PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Astrología del cielo de Lisi, con ocasión de tener un perro en las manos arrimado al rostro
by Quevedo

También tiene el Amor su astrología,
que acredita en efectos verdadera,
juzgando por tu cielo, en cuya esfera
rigen familia ardiente noche y día.
En ella, la dorada monarquía
más eficaz influye y reverbera:
es tu desdén constelación severa,
y tu favor la que es benigna envía.
Siempre con duplicado Sirio cueces
las entrañas, haciendo hervir los mares
y nadar llamas húmidas los peces.
Dos soles, que confinan en lugares,
miro en el Can, y, con la luz que creces,
multiplica el Amor caniculares.

Meter: polymetric
An die Philister
by Friedrich Schiller

Freut euch des Schmetterlings nicht: der Bösewicht zeugt euch die Raupe,
Die euch den herrlichen Kohl, fast aus der Schüssel, verzehrt.

Meter: iambic
1L: Weisst du denn – wenn auf Baum und Strauch
by Hedwig Lachmann

Weisst du denn – wenn auf Baum und Strauch
Das Astwerk zittert und sich sträubt,
Und wenn der leicht gewellte Rauch
An einer Wetterwand zerstäubt –
Ein scheuer Vogel ohne Laut
An dir vorbei die Flügel schlägt,
Und Wolke sich an Wolke baut –
Wohin dein wilder Wunsch dich trägt?
Weisst du denn, wenn nun alle Welt
Sich eng an Hof und Heimstatt schmiegt,
Und deine Sehnsucht dich befällt, –
Wo deine eigne Heimat liegt?

Meter: iambic
- 1 -
by Lope de Vega

Fue célebre Jahel, porque la frente
a Sisara pasó con atrevida
mano, y el clavo de la frente herida
segunda piedra del pastor valiente.
Y Engracia santa, porque heroicamente
la tierra suya de laurel ceñida
al clavo de un tirano dio rendida,
será también famosa eternamente.
Quiso imitar a su querido esposo,
y aunque él murió con tres, y ella tenía
uno sólo en el tránsito dichoso.
Los dos, que le faltaron aquel día,
tuvo en el corazón tan amoroso,
que blanco de sus clavos parecía.

Meter: iambic
De El árbol de mejor fruto
by Tirso de Molina

La cerviz indomable del toro ata
con las coyundas de su yugo grave
el labrador, y brama, porque sabe
que su preciosa libertad maltrata.
Al pájaro, que en plumas se dilata,
el cazador cautiva, del suave
acento enamorado, y llora el ave,
aunque honren su prisión rejas de plata.
No en los jardines la florida hierba
medra en el modo que en el monte y prado,
patria y solar de su morada verde.
Dichoso, libertad, el que os conserva,
pues es prisión el solio sublimado
de quien por reinos, vuestro reino pierde.

Meter: iambic
1L: Es trat Alltäglichkeit
by Luise Büchner

Es trat Alltäglichkeit
Zur Poesie:
»gib mir dein buntes Kleid!«
Sprach herrisch sie,
»gib aus den Locken mir
Den gold'nen Kranz,
Nur die poet'sche Zier
Verleiht dir Glanz.«
Die Gute, mild und zart,
In ihre Hand
Gab mit der holden Art
Kranz und Gewand;
Die Andre hüllt sich d'rein
Mit eck'ger Hast –
Wie Blei zum Edelstein
Es für sie paßt.
Dann sprach noch weiter sie:
»nimm du den Pflug!
Ich hatte Plag' und Müh'
Jetzt lang' genug;
Reich mir die Leier her,
Arbeite du –
Zu singen ist nicht schwer
In guter Ruh!«
Sie rührt die Saiten an
Mit rauher Hand,
Gefild und Waldesplan
Erstarrend stand,
Der Vogel fliegt erschreckt
Vom Ast empor,
Der Hirtenbube deckt
Sein lauschend Ohr.
Doch sieh', die Himmelsmaid
Voll Majestät,
Mit Blicken strahlend weit,
Jetzt vor ihr steht,
Sie spricht: »Alltäglichkeit,
Erkenne dich!
Dich macht nicht Kranz noch Kleid
Zu dem, was ich.
Dein Thun veracht' ich nie,
Es braucht die Welt
Uns beide; bleib' wo sie
Dich hingestellt!
Du denkst im Müßiggang
Ging' träg' ich her –
Wie keiner mehr.
Ich baue früh und spat
Des Geistes Feld,
Der Zukunft gold'ne Saat
Mein Fleiß bestellt.
Und, wenn ich träumend geh',
Ein Schattenbild,
Für tausendfaches Weh
Mir Trost entquillt.
Und meiner Seele Leid
Das ahnst du nie,
Weil du Alltäglichkeit,
Ich Poesie!«
Dann hob ihr Flügelpaar
Sie leise auf,
Wo ihre Heimath war,
Schwebt sie hinauf.

Meter: iambic
5.
by Paul Heyse

Zu bitter wär' ich? Doch wer hat's verschuldet,
Wenn meine Zunge trieft von Bitterkeiten?
Ein feiger Knecht, wer ohne Murren duldet!
Ward nicht, was Süßes ich genoß vorzeiten,
Mir über Nacht vergiftet und vergällt,
Entwertet meine liebsten Kostbarkeiten,
Da, die ich über jeden Schatz gestellt,
Die goldne Freiheit, nun als schlimmste Bürde
Mir unerträglich auf die Seele fällt?
Es wog mir kein Gewinn, noch Ehr' und Würde
Den Adel auf: mir selber zu gehören,
Nicht eingeschränkt in eines Dienstes Hürde;
Nicht mit banausischem Geschäft zu stören
Die stille Bildkraft, all die Schmerzenslust,
In ernstem Ringen Geister zu beschwören.
Wie war ich mir so streng und froh bewußt,
Daß meines Wirkens Maß und meiner Pflichten
Mir einzig ruht' im Grund der eignen Brust!
Und nun – wie möcht' ich gern auf mich verzichten
Und, fremdem Willen dienstbar untertan,
Ein dumpfes Werk gedankenlos verrichten!
Den Bauer neid' ich, der in grader Bahn
Die Furche zieht, den Kärrner, der im Staube
Des Heerwegs seinen Rossen geht voran.
Und jener dort in niedrer Reisiglaube,
Der Steine klopft, gebückt am heißen Wege,
Nicht ödem Müßiggang ist er zum Raube.
Sein Tagwerk fördert jeder seiner Schläge,
Und, wacker bis zum Feierabend, letzt
Ihn seine Flasche, wird der Arm ihm träge.
Und ich – dem selbst der Quell der Musen jetzt,
Der Himmelstrank, wie schaler Spülicht mundet,
Wo ist ein Werk, ein Ziel, das mich ergötzt?
Denn die Gestalt, die sich dem Dichter rundet,
Soll er beleben mit dem eignen Blut.
Wie? wenn er selbst nun ward zu Tod verwundet,
Daß Lebensüberfluß und -übermut
Versiegen und die Liebe geht verloren,
Die auch an
So hab' ich selbst mich wider mich verschworen.
Mir selbst gehör' ich? Keinen schlimmern Herrn
Und keinen ärmern hätt' ich je erkoren.
Sein schnödes Joch abschütteln möcht' ich gern,
Der mich mißhandelt, der mich darben läßt,
Und kann nur knirschend an der Kette zerrn.
So wird der Freiheit jammervoller Rest
Mir noch zum Fluch. Wenn unser Wille schwankt,
Gleich einem Vogel, dem zerstört das Nest,
Dann strebt das Ich, das an sich selber krankt,
Sich loszuwerden, von des Sehnens Not
Zu ruhn in einem Ziel, das nimmer wankt, –
Und was ist hier gewiß, als nur der Tod?

Meter: iambic
Danaidy. (III.)
by Jaroslav Vrchlický

Ó dcery Danaa,
zřím vaši pouť a v duchu žehnám jí!
Vy první moře pozdravíte, první
zrak ztopíte v tu valnou nesměrnost,
nad kterou křídlo ptačí umdlévá,
jež toužíc v jara novém vzplanutí
od pyramid se dostat v domov zpět,
kmen vydutý neb haluz plující
za prám si zvolí, po němž přeplaví
se hrůzami, jež pod vln křišťálem
ve hloubi tají Neptun příšerný.
Z vás jednu on též strhne v palác svůj
a chladné perly vtká jí do vlasů,
ji vedle sebe na trůn z škeblí, řas
jak paní posadí, co chutě dál
vlast novou v Argu hledat budete
a pohostinství. Nechť váš úděl smrt,
tou první vaší cestou přes moře,
jež nebude víc dělit národy,
leč spojovat, za vámi nový rod
se vydá kolem staré Afriky,
jež pod horami luny stulena,
jak bába do pohádek zapředena
spí v zdrojích Nilu nohy koupajíc.
Já vidím čilý život na moři
i v přístavech, zřím lodí zástupy
jak volavek a čápů, jeřábů
tíhnoucí stáda v šicích, po různu,
a všecky nesou kořisť převzácnou:
tož mužů sílu, junů nadšení,
žen krásu, dívek plachou nevinnost
i s kmetů zkušeností uzrálou.
A všickni sijí zárod myšlénky
do mladé, bujné půdy severu,
jež nezkypřena ještě oráčem
na žatvu čeká doby budoucí.
A chrámu, jenž na strmém předhoří
ční s věncem bílých, mramorových soch
a blýská vlysy ryteb plnými
nad moře zpěněné a dunící,
já, praděd z vlasti staré, pozdrav šlu
přes prostory!

Meter: iambic
- CV -
by Lope de Vega

Ojos de mayor gracia y hermosura,
que han dado envidia al sol, color al cielo
si es al zafiro natural el hielo,
¿cómo encendéis con vuestra lumbre pura?
¿Por qué de la modesta compostura
con que os adorna de vergüenza un velo,
nace un deseo, que derriba al suelo
lo que el amor platónico procura?
Miráis y no teméis, ojos traidores,
que con vuestros venenos fueran vanos
cuantos el miedo halló ni vio el profundo.
Matáis de amor y no sabéis de amores,
seguros de veneno y más tiranos
que fue Nerón, pues abrasáis el mundo.

Meter: iambic
Talmudista.
by Jaroslav Vrchlický

Miguel Sevillský, jenž nad talmudem
se skláněl ve dne v hojných žáků davu
a v přeučených filipik svých splavu
o kozí chlup rád přel se s mnohým trudem,
vzor apoštola ve svém šatu chudém
před každým pokorně svou skláněl hlavu,
zvlášť krále ctil a panstvo, cti a právu
vlas nezkřivil, sekt různých netknut bludem:
Miguel Sevillský, když půlnoc byla,
vše zavřel, dvéře též i okenice,
by k světlu nelít’ much a hmyzu nával;
při svitu lampy – jak se třásla bílá
mu brada při tom, jasem plálo líce! –
rixdaly obřezanec obřezával.

Meter: iambic
SONET INTIMNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Den po dni monotonním spádem splývá,
můj roste hoch a na vdavky je dcera;
změť mračen vybouřených za mnou šerá,
jen pozdní slavík resignace zpívá.
A žiju, jako žil jsem odjakživa,
jen zdá se mi, že volněj z mého pera
můj starý vzdech i tužba moje sterá
ne v květné listy se, leč v žulu vrývá.
A cítím, jednou bude tato žula
tím kamenem, jenž na mou rakev klesne,
pak zbudou po mně slabé upomínky...
Snad ruka zmdlí, jež okovy mé kula!
Proč kula je? – A proč tak byly těsné?
vnuk zeptá se... Kol ticho – ani zmínky.

Meter: iambic
1L: Weil tausent Jahr für GOTT sind wie ein gestrig Tag,
by Friedrich von Logau

Weil tausent Jahr für GOTT sind wie ein gestrig Tag,
So einer hundert Jahr der Welt geniessen mag,
So rechne, wieviel Zeit er lebt für seinem GOTT,
Lebt aber solche Zeit o, in wie vieler Noth!

Meter: iambic
S onnet.
  A ls er  A malien in  B ade
 sahe.
by Christian Friedrich Hunold

Hilff Himmel welcher Schmuck der Perlen weissen Glieder!
Ließ mir der zarte Leib an seiner Blösse sehn!
Die Brüste lagen hier gantz ungewöhnlich schön.
Die Hände spritzten sie an Bauche hin und wieder/
Sie hub das eine Bein zu waschen auff und nieder/
Daß mir das Paradieß recht offen konnte stehn.
Ich sang': Amalia/ laß mich doch zu dir gehn/
Alleine Scham und Zorn verstimmten meine Lieder.
Ach Venus unsrer Zeit! du bist Diana nicht/
Die in den Brunnen gleich des Todes Urtheil spricht/
Doch sucht dein strenger Grimm mein Leben zu verkürtzen/
So fällt Narcissus dort in Brunnen/ den er sieht:
Weil nun mein stoltzer Geist zu gleichen Spiegel flieht/
So kanst du mich zur Straff' in deinen Brunnen stürtzen.

Meter: iambic
1L: Scheiden – o bitterer Kelch, bald wird meine Lippe dich kosten!
by Luise Hensel

Scheiden – o bitterer Kelch, bald wird meine Lippe dich kosten!
Scheiden – o schmerzendes Wort, das durch die Seele mir dringt!
Sichel, so schneidend und scharf, du kommst meine Blumen zu fällen.
Köcher voll tödtender Pfeil', o wie erbeb' ich vor dir!
Heute noch kann meine Hand die trautesten Hände erfassen,
Heute noch findet mein Blick, Mutter! Dein freundliches Aug'.
Zweimal noch seh' ich mit Dir im Spätroth erglühen die Hügel,
Zweimal noch schallt uns vereint frühe der Vögelein Sang.
Aber dann führt Dich Dein Pfad dahin in die neblichte Ferne,
Ach, und es führt mich mein Weg einsam und trübe daher. –
Aber ich denke an Dich – Du kannst mir entrissen nicht werden, –
Und der Gedanke an Dich wird mir zum tröstenden Freund.
Trübt dann die Sehnsucht mein Aug', so trinkt wohl der Sand meine Zähre,
Aber die Hoffnung, sie hebt muthig zum Himmel mein Herz. –
Amen, o Amen, mein Gott! Hier bin ich – ich bin Dir ergeben.
Gieb mir den bitteren Kelch – Vater! Du giebst ihn mir ja.

Meter: polymetric
PATRICIO MARIANO – III
by Zoilo J. Hilario

Moriste cuando de santa alegría
la Patria a disfrutar empieza apenas.
Doloroso es morir entre cadenas,
estando por brillar un nuevo día.
A los que saben crear dulce poesía
de la Vida su prosa a manos llenas,
pues escrito está que las almas buenas
deben también probar la pena impía.
Descansa en paz, fecundo novelista,
devoto de las Musas, noble artista,
y del Cuarto Poder bravo soldado.
A cambio de lo mucho que sufriste,
ojalá Dios conceda a tu alma triste
un bello rincón de su Edén sagrado! . . .

Meter: iambic
Bože můj – bráním se – smutek mne chvátí –
by Marie Calma

Bože můj – bráním se – smutek mne chvátí –
jsou dny, kdy roste jak stohlavá saň,
bezradna stojím, je třtinou má zbraň,
v světélku naděje knůtek se krátí –
dohoří. – Bože můj, v temnu mne chraň!
Do nitra nořím se; pusto v něm, hluše...
Vracím se, bloudím. – Kam jen se dát?
Smrti se děsím, život mne zmát,
dokořán zotvírán příbytek duše –
Bojím se... Vzpomínek musím se bát.
Nevidím slunce, nevnímám země,
oči mé osleply, zalehl sluch,
mrákotou smutku co obestřen duch,
světlo jen bludičkou přichází ke mně,
život kol bezbarvý, beztvárný ruch.
Nemám své podoby, vadnu a hynu,
bez spánku noci jsou, bez klidu den,
lásku jsem ztratila, nalezla vinu,
příbytek duše své zpustošen.
Bože můj – zvedni mne! – Žal když mne chvátí,
do dlaní přitiská zmučenou skráň,
zklamání vymáhá krvavou daň –
v světélku víry než knůtek se zkrátí,
dohoří – Bože můj – v temnu mne chraň!

Meter: dactylic
Proč se tak bojím šílenství,
by Adolf Racek

Proč se tak bojím šílenství,
proč tuším velká tajemství,
proč tuším velká tajemství,
proč se tak bojím šílenství?
Je to tak tajemné a zvláštní,
tajemné, zvláštní, tajemné,
a kdo jsi ty, jenž se neustále tážeš,
ty za mnou, ty ve mně, ty vedle mne?

Meter: iambic
1L: Die Menschen, die da streben,
by Luise Hensel

Die Menschen, die da streben,
Mein junges Herz, nach dir,
Sie möchten für dich
Dich gern erfreu'n allhier;
Doch Einer hat geworben,
Der ew'ge Güter giebt,
Der ist für dich
Sprich, wer hat mehr geliebt?
Und sollst du reiche Gaben
In diesem Erdenland
Und süße Freuden haben,
So giebt sie Seine Hand.
Nimm nichts aus fremden Händen,
Was ird'sche Liebe giebt;
Es würd' Ihn von dir wenden,
Der eifersüchtig liebt. –
Wer hat ihn ganz empfunden,
Den treuen Liebesmuth?
Wer hat gesehn die Wunden,
Das warme Herzensblut? –
Wie oft hab' ich vermessen
Dies treu'ste Herz betrübt,
Wie undankbar vergessen,
Daß es so tief mich liebt!
Komm denn, o komm, Du Lieber!
Hilf mir in Kampf und Schmerz
Und zieh mein Herz hinüber
An Dein allliebend Herz!
O komm und gieb mir Liebe,
Du, der so gerne giebt,
Daß ich Dich einzig liebe,
Dich, der mich ewig liebt.

Meter: iambic
Tvoje vlasy.
by Jaroslav Vrchlický

Buďtež požehnány, ženo moje, tvoje vlasy!
jsoutě hvězdná skrýš a světla zdroje tvoje vlasy,
pláštěm halí tebe královským,
vyzývají v lásky sladké boje tvoje vlasy,
na čele ať korunu z nich máš,
či ať halí ňader vlny dvoje tvoje vlasy.
Pod šátkem ať skryty cudně jsou,
sluší k zdobě každičkého kroje tvoje vlasy.
Nic nezvýší svůdnou krásu jich,
nechtí květů, ani perel roje tvoje vlasy.
Hnědé jsou co kaštan uzrálý,
tmavší, když jdem spolu v stínu chvoje, tvoje vlasy.
Všady zřím jich měkké vlny hrát,
v klasech, trávě moři jsou vždy moje tvoje vlasy!

Meter: trochaic
- LI -
by Bocangel y Unzueta

Al viento su esperanza y su porfía,
siguiendo Apolo a Dafne, encomendaba;
el miedo, con que el paso aceleraba,
su blanco pie de plumas guarnecía.
De su madeja el oro reducía
el viento a rayos con que al Sol flechaba,
mientras amor, injusto, preparaba
la victoria mayor a quien huía;
cuando la ninfa exclama al padre undoso,
y, humanando un laurel, halla venganza
del Sol en el auxilio de Peneo.
«¡Ay! -dijo Apolo al árbol desdeñoso-,
¿por qué, si en ti fallece mi esperanza,
verde imagen te ofreces al deseo?»

Meter: iambic
1L: Der wandernde Wind auf den Wegen
by Hugo von Hofmannsthal

Der wandernde Wind auf den Wegen
War angefüllt mit süßem Laut,
Der dämmernde rieselnde Regen
War mit Verlangen feucht betaut.
Das rinnende rauschende Wasser
Berauschte verwirrend die Stimmen
Der Träume, die blasser und blasser
Im schwebenden Nebel verschwimmen.
Der Wind in den wehenden Weiden,
Am Wasser der wandernde Wind
Berauschte die sehnenden Leiden,
Die in der Dämmerung sind.
Der Weg im dämmernden Wehen,
Er führte zu keinem Ziel,
Doch war er gut zu gehen
Im Regen, der rieselnd fiel.

Meter: polymetric
- CLXIX -
by Fernando de Herrera

A do inclino los ojos, allí veo
de mi ingrata enemiga la belleza,
y en dulce sentimiento de terneza
cuitoso con mi pena devaneo.
Cuánto debo en mi mal a mi deseo,
que entibia mi dolor con tal destreza;
que cuando más envuelto en mi tristeza,
descubro lo que busco y más deseo.
Si este engañoso velo de mi daño
no sustentara el pecho, acostumbrado
al perpetuo furor de mi tormento,
ya fuera muerto, más dañoso engaño,
que me enlazas de nuevo en mi cuidado,
¿por qué me huyes más veloz que el viento?

Meter: polymetric
Or whether doth my mind, being crown'd with you (Sonnet 114)
by William Shakespeare

Or whether doth my mind, being crown’d with you,
Drink up the monarch’s plague, this flattery?
Or whether shall I say, mine eye saith true,
And that your love taught it this alchemy,
To make of monsters and things indigest
Such cherubins as your sweet self resemble,
Creating every bad a perfect best,
As fast as objects to his beams assemble?
O, ’tis the first; ’tis flattery in my seeing,
And my great mind most kingly drinks it up:
Mine eye well knows what with his gust is ’greening,
And to his palate doth prepare the cup:
    If it be poison’d, ’tis the lesser sin
    That mine eye loves it and doth first begin.

Meter: polymetric
CHVÍLE (I.)
by Viktor Dyk

Může se zdát, že v krajích severních
zamrzla v moři opožděná loď.
Nic nežli chlad, nic nežli mráz a sníh.
Potichu pojď!
Může se zdát, že severní tu pól,
jejž před námi už našli pohříchu.
Může se zdát, že ledovce jsou kol.
Pojď potichu!
Může se zdát, že křehne radost, žel.
Pojď: schovej ruce! Schovej srdce též!
Jak prostěradla lože sněhu běl.
Což neusneš?

Meter: iambic
Prost Jahrmarkt!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Prost Jahrmarkt! Kommt und kauft mir was!
Das und dies, dies und das!
Trommeln und Pfeifen, Trompeten und Geigen,
Kuchen und Torten, Datteln und Feigen,
Hammer und Glocke, Degen und Flinten,
Mandeln, Rosinen, Nüss' und Korinthen!
Kauft mir was!
Dies und das!
Prost Jahrmarkt! Kommt und kauft mir was!
Das und dies, dies und das!
Puppen, Soldaten und Bilderbücher,
Mützen und Hüte, Schürzen und Tücher,
Hampelmänner und Gummibällchen,
Kegel und Kugeln, Glöckchen und Schellchen!
Kauft mir was!
Dies und das!

Meter: polymetric
Song of the Thunders
by Anonymous

Naangodinong                 Sometimes
nimbabaazhawendaan      I go about pitying
niyaa                                 myself
babaamaajaayaan              while I am carried by the wind
giizhigong                        across the sky

Meter: polymetric
Advierte con su peligro a los que leyeren sus llamas
by Quevedo

Si fuere que, después, al postrer día
que negro y frío sueño desatare
mi vida, se leyere o se cantare
mi fatiga en amar, la pena mía;
cualquier que de talante hermoso fía
serena libertad, si me escuchare,
si en mi perdido error escarmentare,
deberá su quietud a mi porfía.
Atrás se queda, Lisi, el sexto año
de mi suspiro: yo, para escarmiento
de los que han de venir, paso adelante.
¡Oh en el reino de Amor huésped extraño!,
sé docto con la pena y el tormento
de un ciego, sin ventura, fiel amante.

Meter: polymetric
Tři zlaté vlasy. (VII. Shledání.)
by Boleslav Jablonský

Ai! kdož tamto s oné výše,
S pavlánu tam se zlatého,
Kdož to zírá letním jitrem
S tváří bledou jako luna,
Zdoben rouchem blankytovým,
Rouchem perlami posetým –
Obraz noční oblohy?
Dcera jest to Rudomila,
Rudomila polabského,
Kupce slavna po vší zemi,
Bohatšího nad bohy.
Ona sedí na výsluní
Jako růže rozpoupěná,
Ona kouzlí písně nyvé
Na varitu sladkořečném,
V proudu lásky potopena
Jako Víla milosti.
„Než se luna třikrát zrodí
A než třikrát láskou zemře –
Mluvila ta ústa sladká –
Tvář mou opět uvidíš.“
„„Luna třikrát zrodila se,
Třikrát v niveč změnila se –
Vojemíre, Vojemíre!
Slunce moje, ach, kde dlíš?““
„Až se pole zelenavé
Pláštěm zlatým přioděje –
Pravil ke mně v jarním sadě –
Tvář mou opět uvidíš.“
„„Pole již své šíré tělo
Pláštěm zlatým přiodělo –
Vojemíre, Vojemíre!
Slunce moje, ach, kde dlíš?““
Takto vzdychá růže bledá,
Oko její slunce hledá,
Slunce však se nejeví!
Ai! kdož tamto za doubravy,
Od moře tam severního,
Kdož to jede na komoni,
Na komoni sněhobílém,
K hrdé tvrzi Rudmila?
Hoi! toť Vojmír snědovlasý
S okem jasným, převeselým;
Jeden jest to ze lvů českých,
Mládec jako letní den.
Což to skví se přede hradem
V ruce vzhůru vyzdvižené?
Jsou-liž to tři blesky svaté
Ve pravici Perunově?
Ai! toť vlasy jsou tři zlaté
V mocné pěsti Vojmírově
S hlavy obra slavného.
Sotva zhlédne vlasy zlaté
Neberouchá Radmilovna,
Poskočí v ní srdce mladé,
Jako srnka v klidném háji,
Když ji lovec ze sna zbudí;
Zachvěje se v těle bílém
Tichá duše holubičí,
Jako struna stříbrojasná
V sněžné ruce pěvkyně.
Děva trne, děva žasne,
Rozplesá se jako Víla
V rozkoši se koupající,
Zasměje se smíchem sladkým
Hrdličky se radující;
Rozlítne se jako labuť,
A již kvapí, a již letí
Kochánkovi do obětí,
Po němž touží srdce mladé
Jako poupě po slunci.
Milosti! ty sladká roso,
Padající v ústa těla,
V ústa duše, v ústa srdce –
Jedna krůpěj sladkosti tvé
Může mžikem osladiti
Moře trpké žalosti!
Noc oči své usměvavé
Zponenáhla otevírá,
Dechy růže krajem vanou,
Píseň hájů poumírá.
Ticho vůkol, vše tichounko,
Jako v stinném duchů háji;
Jen tu v sadě Rudmilově
Slavíci dva šepotají,
Ve háji pak Lady svaté
Věrnost sobě přísahají
Rudmila a Vojemír.
Jim jest otec věrným svědkem,
Jim jsou hvězdy družicemi;
Svazkem lásky jejich věčné
Jsou – tři zlatí vlasové.

Meter: trochaic
Sonntags- und Fest-Gedancken.
by Hans Assmann von Abschatz

Voll Aussatz ist die Seel/ und heischer ist der Mund/
Herr mache mich/ dein Lob zu ruffen aus/ gesund!

Meter: iambic
Cíl nedostižný.
by Adolf Heyduk

Moře krásy, – moře zvuků,
pověsť, zkazka každý kout,
kéž mi píseň podá ruku,
bych vás mohl přeplynout,
kéž mi jarosť plece tuží,
vzlet pozlatí skrání val,
ke slovu kéž cti se druží,
jako dřív se družíval.
Moře krásy, moře něhy,
prosto břehu, kde tvůj cíl?
Dálný – marný – těžké sněhy
stížily mi hrdý týl;
hledám cíle, srdce vadne,
vyzírám ho, slábne zrak,
v slunci tonou břehy ladné...
dojdu jich? Ach kdy – a jak?

Meter: trochaic
Amores gatunos
by A. Cisneros Cámara

Cierta noche dos frailes gordinflones
llegaron al umbral de mi morada,
suplicando les diese yo posada
a trueque de risibles bendiciones
Aunque gusto muy poco de gorrones,
serviles cena bien aderezada;
y ¡qué panzada aquella! ¡Qué panzada!
¡Cuántas y qué copiosas libaciones!
Cayeron pronto de Morfeo en brazos,
y ya al amanecer, gran pelotera
me despertó ¡Qué injurias! ¡Qué porrazos!
Eran los frailes, que con saña
                     fiera
se estaban disputando a puñetazos
el amor de mi vieja cocinera

Meter: iambic
APOSTROFA
by Viktor Dyk

Promiňte mi tvrdá moje slova,
která ze spaní vás vzrušila.
Promiňte, že drzost vetřelcova
pravé chvíle nevytušila.
Štěká pes a strachem křičí děti.
Ne, zde není pro mne ustláno.
Přišel jsem jen večer pověděti:
„Buďte připraveni na ráno!“
Štěká pes, pes ozve se mu v budce,
celá ves se záhy rozštěká.
Kamarádi, myji sobě ruce!
Básník řekl: Cesta daleká!
Tiše hledím na hřbitovy vůkol.
Jenom vítr pláče po pláni.
Odpusťte mi nepříjemný úkol.
Neříkám však: Marné volání!
Odpusťte mi prsty nemotorné,
jimiž příliš rázně klepáno!
O dům dál jdu říci slovo vzdorné:
Buďte připraveni na ráno!

Meter: trochaic
Na procházce.
by Josef Kuchař

Purpurovým slunce leskem plaje,
V růžovém krajina zardívání,
V milostnějším ale usmívání
Vábná dívka s květy sobě hraje.
Jako bytost s nadhvězdného kraje
V nevinném anděla milování
Rajský tvor ten k lilii se sklání,
A ten obraz v čistou duši ssaje.
Slavík v svatém lásku slaví plese,
Zefyr líbající dívky tvář,
Ambrový jí lučin pozdrav nese.
Phoebus, k západu jenž bráně stoupá,
Paprysků svých zlatoskvoucích zář
Ve zrcadle modrých očí koupá.

Meter: trochaic
Walt Whitman.
by Jaroslav Vrchlický

Kdo jsi? – Jsem atom, který žitím zpívá.
Co žádáš? – Nic! – Kam spěješ? – Zpátky k matce,
jež od věků mne v svojí nesla látce,
zkad vstala zázrakem má duše snivá.
Co vidíš? – Vše jak v jednu báseň splývá.
Tvé náboženství? – Poctivost a práce!
Tvůj přítel? – Každý! – S kým se utkáš v hádce? –
Má každý pravdu, ať si co chce vzývá.
Co nejvýš ceníš? – Volnost vždy a všade!
Smrť neleká tě? – Obměnou mi žití.
Čím je ti sláva? – Míň než bzukot muší.
Tvé zákony? – Má vůle mi je klade.
Tvůj požitek? – Zřít v kosmu vlnobití
a jeho zjevy chytat svojí duší.

Meter: iambic