PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
O primasu Ondřeji Puklici.
by Adolf Heyduk

Do Budvojova města zas
za volných šel jsem chvil,
kmet Puklice kde v dávný čas
vší obce hlavou byl.
A co jsem z řečí dědů stih’
a z kroniky co mám,
to k hanbě lidí zlotřilých
vám znova zadudám.
Ač Puklice ctný ven a ven
jak skála k Římu stál,
přec souvěrcům byl odporen,
že jednal, jak chtěl král.
Že nesvolil, by v kostelích
naň kletbu metal kněz,
že krotil Němců hněv a pych
a zpupných činů směs.
Mstou farář Ondřej hořel jen,
Šváb Rabenhaupt vzal zbroj
a na Puklici rozzuřen
ved’ městské luzy roj.
A jako vrozeno je psům,
jak vlčí zvyk a mrav,
na primátorův hnal se dům
ten rozkacený dav.
Plob vzdorem, Prindl zášti hnán
v dům vnikli s chátrou žen,
a Puklice byl z lože rván
a v loubí vyvlečen.
Chtěl mluvit; toužil zjednat klid,
leč v hrdle znikla řeč;
bylť Rabenhaupt jej za hruď chyť
a vytasil naň meč.
Hněv Němci lomcoval a vztek;
kněz Mondi patřil k nim,
i křičel: „Smí ten pacholek
snad rušit, co chce Řím?“
Ej, ukažte mu zuby jen,
vždyť kacířský to rab,
kdo náš jsi, vzmuž se, nože ven
a píchni ho a zab’!“
A z luzy Hans Aufunddahin
výš širočinu vznes’
a sek’ Puklici v kapalín
až krvácel a kles’.
I týral laik ho i kněz,
a Němec veškeren,
a v primátorské síně vlez’
a skrádal lup a plen.
Byl na kacíře v městě hon,
až Rabenhaupt se lek’
a na velký dal zvonit zvon,
by mírnil sběře vztek.
Když přes noc požár vzpoury zkroť
a vystřízlivěl vrah,
tu Rabenhaupt, psí vůdce rot,
i farář měli strach.
A psali králi – měli chvat –
a omlouvali čin;
král odpustil jim, zato jat
byl vrah Aufunddahin.
Hnal na špalek ho Čechův hněv,
jak baba chlap se chvěl;
pes katův schloptal jeho krev,
leč, chudák scepeněl –
A Mondl katem vymrskán
den druhý z města zběh’
a hladem štván a kletbou hnán
kdes na Šumavě zdech’. –

Meter: iambic
Stammbuchblatt
by Franz Grillparzer

Nimm dies von mir als vademecum
In dein verehrtes Album (graecum).

Meter: iambic
A un orador contrahecho zazoso y satírico
by Diego González

Botijo con bonete clerical
que viertes la doctrina a borbollón
falto de voz, de afectos, de moción
lleno de furia, ardor y odio fatal.
La cólera y despique por igual
dividen en dos partes tu sermón
que por tosco punzante y sin sazón
debieras predicárselo a un zarzal.
¿Qué prendas de orador en ti se ven?
Zazoso acento, gesto pastoril,
el metal de la voz cual de sartén,
tono uniforme cual de tamboril.
Para orador te faltan más de cien;
para arador te sobran más de mil.

Meter: iambic
PÍSEŇ NA HRANICI.
by Jiří Ruda

Zima už není, jaro ještě ne,
mrazivý táhne vítr přes lada,
jsou perspektivy příliš vzdálené
a jakýs převrat duši přepadá.
Odlesky slunce, obílených kmenů...
na hrudi leží nahá tesknota
a na budoucnost snadno zapomenu,
jak modrá je všech věcí cizota.
Cizota dálek, průhledných též klamů,
trpkosti žití bolí poznovu,
reflexí marně hlavu svoji lámu,
proč zbudili se mrtví z pod svých příkrovů.
Nejistá nyvost bezbarevných stvolů,
i bezbarevných travin směsice
mých vzbouzí smutek odpuštěných bolů –
to ze všeho je hořké nejvíce.
Dojetí jakés do propasti hledí,
kde otázky se více nekladou,
kde vyvolení o jistotách vědí,
jež duši mé jsou temnou záhadou.
Pozved’ bych křídla, klid mě ale jímá,
vševládné vůle jsem jen monada,
očima v hloubkách nesmírnýma
věčnosti obraz v šíř mě pobádá.
Zdánlivý klid, jenž lhostejností není,
v taj života mě volá, hrobů hlas,
a dosti času čekat na znamení,
až vítr smrti zlomí zralý klas.
Jsem průhledný jak křišťál horské vody,
zřím na dno přírody i na dno propasti,
má myšlenka má teskné doprovody
a neobsáhlost mořských oblastí.
Jsem na vše připraven a téměř zlhostejnělý:
buď v život vejít vzrušen s písní básníka,
neb napnout plachty, nesmírností smělý,
a tajně odplout v ticha veliká.

Meter: iambic
La última samaritana
by Hernán Zamora Elizondo

Por la sombra ritual de la capilla
cruza un rayo de sol –junco de oro
venido del jardín que afuera brilla,
para mecer los cánticos del coro–.
¡La imagen de Jesús! En su mejilla
palpita, como luz, el santo lloro,
y la angustia refleja su amarilla
palidez en el místico decoro
Al recinto de paz llega el rugido
de la exterior, carnavalesca lucha,
como grito insultante y maldecido,
y en medio de las sombras, el Rabino
se estremece, extenuado, porque
                     escucha
nuevos golpes del paso de Longino
Hay púrpura en la frente y el costado,
la luz en las pupilas agoniza,
y el oscuro cabello ensortijado
tiembla –frío, tal vez– a cada brisa
El labio de Jesús está acediado
por una sed letal, que no suaviza
la caridad del hombre, alimentado
con la sangre del mismo que agoniza
La golondrina, húmeda su gala
entre la niebla, por su vuelo rota,
entra al santuario, convulsiona
                  el ala
con amor, de los hombres imprevisto,
y en un giro sutil, deja una gota
entre los labios cárdenos de Cristo

Meter: polymetric
La triste ausencia
by Fray José Manuel de Navarrete

Su manto recogió la noche oscura
que cobija al mundo tristemente,
y abriéndose las puertas del oriente
se asoma a su balcón la aurora pura
De la fresca arboleda en la espesura
los céfiros susurran blandamente;
desata el arroyuelo su corriente,
y por márgenes verdes se apresura.
Sus fragancias respiran flores suaves,
y llenando los vientos de armonía
requiebros trinan las parleras aves.
Todo el mundo se llena de alegría,
menos yo, que en mis penas siempre graves,
ausente estoy de la zagala mía.

Meter: polymetric
1L: Wer hätte das gemeint?
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Wer hätte das gemeint?
Zwei Hundert Freunde hat Alcist;
Denn jeden, dem er schuldig ist,
Nennt er: Mein lieber Freund!

Meter: iambic
- XLIII -
by Fernando de Herrera

Lloro solo mi mal, y el hondo río
en sus turbadas ondas lleva el llanto;
ya es tiempo, digo, Amor, en triste canto,
que pongas justo fin al dolor mío;
que sigo ausente sin tu desvarío,
y en tu vana esperanza me levanto,
y en este paso desamparas cuanto
de tu promesa y tu valor confío.
Ya es tiempo, Amor, que el áspero tormento
acabe, o que mi vida se deshaga,
la esperanza, el deseo y osadía;
que en tanto mal ya falta el sufrimiento,
y el crudo golpe de esta acerba llaga
al íntima llegó del alma mía.

Meter: iambic
- 994 - Jornada III, LA INFANTA De Ello dirá
by Lope de Vega

¡Oh, amado sin igual tormento! ¡Oh dura,
oh dulce sujeción del albedrío!
A una imaginación, a un desvarío,
a una ciega pasión, a una locura
de la esperanza apenas la figura
alcanzo a ver, y sin volar confío
y un bien siguiendo incierto me desvío
de remediar tan cierta desventura.
No tengo culpa yo que soy llevada
de una violenta mano, a cuyos fueros
la razón prueba a resistir en vano;
bien que no soy en esto muy forzada;
yo con mis pies, don Juan, fuera a quereros,
cuando no me llevara aquella mano.

Meter: iambic
- XXXIX - A una dama que le echó un puñado de tierra
by Lope de Vega

Como a muerto me echáis tierra en la cara;
yo lo debo de estar, y no lo siento,
que aun muerto en vuestro esquivo pensamiento
menos sentido que éste le bastara.
Vivo os juré que muerto os confesara
la misma fe; cumplí mi juramento,
pues ya después del triste enterramiento
ni cesa la afición, ni el amor para.
No sé si os pueda dar piadoso nombre,
oh manos, que enterráis al muerto amigo,
después que le mató vuestra hermosura.
Que es de ladrón fiel, ya muerto el hombre
no de piedad mas miedo del castigo,
darle en su propia casa sepultura.

Meter: polymetric
Bundeslied
by Ernst Moritz Arndt

Sind wir vereint zur guten Stunde,
Wir starker, deutscher Männerchor,
So dringt aus jedem frohen Munde
Die Seele zum Gebet hervor:
Denn wir sind hier in ernsten Dingen
Mit hehrem, heiligem Gefühl;
Drum muß die volle Brust erklingen
Ein volles, helles Saitenspiel.
Wem soll der
Dem
Aus langer Schande Nacht uns allen
In Flammen aufgegangen war,
Der unsrer Feinde Trotz zerblitzet,
Der unsre Kraft uns schön erneut
Und auf den Sternen waltend sitzet
Von Ewigkeit zu Ewigkeit.
Wem soll der
Des
Verderben allen, die es höhnen!
Glück dem, der mit ihm fällt und steht!
Es geh', durch Tugenden bewundert,
Geliebt durch Redlichkeit und Recht,
Stolz von Jahrhundert zu Jahrhundert,
An Kraft und Ehren ungeschwächt!
Das
Am hellsten soll's geklungen sein!
Die
Die Freiheit führt den deutschen Reihn,
Für sie zu leben und zu sterben,
Das flammt durch jede deutsche Brust,
Für sie um großen Tod zu werben,
Ist deutsche Ehre, deutsche Lust.
Das
Die Hände und die Herzen hoch! –
Es lebe
Es lebe deutscher Glaube hoch!
Mit diesen wollen wir's bestehen,
Sie sind des Bundes Schild und Hort:
Fürwahr es muß die Welt vergehen,
Vergeht das feste Männerwort.
Rückt dichter in der heil'gen Runde
Und klingt den letzten Jubelklang!
Von Herz zu Herz, von Mund zu Munde
Erbrause freudig der Gesang!

Meter: iambic
Zu Hause
by Max Dauthendey

Zu Hause schmolz der Schnee vom Dach
Und munter sprudelt schon der Bach,
Er ward mit Leib und Seele wach.
Leicht hüpft er wie das Nachbarskind,
Und beide singen in den Wind.
– Ich weine mir die Augen blind.
Die Heimat, ach, o Wanderstab,
Die Heimat ich verloren hab.
– Die Fremde ist ein Grab.

Meter: iambic
42.
by Friedrich Rückert

Die Minnesingerharf', an der von allen Saiten
Nur eine ganz blieb als ein Nachhall schönrer Zeiten,
Hab' ich auf Schloß Ambras gesehn, indem ich dachte,
Wie soviel Herrlichkeit die Zeit zu Schanden machte.
Das Schloß, wo Ferdinand wohnte mit Philippinen,
Muß zur Kaserne jetzt welschen Soldaten dienen.

Meter: iambic
Zatoužení.
by Rudolf Pokorný

Tmavo, chladno venku,
smutno ve přístěnku;
jenom ten měsíček bílý
bdí mně na okénku.
Kdybys byl, měsíčku,
míval kdy matičku,
zaletěl bys jako ptáček
v dálku nad světničku.
Nad světničku nízkou,
kostelíku blízkou,
pod travičkou pod zelenou
za mou rodnou vískou...
Až by na klekání
zvonku znělo lkání,
pověděl bys matičce mé,
jak vzpomínám na ni!

Meter: trochaic
- 111 -
by Lope de Vega

¿Cómo podré, Señor, querer quereros?
¿cuánto deseo por poder serviros?
¿qué lágrimas, qué efectos, qué suspiros
derramaré, tendré, daré por veros?
¿Qué requiebro diré para moveros
y de tantas ofensas divertidos?
¿cómo podrá mi alma recibiros,
siendo tan imposible mereceros?
¿Cómo las tiernas quejas, que os envío,
podrán, Jesús dulcísimo, obligaros?
¿mas que os pregunto yo? ¡qué desvarío!
Amaros quiero ya, no preguntaros,
porque el modo de amaros, Jesús mío
Bernardo dice que es sin modo amaros.

Meter: polymetric
Do výšin nelze těžkou hmotu vzíti,
by H. Uden

Do výšin nelze těžkou hmotu vzíti,
hrst hlíny, ze které jsme kdysi vstali,
byť mocné páky od země ji rvaly,
k ní padá zpět, s ní za jedno se cítí.
V kruh jasných hvězd, jenž na obloze svítí
a zaslíbením září v pyšné dáli,
duch sám, když ruce milosrdné sňaly
mu okovy a pouta, může jíti.
Žal odvěký a lidská bída celá
a všecka bolest kotví v klamu lichém
o síle ducha, který věčně doufá
i v nemožné nanebevzetí těla,
ač omyl hrdý, jenž si příliš troufá,
a nedocenění se stává hříchem.

Meter: iambic
- XXX -
by Pedro de Padilla

A componer la novia se subieron,
la de Maroto, y la de Juan Segado,
y después que la hubieron barnizado,
su camisa labrada le vistieron.
De la prima del cura le trajeron,
una cofia de pinos, y un tocado
y basquiña y corpiño gandujado
que a la de Juan Verdura le pidieron.
Sacáronla después de muy compuesta,
y dieron en loar a su hermosura,
diciendo no haber cosa que la iguale.
Dijo Blas, no hay zagala como esta,
y al novio se llegó, y le dijo el cura,
así sea mi salud como ella sale.

Meter: iambic
1L: Auf grünen Wiesen sah ich Lämmer weiden –
by Louise Otto

Auf grünen Wiesen sah ich Lämmer weiden –
Ihr Glöckleinklang als einziges Getön
War zu vernehmen im Vorüberschreiten –
Sonst Alles still – so friedlich und so schön.
Bei einer Linde weilte traut beisammen
Ein jugendfrohes, hochbeglücktes Paar.
Er ließ sein Auge in das ihre flammen,
Sie bot ihm schüchtern ihre Wange dar.
Dicht gegenüber wo aus grünen Bäumen
Gar traulich winkt ein strohgedecktes Dach,
Da mochten sie den eignen Heerd sich träumen,
Wo sich ihr Wunsch der Zukunft Glück versprach.
Des Dorfes Kinder spielten muntre Spiele
Als Pferde spannten sie dem Pflug sich vor,
Ein Knabe lenkte zum bestimmten Ziele
Mit Peitschenknall den muntern Brüderchor. –
Das war vor Zeiten – als ich wiederkommen
Zu diesem stillen, waldumkränzten Thal –
Hei! wie da aller Friede ist genommen,
Hei! wie das Alles anders auf einmal!
Die neue Macht, die sich die Welt erküret
Sie hat auch hier jed alten Brauch verdrängt:
Seht wie ein Pfad jetzt durch die Berge führet
Ein Wagen an dem andern rollend hängt.
Statt Herdenglöcklein läutende Signale –
Es rauscht und zischt und saust mit Ungestüm
Und rüttelt alle Träumer auf im Thale
Das mächtge feuerspeiende Ungetüm. –
Wird lang das Paar noch bei der Linde bleiben?
Die Maid steht bleich vor naher Trennungsqual –
»mich will's hinaus ins rasche Leben treiben!«
Ruft er, »leb wohl! schon pfiffs zum drittenmal!«
Sie schaut ihm nach mit sehnsuchtsvollen Blicken,
Wohl ahnt sie draußen die bewegte Welt! –
Wird nicht ihr Glanz des Liebsten Herz umstricken?
Ist dies kein Riff an dem ihr Glück zerschellt?«
Wo sind die Knaben, die sich hier erfreuten?
Das alte Pflugspiel ist zu schlecht und kle n
Ein bessres Loos denkt Jeder zu erbeuten
Als das nur ein gepeitschtes Pferd zu sein. –
Dahin, dahin der einsam stille Frieden,
Dahin, dahin ein jed idyllisch Glück!
Denn alle Ruh ist aus der Welt geschieden –
O
Ja, Frieden stirb! – Du stiller Kirchhoffrieden,
Du hast fürwahr zu lange schon gewährt,
Ein ander Glück giebt's noch für uns hinieden,
Ein andrer Glanz hat unsre Zeit verklärt!
Seht dort den Greis in dünnen Silberhaaren,
Indeß die Wagen fliegen hört sein Flehn:
»nun, Herr, laß Deinen Knecht in Frieden fahren!
Nun er die Wunder dieses Tags gesehn!«
Er ahnt es wohl, doch wußt er's nicht zu sagen
Als ihn Bewunderung auf's Knie gesenkt:
Es weht ein neuer Geist um diese Wagen,
Aus diesem Dampf der Eisenrosse lenkt.
Rings lärmt er auf zum rüstigen Bewegen
Und dieses Läuten ruft: Habt acht! habt acht!
Mit jeder Schiene, die sie weiter legen
Wird neues Leben in die Welt gebracht.
Und eh sie noch die Gotteskraft verstehen
Sind sich die Völker jubelnd nah gebracht
Und lassen ihre Freiheitsbanner wehen,
Und durch die Lüfte saust's:

Meter: iambic
15.
by Friedrich von Logau

Der Tod kümmt von Natur und durch viel tausend Fälle;
Noch hat die Kunst und Witz hier auch zu Zeiten Stelle.

Meter: iambic
A Pombo
by José Asunción Silva

Cuando arde el sol en la mitad del día
su haz de rayos sobre el mundo riega,
rasga las nubes, la mirada ciega
e impera sólo en la extensión vacía
Mas cuando llega la tiniebla fría
y en el rojo crepúsculo se entrega,
la negra nube a que ocultarlo llega
no lo oculta, engrandece su agonía
¡Oh! Cantor de la Edda tentadora,
cantor de la espumosa catarata,
¡es inmensa la lumbre de tu aurora!
Brilla sobre los Andes y destella;
el nubarrón que de ocultarte trata
¡hace tu luz crepuscular más bella!

Meter: polymetric
1.
by Kaspar von Stieler

Wenn mich mein Kind wil traurig sehn
und Blut auß meinem Herzen pressen
Sag/ Rosilis/ Ach! meine Fromme:
Woher dir doch der Argwohn komme.
Hat ein verbooßter Läster-Mund
mich irgend bey dir angegeben:
Bekenn es/ Rosilis/ mein Leben/
thu mir die falschen Lügen kund.
Durch offenbahrung/ Red’ und Frage
wird offt gewehrt der bösen Sage.
Ich bin ja mir wol nicht bewust
daß ich mich wor vergriffen hätte.
So lang ich hang’ an deine Kette/
und deine Gunst rührt meine Brust:
Ist nichts geschehn mit meinem wissen
drauß du was böses köntest schliessen.
Kein einger Mund hat mich gerührt
Hastu mich wo mit einer scherzen
gesehn? Wor Heucheley gespürt?
Die Ader wolt’ ich auß mir reissen
und selber vor die Hunde schmeissen.
Ich bin und werd’ auch ewig sein
wie ich mich einmahl dir versprochen/
mein Eyd verbleibet unzerbrochen/
die Erde nimmer feste stehen
und alles drunt- und drüber gehen.
Zwar rühm’ ich meine Liebe nicht
wie der wol hundert Schwüre machet
indessen unterm Hute lachet/
hab’ ich dir schon ins Angesicht
niemahl von grosser Gunst gepralet
und falsche Berge hingemahlet;
So weiß es doch mein Herz allein/
mein Herz/ daß dich/ sonst keine kennet/
und nur in deinen Flammen brennet/
daß du die einige wirst sein/
die/ biß der Tod mich auff-wird reiben/
Diß schwer’ ich bey der schönen Lust
bey denen Freuden-vollen Stunden/
die wir so offtermahls empfunden:
Bey dein- und meiner treuen Brust.
Dich wil ich nimmermehr vergessen.
So hör doch auff mein Herz zufressen.

Meter: iambic
Tú dormías
by Delmira Agustini

Engastada en mis manos fulguraba
como oscura presea, tu cabeza;
yo la ideaba estuches, y preciaba
luz a luz, sombra a sombra su belleza
En tus ojos tal ves se concentraba
la vida, como un filtro de tristeza
en dos vasos profundos Yo soñaba
que era una flor del mármol tu cabeza;
cuando en tu frente nacarada a luna,
como un monstruo en la paz de una laguna
surgió un enorme ensueño taciturno
¡Ah! tu cabeza me asustó Fluía
de ella una ignota vida Parecía
no sé que mundo anónimo y nocturno

Meter: polymetric
3.
by August von Platen

Da ich für des Lebens Mühen hab' erfleht zum Lohne dich,
Welch ein Recht erwarb die Stunde, zu verstreichen ohne
Komm, o komm! Doch willst du ferne bleiben, sey auch
Liebe, Liebe nur umgaukle, Friede nur umwohne dich!

Meter: trochaic
Syn plnící a slibující.
by Václav Štulc

Ne snad kdo mi říká: „Pane, Pane!“
Spolehaje na sliby a řeči plané,
Ne kdo slibuje: leč ten, kdo činí vděčně,
Co káže Bůh,
Můj bude druh
A u Boha radovat se bude věčně. – –
Dva syny otec jistý měl
A jednomu z nich takto děl:
„Jdi, synu milý, jdi mi na vinici mou,
A dělej, co tam třeba, s pílí horlivou!“
Syn ale otci ihned na to řek’:
„Já nechci – práce tvá mi není vděk!“
Než zatím v krátké době
Syn tento usmyslil sobě;
A že mu vzpoury proti otci bylo žel:
Jak otec byl mu velel, na vinici šel.
A otec k druhému též synu vece:
„Jdi, synu milý, jdi mi na vinici mou,
A dělej, co tam třeba, s pílí bedlivou!“
Syn tento řekl otci: „Půjdu, pane!
Vše, co mi kážeš, jak chceš, hned se stane.“
Než, ač byl připověděl, nešel přece. –
I který z těchto synu dvou
Se lépe řídil vůli otcovou?
Vy však, jižto učni mými slouti chcete,
Vždy vše čiňte se synovskou ochotou,
Což a jak vám Otec káže řečí mou:
A tak pokoj dušem svojim naleznete!

Meter: iambic
No puedo más: mi corazón se parte
by Mercedes de Velilla Rodríguez

No puedo más: mi corazón se parte
de sus dolores al impulso fiero;
que llegue un día en que te olvide espero,
y no tengo valor para olvidarte
Que fue en la tierra mi destino amarte
con fiel cariño, con amor sincero,
y siempre te amaré, que en vano quiero
¡ay! ni pensar en ti, no recordarte.
Calma el dolor de un alma que te adora,
que no vio en su camino más que abrojos
y en un mar de pesares vive ahora.
Y no tienen consuelo mis enojos;
sed de tu amor mi corazón devora,
y sólo bebe el llanto de mis ojos.

Meter: iambic
Sonnet:  Grief Dies
by Henry Timrod

Grief dies like joy; the tears upon my cheek
Will disappear like dew. Dear God! I know
Thy kindly Providence hath made it so,
And thank thee for the law. I am too weak
To make a friend of Sorrow, or to wear,
With that dark angel ever by my side
(Though to thy heaven there be no better guide),
A front of manly calm. Yet, for I hear
How woe hath cleansed, how grief can deify,
So weak a thing it seems that grief should die,
And love and friendship with it, I could pray,
That if it might not gloom upon my brow,
Nor weigh upon my arm as it doth now,
No grief of mine should ever pass away.

Meter: iambic
What potions have I drunk of Siren tears (Sonnet 119)
by William Shakespeare

What potions have I drunk of Siren tears,
Distill’d from limbecks foul as hell within,
Applying fears to hopes and hopes to fears,
Still losing when I saw myself to win!
What wretched errors hath my heart committed,
Whilst it hath thought itself so blessed never!
How have mine eyes out of their spheres been fitted
In the distraction of his madding fever!
O benefit of ill! now I find true
That better is by evil still made better;
And ruin’d love, when it is build anew,
Grows fairer than at first, more strong, far greater.
    So I return rebuked to my content
    And gain by ills thrice more than I have spent.

Meter: iambic
Soneto
by Luis Enríquez de Navarra

El Claustro celestial del Sol Indiano
de sirtes alevosas detenido,
cabos de riesgos es reconocido
su curso inmóvil en el seno arcano
Suda el ingenio, el arte gime en vano,
a vista del naufragio inadvertido,
el afán reconócese perdido,
y el susto falto de socorro humano.
Recurren al Sarcófago glorioso,
y circundándole de humilde acento,
fue su llanto clarín impetuoso.
Que allanó el obstinado impedimento
franqueando a Javier el muro undoso,
(como en Jericó al Arca) el paso exento.

Meter: iambic
- 1 - A la Asunción
by Pedro Espinosa

En turquesadas nubes y celajes
están en los alcázares empirios,
con blancas hachas y con blancos cirios,
del sacro Dios los soberanos pajes.
Humean de mil suertes y linajes,
entre amaranto y plateados lirios,
inciensos indios y pebetes sirios
entre alfombras de lazos y follajes.
Por manto el Sol, la Luna por chapines,
llegó la Virgen a la empiria sala:
visita que esperaba el Cielo tanto.
Echáronse a sus pies los serafines,
cantáronle los ángeles la gala,
y sentóla a su lado el Verbo santo.

Meter: iambic
El beso de Judas
by Aurelio Yanguas

Besa la madre al querubín dormido,
alma y vida vertiendo por su boca,
y aunque, ardiente, le estruja y le sofoca,
no le arranca un reproche ni un gemido.
Las tiernas avecillas, en el nido,
también se besan con ternura loca,
y todo cuanto el beso de amor toca
queda santificado y bendecido
Mas, ¡ay!, que en el destierro de la vida,
donde crimen y dolo son azote,
no siempre con el ósculo va unida
la savia de bondad, de amor el brote
¡Cuántos siguen las huellas del deicida!
¡Cuántos besan lo mismo que Iscariote!

Meter: polymetric
Los poetas
by Manuel José Othón

¡Oh, diosa a quien rendidos adoramos!
Erato mira que Natura
                  encumbra
la azul mirada, y hálito insalubre
el aire emponzoñó que respiramos
Ya la miel de las vides no gustamos
«que en pos llevó los pámpanos de Octubre»
¡Qué estrépito del cielo que nos cubre!
¡Qué amargor el del mar en que bogamos!
El índico pastor con sus tañidos
nuestro organismo quebrantado ensalma
y trueca en oración nuestros gemidos
¡Ay! déjanos llevar en triste calma
una gota de miel en los oídos,
otra gota de miel dentro del alma!

Meter: iambic
Na hrob (M. K. 1818.)
by Josef Vlastimil Kamarýt

Mladou ještě
pro milence pozemského,
a jižť hodnou
nebeského
sobě Ji
zasnoubili anjelé.

Meter: trochaic
- LIV - A Pedro Liñán
by Lope de Vega

Liñán, el pecho noble sólo estima
bienes que el alma tiene por nobleza,
que, como vos decís, torpe riqueza
está muy lejos de comprar su estima.
¿A cuál cobarde ingenio desanima
segura, honesta y liberal pobreza,
ni cual por ver pintada la corteza
quiere que otro señor su cuello oprima?
No ha menester fortuna el virtuoso,
la virtud no se da ni se recibe,
ni en naufragio se pierde ni es impropia.
Mal haya quien adula al poderoso,
aunque fortuna humilde le derribe,
pues la verdad es premio de sí propia.

Meter: iambic
PÍSEŇ KŘIVONOSKY (III)
by František Odvalil

Vysoko jen nes svůj štít čistý, neztřísněný,
svatý Stůl ti zaručí Chléb tvůj každodenní;
ani matka děťátku nedá prs vždy píti,
ale Pán chce vždy a všem dát své celé bytí.
Věz, milý, že nemohla láska neslýchaná
ani branou smrti již nechat prchnout Pána,
tajemného zajatce vlastní zaslíbení
uvěznilo v uzoučké svatostánku stěny.
Znova se tam rodit vždy silou svého slova,
zůstávat a dávat se, splývat s vámi znova,
ve vás žít, sám bezmocný mdlobou samé lásky –
takovými v loučení On se spoutal svazky.
Chléb a víno k tajům těm v službu vyvoleny,
plody práce klopotné na výsost tak ctěny;
ale závěť měla být smrtí zpečetěna,
ba i zemi splacena jejích darů cena.
Na tři dny tam vloženo svaté símě těla,
aby čistá pro oltář žeň z ní vypučela,
a za hrozen, aby směl v krev se proměniti,
puklá skála hojně krev tenkrát chtěla píti.

Meter: trochaic