PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Co, mladý snílku, chceš tu...
by Bohdan Kaminský

Co, mladý snílku, chceš tu se svou písní
v těch starých tradic nepohnuté plísni? –
Ó nevěř sobě, zůstaň, zůstaň doma,
nač zvolila by si tě k posměchu
a za terč vtipů chátra nevědomá
až do sledního tvého oddechu?
Nač říkali by, že svou písní směle
jim rouháš se a že jim bouříš lid,
až ve tradici stářím zkostnatělé
by netěšil je pohodlný klid!
Leč vím, tys mlád, jsi ještě hrd a nadšen
a poctivé té slávy pěvce lačen –
ó, blouznile, to v naší době račí
den jediný a jedna chvíle stačí,
by sražen k zemi nadšený tvůj let –:
to kritiku jen tvému špatně tráví –
a na věky je konec té tvé slávy
a nemožným jsi, hochu, naposled.
Ó nevěř duši, když tě nutí k vzletu,
ni myšlénce, jež volná touží výš,
dnes nadšením se nezavděčíš světu
a zářný cíl svůj sotva pozdravíš.
Dnes větším je, kdo plnou rukou hází
v tvář lidu spoustu hokynářských frásí,
kdo velkým bubnem ke krámu jej láká
a v dlaně balík reklam podává,
a myšlénky, jež krade jako straka,
mu pomazané medem prodává...
Dnes nad básníka daleko je větší,
kdo vzdálen ruchu, práce, nebezpečí,
jen mlčky sbírá chudičký svůj um,
by chekům rozuměl a kuponům...
Než ten, kdo světu razí nové dráhy
a poesie mannu dává světu,
je větší, kdo se tomu vymkne záhy,
žít, trpět, cítit... ano větším je tu,
kdo v bázni boží píká housky malé,
nic, pranic nechce, staví domy ale
a na toho, jejž krása, pravda láká,
zří s pohrdáním jako na žebráka...
Než básník, jehož vede hvězda čistá,
víc národu je jockey, bicyklista,
jenž dívaje se s kola svého výšky,
má celá prsa ozdobená plíšky...
Zde v této spoustě ustálených výsad
co nestřísněná by tvá píseň chtěla,
když neumí se k těmto kupcům lísat
a drze chválit nestoudná jich čela,
když nemá druhých uhlazené formy,
jíž možno hladce říci drzou lež,
když v sešlý půvab staré uniformy
as myšlénky své volné nesepneš!
A slávu chtěl bys hledat u těch lidí,
kdo beze cti tu sami živoří?
z nichž nesil žádný, každý ale klidí,
a chlebodárci chválu švitoří,
jak podle písma v dávných časích oni,
již nepracují, aniž někdy předou, –
leč milost boží přec k nim tak se kloní
a přece jenom tak si stále vedou,
jak písmo dí, že ve vší slávě svojí
závodit s nimi Šalomoun se bojí...
Čím v kráse té by jedna píseň byla
tak nezdobená, hrdá, smělá, – čím,
i andělů by řečí hovořila,
i kdyby pěla hlasem slavičím?
Ó boj se toho, z čisté svojí duše
nést v tuto vřavu nestřísněný květ,
s hluchými klasy růsti stejně hluše,
se všedním davem stejně zevšednět!
Ó boj se toho, s nimi plovat v proudu
a s těmi lháti na věky se střež,
kdo slyšet budou jednou z dějin soudu
hlas veliký: – Mně cizou tato spřež! –

Meter: iambic
Junggesellentod
by Anastasius Grün

Der unbeweibte Ritter liegt
Im Sterbepfühl voll Gram,
Kein Weib sich weinend an ihn schmiegt,
Kein Sohn um Segen kam.
Im Vorgemach der Mägde Schaar
Flicht mit Gesang den Kranz,
Zu schmücken seine Todtenbahr'
Mit reiner Lilien Glanz.
Da faßt den Ritter herbes Weh:
»o daß ich hier allein,
Der letzte meines Stamms, vergeh'
Und sink' ins Nichts hinein!
Es sproßt der Baum, vermodert schon,
In Sam' und Wurzeln fort!
Die flücht'ge Wolke ist der Sohn
Des Stroms, im Sand verdorrt!«
Da reicht der Schloßkaplan zum Kuß
Ein Demantkreuz ihm dar:
»dieß Kreuz schickt Hedwig euch zum Gruß,
Die meine Mutter war.«
»und wenn dir Hedwig Mutter heißt,
Nenn' ich lieb Söhnlein dich!
Es senke tief in deinen Geist
Der Segen Gottes sich!
Dieß Schloß mit Burgkapell' und Wart',
Als Erbtheil fall's dir zu:
Nicht mit Gebet und Mess' gespart
Für meiner Seele Ruh'!«
Ein Röslein von Rubinen rein
Beut ihm des Gärtners Hand:
»frau Adelheid, mein Mütterlein,
Entsendet euch dieß Pfand!«
»ist Adelheid dein Mütterlein,
Mir an die Brust, mein Kind!
Ins Herz und auf die Blumen dein
Fleuß' Gottes Segen lind!
Dir schenk' ich Garten, Wies' und Hain
Und dort das Winzerhaus;
Du sorgst wohl, daß auf meinem Stein
Nie gehn die Blumen aus.«
Es trat sein Page drauf vor ihn
Mit einem Ring von Gold:
»dieß schickt euch Mutter Melusin',
Ob ihr's erkennen wollt?«
»o Melusinens Sohn, sei mir
Mein liebstes Kind genannt!
Gott's Segen stähle für und für
Dir Brust und Mark und Hand!
Das schönste Rößlein, das mich trug,
Mein bestes Schwert sei dein:
Das trägt noch meinen Namenszug,
Führ's würdig dein und mein.«
Da rauschen Tritte vor dem Schloß,
Da hört er Kinderschrei:
»o Gott, dein Segen ist zu groß!«
Da bricht sein Herz entzwei.
Dem Glockenklang, dem Sarge nach
Viel Volk man wallen sah,
Des Ritters Wappenschild zerbrach
Des Kaisers Herold da.
Am Sarg der Junggesellenkranz,
Bevor er sinkt zur Gruft,
Grüßt in gar wunderseltnem Glanz
Noch Berg und Thal und Luft.

Meter: iambic
1L: Ich sähe, glaubt ihr, auf Beethoven schief?
by Franz Grillparzer

Ich sähe, glaubt ihr, auf Beethoven schief?
Als ob zu meinem Ohr nicht seine Zauber reichten!
Nur graut mir vor dem Wörtlein: tief,
Vor allem aus dem Mund der Seichten.

Meter: iambic
- LXXIII -
by Fernando de Herrera

Fría ceniza de mi ardiente fuego,
y rotas hebras de mal firme nudo
que me enlazó, de cuitas ya desnudo,
vos miro alegre y libre en mi sosiego.
No es este el tiempo, no, en que anduve ciego,
ni la ocasión que así perderme pudo;
que contra el mal embraza el fuerte escudo
razón, y el feudo antiguo ya vos niego.
La luz pura, en mi oscura niebla abierta,
me descubre el error que proseguía,
y lleva osando por el paso estrecho.
Muerto el deseo, y la esperanza muerta,
y sin fuerza vosotros, ¿qué porfía
vos mueve a molestar mi duro pecho?

Meter: iambic
- LXXXIV -
by Fernando de Herrera

Aunque el dolor que la alma triste oprime
no deja respirar al buen deseo,
si tal vez descargado el peso veo,
y el duro afán que menos me lastime,
podrá ser, por ventura, que se estime
mi canto igual con el del tracio Orfeo,
y que el sacro furor del gran Timbreo
en la celeste cumbre me sublime.
Entonces, cuando ya vencida incline
la envidia, entre los pocos que sostiene
mostrará vuestro nombre la memoria;
y allí el valor y el corazón insigne
vuestro honrarán las musas de Hiprocrene,
del hesperio león oh excelsa gloria.

Meter: iambic
87
by Johann Wolfgang Goethe

Siehst du das, wie ich es sah,
Wohnst du so, wie ich gewohnt:
Lieb und Freundschaft sind dir nah
Und ein jeder Tag betont.

Meter: trochaic
NA FORMANCE.
by Josef Václav Sládek

OVES roste pro koně,
chmel a ječmen lidem,
a já a ti koně mí
dobře spolu vyjdem.
Když já jedu do Prahy,
nezavolám štolbu,
sám dám koním obroku,
dřív než sobě holbu.
Za to, já když přeberu,
jdou mi hezky v kroku,
abych jen jim nespadl
v noci se šejtroku.

Meter: trochaic
- 6 - Acto III, ISABEL De La devoción del rosario
by Lope de Vega

Loco, atrevido pensamiento mío,
mucho te atreves pues que, disfrazado,
con la piel de Esaú, llegaste osado
adonde hurtar a bendición confío.
Fingí de Estefanía el talle y brío,
gocé a Fortún, y habiéndole gozado,
creció el amor, aunque es el premio hurtado;
que es alma del amor el desvarío.
La luz fingida, el hábito me ampara
el disfrazarme más que fuera justo.
¡Oh, quién de amor con libertad gozara!
¡Oh, quien llegara a verle sin disgusto;
que no gozar del gusto cara a cara,
es infamia de amor, traición del gusto!

Meter: iambic
- 14 - La rosa Sonetos a la rosa
by Lope de Vega

Despliega el Alba la purpúrea Rosa
su loca vanidad en pompa altiva,
y una túnica de otra sucesiva
forma a su centro su corona hermosa.
Envidia de las flores generosa
jazmines y claveles de honor priva,
y dilatando al sol púrpura viva
viene a ser de sus rayos mariposa.
Así la vida en término de una hora
perdió con la hermosura la esperanza,
y se ha de aborrecer lo que se adora.
¡O Frágil Rosa, que con tal mudanza
diste envidia a las flores de la Aurora,
y cuando anocheció tanta venganza!

Meter: polymetric
Hágase tu voluntad
by Vicente Sarthou Carreres

Si deseas que goce, gozaré
alabando, Señor, tu nombre santo;
y anegando mis culpas con el llanto,
si dispones que sufra, sufriré
Si me ordenas que viva, viviré,
y adorarte, Jesús, será mi encanto;
y entonando a tu cruz un dulce canto,
si me mandas que muera, moriré.
Quiero sólo vivir, para admirarte;
quiero sólo sentir, para quererte;
quiero sólo cantar, para loarte;
esperar quiero, sólo para verte;
quiero sólo rogar, para rogarte
que otra vida mejor me de la muerte

Meter: anapestic
Štěstí.
by Augustin Eugen Mužík

Děl králi jeho rob: „Tys, Pane, vládcem světa,
kam s hory nejvyšší zrak udivený slétá,
tys pánem slaveným na šírém země kruhu.
Tvým jesti svěží vzduch, jímž bídný národ žije,
tvým bouřný okeán, jejž dravý žralok pije,
ó králi, šťasten jsi v svých davu nízkých sluhů!“
Na poli sdupaném po bitvě tuhé, běsné
na meč svůj zlomený rek mladý těžce klesne,
a prapor krvavý svou ještě třímá pěstí.
Zrak jeho naposled jak poraněné ptáče
kol krouží níž a níž... zas rána krví pláče,
a vojín zašeptá: „Ó vlasti, jaké štěstí!“
A matka blažená dlíc malé u kolébky,
tká pro své maličké svých ze snů život hebký,
a líbá sklopené na drahá očka řasy.
A láskou dotknutá jí zvučí celá duše
jak varhan souzvukem a v blahé, sladké tuše
si: „Štěstí!“ šeptajíc ty dětské hladí vlasy!
A hluchý asketa, jenž v mokré sluji kleče
rok stý juž počítá, an v moře věčna teče,
a srdce tvrdé má jak balvan svojí skály,
dí, duši před světem na zámky zavřev ctnosti:
„Mír stará moje hruď a prázdno hlava hostí,
buď, Pane, za štěstí to dík ti neskonalý!“
Hle, jasmín zkvetl již a vroucnou vůni dýše,
stín jeho stajený, toť milujících říše,
ten koutek jediný, co rozkoše jim věstí!
Jich duše pro všecko, co světské, odumřely,
ve vůni jasmínu se mísí dech jich vřelý,
a ústa šepcí jen: „Ó lásko, jaké štěstí!“
Za léta parného si rolník v pole vyšel,
a šepot obilí, tu hudbu léta slyšel,
hle, zlato nejčistší mu v šírém luhu roste!
A s nebe skřivánek svým jásotem jej zdraví,
a rolník hledí naň, pot stírá s těžké hlavy,
a volá: „Vítáno buď štěstí, vzácný hoste!“
Ó štěstí, rci mi pak, zkad zdroj tvůj na svět prýští?
Jak slunce tajemné se v srdcích svit tvůj blýští,
ač různé barvou svou, přec jedno teplo nebe.
Jsi úsměv boha snad, jsi bludné ráje světlo?
Pak rci mi, k potěše kdy k nám jsi lidem slétlo,
proč nezjevíš se těm, kdo nejvíc žízní tebe?

Meter: polymetric
86. V tomto roce, strejčku občane,
by Eduard Just

V tomto roce, strejčku občane,
dej Bůh, ať se Ti nic nestane,
co by bylo proti chuti Tvé!
Toť mé přání vroucí, upřímné.

Meter: trochaic
23.
by Johann Gottfried Herder

»o,« sprach die Nachtigall, »Herr Kuckuk, sing' Er nur,
So lang' es Ihm beliebt! Er kennt nur
Kuckuksnatur!«
»was?« sprach der Dichter, herb ergrimmt;
»und weiß Sie, daß mein Liedlein besser stimmt
In schönem Reim und Rhythmus
Und immer abgezähltem Fuß?
Und Sie – wie man da construiren muß! –
Ganz ungleichmäßig, sonder
Und
Ein wahrer Wirbelguß!
Drum wird Sie auch mein' Tag' kein
Schön Dank, Herr Kuckukkritikus!

Meter: iambic
¡EVA MÍA DIVINA!
by Jesús Balmori

Tienes miedo de mí ¡Me lo dicen tus ojos,
¡Tus labios, tu palor, tu mismo pensamiento!
Cada vez que me ves a tus plantas de hinojos,
¡Tiemblas como una llama sacudida en el viento!
Mi contacto te daña, te hiere mi poesía,
Y te alejas cayéndote de amor por mi camino,
Porque estás presintiendo que tienes que ser mía,
¡Por encima de todo lo humano y lo divino!
Un instante cualquiera me quedaré dormido,
Y suave, sin hacer el más pequeño ruido,
En medio del salvaje paraíso encantado,
Surgirás a mi lado, Eva mía divina,
Langorosa, amorosa, desnuda, matutina,
¡Como un nardo de luz de mi abierto costado!

Meter: anapestic
A un amigo que retirado de la corte pasó su edad
by Quevedo

Dichoso tú, que, alegre en tu cabaña,
mozo y viejo espiraste la aura pura,
y te sirven de cuna y sepultura
de paja el techo, el suelo de espadaña.
En esa soledad, que, libre, baña
callado sol con lumbre más segura,
la vida al día más despacio dura,
y la hora, sin voz, te desengaña.
No cuentes por los cónsules los años;
hacen tu calendario tus cosechas;
pisas todo tu mundo sin engaños.
De todo lo que ignoras te aprovechas;
ni anhelas premios, ni padeces daños,
y te dilatas cuanto más te estrechas.

Meter: iambic
A Alberto Lista
by Rafael María Baralt

¡Bien haya la piedad que augusta
                     ofrenda
de oliva y lauro a tu inmortal memoria
justiciera dedica y tu alma gloria
a las celestiales musas encomienda!
¡Que en la patria infeliz acaso
                     encienda
espíritu vital tu clara historia
y trueque en oro nuestra vil escoria,
llama de honor, que de virtud sea prenda!
Mas no será; que envejecida España
varones como tú ya no concibe,
ni en fecunda labor produce un hombre
Murió la ínclita edad, ni héroe,
                  ni hazaña
la presente enaltece, y triste vive
sin amor y sin fe, sin Dios, sin nombre

Meter: polymetric
DANAJSKÝ DAR.
by Karel Babánek

Rozum, dar ten danajský,
dal proto osud tobě,
bědu svou a nicotu
bys uvědomil sobě.

Meter: polymetric
II.
by Milan Fučík

Má princezna se tolik smála dnes
a ihned bylo vše kol samý ples,
mé oči byly prosty slzí hned
a do duše mi přišla síla zpět.
Jsem špatný rytíř, smutná je má tvář,
mé paní úsměv, její oči zář,
to má je síla, mého mužství pych,
když mračí se, jsem sláb a bled a tich.
A nemůže už ani jinak být,
já dal jí vše, svou duši i svůj cit:
když chce, mě mžikem k smrti ubíjí,
jen když se usmívá, já mohu žít.
Má princezna se tolik smála dnes:
tož světe celý přede mnou se třes!
Chceš, nepříteli, bych pad’ v rozbroji?
Ať zamračí se, jenom řekni jí.

Meter: iambic
- XVIII - Al gobernador Juan de Espuche
by Diego Ximenez Ayllon

Fue Curio digno de notable fama
por ser en lides fuerte y muy constante
haciendo a cualquier cosa buen semblante
y el inmovible con razón se llama.
Vos que encendido estáis en esta llama
y sois en todo a Curio semejante
es lícito de vos como del Cante
la que a los tales justamente ama.
Os habéis en mil partes señalado
con fortaleza y fuerza sobrehumana
por armas conquistando gran renombre.
Testigos son Ferrara y la Toscana
y Flandes do servís con tal cuidado
que se hará mención de vuestro nombre.

Meter: iambic
Na bažinách kdys zbudoval
by Petr Bezruč

Na bažinách kdys zbudoval
kolové chýše muž pradávný:
vlnám i vrahům vzdoroval
ochránce krbu, lovec slavný.
Nad bažinou jste zdvihli tvrz,
čas jí nestrhne, neporobí:
Sokolská pýcha, věky skrz
stůj pevně a sviť v příští doby.

Meter: iambic
Zázrak.
by Adolf Heyduk

Kdys v mraky mého čela
zář oka tvého sjela,
červánek rtíků tvých v líce mi seď,
a jasnilo se hned.
Divný to zázrak, věru,
takou Bůh dal mi dceru;
to malé slunéčko oteckých niv
vše zmohlo na podiv!
A prchlo! Půlnoc čirá
mně do ňader se vtírá;
jsem jako zlomená bez květů snět!
Kde slunce mé, kde svět?

Meter: iambic
Die versäumte liebes-erklärung.
  Talander.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Bekräucktes hertz! was hilfft es dir,
Daß du dein leid verschwiegen?
Du wirst doch endlich noch dafür
In staub und asche liegen.
Denn wer da brennt, und schweigt die pein,
Der muß zuletzt verbrennet seyn.
O schöne zeit! als mich ihr blick
Zum ersten angezündet!
Was hielt ich da die gluth zurück,
Die nun nicht rettung findet?
Jtzt zeig ich durch die späte reu:
Daß reden nun zu langsam sey.
Wie offt gab es gelegenheit,
Mein leiden dir zu klagen?
Wie offt befahl es mir die zeit,
Durch seufftzen vorzutragen?
Jtzt hält das gantz erzörnte glück
Dir seufftzer blick und wort zurück.
Doch soll mein geist stets fertig stehn,
Dich ewig zu verehren.
Und müßt ich ja in gluth zergehn;
Will ich als Phönix lehren:
Daß, wer von einer sonne glimmt,
Ein neues leben an sich nimmt.

Meter: iambic
- XXXI - Epitafio para la sepultura del mismo
by Hernandode Acunya

Aquella luz que a Italia esclarecía
y ahora con morir la ha oscurecido,
aquel alto valor que siempre ha sido
columna do virtud se sostenía,
aquel saber de donde procedía
el remedio y restauro en lo perdido;
aquel sublime esfuerzo, tan temido,
del fuerte corazón que no temía.
aquel gran ser do junto se hallaba
el consejo y efecto, en paz y en guerra,
para hazañas de inmortal memoria;
y, en fin, a quien el mundo no bastaba,
aquí lo cubre muerte en poca tierra,
y lo que mereció goza en la gloria.

Meter: iambic
CAUSERIE.
by Jaroslav Vrchlický

Ó, šťastným býti, jak byl Tennyson!
On čekal na vlak v městě Cuoventry
a na věže se chrámu dívaje,
ruch na mostě a práce nosičů
tak nesmrtelnou napsal báseň, věk
že mnohý přejde – ona bude žít!
Dnes rovněž čekám na vlak, město mé
Kralupy sluje místo Couventry,
na věže dvě se chrámu nedívám,
jen na dva bílé, útlé lokty dívčí,
jež přede mnou se chvatně míhají
ve otevřených dveřích kuchyně.
Jsou jako z cukru bílé, nadchnuté
jak pudding, který připravují snad,
a jak se kloní, mizí, zvedají
a míhají, já hádám postavu
i hlavičku i těla luzný sklon.
To víla v kuchyni tam hospodaří! –
Jen kdyby ohlédla se na chvilku!
Však ve shonu práce jí to nenapadne,
a tak jen dva ty bílé lokýtky
se v dveřích míhají mi sem a tam
jak vzdušná motýlků dvou křidélka.
Ó poutnice – dnes trochu znavená –
má obraznosti, nemůžeš již dál!
Vždy ani zbla ti dívka nepodá
tvůj roznítiti vzlet a zor a chtíč!
Svůj pudding dále strojí poklidně,
do formy vlévá jej – jen oba lokty
teď zrůžovělé práce pospěchem
se v růže mění z bílých lilií.
Kéž zhlédl bych jen nosu špičičku,
kéž bradky ovál jen, či nožky cíp!
Vše marno, dívka stojí nešťastně,
že jen ty lokty zřím a – víc již nic.
Což lokty nejsou nic? Hle, nenasyto!
Jen básni dál a sleduj výš či níž,
vždy něco najdeš, co je luznější
než lokty samy! Ani Tennyson
na věže dívaje se v Couventry
těch loktů neviděl, zřel věků v hloub,
tam ovšem plál mu ženské krásy vzor,
jak jela městem božská Godiva,
mlčícím městem nahá na koni,
jen vlasů zlatou kryta čabrakou.
Ach, Tennyson byl lord a laureát!
Co já jsem, ach! – já vidím lokty jen,
však zato živé lokty, skutečné!
Dva lístky růží nadýchaných jen,
dva stonky liljí, leknínové škeble
nad tůní jezera se vnášející,
dva šťastné, růžové dva lokýtky!
A prchal čas a vlak můj byl již zde.
Vstát musil jsem, jít sobě pro lístek,
a než jsem vrátil se, ty lokty dva
i s jejich majitelkou – zmizely.

Meter: iambic
1L: Ist es nicht thöricht und kindisch schwach,
by Ada Christen

Ist es nicht thöricht und kindisch schwach,
Wenn ich so seufze und schwärme
Und tugendhaft und thränenreich
Leib und Seele hinunter härme.
Das Gestern mag vergessen sein
Sammt allen dunklen Sorgen,
Das Heut' ist mein – und dieser Wein
Vergessen macht das Morgen.

Meter: iambic
SMRT
by Marie Calma

Těm lidem, již se smrti bojí, nerozumím.
Jim život jistotou se příliš zdá
a smrt jim neznámem.
Oč známější však život? Přede dnem
co chystá nám, kdo může vytušit?
Zda bolestnější smrti není žít,
a život větším ještě tajemnem
zda není opředen?
Je život sen,
v němž klikatě jak blesk se dojem střídá;
za krůpěj radosti žal jistě vydá
vždy plnou číš.
Nádherné jitro jde, ty netušíš,
že zklamání, či žal již práh tvůj hlídá,
že štěstí, za nímž srdce cestu zvídá,
je přelud jen,
a smrt, jež na konci tě cesty čeká
a v bázeň tebe žene
a které tolik představa se leká,
že spánkem je po noci prohýřené.

Meter: iambic
EKLOGA.
by František Kvapil

Když zlatem oranž plá, plod broskve rubínem,
ó pojď, má vášnivá, nechť blíž se přivinem
tam v stínu olivy, tam v šeru akacií!
Hle, Erós škádlivý luk napjal k výstřelu –
já ve svém náručí ti lůžko vystelu,
tvých retů žhoucí nach má v spěchu ústa skryjí!
Ó pojď a přitul se! Máj kouzla odmyká,
vše plno vůně, snů jak v písni slavíka,
jak v pěnkav šveholu, jež vylétly si z hnízda!
Vše září radostí a pučí v poupěti –
nechť v štěstí zlatou báj i duch náš zaletí,
kde Satyr v houštině si letní píseň hvízdá!
Nuž révou oviň skráň! Než hvězdy třpytem svým
lem hájů ozlatí, nechť vazby uvolním,
jež úběl ňader tvých od polibků mých dělí,
ó nezdráhej se již, ty na vždy má jsi, má,
i malá nožka tvá a bok, jejž objímá
mé rámě, tmavý vlas i hled tvůj uzardělý!
Mým důlek líce tvé a zášer temných řas,
i smích tvůj laškovný, jímž perlí čarojas,
jenž proudí rozkoší, tvář smutkem neovíjí –
Když zlatem oranž plá, plod broskve rubínem,
ó pojď, má vášnivá, nechť blíž se přivinem
tam v stínu olivy, tam v šeru akacií!

Meter: polymetric
LA FUERTE CAUCIÓN
by Fernando María Guerrero

Con que nos quede el habla que nos diste
con la Espada y la Cruz de tu Aventura,
habremos siempre en nuestro Hogar aún triste
de tu gloria total la flor más pura.
Porque es la lengua la caución más fuerte
del influjo inmortal de una cultura,
y es frente al golpe de contraria suerte
escudo de broncínea forjadura.
Te dirán los arúspices malignos
que en nuestros cielos ya se advierten signos
reveladores de tu fabla en mengua;
pero ríete de ellos, pues la Historia
te otorga en sus capítulos de gloria
justa prioridad de tiempo y lengua.

Meter: polymetric
Nuzák šílenec.
by Aleš Balcárek

Duše má se v nejistotě
strastiplné chvěje,
a ten svět hle! tupocitý
se mi jenom směje.
On se směje, kdy mu jevím
tíže žití svého,
a mne jmenuje – ó světe!
vždy jen šíleného.
Ba snad že má duše strastí
v šílenství upadne:
a mé srdce žalem sťaté,
jak květ bolem zvadne.
Já jsem šílen, že se směji
světa šílenosti,
a že spílám jeho rekův
podlé nadutosti.

Meter: trochaic
1L: Nimmt er gleich nicht, was er wil, ist ein gütig abeweisen
by Friedrich von Logau

Nimmt er gleich nicht, was er wil, ist ein gütig abeweisen
Dennoch für den armen Mann an den Hohen noch zu preisen.

Meter: trochaic
Moonlight on Manila Bay
by Fernando M. Maramág

A light, serene, ethereal glory rests
Its beams effulgent on each crestling wave;
The silver touches of the moonlight wave
The deep bare bosom that the breeze molests;
While lingering whispers deepen as the wavy crests
Roll with weird rhythm, now gay, now gently grave;
And floods of lambent light appear the sea to pave—
All cast a spell that heeds not time’s behests.

Not always such the scene; the din of fight
Has swelled the murmur of the peaceful air;
Here East and West have oft displayed their might;
Dark battle clouds have dimmed this scene so fair;
Here bold Olympia, one historic night,
Presaging freedom, claimed a people’s care.

Meter: iambic
JEN MINULOST.
by Josef Müldner

Jen minulost pro noc tu nestačí mi.
Kdes’ hlouběji chci pohřbenu ji mít.
A ne jak hlinou těžkými dny svými
hrob té naší lásce zvolna nakupit.
Jen minulost? Ta vždy je připravena
svůj hřbitov otevřít a rozrýt jeho klid.
A vyvolati drahá ona jména,
jež na vždy od sebe jsme chtěli odloučit...
Tak minulost je všemu otevřená.
Kdes’ hlouběji chci mrtvou noc tu skrýt.
– Však naše zem, když hrobu pro ni nemá,
ji neměla též nikdy učinit!

Meter: iambic
Convicción
by Teodoro Cabrera

Yo sé que el mundo ha de cambiar
                  La vida
ha de ser el concierto de los seres:
la mujer, siendo amor y no placeres,
y el hombre, ya no siendo el homicida
Cambiará de la tierra corrompida
el concepto moral de los deberes,
y, al trocarse los templos en talleres,
saldrá triunfante la virtud perdida
¡Hermoso cuadro que contemplo ahora
envuelto en nubes de color de aurora
-crisálida en la cual se agita un Cristo-!
Al llegar ya seré de los que fueron,
¡de los muchos videntes que cayeron
con la tristeza de no haberle visto!

Meter: polymetric
- CXI -
by Gongora

Antes que alguna caja luterana
convierta a Hernandico en mochilero,
y antes que algún abad y ballestero
le de algún saetazo a Sebastiana,
procuradles, hoy antes que mañana,
como padre cristiano y caballero,
a la una un seráfico mortero,
a la otra domínica campana.
Si os faltare la casa de los locos,
no os faltará Aguilar, a cuyo canto
salta Pan, Venus baila, Y Baco entona.
Él se aprovechará de vuestros cocos,
de su rabazo vos, que es todo cuanto
se pueden dar un galgo y una mona.

Meter: polymetric