PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
En la tumba de un asesinado
by Pedro Antonio de Alarcón

No lágrimas merece la memoria
del que justo vivió y honrado muere,
ni gritos de venganza el alma quiere,
si escucha ya los cánticos de gloria
Quien al caer, cual víctima expiatoria,
perdona generoso al que le hiere,
cándidas flores del amor espere,
sacras, más que le laurel de la victoria.
Hoy esas flores tejen tu diadema
y adornan tu callada sepultura,
como ayer adornaban tu camino:
Ellas de tu virtud son el emblema
¡Así dejaran su semilla pura
en el alma del bárbaro asesino!

Meter: polymetric
III.
by Adolf Racek

Řeřavé zorám v rubíny
pryč mizí noci vidiny,
mé duše klidny hlubiny.
Červánků vatrou spálen sen.
Polibky slunce probuzen
září plá světla modrý den.
Svět lásky žertvou hoří jen.
V nádhernou stranu východní
otvírám okna do kořán,
ze zahrad vůní jasmínů
mně ve tvář dýchl tichý van.
A v rozklenutém blankytu
jak v zvadlých, zlatých kosatcích,
diadem luny bledne v sníh.
Ve květu keře na větvích
opožděn lásky blábolí
klokotem slavík lítostným.
Hvězdným dav letem k oblakům
holubic pluje bělostných.
Za vodou stlumen hlaholí
do zamyšlených ňader dum
symbolem pěvce hlubokým
kovový zvonu ztracen rým.
Když vše spí ještě, sladké snění,
jež v ranní rosy třpyt se mění!
A v dáli zpívá
modlitbu žena
– o vroucný hlase! –
Ave Maria,
gratia plena!
A píseň snivá
tichne a sténá
vždy znova zase:
Ave Maria,
gratia plena!
Pláč vysoký
teď z muk chví
bolesti žhavé,
houslemi štká:
Maria ave
a v tichu umlká.
Ruch města vstává, šum a shon.
V zlacených harf strun tónů ston
důvěrný rozechvěn baryton
křídlovkou svůdnou do dum mých
lká pod mnou slepce hudebný,
dnů trudných nouzí zmatený,
slov žalmů v chválách oddaných:
Probuď se slávo má, loutno má, harfo má,
když za svítání jitra z lože povstávám,
ať novou písničkou já boha oslavím,
že člověk málo menším andělů je sám.
Leč červ jen, cár já člověka, svůj hřích před sebou zřím,
jak stín mé dny jsou schýleny a rozplynou jak dým,
v sleposti nocí mrákotách bůh jesti světlem mým.
Jen blázen v srdci dí: bůh není nad námi.
V něm svatý nezří porušení, proto ho velebím,
Života cestu bůh mně silný oznámí,
bůh mocný zástupů, můj štít a pavéza,
mdlý duch můj bloudí za ním, v něm mír jen nalézá.
Zpěv oněml, jen hlas zní strun.
Má ruka jinou vedená
ozdobu kreslí zrádných run
v kraj moudrých, pravověrných blan
knih starých, černých, rvaných stran:
Tvůrce je knězem dobra, zla,
sám analysa, synthesa.
Je tvůrce kněz ve jménu svém,
sám ďábel, bůh a světlo, tma,
sám život, vesmír, nirvana.
Soused hoch mladý, virtuos,
nedbalý klamných vavřínů,
vzlykavé, útlé na flétně
milenku volá hrdličkou
vesele, směle, koketně,
v háj láká k lásce modřínů.
Z šeříku loubí milé smích,
jak vln hra chví se rozmarných.
Píšťaly stichlo liché: bolí, bolí.
V radostném rozplývám se snění.
Lodyhy liljí, zvonků stvoly
se vánku hudbou kolébou:
Život je hrou, život je hrou.
A láska, krása pravdou jen.
V umění slasti opojení
záhady, boly – klam jsou, sen,
moudrostí píseň jen a smích,
tajemství uhádá vždy mlčení.
V tůň azurnou jak oblak sníh
motýli letí bělostní.
Příbojem život ulic vře a vzrůstá.
Nadšením obřadným své ruce rozpínám,
má zanícení k zpěvu ladí ústa,
jenž slunce radosti se, tobě, klaní:
Duch můj je silný jako milování,
křtem očištěný obří nenávisti,
má mysl jasná jako slunné ráno,
krystalů bratr, ptáků, stromů listí
života rozkoším jak záhadám
smavý a vlídný pravím: ano, ano!
Stříbrných strun harf stenů skon.

Meter: iambic
1L: O sanfter Duft der stillen Mitternacht,
by John Keats

O sanfter Duft der stillen Mitternacht,
Der zart und sorgsam unsre Augen schließt
Und schattend vor dem Lichte sie bewacht,
In Seelen göttliches Vergessen gießt.
O sanfter Schlaf! Schließ mir die willigen Lider,
Eh dieses Hymnus' letztes Wort verklingt,
Nein, hör das Amen erst, eh schläfernd nieder
Dein Mohn die süßen Gnadengaben bringt.
Dann hüte mich, sonst gießt der Tag sein Licht,
Vielfachen Jammer brütend, auf mein Kissen,
Behüte mich, denn ach, es schlummert nicht
Das wie ein Maulwurf wühlende Gewissen;
Dreh flink den Schlüssel in geölten Riegeln,
Die meiner Seele Springbrunn sanft versiegeln.

Meter: iambic
Na dra. Aug. Nevšímala.
by František Ladislav Menhard

Kdysi epigramy psal,
potom psaní zanechal,
koncipistou se kdes stal;
deset let si nevšímal,
co kdo do tisku kde dal,
jaký pokrok se kde stal –
o nic už se nestaral,
ani řádek nenapsal –
jen své existence dbal.
Nyní zas se psáti jal – – –
že toho radš nenechal!

Meter: trochaic
Tisková reforma.
by Josef František Karas

K svobodě ač jde se per aspera,
pravda stará, nelze zapříti.
Trním šli jsme, teď však budeme snad
po štírech a hadech tančiti.

Meter: trochaic
- CXLIX - Al sepulcro de Lisi, dama hermosa
by Joseph de Litala y Castelvi

Esta inscripción que tanto Mármol grava,
mordido del cincel más elegante,
te dirá con voz muda, o caminante,
lo que siente el dolor, y lo que alaba.
Con lágrimas del pecho ardiente lava,
sus cándidas mejillas todo amante,
y con funesto, y lúgubre discante,
llora su Muerte, y de llorar no acaba.
Que mucho, si murió la primavera,
que mucho si murió (ay dolor) el alba,
que mucho, si murió la luz del día.
Falto Lisi, que todo ay Dios lo era,
a quien por Sol, y Aurora hicieron salva,
los pájaros con dulce melodía.

Meter: iambic
Das kleine Licht
by Hermann Löns

Den weißen, mondbeschienenen Weg
Zwei schwarze Mauern säumen,
Ein schwarzes, schweigendes Geheg
Von schwarzen, schweigenden Bäumen.
So weit ist der todeseinsame Pfad,
So eng die Nähe dunkelt,
Dort hinten, wo schwarz sich die Wolke naht,
Ein glimmendes Lichtchen funkelt.
Die Nacht immer schwerer herniederbricht,
Müdigkeit meine Stirne befeuchtet,
So ferne zittert das kleine Licht
Und ich weiß nicht einmal, wo es leuchtet.

Meter: iambic
- CIII - Discurso de razón
by Pedro Soto de Rojas

¿Si un justo amor, y si un cortés deseo,
a tan gloriosa empresa levantado,
si un recíproco intento regalado,
que nunca tuvo pensamiento feo.
Y si una fe tan limpia, cual no creo
que se ha en humanos pechos engendrado,
después de haberse por quien es mostrado
me ha puesto en los extremos que me veo?
¿Cómo a la luz no vuelvo soberana,
do fue el alma engendrada, y procedida,
dando desprecio a la belleza humana?
Mas tengo (¡ay triste yo!) razón perdida,
fe con cadenas, esperanza vana,
memoria muerta, voluntad rendida.

Meter: iambic
- XCV -
by Argensola

Ya, Opicio, a los acuerdos consulares
de esta grave república presides;
y si con tu equidad su imperio mides,
ni al griego ni al romano le compares;
mas tú, en tantas virtudes no vulgares,
émulo de Catón y de Arístides,
no salgas de ti mismo ni te olvides,
ingrato, del que fuiste en pobres lares.
Entiende que, aunque frises con la luna,
los que celan tu honor, rectos varones,
te quieren ver de la modestia amigo;
y en esta fe atalayan tus acciones,
porque a medida igual se habrán contigo,
como te hubieres tú con la fortuna.

Meter: iambic
57.
by Friedrich von Logau

Pinca darff gar nöthig Heller,
Wil verpfänden ihren Keller,
Den zu weisen endlich ein,
Dem sie möchte säumig seyn;
Wil dazu, Geld eh zu heben,
Auch den Apffelgarten geben.

Meter: trochaic
- 9 -
by Lope de Vega

Habla Tebandro, y saca de la frente
una disparatada librería;
y si escribe, parece algarabía,
gramática de niño balbuciente.
La memoria es tesoro y excelente,
pero es, si no hay doctrina, hipocresía;
parece ciencia, y es bachillería,
que no hay ciencia en el mundo de repente.
El juicio vulgar le da la gloria
del inmenso parlar, confuso y vario,
que sin doctrina es bárbara la historia.
Y yo siento, Damón, por lo contrario,
que es pregonero vil de su memoria,
y de su entendimiento secretario.

Meter: polymetric
Vykvetala růže.
by František Chládek

Vykvetala růže
panské na zahradě,
vykvetala krásně
v stinných strůmků chladě.
Svadla mladá růže
- smutně hlavu sklání,
podál květné zvonky
hranu jí vyzvání.

Meter: trochaic
Von den Jahrs-Zeiten.
by Barthold Heinrich Brockes

Lasst uns die gautze Welt durchgehn,
So wird man sehn,
Daß alle Ding auf eine Weise,
Und zwar durch einen Druck geschehn.
Man sieht, durch diesen Trieb in ihrem Creise,
Die
Man mag nun, daß die Sonn, wie, oder daß die Erde
Herumgeführet werde,
Nach unterschiedner Meinung, lehren;
So wird die Würckung doch, die eigen dem Bewegen,
Auf gleiche Weise sich zu Tage legen.

Meter: iambic
Ku dnešnímu svátku svému
by Emanuel Züngel

Ku dnešnímu svátku svému
přijmětež mé přání vroucí,
zachovej Vás k blahu mému
šťastnou vždy Bůh všemohoucí.

Meter: trochaic
[mach dich erst von der Freiheit frei]
by Franz Grillparzer

Mach dich erst von der Freiheit frei,
Willst wirklich frei du werden,
Kein Sklave sein von der Menge Geschrei
Heißt frei erst sein auf Erden.

Meter: iambic
- XLIV - En muerte de la serenísima infanta María
by Lope de Zarate

Felipe, si los ramos deseados
corta el Cielo por mano de la muerte,
no corta no, cultiva, nos advierte
que se obliga a volvernos duplicados.
El duro Invierno agostador de prados,
cuando ofende los árboles de suerte
que consume aun el nombre del más fuerte,
da esperanzas de frutos sazonados.
Tu perdida primicia fue del suelo;
pues te da tanto que esperar en ella,
déjate consolar del desconsuelo;
que Mayo no es Enero de las flores,
quien esta supo reducir a estrella,
cumplió esperanza dándolas mayores.

Meter: polymetric
Finale
by Karel Horký

Za řadu let, až žití mého třpyt
jak šedá čmouha objeví se zraku,
až srdce znaveně se bude chvít
jak lupen olše v podzim za soumraku,
až verše, láska, celý život můj,
celá ta malá, sladká existence,
zesmutní, zchladne jako stará thuj,
až z palmového, zeleného věnce,
jejž děvčátko mi dalo na scéně,
nic nezbude než dráty rezavící,
až času zub se zatne studeně
do ulekaných, překvapených lící,
až nejen láska, nejen verše mé,
ale i zdraví, renomé a kapsy
v to jedno jitro smutné, sychravé,
si přiznají, že ocitly se na psí,
až nepotřebný, chudý, starý muž
své knihy prodat půjdu incognito
a řeknou mi: To z mÓdy vyšlo už,
nemůžem koupit, je nám líto, líto – –
až, mužík breptavý a bezzubý
a vyschlý už a scvrklý, popelavý,
poslední sloku, sloku záhuby
si breptat budu kdesi u Vltavy,
až drtivá mne chytne pochyba,
zda mělo smysl pro co planout kdysi,
až soustrastně mne žena zulíbá
a řekne: Staroušku, jdi, ulehni si, –
až zdánlivě už všecko pomine
a na pensi už celý, celý budu,
přec zaměstnání jedno nevinné
by bylo s to mne vysvobodit z trudu.
Stanu se průvodcem cizinců.
Na hlavě kastor, v kapse houstičku
a bambusovou hůlku v staré paži,
rychlíky všecky maje v malíčku,
každého dne si vyjdu na nádraží
a turistům, co přišli z ciziny,
by prohlédli si pražské památnosti,
dám k disposici svoje hodiny,
své staré, pensionované kosti.
Budu je vodit. A tam nahoře,
až obepíšu oblouk scvrklou rukou,
až uslyším, jak v němé pokoře
cizincům srdce udivením tlukou,
až stověžaté město pod námi
se rozšumí jak hudba pohádková,
až barvami nás spije, omámí
kvetoucí Petřín, stráně od Strahova,
pak tento div, ta Praha šumící,
to kouzlo snů, jež proudí od Petřína,
vrátí mi na mžik sílu mizící,
jak napil bych se šampaňského vína,
a moje ústa stará, zapadlá,
zvadlá jak mrtvé, vyprahlé dno toku,
pyšně a slavně řeknou: „Voilà!“
Najdou zas dávnou, mladou svoji sloku.
A potom, nakonec, až s cizinci
se ubírati budu na nádraží,
až dávati mi budou po minci,
tu potřesu jim vděčně starou paží
a řeknu: „Ne, nic! Já šťasten byl.“

Meter: iambic
- XI - A la vanidad del hombre
by Antonio Enriquez Gomez

Este de cuatro simples adornado,
tierra, llanto, vapor, incendio y fuego,
menos tiene de cuerdo que de ciego,
menos de ciego que de loco errado.
Es nube opuesta al Sol, flor en el prado
que apenas sale cuando muere luego;
no tiene hora o tiempo de sosiego
y presume de eterno su cuidado.
Vive sin vida y dúdase si vive;
no es inmortal y duda si es humano;
las días gasta y nunca los recibe.
Sabe que es vanidad y vive en vano;
él mismo esta verdad a sí se escribe,
y la verdad le deja de su mano.

Meter: polymetric
- XXXVI -
by Franciscode Aldana

Sacrosanta, inmortal fuente que sales
de Dios, de quien manaste eternamente,
cuya lleneza es tal que, siendo fuente
de Dios, el mismo Dios eres y vales;
redentora verdad, que a los mortales
-¡oh, bien dichoso aquel que bien te siente!-
tu cuerpo das, velado en accidente
de pan, restaurador de nuestros males.
Señor, pues ya se encubre el mortal velo
la luz que en alto ardor de fe se mira,
que es proporción igual con tu gran llama
-¡Oh, Palabra de Dios bajada al suelo!-,
sube la mía do estás, tu luz inspira
a quien por fe te busca, adora y ama.

Meter: iambic
POLIBKY VYDĚDĚNCŮ
by Rudolf Illový

Až přítmí nastane, sejdeme dolů
ve volnou přírodu z uliček tmavých,
polními stezkami půjdeme spolu,
zapomnít strastí všech, žalů a bolů,
na skvostném koberci květinek smavých,
rozkoší polibků jak oheň žhavých.
Až bude klekání v tiš naši zníti,
letního večera vssajeme vůni,
o příští době pak budeme sníti,
ať zříme komíny v dálce i čníti,
údery kovkopů z šachet ať duní,
v útrobách našich přec láska jen trůní.
Strávili v továrně jsme zas den celý
v kouři a výparech, připjati k stroji,
celý den jsme se jen potili, dřeli,
celý den tváří v tvář bídě jsme zřeli
a tu nechť na večer k novému boji
polibky opětně oba nás spojí.

Meter: dactylic
U ber das  C onterfait eines
 Frauenzimmers.
by Christian Friedrich Hunold

Wenn dieses Conterfait dir welche Schönheit zeiget/
So dencke/ daß es doch den schönsten Theil vermist
Weil das Original die Kunst noch übersteiget/
Das nur bewundrens werth doch nicht zu mahlen ist.

Meter: iambic
- XXVIII - Encarece su amor con ocasión de un eclipse de luna que pareció muy sangriento
by Luis de Ulloa y Pereira

Celia, no ves la saña del Planeta,
que amenazando trágica ruina,
llama vierte feroz, sangre fulmina
en usurpada forma de Cometa.
Mira cual tiembla la Tiara inquieta,
de lo que el vano Astrólogo imagina,
y cuantos Cetros al horror destina,
oscura voz de equívoco Profeta.
Y advierte, que seguro en sus enojos,
de su semblante pende mi cuidado,
que ni sabe otro cielo, ni le mira,
y atento a las estrellas de tus ojos,
ni quiere más fortuna que tu agrado,
ni teme más prodigios, que tu ira.

Meter: iambic
Ausencia y recuerdos
by Rafael María de Mendive

No es, no, de amor la pena que me abruma,
no es de celos la fiebre que me abrasa,
no es de acero el puñal que me traspasa,
ni es de fastidio mi dolor, en suma.
Es una imagen leve como espuma,
que vive en mi alma y de mi ser no pasa,
y que está siempre cual flotante
                     gasa
suspensa entre mis ojos y mi pluma
Un vago sentimiento, una memoria,
mezcla feliz de lágrimas y horrores,
de afán supremo y borrascoso duelo.
La ausencia, en fin, del centro de la gloria;
el recuerdo de Cuba y de sus flores,
y el adiós de sus palmas y sus cielo!

Meter: iambic
V. Ku srdci ránu tu jí zasadili,
by Václav Šolc

Ku srdci ránu tu jí zasadili,
že dvoustaletý krvácela věk,
svůj nahý nesouc na pospasy vděk,
by lační supi hlad svůj nasytili.
O roucho žoldnéři se rozdělili,
a když jich vášní sžírající vztek
i zlatý diadem jí s čela smek’,
pak ještě dále v jejím srdci ryli.
O ráno svatá! nevyschniž tvůj pramen,
své drahé krve proudem dále teč
a k nebi vzdychej stále to své: Amen!
Snad stane někdy anděl při tvém proudu
a v zřídle tvém svůj jasný smočí meč,
by krev tvou v knihy věčných sepsal soudů.

Meter: iambic
Má lež krátké nohy?
by Petr Křička

Vznikla hádka mezi indickými bohy,
krátké-li či dlouhé lež má nohy?
„Tak se podívejte!“ vece starý Pandu.
„V Berlíně přec řídí propagandu.“
Jeden přes druhého bohové se tlačí:
„Nemá jednu delší, druhou kratší?“

Meter: trochaic
11. Lichým pozlátkem se třpytí zboží,
by Matěj Havelka

Lichým pozlátkem se třpytí zboží,
Jež nabízí darem cizota,
Její růže pouhé plané hloží,
Lesť loupežná její ochota.
Svůdným zvukem miloslibně hlásá,
U ní že se staneš prorokem,
Nad tvou blbotou však tajně jásá,
Že jdeš za vnadou, být otrokem.
Úkladům se cizích opra hadů,
Hleď si pilnou snahou vlastních sadů.
Dochováš-li lípu v bujný květ,
Bezděk panskou slávu vzdá ti svět.

Meter: trochaic
ŽENY.
by Adolf Černý

Žen zjevy, které jsem kdy znal,
zřím kolem tiše jít:
je bílý závoj obetkal,
jich tvářím měkký půvab dal,
jenž zvlňuje můj cit.
Vše drsné vzala minulost,
v ní stichnul pláč i smích,
strom vzpomínek jen v srdci vzrost’,
v stín jeho, tíže denní prost,
zjev za zjevem jde tich.
Jdou vážně cestou do dálek,
kde obzor splývá v šeď –
jen šíří postav jejich vděk
mdlou vůni růží čajovek,
jíž dýše dívčí pleť.
Jak ze sna úsměv na retech
a v řasách zvlhlý zrak...
Co teď jsem slyšel, nebyl vzdech.
Ne, to jdou suchých po listech,
jež spadly dávno tak.
A nerv se ve mně nezachvěl,
když kolem přešla ty’s
a v duši mé tvůj zrak se stměl.
Ach ne, já dávno zapomněl,
co bylo, bylo kdys!...

Meter: iambic
14.
by Friedrich Rückert

Zu schreiben leserlich ist durchaus zu empfehlen;
Besonders laß es nicht am eignen Namen fehlen.
Es ist Anmaßung, nur den Königen zu gönnen,
Als müßte deinen Zug entziffern jeder können.

Meter: iambic
Bětolinka.
by Karel Sudimír Šnajdr

Na louku šla Bětolinka,
Aby plátno bílila,
Z charpových očiček těžké,
Trpké slzy cedila.
Přijdouc na louku konývkou
Z potoka nabírala,
Plátno tenké roztažené,
Smutně chodíc, kropila.
Na koníčku švarný hošík
Jel okolo běličky,
Zhlídl tváře porosené,
Zhlídl mokré očičky.
Honem skočil s koně dolů,
Pustil ho do travičky,
Jal se těšit a utírat
Uplakané očičky.
„Ach! netěš mne, neutírej,
Mně to platno nic není;
Můj osud se žádnou péčí,
Žádným slovem nezmění.
Co mé srdce těšívalo,
Pod drníčkem spočívá,
Mladost vadne, tělo chřadne,
Sýla stále umdlívá.“
Hošík ale předce těšil,
Předc očičky utíral,
„Mrtví živým nepřekáží“ –
Od matinky slýchával. –
A když očka dobře otřel,
Počala se blíštěti,
A jak slunéčko po dešti
Dvojnásobně svítiti!
A než slunéčko zapadlo,
Předc děvčátko ukojil,
A s bělidla do chaloupky
K matince doprovodil.
Tam děvčátko potěšené
Vzal za bílou ručičku –
A dostal – jeli to možná? –
Na dobrou noc hubičku!
Měsýček se na ně díval,
Slavík na zahradě pěl,
A skrz ticho teplé nocy
Smutně temný hlas zavzněl:
„Děvčata jsou jako vítr,
An teď tám, teď tu věje,
Mrtvý jest jim nebožtíkem,
A živý zas panuje!“

Meter: trochaic
1L: Wenn über uns, jenseits der Himmelslichter,
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Wenn über uns, jenseits der Himmelslichter,
Ein Schöpfer thront, der Zeit und Raum ersonnen,
Mit unlösbaren Rätseln uns umsponnen,
Der ist Jehovah, der ist unser Richter!
Nicht du mit all den irdischen Gebrechen.
Was ist dein priesterlicher Strahlenkranz?
Theaterschmuck; – dein Pomp? – ein Mummenschanz;
Dein Gotteswort? – ein nichtiges Versprechen.

Meter: iambic
69.
by Friedrich von Logau

Ein Rittersmann riet vor in Krieg, berühmt zu werden.
Man reitet ietzt in Krieg, dem Namen nach, nach Pferden.

Meter: iambic
Der gutte Traum.
by Hans Assmann von Abschatz

Mein Glücke lacht/
Melinde spielt mit angenehmen Blicken/
Ihr holder Mund giebt Worte/ die entzücken/
Ich küsse sie bey tunckler Mitternacht/
Mein Glücke lacht.
Mir traumt wohl nicht:
Ich seh ihr Bild um meine Ruhstatt spielen/
Hör ihre Sprach/ und misse nichts als Fühlen.
Ach Schade/ daß das Beste noch gebricht!
Mir traumt wohl nicht.
Es wird wohl seyn:
Die Hoffnung speist nicht stets mit leeren Schalen.
Erblickt man nur der Morgenröthe Stralen/
So folget auch der nahen Sonne Schein.
Es wird wohl seyn.

Meter: iambic
41.
by Friedrich Rückert

Wie ein Botaniker nur von Profession
Bemerket, was uneingeweihtem Blick entflohn,
Der zarten Moose krausgeästetes Gewimmel,
Von andern übersehn als unscheinbarer Schimmel;
Doch wer mit rechtem Blick und Kunstsinn es gewahrt,
Dem ist des Schöpfers Kunst auch darin offenbart,
Nicht minder als im glanzentfalteten Gebäude
Buntkroniger Blumenpracht, jedermanns Augenfreude:
So im von Meisterhand entworfenen Gedicht
Sind Reize, die so leicht nicht fallen ins Gesicht,
In denen doch sich zeigt des Meisters Kunst und Macht
Nicht minder als im Schmuck erfindungsreichster Pracht;
Doch nur der Kenner und Liebhaber von Kleinheiten
Ergetzt sich an derlei verborgenen Feinheiten.

Meter: iambic
El don de la lluvia
by Giraldo Jiménez

Con una pertinacia monocorde
                  que aduerme
cae la lluvia en el viejo villorrio familiar,
y yo me entrego al canto de las aguas inerme,
y con vivos deseos de sentirme arrullar
Reclino sobre el banco de trabajo la frente,
y en mi interior alcázar, solo, me reconcentro,
mientras la lluvia vierte su pertinaz nepente
y me hundo en la casa familiar más adentro.
Y así, en derredor mío, las
                  aguas tienden una
cortina impenetrable de
                  sombras y sonidos
que enclaustran totalmente mis ávidos sentidos
(Canes enflaquecidos que ladran a la Luna)
y experimento así, abstraído en mi verso,
el placer de sentirme solo en el Universo.

Meter: anapestic
V KLIENTELE DVOU FAMILIÍ:
by Josef Svatopluk Machar

Na ucho si lehnout a spát zcela klidně
pan Böhm směle může: Procházkovic z Vídně
slib mu dali často, že žít bude blaze;
familie Grégrů navzájem zas v Praze
pečuje dnem nocí nad ním obezřele,
aby zkázy nevzal na duši ni těle.
Panu Böhmovi to nejde do umu –
inu, má víc štěstí nežli rozumu.

Meter: trochaic
PŮLNOČNÍ VĚTRY.
by Adolf Červinka

Půlnoční větry bijí zas
s přívaly deště do oken,
vzpomínek dávných mrtvý hlas
jak by se lámal větrů v sten...
Jako by celá minulost
hnala se ke mně naposled,
okny se díval bledý host,
jehož už na vždy umlk’ ret,
jak by mně líčil mládí sen,
sluneční volal z hrobu svit,
z pohárů lásky, dané v plen,
v hodinách pozdních přišel pít...
Na vždycky s bohem! Jiný kraj
svítá dnes na mém obzoru,
z něho má rozkvést nový ráj,
celý les bílých praporů!
Hnízdo mé láskou vystláno,
milenka sladká čeká již,
čelo jí bude zlíbáno,
noci až závoj klesne níž...

Meter: dactylic
The Preface
by Edward Taylor

Infinity, when all things it beheld
In Nothing, and of Nothing all did build,
Upon what Base was fixt the Lath wherein
He turn’d this Globe, and riggalld it so trim?
Who blew the Bellows of His Furnace Vast?
Or held the Mould wherein the world was Cast?
Who laid its Corner Stone? Or whose Command?
Where stand the Pillars upon which it stands?
Who Lac’de and Fillitted the earth so fine,
With Rivers like green Ribbons Smaragdine?
Who made the Sea’s its Selvedge, and it locks
Like a Quilt Ball within a Silver Box?
Who Spread its Canopy? Or Curtains Spun?
Who in this Bowling Alley bowld the Sun?
Who made it always when it rises set:
To go at once both down, and up to get?
Who th’ Curtain rods made for this Tapistry?
Who hung the twinckling Lanthorns in the Sky?
Who? who did this? or who is he? Why, know
It’s Onely Might Almighty this did doe.
His hand hath made this noble worke which Stands
His Glorious Handywork not made by hands.
Who spake all things from nothing; and with ease
Can speake all things to nothing, if he please.
Whose Little finger at his pleasure Can
Out mete ten thousand worlds with halfe a Span:
Whose Might Almighty can by half a looks
Root up the rocks and rock the hills by th’ roots.
Can take this mighty World up in his hande,
And shake it like a Squitchen or a Wand.
Whose single Frown will make the Heavens shake
Like as an aspen leafe the Winde makes quake.
Oh! what a might is this Whose single frown
Doth shake the world as it would shake it down?
Which All from Nothing fet, from Nothing, All:
Hath All on Nothing set, lets Nothing fall.
Gave All to nothing Man indeed, whereby
Through nothing man all might him Glorify.
In Nothing then embosst the brightest Gem
More pretious than all pretiousness in them.
But Nothing man did throw down all by Sin:
And darkened that lightsom Gem in him.
That now his Brightest Diamond is grown
Darker by far than any Coalpit Stone.

Meter: iambic
SVÉ MATCE. (VI.)
by Josef Václav Sládek

CO moudrost lidská od počátku
i dnes co hledá věda mdlá,
to’s, matko, ty ve světa zmatku
svou prostou vírou nalezla.
Kam pochybovač nestih’ v muce
nad úhor žití vypráhlý,
tam v modlitbách tvé spjaté ruce
v své důvěrnosti dosáhly.
Co taje žití tobě byly?
v svém srdci lásku, dobrotu,
zde všecko nést jsi našla síly
a víc-li třeba k životu?
Mír v duši, prachu žití čista,
když skončil den tvůj poslední,
ty’s tichá šla, v své víře jista,
že z noci té se rozední.

Meter: iambic