PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LA DOLIENTE BELLEZA
by José Santos Chocano

¿Por qué sufres, si es bello cuanto miras:
el cielo, el campo, el mar, el mundo entero?
¿Por qué blandos apóstrofes de acero,
por qué protestas cuando no suspiras?
¿Por qué entre nubes de tristeza giras,
si tras de cada nube hay un lucero?
Porque sólo el dolor es verdadero
y todas las bellezas son mentiras...
En la misma belleza el dolor cabe:
¡cuánta bella mujer angustias siente
que descubrir no puede la mirada!
Muy hermosa será; pero ¿quién sabe
si la naturaleza es solamente
una mujer hermosa... y desgraciada?

Meter: polymetric
1L: Es stürmt, es stürmt! Hinan den Felsensteig,
by Franz von Dingelstedt

Es stürmt, es stürmt! Hinan den Felsensteig,
Blick in die Nacht, du Lästerer, und neige
Zur Erde dich, vor Freud' und Schrecken bleich, –
Das ist das Meer! Nun sieh und beb' und schweige!
Wie weit wirft es die Wellen-Kronen fort,
Wie rüttelt's an der morschen Felsenkammer!
Es ächzt das Schifflein selbst im sichren Port
Und hält sich fester an des Ankers Klammer.
Ist's eine Woge, die gen Himmel rennt,
Ist's eine Wolke, die zum Meere regnet?
Du weißt es nicht; es haben ungetrennt
Sich Meer und Himmel brüderlich begegnet.
Zermalmt es nicht, entfesselt' Riesenpaar,
Das Kindlein, das in Euren Armen zittert,
Laßt stehn die Hütten, die so manches Jahr
In Eurem Grimme furchtsam sind verwittert!
Der Leuchtturm schwankt, die Glocke dröhnt im Turm,
Die Insel schüttert, – Herr, es geht zu Ende!
Sieh her, mein Volk, das ist Dein Meer im Sturm,
Nun hebe betend die gebundnen Hände!

Meter: iambic
KLID
by Růžena Schwarzová

Bude hřmít.
Klid, jen klid.
Slyšíš hřmít?
Klid, jen klid.
Kam se skrýt?
Klid, jen klid.
Uč se bdít.
Klid, jen klid.
Třímej štít.
Klid, jen klid.

Meter: dactylic
8. Die geheime Kronenzahl.
by Angelus Silesius

Zehn ist die Kronenzahl: sie wird aus eins und nichts:
Wenn Gott und Creatur zusammen kom̃n/ geschichts.

Meter: iambic
- XXXII - Al despedirse un amante
by Luis Carrilloy Sotomayor

Esta cordera, que torno en abrojos
su corta juventud los gustos míos,
medio anegada de los hondos ríos,
¡oh honor!, de tantas lágrimas y enojos,
ofrezco a tu deidad; estos despojos
-como ya de piedad, de miedo fríos,
de tu poder ejemplo y de mis bríos-
de hoy más ocupen peregrinos ojos.
Quede en tus aras la segur colgando,
cuyo afilado acero, ¡oh honor!, entiendo
la humilde sangre le ha dejado blando.
Mas no cures de mí, que si, venciendo
me fe, cumplí contigo, ¡oh honor!, dejando,
voy a cumplir con el amor muriendo.

Meter: iambic
Na vzdory.
by Adolf Heyduk

Elenko, věř, denně chodím
tam, kde tvoje chátka,
a ty nechceš hovor vésti –
zavíráš mi vrátka.
Zavíráš je pod večerem,
otvíráš je ke dnu,
otvíráš je Palíkovi,
a já hněvem blednu.
Vadnu, vadnu od chorosti,
v srdci mém jak v sitnu,
a já to dýl nevydržím,
v pustě koně chytnu.
Vezmu čapku, péro za ní,
půjdu za vojáky,
tím se mnozí uzdravili –
já budu zdráv taky.

Meter: trochaic
1L: Helvetien, grüne Schweiz! Aus deinen Gauen
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Helvetien, grüne Schweiz! Aus deinen Gauen
Ist trotzig einst ein Knabe fortgegangen,
Als tausend Wünsche ihre Löwenklauen
Um seines Herzens weiche Rinde schlangen.
Da waren viele, ihm den Weg zu zeigen;
Die Freundschaft kam mit mancher Lebensregel;
Ihm aber hing der Himmel voller Geigen,
Und stolzen Mutes ging er unter Segel.
Das ist nun lange her. – Ich war der Knabe,
Und niemand hat in meiner Brust gelesen,
Was ich geseufzt, geweint am Wanderstabe:
»allein! Allein! Und so will ich genesen?
Allein! Allein! Und das der Wildnis Segen?«
O könnte, wer mit meinem Blute schriebe,
Die Worte jenes Dichters widerlegen:
»dem Haß entfloh ich, aber auch der Liebe!«
Du, Heimat, warst es nicht, die mich verfluchte,
Helvetia, Riesin! Du verziehst dem Zwerge,
Als er die goldnen Triften wieder suchte,
Die stillen Thäler sah, die freien Berge,
Die himmelhohen, ew'gen Gletscherwände.
Du warst es nicht, die seine Freude störte,
Als er von deiner Seeen Fruchtgelände
Den Donner ferner Katarakte hörte.
Ja, Vögel flogen aus den offnen Bauern,
Die draußen ihre Freiheit grausam büßten –
So dacht' ich gramvoll, als die morschen Mauern
Des öden Vaterhauses mich begrüßten.
Zu früh die Regung und wie Schaum zerflossen –
Auf einmal schien mir alles wieder fremde;
Noch nicht genug gelitten und genossen,
Jetzt schon die Heimkehr – und ein Totenhemde?
O daß ich diese Worte nie gesprochen,
Und daß ich nie den Blick gewendet hätte!
Denn jetzt ersehnt sich, einsam und gebrochen,
Der Pilger nichts als eine Ruhestätte.
Nach Frieden ringt sein Herz, das todeswunde;
Ein Bild nur taucht empor aus wirren Träumen:
Ein Strohdach, dort, in einem kühlen Grunde
Und rings umzäunt von fruchtbeladnen Bäumen.
So reicht die Bruderhand dem Reisemüden,
Daß er sich löse von dem Zauberbanne;
Er gibt ihn hin, den sonnetrunknen Süden,
Für eine einz'ge schneebehangne Tanne.
So ruft ihn wieder nach dem armen Neste,
Eh' neues Herzeleid den Weg ihm abgeschnitten –
Mein Vaterland, du bist das schönste, beste,
O nimm mich auf! – Ich habe viel gelitten!
Das also ist es, was die Jahre lehren:
Dorthin, woher man kam, zurückzuwandern,
Nach eitlem Forschen plötzlich umzukehren
Und dann als Greis zu werden wie die andern.
Tribut, den ich der Jugend Neugier zollte,
Den hat die Heimatsliebe längst verschlungen,
Wenn ich auch diese Fiber töten wollte,
Umsonst war der Versuch – ich bin bezwungen.
Ich bin bezwungen! Und von dieser Stelle
Möcht' ich den Fuß auf alle Trümmer setzen,
Nur um des Vaterhauses heil'ge Schwelle
Mit meinen letzten Thränen zu benetzen.

Meter: iambic
Kinderlied
by Johann Martin Miller

Bald ist der Winter ganz vorbei;
Schon schmelzen Schnee und Eis;
Die Lüfte sind von Flocken frei;
Die Felder nicht mehr weiß.
Die armen Leute wärmen schon
Im Sonnenscheine sich;
All ihre Sorgen sind entflohn,
Weil Frost und hinter wich.
Schon blüht das Gänseblümchen hier;
Bald ist das Veilchen da;
Dann bind' ich schöne Sträußchen mir,
Und bring' sie der Mama.
Ich denk' es noch, als wär' es heut',
Wie lieb sie mir gelacht,
Als ich in vor'ger Blumenzeit
Den ersten Strauß ihr bracht'.
Die Straßen trocknen überall
Im warmen Sonnenschein;
Bald können wir uns mit dem Ball,
Zur Feierstunde, freun.
Und bald, o lieber Frühling, bald
Blüht Wiese, Thal und Hain:
Dann dürfen wir in grünem Wald
Den Kuckuck hören schrein.
Ach lieber Gott, auf Thal und Flur
Bist du so gut und schön!
Gern will ich lernen! Laß uns nur
Recht bald den Frühling sehn!

Meter: iambic
[um die Harfe sind Kränze geschlungen]
by Clemens Brentano

Um die Harfe sind Kränze geschlungen,
Schwebte Lieb' in der Saiten Klang:
Oft wohl hab' ich mir einsam gesungen,
Und wenn einsam und still ich sang,
Rauschten die Saiten im tönenden Spiel,
Bis aus dem Kranze, vom Klange durchschüttert,
Und von der Klage der Liebe durchzittert,
Sinkend die Blume herniederfiel.
Weinend sah ich zur Erde dann nieder,
Liegt die Blüte so still und tot;
Seh' die Kränz' an der Harfe nun wieder, –
Auch verschwunden des Lebens Rot,
Winken mir traurig wie schattiges Grab,
Wehen so kalt in den tönenden Saiten,
Wehen so bang und so traurig: Es gleiten
Brennende Tränen die Wang' herab.
Nie ertönt meine Stimme nun wieder,
Wenn nicht freundlich die Blüte winkt;
Ewig sterben und schweigen die Lieder,
Wenn die Blume mir nicht mehr sinkt.
Schon sind die meisten der holden entflohn;
Ach! wenn die Kränze die Harfe verlassen,
Dann will ich sterben; die Wangen erblassen,
Stumm ist die Lippe, verhallt der Ton.
Aber Wonn', es entsprosset zum Leben
Meiner Asche, so hell und schön,
Eine Blume. – Mit freudigem Beben
Seh' ich Tilie so freundlich stehn.
Und vor dem Bilde verschwindet mein Leid.
Herrlicher wird aus der Gruft sie ergehen –
Schöner und lieblicher seh' ich sie stehen,
Wie meinen Feinden sie mild verzeiht.

Meter: dactylic
La muerte
by Felipe IV

Es la muerte en efecto poderoso,
firme su proceder mal entendido,
amada de Mitrídates vencido,
temida de Pompeyo poderoso.
Es la muerte un antídoto dudoso
al veneno del mísero rendido,
que de propias desdichas sacudido,
libra en eterno sueño su reposo
Puerto donde la nave, combatida
de la saña del mar contrario y fuerte,
piensa tener propicia la acogida
Es un bien no estimado, de tal suerte,
que todo lo que vale nuestra vida
es porque tiene necesaria muerte

Meter: polymetric
Winter Leafage
by Edith Matilda Thomas

Each year I mark one lone outstanding tree,
Clad in its robings of the summer past,
Dry, wan, and shivering in the wintry blast.
It will not pay the season’s rightful fee,—
It will not set its frost-burnt leafage free;
But like some palsied miser all aghast,
Who hoards his sordid treasure to the last,
It sighs, it moans, it sings in eldritch glee.
A foolish tree, to dote on summers gone;
A faithless tree, that never feels how spring
Creeps up the world to make a leafy dawn,
And recompense for all despoilment bring!
Oh, let me not, heyday and youth withdrawn,
With failing hands to their vain semblance cling!

Meter: iambic
Opadalé květy. (I.)
by Václav Kropáček

Pršely ty bílé květy
se široké jabloně,
trávník vůkol voní v sněžné
z květů padlých zácloně.
Pod jabloní děva lepá,
duše ve sna ve šeru –
sprchly bílé vonné kvítky
ve bělounkou zástěru.
Děvče ze sna když procitlo,
zřelo květy – zplakalo!
Snad jí se stromečku blaha
mnoho květů spadalo? –

Meter: trochaic
Rozdíl ve svědomí.
by František Vladislav Hek

Chceš-li se do světa mít, tedy znej, že je svědomí dvojí:
jedno pro veřejnost, pak druhé, co soukromě jedná.

Meter: polymetric
Heid' und Christ
by Ernst Moritz Arndt

»geh drunter durch und laß es rollen!
Laß donnern laut, was Donner ist!
Denn was die Höchsten droben wollen,
Das muß geschehn zu jeder Frist.
Sprich: Trotz sei dir, o Himmelskönig!
Auch meine Stirne trägt dein Mal –
Hui! Hoch und Niedrig, Groß und Wenig!
Kühn steh' ich deinem Wetterstrahl.
Wie? Knien, wimmern mit den Wichten?
Das hemmt kein Tröpflein deiner Flut –
Zerschlagen kannst du, nicht vernichten:
Auch meine Brust schwellt Götterglut.
Reck' aus denn! Schleudre deine Flamme
Mit deinen schärfsten Blitzen aus!
Den Funken vom Prometheusstamme
Ihn löschet keine Allmacht aus.«
So klingt des alten Heiden Rede,
So kämpft er, groß im Weltensturz,
Die ungeheure Geisterfehde,
Doch wird ihm Lust und Atem kurz.
Was frommt
Was frommt der kühne Spruch dem Mann,
Den von dem finstern Stolz erretten
Kein Sonnenstrahl der Liebe kann?
Was frommt ihm Werfen in die Speichen
Des Schicksalswagens frech die Faust,
Der über Trümmer fort und Leichen
Unwiderstehlich weitersaust?
Was frommt's, im bittern Gram vermodern,
Wenn auch der Funke nimmer stirbt?
In heißer Flamm' unsterblich lodern,
Wenn Lust und Mut im Trotz verdirbt?
Mir horch'! Ich will dir Schönres weisen,
Den hellen, heitern, sanften Weg:
Zu meinem Heiland sollst du reisen,
Ihn schaun, und Trotz und Zorn ist weg.
Prometheus auch hat er gehangen
An seinem blut'gen Kaukasus,
Weil er das Sehnen und Verlangen
Der bangen Seelen stillen muß;
Weil er das neue Licht getragen,
Der Menschheit junges Morgenrot,
Ist er ans Schandenholz geschlagen,
Gestorben den Verbrechertod.
Ihn schau', sein Kreuz und seine Wunden,
Dann geht dir auf ein himmlisch Licht,
Und alle Schrecken sind verschwunden,
Und Stolz und Hochmut kämpfen nicht.
Dann laß nur alle Donner rollen,
Gar fröhlich gehst du drunter durch:
Denn wie dein Vater muß Gott wollen,
Und Liebe trägt die Himmelsburg.

Meter: iambic
Muestra que algunas repúblicas se enferman con lo que imaginan medicina
by Quevedo

Miedo de la virtud llamó algún día
en Atenas virtud al ostracismo,
y en Sicilia arrojaba el petalismo,
por dolencia, al valor y valentía.
Si a Scipión, que gozaba, le temía
Roma, que del postrero parasismo
la libró, y de Aníbal, siendo el mismo
aquel temor que él antes sido había,
¿cómo también con votos no apedrea
el ostraco los pérfidos tiranos
que en vicio exceden y codicia fea?
¿Por qué han de ser los malos, ciudadanos?
Que si el destierro en la virtud se emplea,
es echar la salud por quedar sanos.

Meter: polymetric
Die Brautfahrt .
by Joseph von Eichendorff

Durch des Meeresschlosses Hallen
Auf bespültem Felsenhang,
Weht der Hörner festlich Schallen;
Froher Hochzeitgäste Drang,
Bei der Kerzen Zauberglanze,
Wogt im buntverschlung'nen Tanze.

Meter: trochaic
Pohřební řeč nad upečenou husou.
by Jan Evangelista Nečas

Kde jste kdo, ó, roňte slzy všady;
opět ztracen jeden život mladý.
Ach, už nikdy víc si nezaklusá
ubohá a přeneštastná husa!
Nikomu jakživa nekřivdila,
skromná, pokojná a krotká byla.
Jenom časem, když ho byla blízka,
zabrousila ráda do ovíska,
a tam sezobala tučné klasy.
Ty můj bože! přejme jí ty časy,
vždyť i člověk nemá chybu jen tu. –
Přistupuju nyní k testamentu,
v kterémž jasný důkaz dala,
kterak člověčenstvo milovala.
Ó, kdož sílu její lásky změří!
Nevěstám své poručila peří,
aby na něm přelíbezně spaly,
jakmile by za muže se vdaly.
Starým babám jazyk odkázala,
jímžto za živa si štěbetala.
Študentům, již cvikr v ruce točí,
přenechává pár svých dobrých očí.
Pěvcům, nežijícím bez ústrků,
z perutí svých dává tucet brků,
aby jimi věčné verše psali,
mecenáše notně špičkovali.
Redaktorům, osvětě to živé,
odporoučí srdce trpělivé.
Čechům, jimžto pro vlasť srdce tluče,
odkazuje malou porci žluče.
Nám pak, hosté shromáždění,
(Ne, to není ani k uvěření,
zná-liž něco podobného nebe?)
nám – ký div! nám dává sama sebe.
Sešli jste se, jak se příslušelo,
pochovávat zbožně mrtvé tělo.
Nežli však je řádně uložíme,
krátkou modlitbu se pomodlíme,
hrob mu vykouřivše doutníkem.
Každý z nás buď husím pomníkem.

Meter: trochaic
- 9 - Acto III, ISABEL De Los esclavos libres
by Lope de Vega

Cuando pensé que estaba la fortuna
de hacerme mal tan sin razón cansada,
apercibe otra vez la fiera espada
como si hallase resistencia alguna.
Estrella, cielo, sol, planetas, luna,
¿cómo no detenéis si mano airada
si la inocencia dicen que os agrada
y la malicia os cansa e importuna?
En mi vida, de Félix tan querida,
está su vida porque vive en ella;
por mí se mueve, de mí vive asida.
Matad mi vida y quedará sin ella;
que si a Félix queréis quitar la vida,
no puede ser si me dejáis con ella.

Meter: iambic
85.
by Friedrich von Logau

Wann sich Weiber schmüncken,
So ists wie ein Wincken,
Das man auffgenommen,
Wolle man ja kummen.

Meter: trochaic
LI. Mé prkno umrlčí neklaď si do cesty,
by František Leubner

Mé prkno umrlčí neklaď si do cesty,
je přistav k chatrči s podzimu oklesty.
Pak věnuj chudině topivem do kamen,
ať v černé hodině vrhnou je na plamen.
Kdy v pláni žalostně na dálky vyje vlk,
kdy v mysli úzkostně za vichru odúmlk,
z lad steny Meluzin v sen hudou dědině,
les Hýkal vyvrací k pověrám dětině,
strach skulí veřejí, mráz čiší ze všech děr –
ať aspoň ohřejí jeden se podvečer...
Mou chudou odúmrť – zpěvník a písánku –
zrak chudých slabikuj při matném kahánku.
Kdy k jaru burácí teplý jih oblevy,
ať v ohni krvácí závitek s popěvy.
Když vesna jásavé ladí se do noty,
hoď v oheň dumavé zápisy samoty!
Vzplá prkno umrlčí... náhrobní nápisy
plamínek umlčí, k popelu přimísí – –

Meter: dactylic
80.
by Friedrich Rückert

Von beiden Welten wenn ich sollt' entbehren eine,
Die große draußen wärs, und nicht in mir die kleine.
Du wirst die Welt in dir nicht mehr die kleine nennen,
Wenn du das göttliche im Menschen wirst erkennen.
Klein ist und eng, was Zeit und Raum nennt seine Schranke,
Nur göttlich weit ist ein Gottfassender Gedanke.
Viel leichter macht der Mensch von jedem ird'schen Band
Sich los als von dem Zug nach einem höhern Land.
Der Sinnennahrung kannst du selber ehr entbehren,
Als des Gedankens, der den Gott in dir muß nähren.
Beglückt, wenn dir ein Hauch der Fantasie mit Kunst
Die beiden Welten schmelzt in Eine rein von Dunst.
Das Unsichtbare siehst du klar im Sichtbarn nur,
Und nichts im Sichtbarn als des Unsichtbaren Spur.
Umringt von einer Welt verkörperter Gedanken,
Empfindest schrankenlos du dich in Körperschranken.

Meter: iambic
HLAS MOŘE.
by Jaroslav Vrchlický

Jak hlahol trub a bubnů, choral zvonů,
jak věčně padající vodopády,
jak tisíc lvic, jež řvou a skučí hlady,
bouř ptačích křídel, pokřik milionů,
zde tisíc různých proplétá se tónů,
tu zní, tam volá a burácí všady,
a z této hymny, vichřice a vády
cos ohlasem zní sinajského trónu:
„Jsem nekonečná, valná symfonie,
dech boha s mými větry v souzvuk splývá,
tluk jeho srdce s mojím v zápas bije.
Jsem hossana, jež nikdy neumdlívá,
jen s hrůzou básník vnad mých kalich pije
a bezdnem mým se v nekonečnost dívá!“

Meter: iambic
DRAGAN A GUSLAR. (V.)
by Eliška Krásnohorská

V chudém loži dřímá guslar v půdě cizí,
nedopěv se vesny, nedotouživ těchy!
V závěj sněžnou jeho nízký růvek mizí,
k němuž teskně bloudí Draganovy vzdechy.
Zavál sníh to srdce truchlé, hlavu šedou,
zavála je věčnost! Hořké rozloučení!
Jen ty gusle, ty si jeho píseň vedou,
v nížto pláče všecko vlasti utrpení.
Cizinec tak bolně hocha slyší hráti,
slouchá temnozvukých guslí truchlozpěvu,
oko se mu rosí, duši soucit chvátí, –
víť on Draganovi radu pro úlevu:
„V požehnaných luzích v Banátě zde žírném
Černá bara plyne z bažinného lože,
zapomnění nese ve svém doušku smírném, –
Ó dej zapomínat, milosrdný Bože!
„Mezi zlatem úrod černé vlny vine,
zrcadlem svým chladným v líci tobě zvídá;
napij se jí, hochu! Z mysli pak ti mine
siré domoviny krvavá ta bída...
„Poutník, byť mu doma rajské sady zrály,
sotva Černé bary jedním ločkem zkusí,
hned, jak by mu vichry paměť z duše svály,
na otčinu krásnou zapomenout musí.
„Nejzazší nechť světa konec jemu vlastí,
za vodou nechť zrozen v chatě v nedaleku,
když mu Černá bara kapkou žízeň častí,
zabude svůj domov na věčnosti věků!
„Zašli v žírný Banát i ti nejbědnější,
zřevší krev se proudit na Kosovu poli;
Černá bara též snad tobě ukonejší
umučené vlasti v srdci žhoucí boly.
„Černá bara v ráj ti luzně začaruje
kraj ten, v nějž tu kolem oko tvé se hrouží,
zlatým poutem k němu srdce tobě skuje,
že již nikdy, nikdy odtud nezatouží.
„Zabudeš tak sladce jako v dětském snění,
z jehož blaženosti stesk tě nevyruší!
Hleď, tu Černá bara vlny svoje pění, –
napij se jí, hochu! Okřídlíš svou duši!“
Žíznivo jest mladé srdce Draganovo
po krůpěji těchy, naděje a blaha,
kouzelně jej vábí lichotné to slovo, –
hle, již chvělou dlaní v chladnou vlnu sahá –
Již ji nese k ústům, zprahlým rtem ji loká,
sladkou cítí závrať, v divné klesá snění;
kolem Černá bara šumíc, rychlotoká,
kolébavku bublá, píseň zapomnění...
Z krásných snů se vzbudil s duší proměněnou,
cizí úsměv jemu slunně v líci hraje,
hle – a v blankyt zlaté obláčky se klenou,
vše to dýše vesnou, vše to plá i taje...
Zda to sen či pravda, Dragan sotva jímá,
neví, co to žalost, cítí krev tak jarou;
hruď chce sobě výsknout, ruka gusle třímá,
Dragan v strunu sáhnuv – slyší píseň starou.
Ach ty mutné gusle nezapomínají,
paměť mají věrnou! Nemá Dragan stání;
s touhou svatou spěchá k otcovskému kraji,
v guslích jeho píseň, v srdci jeho lkání.

Meter: trochaic
1L: Der du die Wälder färbst,
by Ferdinand von Saar

Der du die Wälder färbst,
Sonniger, milder Herbst,
Schöner als Rosenblüh'n
Dünkt mir dein sanftes Glüh'n.
Nimmermehr Sturm und Drang,
Nimmermehr Sehnsuchtsklang;
Leise nur athmest du
Tiefer Erfüllung Ruh'.
Aber vernehmbar auch
Klaget ein scheuer Hauch,
Der durch die Blätter weht:
Daß es zu Ende geht.

Meter: iambic
Das süsse Küssen.
  Paspiè.
by Johann Georg Gressel

Es schmecken die Lippen der Damen so süsse/
Und reichen im Küssen ein himmlisches Brodt/
Man weidet die Seelen durch wechselnde Küsse/
Und solche entziehen befordert den Tod.
Es träuffet ein
Und tausend entzückende Lüste darbey:
Wem pfleget dis Manna nicht stets zugefallen
Wie eckel sonst immer im andern er sey?
Es müssen den Brüsten die Lippen doch weichen/
Weil mehre Vergnügung bey ihnen sich findt/
Da kan man die
Die uns in dem
Es hitzen und kühlen die
Und dieses erquickende Schnee-Gebürg macht
Daß man in die Flam̃en nur wünschet zu fallen/
Weil einen erwünschete Kühlung anlacht.
Jhr Lippen und Brüste ihr schmecket zwar süsse/
Und zinset den Kostenden völlige Lust/
Doch machen des Schoosses entzückende Küsse
Uns grösser Vergnügen und Anmuth bewust.
Da bricht man die Früchte vom Baume des Lebens/
Und trincket den fliessenden Honig darbey.
Man suchet das Manna da niemahls vergebens/
Daß es nicht zu finden im Uberfluß sey.

Meter: amphibrachic
Soneto
by Diego de Silva y Mendoza

Ni el corazón, ni el alma, ni la vida
os entregué, Señora, enteramente,
lo que de esto padece y lo que
                     siente
quiso dejar conmigo la partida
Parte es del fuego a vos restituida
lo tímido, lo hermoso y lo luciente;
lo claro, vivo, puro y más ardiente,
¡no hay partir que del alma lo divida!
Los asombros, congojas y cuidados,
ardientes ansias y encogidos hechos
con que continuamente me persigo,
esto no va con vos, en mí ha quedado;
lágrimas tristes que penetran
                     cielos,
éstas corren tras vos, de mí y conmigo.

Meter: iambic
2. Der englische Homer
by Johann Heinrich Voß

Wär' ich Homer gewesen, ich hätte das, flüsterte Pope Vater Homeren ins Ohr, sicherlich also gesagt.
Sicherlich hätt' ich es selber gesagt, wär' ich Pope gewesen:
Flüsterte Vater Homer Popen ins Ohr und verschwand.

Meter: polymetric
- 3 -
by Lope de Vega

De vos se queja la pobreza humana,
Francisco, aunque conoce el santo celo,
que desde que os subisteis al Carmelo,
lloran por vos las puertas de Altozana.
Si de la vida activa humilde y llana
a la contemplativa alzáis el vuelo,
vivid en Alcalá, mas quiere el cielo
infundiros su ciencia soberana.
No son simpleza e ignorancia agravios
para vuestras costumbres de importancia,
si el cielo purifica vuestros labios.
Pues sois de aquellos para más ganancia,
por quien dijo Agustín que a los más sabios
le quita de las manos la ignorancia.

Meter: iambic
(LIPANY.)
by H. Uden

Vše ztraceno! Naděje více není,
do rozevřených vozů páni vtrhli,
žerď s rudým praporem do bláta strhli;
za svistu cepů, pádných sudlic hřmění
boj proměnil se v pouhé zabíjení,
i pevné hradby na léčky se zvrhly
a vlastním zápasníkům hrdlo zdrhly –
ryk tu a tam se v němé ticho mění.
Tu vzkřikl Prokop k těm, co ještě zbyli:
„Dal jsem vám vše, co duch a srdce dává,
vy za to bili jste mne nedůvěrou
a Tvarohem jste v líc mne udeřili;
nuž, jděme svorně v náruč smrti šerou,
jež všecky lidské účty vyrovnává!“

Meter: iambic
EPITAFY I.
by František Zavřel

Aj zde leží velký filosof,
tvůrce četných okřídlených slov,
která přejdou jistě do čítanek.
Konečně ho tedy jímá spánek!
V životě byl fraškář veliký,
věšící všem na nos bulíky,
což byl jistě výkon nemalý:
všichni si to líbit nechali.
Štěstí měl jak sedlák povříslí,
při tom dělal hrozné nesmysly,
které přetrumfnuty nebudou.
Na konec s velikou ostudou
bylo mu pouť svoji ukončiti:
Světlo věčné ať mu svítí.

Meter: trochaic
PAŠÍKOVA SLÁVA.
by Josef Václav Sládek

KDYŽ byl pašík malé sele,
neměl v světě nepřítele.
Ze dvora mu snesli všecko,
chovali ho jako děcko.
A čím větší byl a větší,
dělali s ním více řečí.
Když byl těžký na dva centy,
dělali mu komplimenty.
A když stloustnul ještě více,
dělali z něj jitrnice.

Meter: trochaic
BEZ PAPRSKU
by Jaroslav Vrchlický

To marná péče, marné úsilí...
Neb je-li věčnost, je-li jeden bůh,
pak přírody jen hlasem mluví k nám
a ve umění jasném zrcadle
lze vidět odlesk jeho bytosti,
jak ve zpěněných vlnách bystřice
duch bouře zhlíží bleskný obličej;
pak védy, bible, korán s talmudem
jsou jenom první stěny kolébky,
z níž na člověka, když svůj ztratil ráj,
se usmálo to dítě nebeské,
jež zváno světlem v světa oboru,
však zároveň jsou rakve deskami,
v niž zlaté sny své lidstvo pohřbilo
i mladost svou i naděj na štěstí.
Tak mrtvé lásky skromnou památku,
uzvadlý kvítek v knihu klademe,
a po letech když najdem zežloutlý,
řekneme v duchu: Krásný byl to čas!
Nám zhaslo světlo. Vše je směs a tma
a bouř a shon a zmatek nejistý;
mrak halí nebe – stále roste víc...
Jen časem blesky mocné roztrhly
šat nebes chmúrný, ale zhasly zas.
(Tak Sokrat, Ježíš, Dante, Spinoza).
Leč lidstvo nevidí a spěchá dál,
neptá se „odkud“, netáže se „kam“.
Duch ironie z „stromu života”
na metlu splítá uschlé haluze;
strom poznání nám hází do klína
jen shnilá jabka s hořkým popelem!
A nad tou tmou a nad tím chaosem
bůh sytý světa ptá se potichu,
zda dříve stvořil světlo aneb tmu,
zda člověka či jeho okovy?...

Meter: iambic
Madonnenverehrung
by August von Platen

Längst zwar trieb der Apostel den heiligen Dienst der Natur aus;
Doch es verehrt sie das Volk Gläubig als Mutter des Gotts.

Meter: polymetric