiero ver mi desgracia ya sin velo,
para poderme de ella lamentar.

Meter: iambic
Proslov k slavnosti Dante-ově v „Umělecké Besedě.“
by Emanuel Züngel

Kdykoli velducha nám slavit jesti,
jenž v světě velké věci vykonal,
vždy díme s povzdechem: Proč nebyl naším?
Proč nebyl náš, ten bohův zvolenec,
ten velký muž, jenž vlast svou miloval
tak vroucně, že co psanec bloudil jí
nemoha míjet ňadra matčina?
Proč nebyl naším? – Vždyť ten jeho vzdech
„Serva Italia!“ má stejně bolný zvuk,
jako ten náš: „Serva Bohemia!“
Že stejné pak i naše hoře jest
a stejné tužby, přání, povzdechy,
tož cítíme to velké nadšení,
jímž Ital slaví svého Dantea.
Jak krásné jest, kdy možno cítiti,
co blaží jiného, a rozplakat
se cizím slzy v oku zachvěním!
krasšího není v světě souhlasu,
než v milionech srdcí jeden cit
a jedna velká v duších idea!
Tak s námi jest, jenž k bohatýrům těm
se stejným neseme vždy soucitem,
kdož pro svou volnost v ruce drží meč.
A takž i dnes nás duch ten obletá,
jenž šestero již věků překonal,
anižby zapomněl naň šírý svět.
On v pravdě božskou bájí poutá nás
a učí stejně krásu milovat,
jak krásnou tu, však málo šťastnou vlast.
Kdo také duchy ctít se naučil,
tenť hoden, aby dědicem jich byl!

Meter: iambic
Mis deseos a la Excma. Sra. Condesa de Toreno en e
by Juan Nicasio Gallego

Siempre, bella Pilar, siempre risueño
luzca a tus ojos el solemne día
que de tus gracias su ventura fía
quien se envanece de llamarte dueño
Cien veces mayo ofrézcate halagüeño
las flores, que sin él tu aliento cría:
corra tu edad en plácida alegría
como un sabroso y bonancible sueño
De amables niños, lisonjero adorno
de matrona feliz, fórmete en breve
séquito digno turba bulliciosa,
que al agruparse de su padre en torno,
entre blandas caricias le renueve
rasgos y hechizos de su madre hermosa

Meter: polymetric
Para tus dedos ágiles y finos
by Ramón López Velarde

Coses en dulce paz, y son divinos
tus mirares y plácido tu gesto,
cuando escuchas la rima que he compuesto
para tu dedos ágiles y finos
La candidez sin mancha de los linos
nieva y decora tu regazo honesto,
y en grato ir y venir tocan el
                     cesto
las yemas de tus dedos marfilinos
Mirándote coser, tan envidiosa
de tu aguja está el alma, que
                     quisiera
tener, en la existencia fastidiosa,
la suerte de la aguja afortunada,
por quedar un momento prisionera
entre los dedos de la bien amada.

Meter: iambic
1L: Ein armer Ehegatte,
by Anna Louisa Karsch

Ein armer Ehegatte,
Der ohne seine Schuld
Die Höll' auf Erden hatte,
Ward endlich der Geduld
Nach langen Jahren müde,
Und schaffte schnell und klug
Sich vor dem Engel Friede,
Der ihn mit Fäusten schlug.
Sein Weib war bitterböse,
Die Tobsucht rief aus ihr,
Bey manchem Zankgetöse:
Ein Leides thu ich mir!
Ja ja, du Weiberhasser,
Du Teufel, der du bist,
Ich springe noch ins Wasser,
Wo es am tiefsten ist.
Sie sprachs zu tausendmalen,
Und sprang ins Wasser nie.
Auf neue Männerqualen
Dacht ihre Seele früh,
Sobald der Tag erwachte.
Ihr Dämon, schwarz und klein,
Blies ihr im Traum bey Nachte
Den Stoff zum Zanken ein.
Einst fieng beym Abendtische
Ihr Zorn zu donnern an,
Und still, wie stumme Fische,
Blieb ihr geplagter Mann;
Ließ ihrer frechen Zunge
Den Zügel – gab ihr nach,
Bis sie vom Wassersprunge
Mit blauen Lefzen sprach.
Da warf der Mann sein Messer
Tief in den Tisch, und riß
Das Weib an ein Gewässer.
Hier, sprach er: Thue dieß
Was du zu thun beschlossen.
Hier springe mir hinab. –
Hier sah sie, furchtbegossen,
Ins grause Wassergrab.
Sie hieng an seinen Armen
Und fühlte Todesquaal;
Er aber, ohn Erbarmen,
Er tauchte siebenmal
Sie unter mit dem Kopfe,
Bis sie die Luft verlor:
Und hub sie drauf beym Zopfe
Stark aus der Fluth empor.
Das Mittel half geschwinde;
Sie seufzte leichenblaß:
Ach! Männchen, sey gelinde,
Ach! liebes Männchen, laß
Mich diesesmal nur leben,
Und ende meine Pein,
Ich will mich gern bestreben,
Recht lämmerfromm zu seyn.
Der Mann ließ sich bedingen,
Das Weib ward zahm gemacht,
Und an kein Wasserspringen
Ward künftig mehr gedacht.
Sie lebten, sanft wie Tauben,
Von keinem Zank gequält,
Und alle Welt wirds glauben
Weil es ein Weib erzählt.

Meter: iambic
Über die Heide
by Theodor Storm

Über die Heide hallet mein Schritt;
Dumpf aus der Erde wandert es mit.
Herbst ist gekommen, Frühling ist weit –
Gab es denn einmal selige Zeit?
Brauende Nebel geisten umher;
Schwarz ist das Kraut und der Himmel so leer.
Wär ich hier nur nicht gegangen im Mai!
Leben und Liebe – wie flog es vorbei!

Meter: iambic
Fuchs und Gans
by Wilhelm Busch

Es war die erste Maiennacht.
Kein Mensch im Dorf hat mehr gewacht.
Da hielten, wie es stets der Fall,
Die Tiere ihren Frühlingsball.
Die Gans, die gute Adelheid,
Fehlt nie bei solcher Festlichkeit,
Obgleich man sie nach altem Brauch
Zu necken pflegt. So heute auch.
Frau Schnabel, nannte sie der Kater,
Frau Plattfuß, rief der Ziegenvater;
Doch sie, zwar lächelnd aber kühl,
Hüllt sich in sanftes Selbstgefühl.
So saß sie denn in ödem Schweigen
Allein für sich bei Spiel und Reigen,
Bei Freudenlärm und Jubeljux.
Sieh da, zum Schluß hat auch der Fuchs
Sich ungeladen eingedrängelt.
Schlau hat er sich herangeschlängelt.
Ihr Diener, säuselt er galant,
Wie geht's der Schönsten in Brabant?
Ich küss' der gnäd'gen Frau den Fittich.
Ist noch ein Tänzchen frei, so bitt ich.
Sie nickt verschämt: O Herr Baron!
Indem, so walzen sie auch schon.
Wie trippeln die Füße, wie wippeln die Schwänze
Im lustigen Kehraus, dem letzten der Tänze.
Da tönt es vier mit lautem Schlag.
Das Fest ist aus. Es naht der Tag. –
Bald drauf im frühsten Morgenschimmer
Ging Mutter Urschel aus, wie immer
Mit Korb und Sichel, um verstohlen
Sich etwas fremden Klee zu holen.
An einer Hecke bleibt sie stehn:
Herrje, was ist denn hier geschehn?
Die Füchse, sag ich, soll man rädern.
Das sind wahrhaftig Gänsefedern.
Ein frisches Ei liegt dicht daneben.
Ich bin so frei es aufzuheben.
Ach, armes Tier, sprach sie bewegt,
Dies Ei hast du vor Angst gelegt.

Meter: iambic
En El Escorial
by Manuel del Palacio

¡Todo aquí es grande! Soledad, tristeza,
horizonte, recuerdos, poesía;
el templo que a los siglos desafía,
la salvaje y feraz naturaleza.
Donde un prodigio acaba el otro empieza;
donde el pecho no siente se extasía,
y a Dios el labio su plegaria envía
sin que la voluntad le diga: -¡Reza!
Ejemplo vivo del orgullo humano,
aquí Felipe, del francés triunfante,
tumba labró, y alcázar soberano.
Hacer no pudo más, y fue bastante,
que al enterrar su corazón enano
le dio por compañero el de un gigante

Meter: iambic