PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Nimm dieß Gedicht, gewebt aus Lieb' und Leiden,
by August Wilhelm Schlegel

Nimm dieß Gedicht, gewebt aus Lieb' und Leiden,
Und drück' es sanft an deine zarte Brust.
Was
Was
Unglücklich Paar! und dennoch zu beneiden;
Sie kannten ja des Daseins höchste Lust.
Laß süß und bitter denn uns Thränen mischen,
Und mit dem Thau der Treuen Grab erfrischen.
Den Sterblichen ward nur ein flüchtig Leben:
Dieß flücht'ge Leben, welch ein matter Traum!
Sie tappen, auch bei ihrem kühnsten Streben,
Im Dunkel hin, und kennen selbst sich kaum.
Das Schicksal mag sie drücken oder heben:
Wo findet ein unendlich Sehnen Raum?
Nur Liebe kann den Erdenstaub beflügeln,
Nur sie allein der Himmel Thor entsiegeln.
Und ach! sie selbst, die Königin der Seelen,
Wie oft erfährt sie des Geschickes Neid!
Manch liebend Paar zu trennen und zu quälen
Ist Haß und Stolz verschworen und bereit.
Sie müßen schlau die Augenblicke stehlen,
Und wachsam lauschen in der Trunkenheit,
Und, wie auf wilder Well' in Ungewittern,
Vor Todesangst und Götterwonne zittern.
Doch der Gefahr kann Zagheit nur erliegen,
Der Liebe Muth erschwillt, je mehr sie droht.
Sich innig fest an den Geliebten schmiegen,
Sonst kennt sie keine Zuflucht in der Noth.
Entschloßen sterben, oder glücklich siegen
Ist ihr das erste heiligste Gebot.
Sie fühlt, vereint, noch frei sich in den Ketten,
Und schaudert nicht bei Todten sich zu betten.
Ach! schlimmer droh'n ihr lächelnde Gefahren,
Wenn sie des Zufalls Tücken überwand.
Vergänglichkeit muß jede Blüth' erfahren:
Hat aller Blüthen Blüthe mehr Bestand?
Die wie durch Zauber fest geschlungen waren,
Löst Glück und Ruh und Zeit mit leiser Hand,
Und, jedem fremden Widerstand entronnen,
Ertränkt sich Lieb' im Becher eigner Wonnen.
Viel seliger, wenn seine schönste Habe
Das Herz mit sich in's Land der Schatten reißt,
Wenn dem Befreier Tod zur Opfergabe
Der süße Kelch, noch kaum gekostet, fleußt.
Ein Tempel wird aus der Geliebten Grabe,
Der schimmernd ihren heil'gen Bund umschleußt.
Sie sterben, doch im letzten Athemzuge
Entschwingt die Liebe sich zu höherm Fluge.
Dieß mildert dir die gern erregte Trauer,
Die Dichtung führt uns in uns selbst zurück.
Wir fühlen beid' in freudig stillem Schauer,
Wir sagen es mit schnell begriffnem Blick:
Wie unsers Werths ist unsers Bundes Dauer,
Ein schön Geheimniß sichert unser Glück.
Was auch die ferne Zukunft mag verschleiern,
Wir werden stets der Liebe Jugend feiern.

Meter: iambic
III.
by Gustav Pfleger Moravský

A zasednouce k stolu prostřenému
Hned pustili se chutné do kávy.
„Nuž, Vladimíre!“ počal k druhu svému
Jaroslav zvedna zrak svůj tázavý;
„Já zadosť učinil jsem ptání tvému,
Teď řada na tobě! Jak žiješ? Vidím,
Že’s konečně zas přilnul trošku k lidím?“
„„Jsem nyní šťasten!““ „Tedy Bohu díky!
A jak se stal as ten div převeliký?“
„„Miluji, bratře!““ „Ty? A koho, prosím?“
„„Souseda svého dceru v srdci nosím!““

Meter: iambic
JEDNO POLÍBENÍ.
by Eliška Krásnohorská

Tak nezjaří ni vesny dech,
jenž paprskem se s modra shýbá,
kdy prvou vůní květů všech
mě v unavené skráně líbá.
Zda políbením blaženců,
kdy vítají svých milých duše,
či ústům mladých milenců, –
zda závidím jich rajské tuše?
Těch políbení útlý vznět
tek hluboko mě nedojímá,
ni žehnající matky ret,
když v náručí jí poupě dřímá.
Úst žádných zbožné dotknutí,
ať věstí smír, ať odpuštění,
jak z andělských byť perutí
mi dechlo v líc, tak slastno není.
Tak sester „s bohem“ nevzruší,
když rozcestí jim před očima,
tak nerozchví až do duší
ni slavný slib rtem pobratima.
Nechť v mužném chotě náručí
proud polibků se sladce dlouží,
Ó, po nich srdce nezvučí
mi tesknotou a nezatouží.
Ta vroucnost oželí se snáz,
a bez hoře tu odříkání,
ba oželím i víc, i vás,
Ó, dětinná vy celování!
Těch malých rtíků hravý smích
buď lokati jen jiným sladko
a slíbati s těch milostných
si poprvé to slůvko: „Matko!“
Ty něho štěstí, blaž a hřej,
buď žehnána – já již tě minu,
vždyť v život – věčný lásky děj –
já za jinou se touhou vinu.
Jen východní ty obloho
svým nachem svědč, jak v roztoužení
též hlasně volám o blaho,
o jediné jen políbení –
Když velkonočních zvonů hlas
se rozvlní z těch zlatých bání,
když lidé jsou si bratry zas
a líbají se na potkání –
Když velebný den vzkříšení
si v náručí zve slávské kmeny,
by v nebeském již nadšení
se zdravily: „Jsme, vykoupeny!“
I hledím v jih tam na oblasť – –
Kéž pocítím i na svém čele,
jak mou též líbá sirou vlasť
ret bratra osvoboditele!
Tak božský žádám lásky díl,
pak blaženství chci hymnu jásat
i stanouc plesat: „Zdeť můj cíl!“
a „Christos voskres“ k nebi hlásat.

Meter: iambic
ACH, KDO ZAPOMÍNÁ.
by Josef Václav Sládek

ACH, kdo zapomíná,
nemiloval;
z marného jen srdce
přisliboval.
Ach, kdo zapomíná,
na tom světě,
už mu nikdy štěstí
nevykvete.
Ach, kdo zapomíná
potěšení,
tomu v ruce kvítek
v trn se změní.
Ach, kdo zapomíná,
těžce hřeší,
toho Pánbůh nikdy
nepotěší!

Meter: trochaic
POHLED ZPĚT.
by Maryša Šárecká

Jediným pohledem vše obejmout,
co v životě ti bylo drahé,
jediným skokem zpět se rozběhnout
v dny, jež jsou jitřní rosou vlahé!
Je ti, jak by kdos pohled přesladký
vysílal z dálky, jím tě líbal,
a vždy ti třeba je té pohádky,
jíž by ses ve sny ukolíbal.
Vždy obracíš se, chceš cos zachytit,
ač smrt již nemá probuzení,
vždy zříš ten přelud před sebou se chvít,
jak pozdrav šátku při loučení...

Meter: iambic
Poslední páže.
by František Ulrich

Zjev staré panny závistivý
je čas, jenž v divém hněvu svém
se skrání světa půvab snivý
zahání čínským vějířem.
Proč v skříni úšklebnými slovy
svál střevíčků mých svůdný vděk
a růžový šat atlasový
i kouzlo bílých punčošek?
Juž zanedbán vlas kadeřavý,
ni lící nádech růžový,
ni velkých očí pohled žhavý
víc štěstí snů mých nepoví.
Krok pružný v pohřební se mění;
jak rád bych jásal: zůstanu!
a v touze po Tvém políbení
snil všecka kouzla romanu!
V té próse jak je možné žití?
Vím: nad svět, který stopen v stín,
dnes ještě v hvězdné mlhy síti
se vznesu, zářný cherubín.
Však dříve, v očích smutku clonu,
v rtech upomínek drobný smích,
Tvůj slíčný obraz v medaillonu
chci skrýt si ve svých perutích! –
Zjev staré panny závistivý
je čas, jenž v divém hněvu svém
se skrání světa půvab snivý
odhání čínským vějířem.
Proč pavučinky v sny mi věsí?
Dnes žárlivostí bláhovou
mně kázal k zdobě pří processí
nést tlustou svíci voskovou.

Meter: iambic
PETŘÍN
by Xaver Dvořák

Čaroděj, podzim, máj tu vyčaroval,
co barev odstínů tu jemných snes'!
je sen to, jenž tvou duší přelét' dnes?
vzpomínka, již jsi v krytu duše schoval?!
Ne, skutečnost! ať užaslé mneš zraky,
tu stojí před tebou a plane, hoj,
přírody slední barev ohňostroj
nad Prahou blankytnými pod oblaky.
Jsou z bronzu, zlata, purpuru ty listy
a v slunci září, skvoucí, nad Prahou;
podzimu bázeň zažeň neblahou,
stroj v srdci svém vznět lásky čistý!
Svit slunce žehne ještě na oblaku
a Vltavy skví vlny stříbrné;
huk parníků tvou duší zatrne:
v duši se mihne kouzelný pár zraků.
Vše, jako bylo, v duši zase žije,
po blahu žízeň, touhy naděje;
pod zkvetlé stromy zas se ukreje
pohádka lásky, jež se nepřežije!
A ty je neprozradíš, drahé hlavy,
jež tulí se v tvém stínu, Petříne,
a v nejsladší jich tady hodině
jim vavřín svůj tkáš ve skráň, usmívavý.
Ať tiše jdou a předou sen svůj blahý,
v budoucí máj tak plni důvěry;
ty zavineš je do své nádhery,
neb miluješ ty děti svojí Prahy!
Tvá Praha! ach, jak shlížíš na ni v pýše,
jí k vůli chtěl bys v máj i jeseň kvést,
je krásná, jak by sestoupila s hvězd;
což, láska v hruď ti zaťukala tiše?
Ba, láskou všecky nás už zapálila;
když s tebe shlížíme tak v ulic roj,
jak o nevěstu byl by to zlý boj,
kdyby se cizácká láj odvážila! – – –

Meter: iambic
- L - Al mismo tema
by Francisco de Medrano

Los campos de Madrid, Isidro santo,
cielos parecen más, gloria parecen,
pues cuando aráis, los Ángeles se ofrecen
a labrarlos gozosos entre tanto.
Fertilizaste con alegre llanto
su terrestre dureza, donde crecen,
las memorias, que tanto os encarecen,
y que al Tartáreo seno dan espanto.
Alábese Madrid, goce su suelo
en colmos de verdor agua tan pía,
sin que el más fuerte sol le deje enjuto.
Puesto, Isidro divino, que en el cielo,
cogieron vuestros ojos de alegría,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto.

Meter: iambic
Uebersetzung.
by Barthold Heinrich Brockes

Das Rühmen machet den nicht stolz, der würdig ist,
daß wir ihn ehren:
Das Loben blähet den nur auf, der nicht gewohnt, sein
Lob zu hören.

Meter: iambic
Der taube Garten
by Hermann Löns

Du lachst, weil ich dich liebe,
Hast deinen Spott mit mir;
Schön bist du von Gesichte,
Doch fehlt das Herze dir.
Darum sind deine Wangen
Als wie der Schnee so weiß;
Und deine blauen Augen
Die sind so kalt wie Eis.
Wenn andre Mädchen lieben,
Dann bist du ganz allein;
Es blühen keine Rosen
In deinem Gärtelein.
Ein Garten ohne Rosen
Macht keinem Menschen Freud';
Ein Mädchen ohne Liebe
Das tut sich selber leid.

Meter: iambic
- XLV -
by Fernando de Herrera

Lloré y canté de amor la saña ardiente,
y lloro y canto ya la ardiente saña
de esta cruel, por quien mi pena extraña
ningún descanso al corazón consiente.
Esperé y temí el bien tal vez ausente,
y espero y temo al mal que me acompaña,
y en un error, que en soledad me engaña,
me pierdo sin provecho vanamente.
Veo la noche antes que huya el día,
y la sombra crecer, contrario agüero.
¿Mas qué me vale conocer mi suerte?
La dura obstinación de mi porfía
no cansa ni se rinde al dolor fiero,
mas siempre va al encuentro de mi muerte.

Meter: iambic
37.
by Friedrich Rückert

Wer etwas lernen will, der muß dazu drei Gaben,
Von obenher, aus sich, und auch von außen haben.
Die Fähigkeit, die Lust und die Gelegenheit;
Die drei wo fehlen, kommt ein Lernender nicht weit.
Zum Lernen Fähigkeit muß Gott dir selbst verleihen,
Weil in fruchtbarem Grund Fruchtbäume nur gedeihen.
Die Fähigkeit ist todt, wo sie nicht wird zum Triebe;
Zum Lernen treiben muß dich eigne Lust und Liebe.
Dann muß Gelegenheit von außen zum Besuch
Dir kommen in Gestalt von Lehrer oder Buch.
Fehlt in der Nähe dir Gelegenheit zu lernen,
Der Trieb zu lernen wird dich treiben in die Fernen.
Und jede Fähigkeit ist selbst ihr eigner Trieb;
Und also sind sie Eins, die ich als drei beschrieb.

Meter: iambic
Als seine  Balis  starb.
  Cantata.
by Johann Georg Gressel

Komme Tod! ach süsser Tod!
Lieblich scheinet mir dein Wüten/
Hau mit deiner Sensen zu/
Setz den schwachen Geist in Ruh;
Denn kein Glücks-Schein kau begüten
Seine zugestoßne Noht/
Komme Tod! ach süsser Tod!
Lieblich scheinet mir dein Wüten.
Da die Hälffte meiner Seelen
Lieget in des Grabes-Hölen;
Wil ich ihr Gefährte seyn/
Scharrt mich doch zu ihr hinein.
Wenn der Sonnen güldne Strahlen/
Nicht die Erde mehr bemahlen
Sinckt der
Und verläst den hohen Muth;
Ja des
Müssen ihn zu frieden stellen/
Und indem er sinckt hinein:
Wil er
Weil er in dem Strohm begraben
Scheinet da sein Grab zu haben/
Da der Leit-Stern seiner Pracht/
Phœbus ist ins Grab gebracht.
Meine Sonn’ ist auch verblichen
Und ins schwartze Grab gewichen/
Jhr Entfernen greifft mich an/
Daß ich nicht mehr leben kan.
Schöne
Daß ich willig auf-will-geben/
Doch mit deinem Sterben ab/
Sieh/ es küsset schon das Grab.
Schwinge dich betrübte Seele
Doch zu deinem Schatze hin/
Da die Schöne/ die dein Leben
Dir kan frohe Blicke geben;
Auf/ verlaß des Leibes Höle.
Schwinge dich betrübte Seele
Doch zu deinem Schatze hin.
Auf der Erden
Kan mir nichts behäglich werden/
Nun mein Himmel
Ist gemacht zum Traur-Getümmel.
Alle Lust ist mir Verdruß
Nun ich
Keine Freude/ kein Ergetzen
Kan mich mehr zu frieden setzen/
Als der Tod/
Das End’ und Anfang meiner Noht.
Weg Vergnügen/ dein Vergnügen
Ist ein Tand
Und besteht auf Unbestand.
Da mein Leben ist entfernet
Mir kein Freuden-Stern mehr sternet.
Weg Vergnügen/ dein Vergnügen
Ist ein Tand
Und besteht auf Unbestand.
Ich will sterben
Da mich meine
Und im Tod die Lust erwerben/
Daß sie nimmer mich verläst.
Entweichet ihr Geister
Sucht Sterben und Grab/
Da alles Vergnügen mit
Wie kan ich denn leben in bitterer Noht?
Entweichet ihr Geister
Sucht Sterben und Grab.

Meter: trochaic
[wir müssen/ Floridan/ dich lassen]
by Georg Philipp Harsdörffer

Wir müssen/ Floridan/ dich lassen/
Dich lassen/ regt uns Hertzensbrast:
Vns wird vielleicht der Himmel hassen/
Weil uns läst ein so lieber Gast.
Nun wir wollen dieses Scheiden
Dulten/ nicht mit Vngedult/
Muß dich unsre Lust schon meiden/
Haben wir doch deine Huld.
Deine nimmer-welke Treu
Werde neu/
Wir versprechen
Wort und Handschlag nicht zu schwächen.
Wir wünschen dir freudig-vergnügliches Leben/
Der Himmel beglükke dein Weben und Schweben/
Er bahne dir selbsten die richtige Bahn/
Es nehme die Pegnitz dich unverletzt an.

Meter: trochaic
In extremis
by Carlos Póo Urbach

Aura sutil su clámide olorosa
de verde enredadera en los festones
desgarra Melancólicas canciones
flébiles surgen de la selva hojosa
Tiñe el cielo su bóveda azulosa
con lácteas tenuidades de jarrones,
y en el ocaso humeantes bermellones
del sol la veste esparce esplendorosa
Como un pálido ejército las garzas
van acampando en las punzantes
                     zarzas
que bordan los linderos del camino
donde en áspero lecho de fría
                     piedra
que alfombra crespa exuberante hiedra
agoniza extenuado peregrino

Meter: polymetric
PROPÓSITO PRIMAVERAL
by Rubén Darío

A saludar me ofrezco y a celebrar me obligo
tu triunfo, Amor, al beso de la estación que llega
mientras el blanco cisne del lago azul navega
en el mágico parque de mis triunfos testigo.
Amor, tu hoz de oro ha segado mí trigo;
por ti me halaga el suave son de la flauta griega
y por ti Venus pródiga sus manzanas me entrega
y me brinda las perlas de las mieles del higo.
En el erecto término coloco una corona
en que de rosas frescas la púrpura detona;
y en tanto canta el agua bajo el boscaje obscuro,
junto a la adolescente que en el misterio inicio
apuraré alternando con tu dulce ejercicio
las ánforas de oro del divino Epicuro.

Meter: polymetric
Mundo
by Francisco Javier Ugarte y Pages

¡Ay del mundo, ese Rey enloquecido
que te ultraja, Señor, y que te niega,
y rebelde y satánico se entrega
al placer, a la crápula y al ruido!
Por su propia maldad envilecido,
de la ciénaga inmunda en que se anega
ni el agua brota, que los campos riega,
ni se alza el ave, que fecunda el nido.
Sordo al deber, al sacrificio ajeno,
ciego a la luz del ideal cristiano,
«no es bueno el mundo», ni jamás fue bueno
¡Ay de él, Señor, si tu potente
                     mano
libre le deja para hollar sin freno
el lodazal del egoísmo humano!

Meter: polymetric
Soneto
by Ángel María Dacarrete

Como la sombra al cuerpo, el sentimiento
a perseguir se inclina tu hermosura,
mas si dicen mis ojos mi ternura
casto respeto sofocó mi acento
Con tu imagen querida, en su aislamiento
forja el alma quimeras de ventura;
nunca esa dicha alcanzarás -murmura
la despiadada voz del pensamiento-.
Amarga pena al escucharla abrigo,
y luego el corazón, como un tesoro
acoge ese dolor, y te bendigo
¡Y sin nada esperar, ciego te adoro!
¡Ay, si a mi seno del dolor amigo
volver pudiera al desterrado lloro!

Meter: iambic
JITŘNÍ.
by Čechoslav Ostravický

Tmy řídnou, bratře, pohleď jen,
nad lesy vstává nový den;
ó bratře, vstaň a v tvrdou dlaň
juž sevři mocně svoji zbraň,
ó vzhůru, v širé pláně,
zní dálkou Anděl Páně!
Ne zbraně, bratře kovové
v své sevři ruce žulové,
pochodeň světla zbraní tvou
buď planoucí a vítěznou
a v srdci víra, drahý,
v tvé ryzí, lidské snahy!
A chvátej plání, chvátej dál,
před sebou světlý Ideal;
ne bojácně, ne skroušeně,
však hrdě, mužně, vzpřímeně
ty chvátej cestou práva –
ó vzhůru, jitro vstává!

Meter: iambic
IDEA STÁTU RAKOUSKÉHO
by Josef Svatopluk Machar

Zavřete okna, ústa, dveře,
vzduch zlými bacily je syt,
je vlastenectvím hezky v šeře
hodinku černou protrávit,
kněz vyloží vám boží slovo,
že nejlépe je rychle dát
císaři, což je císařovo,
žít skromně, vrchnost poslouchat.

Meter: iambic
Soneto
by Diego de Silva y Mendoza

Estas lágrimas vivas que corriendo
van publicando lo que el alma calla,
son una diligencia sin pensalla
que en mi favor está el dolor haciendo
Quien llora está atreviéndose temiendo,
vencido de su pena por no dalla;
tomo el llanto a su cargo el declaralla;
nadie la dice y él la está diciendo.
Vos podréis descifrar algún suspiro
sin que yo pierda el nombre de callado;
mas palabra no oiréis de mis enojos,
pero tendré, por fuerza, cuando os miro,
remitido el deciros mi cuidado
a la lengua del agua de mis ojos

Meter: anapestic
Na nivách.
by Emanuel Lešehrad

Kráčeli jsme pestrým luhem.
Slunce žhnulo v modrém nebi.
Moje ruka tiskla její.
Kráčeli jsme jako děti.
Pojednou mne oslovila:
„Rci, co je to vlastně jaro?“
A v mých očích plálo štěstí.
Ptáci pěli z nízkých hájů.

Meter: trochaic
A Bogotá – I
by Julio Flores Roa

¡Oh, mi ciudad querida!, hoy tan lejana
y tan inaccesible a mi deseo,
que al evocarte en mi memoria
                        creo
que fuiste un sueño de mi edad temprana
Te evoco así, como a quimera vana,
y al evocarte, sin cesar te
                        veo
resplandecer bajo el ardor febeo
sobre la gran quietud de la sabana
Y al pensar que en ti van, hora tras hora,
sucumbiendo los seres que amé tanto
y que la tierra sin cesar devora,
surges bajo la nube de mi llanto,
no como ayer: alegre y tentadora,
sino como un inmenso camposanto.

Meter: iambic
88.  Du must dich über setzen.
by Angelus Silesius

Der Leib muß sich inn Geist/ der Geist inn Gott erheben/
Wo du in Jhm mein Mensch wilt ewig seelig leben.

Meter: iambic
- LI -
by Francisco de La Torre

Si lo que el alma me revela, cuando
Filis, contemplo la divina y rara
beldad al mundo más que el cielo clara,
que adoro ardiendo y reverencio amando,
con el acento doloroso y blando
que me quejo de ti significara,
parara el Sol, las fieras humillara,
arrebatara el cielo contemplando.
Mas como el rayo de tus bellos ojos
otras tinieblas amanece ahora
en el que fue mi ocaso oscurecido,
silencio eterno esconde el que te adora,
a quien los rayos de tu Oriente rojos
encubren nubes de perpetuo olvido.

Meter: iambic
- XXVIII -
by Argensola

Tanto ha podido un pensamiento honesto,
ilustrado de aquella virtud pura,
que ha vuelto racional la parte oscura,
y su deleite lícito y modesto.
El cuerpo frágil admirado de esto,
ya noble con la noble vestidura,
como el villano está, que por ventura
se ve de toga consular compuesto.
En esta paz que con el alma ha hecho
(ya mi interior república quieta),
en nuevo siglo de oro me recreo;
que la razón tiene amistad perfeta
con los afectos dentro de mi pecho,
y por eso es tan noble mi deseo.

Meter: iambic
PŘIJĎ, PODZIME!
by Antonín Sova

Sladkého léta tichým odplutím
byl plný vzduch a zráním zatížen,
vůněmi počal těkat.
A podzim šel, dal rozlet perutím,
dal ohňům vzplanouti v srdcích žen
a bystřiny slz stékat.
Dal vodám s hor se řítit, lesům hřmít,
dal čerstvým větrem lidským bolestem
se rozhořeti v činy.
Dal unaveným chladný doušek pít
a dohovořit dal se živých hlasů stem
s časem, jenž dožit, líný.

Meter: iambic
- LXXXVI - Amor razonable no se mitiga con la posesión
by Pedro Soto de Rojas

¿Si Amor echó de su vibrante cuerda,
la rubia flecha, que en su sangre viste,
como tu sueño su dolor resiste
si al más ajeno de sentir recuerda?
Ya que no de tu mal, de mí te acuerda,
escucha el curso de mi llanto triste,
escucha el cierzo que a mi pecho embiste,
antes que el sueño en tus pestañas muerda.
No temas, que el deleite oscuro, reo,
mi amor ofenda, pues razón le obliga
y firme estrella, a la razón le llama.
Hijo suyo es mi amor, no del deseo,
y así la posesión no le mitiga,
antes es, la materia de su llama.

Meter: iambic
1L: Zwei Musen stritten sich um den Besitz
by August Wilhelm Schlegel

Zwei Musen stritten sich um den Besitz
Charlottens, und Thalia sprach zur Schwester:
Was gleicht an Anmuth ihrem heitern Witz?
Mein ist sie; und ich halte sie nur fester,
Je mehr du sie verlockst zu deinem Thronensitz. –
Melpomene begann: Ich ruf' herbei, als Richter,
Den großen Britten, alle hohen Dichter.
Wer sah nicht in der herrlichen Gestalt
Der Leidenschaften Sturm, des Schicksals Allgewalt?
Wer weiht nicht, wenn sie klagt, ihr gern den Thau der Thränen,
Und fühlet süßen Gram und ein unnennbar Sehnen? –
Die Freundschaft trat hinzu, und flüsterte zu ihr:
Charlotte, hör' auch mich! Ich weile still bei dir.
Ja! deinem Genius wird jeder Zauber glücken;
Doch sei du selbst! du wirst mich mehr entzücken.

Meter: iambic
142. Steh nirgends still!
by Gerhard Tersteegen

Lieb Gott und an ihm kleb im Geist;
Kein Mittel, das nicht dahin weist!
Geh durch die Mittel nur zum Ende,
Von Bildern dich zum Wesen wende!

Meter: iambic
Já zničím všechny pamflety
by Adolf Racek

Já zničím všechny pamflety
a mně též všeci odpustí,
ach nač jich, k čemu, nuže tedy,
a v boží budem milosti.
Ach otče náš, ach otče náš,
jenž v mojí ženě, i v mém děcku,
v mém příteli i nepříteli
i v zvířeti zde přebýváš!
Tvým chrámem klikatina ulic,
svět, hory, ňadra, samota,
tvé vzývání je život lásky,
tvé jméno radost života!

Meter: iambic
- XXXVIII - Su amor más advertido y atento a la fuerza se halla desobligado y sólo dura en la parte inferior
by Luis de Ulloa y Pereira

De la playa de amor menos serena,
tanto burla mi nave la fiereza,
que por salir del riesgo su pureza,
no se dispone la menor faena.
Si las jarcias confuso desordena,
el ocio, que introduce la torpeza,
no repetidos votos de fineza,
algún gemido del deleite suena.
Solo corre tormenta el apetito,
sino en tranquilidad están en calma
memoria, voluntad, y entendimiento.
Y aunque parece el piélago infinito,
como se engolfa el gusto sin el alma,
no se pierde de vista el escarmiento.

Meter: polymetric
Al sepulcro del celebre poeta Juan Pérez de Montalbán
by María Salazar Mardones y Aguirre

Este con letras de oro Monumento,
y de insignias vestido funerales,
descanso es de cenizas inmortales
construido de ciencia, y escarmiento.
Al dulce de las Musas instrumento,
Montalbán, sin espíritus vitales
contiene (aunque divino) con
                     señales
que Olimpios ascendió del Firmamento
La admiración explica más perpleja,
y tantas inserciones misteriosas
de ingeniosa copia si lucida;
Su Región alterada tan sin queja
entre acciones, y estampas estudiosas,
que está restituido a mejor vida

Meter: polymetric
IiI.
by Heinrich Heine

Im nächt'gen Traum hab' ich mich selbst geschaut,
Im schwarzen Gallafrack und seidner Weste,
Manschetten an der Hand, als ging's zum Feste,
Und vor mir stand mein Liebchen, süß und traut.
Ich beugte mich und sagte: „Sind Sie Braut?
Ei! ei! so gratulir' ich, meine Beste!“
Doch fast die Kehle mir zusammenpreste
Der langgezog'ne, vornehm kalte Laut.
Und bitt're Thränen plötzlich sich ergossen
Aus Liebchens Augen, und in Thränenwogen
Ist mir das holde Bildniß fast zerflossen.
O süße Augen, fromme Liebessterne,
Obschon ihr mir im Wachen oft gelogen,
Und auch im Traum, glaub' ich euch dennoch gerne!

Meter: iambic
Vereščagin.
by Jaroslav Vrchlický

Krev, hroby v sněhu, lebek celé stohy;
to děsné víc než krásné, řekne mnohý,
však pravdivé to, dějin soud zas řekne,
a člověk dvacátého věku lekne
se toho barbarství, jež bez záchvěvu
v ten štětec kladlo barvy msty a hněvu.
Ó lidstvo, kletba tvá to neustálá,
po muse Danteho a Juvenala
zde nový soudce vstává, chvěj se v křeči;
on mluví v hrozné, kárající řeči
všem přístupné a bez všech komentárů.
Krev tvoje v horkém, kouřícím se žáru
se hlásí v tobě a o lidskost prosí,
o smilování. Zdraní lidé bosí
o hladu hynou ve závějích sněhu!
V nich trpíš ty – a věru nemá břehu
to moře útrap tvých! Ty obra krokem
jdeš veliké nad věků tmavým tokem,
ty stále konáš velkou práci ducha,
leč k vlastní krvi duše tvá je hluchá,
ty, hotovo vše v oběť velkou klásti,
nemůžeš upíra si s týla střásti,
jenž dusí, dáví tě a krev tvou střebe,
až země mokvá jí a rudne nebe,
ty války, hydry, nejsi s to se zříci.
Ó hrozná kletbo! hodna trestající
té epopeje krve, lebek, hnátů.
Zde rub je, lidstvo, tvého majestátu,
věk vynálezů, osvěty a snahy
v svém lůně živí, odchovává vrahy!
Jen umělec má odvahu a sílu
ti říci, lží jsou slzy krokodilů,
jež humanita roní, žert jen holý
jsou tvoje nemocnice, chrámy, školy,
lží všecko, co tvou vzdělaností sluje,
když válka jest, kterou on zatracuje!

Meter: iambic