PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Na stráži.
by Ladislav Quis

Zachází slunce za hory
rudě dva planou tábory;
dřív než vyjde z druhé strany,
jinak zardí se ty lany;
dnes barví zbraň jen slunce žár,
krví ji zítra zbarví svár.
Zatmělé nebe vysoko,
otčina moje daleko;
však ta hvězda, již tam zříti,
také nad mou vlastí svítí.
Jedno nás nebe pokrývá,
sterá však zášť nás rozrývá.
Samoten stojím na stráži,
hlahol sem dvojí doráží,
od ohně tam zářivého
slyším píseň lidu svého,
příbuzných zpěvů hučení
z nepřátel zvučí ležení.
V jediný splývá dvojí zvuk,
rozkoše plný, plný muk;
v náruč píseň písni letí,
vždyť jsou jedné matky děti;
sestry se v pláči spojují,
bratři však spolu bojují.
Matičko drahá, písně Tvé
každý syn pojal v srdce své;
ale žaly je tam dusí,
až z těch prsou spěti musí,
v která snad ruka bratrova
vražednou ocel pochová.
Leťte, o písně, v širý svět,
bratrské lásce dejte vznět.
A když sladké vaše tóny
sloučí srdcí milióny
v jediný svorný, mocný cit,
lidstvu pak vzejde slunce svit.

Meter: polymetric
Na Kristianu.
by Josef Košín z Radostova

Než bys ošacena trochu prostěji,
sprostá dámo, vyšla na ulici,
sama odsoudíš se doma raději
k vězení a sedíš ve spodnici.

Meter: trochaic
NAŠE DIVADLO.
by Ferdinand Tomek

Tvůj obraz, malé divadélko chudé,
v mé mysli věčně hvězdou zářit bude.
Vím, s posvátnou jak úctou z úzké síně
jsem vcházel v hlediště jak do svatyně;
vím, jak můj zrak se pásl na oponě,
jak hltal na ní bujarého koně,
jak divil jsem se Břetislavu s Jitkou,
jenž pevný řetěz rozťal zbraní břitkou;
vím, kterak náhle dech se ztajil ve mně,
když za oponou zvonek zazněl jemně,
a naposled když opona již spadla,
jak nerad jsem se loučil od divadla...
Však zlatým písmem zapsán v duši mojí
ten večer krásný, ve třpytné když zbroji,
kol hrdla řetěz, jenž se sluncem blyští,
jsem poprvé se octl na jevišti!
Tak oblažuje vzpomínka mne vzato,
že nedal bych jí za stříbro a zlato.
Tvůj obraz, malé divadélko chudé,
v mé mysli věčně hvězdou zářit bude!

Meter: iambic
39.
by Friedrich von Logau

Wer Tugend hat und Kunst wird nimmer nie vertrieben,
Ist, wo er immer ist, als wie zu Hause blieben.

Meter: iambic
- XXVIII -
by Gutierre de Cetina

Mientras el fiero león, fogoso, ardiente,
con furioso calor nos mueve guerra,
mientras la madre de Aristeo atierra
los árboles, las plantas, la simiente,
entre altos montes de soberbia gente,
que al helvecio feroz el paso cierra,
me hallo en otro clima, en otra tierra
de la mi cara patria diferente.
Allá Febo no tiene hora reparo;
acá muestra mudar orden del cielo,
y con helada nieve nos castiga.
Entre estas diferencias se ve claro
cuál es mi mal, pues ardo en medio el hielo
y en el fuego se hiela mi enemiga.

Meter: iambic
RESURREXIT – I
by José Santos Chocano

Estaba ansioso de luchar. No en vano
se estremecía la vibrante espada
por cruzar, en la lid, desenvainada,
cual voladora sierpe en el oceano.
Más noble es ser torrente que pantano;
y era justo oponer en lucha airada
contra la oscuridad una mirada
y un amor puro contra el odio humano.
Palpitando de horror, con ansias sumas,
mi corazón clavado de puñales
sería un ave de aceradas plumas...
¡Preciso era subir! Perdí la calma;
y me lancé a los ásperos breñales:
¡cuando a lo alto llegué, sólo era un alma!

Meter: iambic
Divné koalice a podniky.
by Josef V. Kalaš

Maďar s Horvátem
na Srby,
a na slovenské
pahrby.
Židé s Poláky
v Haliči
ruské sedláky
vycvičí.
Šlechta, Češíci
preláti
volnost lkající
utratí.
Slávům tureckým
z bravúry
s heslem německým,
kultury
všickni po dráze
dodají;
Berlín chechtá se
potají.

Meter: trochaic
- XLIV - Al suceso de Susana en el baño
by Trillo y Figueroa

Al frío pedernal de nieve cano,
a pesar de las llamas que fomenta,
¿quiere, ¡oh duro amor! que el golpe sienta
del acerado impulso de tu mano?
Caduco roble ha de ilustrar el llano
cuando su ancianidad vive por cuenta
del duro escollo que en la lumbre alienta,
débil raíz fortalecida en vano.
¿Qué flecha el casto pecho de Susana
no rebatiera, aun cuando la porfía
de cuerda juvenil le diera plumas?
Quebranta el arco pues, la sombra vana
desata de esos ojos, porque el día
no muere aunque fluctúe en las espumas.

Meter: iambic
V citu.
by Marie Calma

Než málo dát,
je líp se nestavit –
než bez úsměvu,
lépe nezdravit
a dál se brát.
Bez touhy rád
kdo duši moh' by mít –
ten bez žízně
jen ze zvyku chtěl pít –
neplatit řád.
Vše musí dát
nám láska. Dražší druh
nám musí být
než ctižádost i bůh.
Tak měj mne rád!

Meter: iambic
El encuentro
by Guillermo de Montagú

Hermano, aguarda Quiero
                  descansar a la sombra
del árbol milenario Ya
                  encontré en el camino
el báculo amoroso que ayuda al peregrino
a rendir su jornada Aquí, sobre la alfombra,
que bordan esmeraldas y violetas, espero
Bajo el manzano arrulla sosegada una fuente
Deja que purifique su frescor
                     transparente
mis plantas de la sangre y el polvo del sendero
Hermano, marcha solo Un ensueño
                     apacible
encadena mi espíritu al árbol milenario
Hay un nido en las ramas y un ave que se queja
Ya no temo el cansancio Ya me siento invencible
¡Porque he visto al abrigo de un techo hospitalario,
asomarse la vida, sonriendo, a una reja!

Meter: anapestic
1L: Gott, der du dich zu aller Zeit
by Johann Christian Günther

Gott, der du dich zu aller Zeit
Mir, was du bist, erwiesen,
Verzeih der faulen Danckbarkeit,
Sie hat es schlecht gepriesen,
Und gieb den Fehler mit Gedult
Dem unerfahrnen Alter Schuld,
In dem wir thöricht handeln
Und wegen Mangel an Verstand
So wie ein Schatten an der Wand
Nach jedem Scheine wandeln.
Das Blendwerck schön- und eitler Lust
Gefällt den jungen Jahren;
Das Feuer wallt uns in der Brust,
Sich mit der Welt zu paaren,
Es reizt uns Wollust, Trunck und Pracht,
Und weil es keiner beßer macht,
So folgt ein Schaaf dem Haufen;
Ja, eh sich Fleisch und Blut bequemt
Und der Verstand den Willen zähmt,
Muß mancher Strom entlaufen.
Darum, mein Gott, verkürze nicht
Die Hälfte meiner Tage
Und las mir deiner Weißheit Licht,
Wornach ich eifrig jage.
Jezt komm ich erstlich auf die Spur,
Worauf mir Einsehn und Natur
Ein reifer Käntnüß geben;
Ich seh die Sünd- und Tugendbahn
Mit ungleich schärfern Augen an
Und denck erst recht zu leben.

Meter: iambic
The Sleeper
by Edgar Allan Poe

At midnight, in the month of June,
I stand beneath the mystic moon.
An opiate vapor, dewy, dim,
Exhales from out her golden rim,
And softly dripping, drop by drop,
Upon the quiet mountain top,
Steals drowsily and musically
Into the universal valley.
The rosemary nods upon the grave;
The lily lolls upon the wave;
Wrapping the fog about its breast,
The ruin moulders into rest;
Looking like Lethe, see! the lake
A conscious slumber seems to take,
And would not, for the world, awake.
All Beauty sleeps!—and lo! where lies
Irene, with her Destinies!

Oh, lady bright! can it be right—
This window open to the night?
The wanton airs, from the tree-top,
Laughingly through the lattice drop—
The bodiless airs, a wizard rout,
Flit through thy chamber in and out,
And wave the curtain canopy
So fitfully—so fearfully—
Above the closed and fringéd lid
’Neath which thy slumb’ring soul lies hid,
That, o’er the floor and down the wall,
Like ghosts the shadows rise and fall!
Oh, lady dear, hast thou no fear?
Why and what art thou dreaming here?
Sure thou art come o’er far-off seas,
A wonder to these garden trees!
Strange is thy pallor! strange thy dress!
Strange, above all, thy length of tress,
And this all solemn silentness!

The lady sleeps! Oh, may her sleep,
Which is enduring, so be deep!
Heaven have her in its sacred keep!
This chamber changed for one more holy,
This bed for one more melancholy,
I pray to God that she may lie
Forever with unopened eye,
While the pale sheeted ghosts go by!

My love, she sleeps! Oh, may her sleep,
As it is lasting, so be deep!
Soft may the worms about her creep!
Far in the forest, dim and old,
For her may some tall vault unfold—
Some vault that oft hath flung its black
And wingéd pannels fluttering back,
Triumphant, o’er the crested palls
Of her grand family funerals—

Some sepulchre, remote, alone,
Against whose portals she hath thrown,
In childhood, many an idle stone—
Some tomb from out whose sounding door
She ne’er shall force an echo more,
Thrilling to think, poor child of sin!
It was the dead who groaned within.

Meter: iambic
TOPOLY.
by E. Vlasák

Vzduch zelenavý přísvit má
a těžce tlačí na očích,
v něm leží ticho zsinalé.
Tma v hustých padá chomáčích.
Řad schýlených v před topolů,
těch postav temných, zhalených,
kams v tmu, za cílem neznámým
kol vod se plouží zkalených,
a šumí v zvucích sténavých
v dusivou kraje náladu,
stísněnou těžkým tušením:
příšernou, dlouhou balladu.

Meter: iambic
Fremde Gewächse.
by Barthold Heinrich Brockes

Will iemand, in der Bluhm- und in der Pflantzen
Heere,
Des Schöpfers Finger deutlich sehn;
Der muß in deinen Garten gehn,
Von Deiner Vater-Stadt; der Du aus Asia,
Aus Africa, wie auch America
Viel tausend seltene Gewächse zeigst und nährest;
Wodurch Du Dein- und ihren Schöpfer ehrest.
Wie ich so grosse Meng’ erblickte,
Mit welcher bunten Zierlichkeit,
Mit welcher Farben Glantz und Schein,
Mit welcher Bildung Unterscheid
Sie die Natur so unnachahmbar schmückte;
Nahm mich fürwahr ein heiligs Schaudern ein.
Die Seele ward auf eine neue Weise,
Dem Schöpfer der Natur zum Preise,
Indem sie auf einmahl so viele Wunder spühret,
Wie sie bisher noch nie gerühret war, gerühret.
Mein gantzes Wesen ward beweget:
Es drang sich durch mein Aug, in tausendfachem Schein,
Solch eine Menge Zierlichkeiten,
Solch eine grosse Zahl Vollkommenheiten
Auf einmahl in die Seel’, als wie ein Strahl, hinein,
Befeurete mein Blut, daß es dadurch erreget,
In seinem Circkel-Lauff, für Anmuth, schneller floß,
Und, mit erneuter Krafft, durch seine Gänge schoß.
Der Nerven-Safft fing alle Sehnen,
Mit einem sanften Druck, vergnüglich auszudehnen
Und zu bewegen an. Es füllte meine Brust,
So wol als mein Gehirn, gantz eine neue Lust.
Die Seel’, entflammet durch dieß Sehnen,
Entzündet durch den Strahl des ewgen Weisheit-Lichts,
Erzeuget’ anders nichts,
Als fast verhimmelnde Gedancken und Jdeen.
Denn ieder Vorwurff zeigt’ ihr auf so manche Art,
In seiner Wercke Pracht, des Schöpfers Gegenwart.
Daher sie Jhm ihr Andachts-Opfer brachte
Und voller Lust und Ehrfurcht dieses dachte:
„allmächtiger, und Wunder-reicher GOTT,

Meter: iambic
An mein Auge
by Johann Gottfried Herder

Mattes Auge, Du trübst!
Fliehst vom Strahl ins Dunkle,
Birgst Dich, leidendes Auge,
Ins Dunkle!
Matter Dämmrer, woher
Trübst Du? bist verweinet,
Leidendes blaues Auge,
Wie Abendhimmel?
Matter Dämmrer, nicht!
Weine nicht mehr! starre nicht hin
Ins Dunkel,
In Zukunft!
Schließe Dich, sanftes Auge!
Starr's nicht an!
Schlummre! sanftere Träume
Werden Dich umschweben!
Schwebt aus Dunkel hervor,
Sanftere Träum'! umschwebt sie!
Aus dem Schooße der Mitternacht!
Der Zukunft!
Schwingt die Flügel! umschwebt
Die holde, zarte,
Trübe Seele
Mit Morgenroth, mit schönerer Welt!
Ich hör' ihr Schweben! sie kommen!
Schließe Dich, sanftes Auge!
Schlummre! sie kommen tröstend!
Starr' sie nicht an, die Mitternacht!

Meter: iambic
Der Fromme .
by Joseph von Eichendorff

Da sieht sie draußen Ströme, hell ergangen,
Durch zaub'risch Land viel Pilger, Sänger wallen,
Kühl rauscht der Wald, die lust'gen Hörner schallen,
Aurora scheint, so weit die Blicke langen. —

Meter: iambic
1L: Nun hat die Sonne glühend schwül
by Bruno Wille

Nun hat die Sonne glühend schwül
Des Himmels steilste Höh erklommen.
Johanniskraft, ein grau Gewühl
Von Wetterdunst, kommt hergeschwommen.
Schon dunkel grünt der Strauch und satt;
Vergilbt die Rasenspitzen hangen.
Noch einmal ruft der Kuckuck matt,
Dann ist ihm alle Lust vergangen ...
O weh, der junge Frühling ist gestorben.
Blaugrüne Motten ruhn erschöpft
Vom Liebesrausch auf Skabiosen;
Der Löwenzahn hat sich beköpft
Mit silbergrauen Flockenrosen;
Die Kiefern stäuben schweren Duft;
Im Espenwipfel zirpt die Meise;
Darüber zieht durch trübe Luft
Ein Habicht drohend seine Kreise ...
Ein unsichtbarer Schnitter wetzt die Sense.
Und horch, nun zischt und zischt der Schnitt
Und rafft die Halme, rafft die schmucken/
Und trifft und trifft mein Herze mit;
Bei jedem Takte muß es zucken.
Auch meine Wende kam! Ade,
Lichtgrüne Zeit, da ich gestiegen!
Nun geht's bergab! Es tut gar weh,
Wenn welk der Jugend Schwaden liegen ...
Und doch/ im Heuduft träumt es sich so süß!

Meter: iambic
- CXL -
by Lope de Vega

Estas postreras lágrimas te ofrezco,
ídolo de metal, imagen dura,
por diezmo de mis penas y locura,
si recibirlas tu piedad merezco.
Con este don tus aras enriquezco
de la cosecha de mi desventura,
que en sacrificio de mi sangre pura,
como en el falso dios, indio parezco.
Responde como Oráculo, enemiga,
pues eres piedra, y diosa, y adorada,
¿dime si es bien que esta jornada siga?
Mas, ¿qué responderás estando airada,
si fuiste cuando más, mi dulce amiga,
alma de fuego en una piedra helada?

Meter: iambic
1L: Hier im antiken Gewölb, wo rings noch Scherben von Urnen
by August von Platen

Hier im antiken Gewölb, wo rings noch Scherben von Urnen
Stehn in den Nischen umher, keltert der Bauer den Wein:
Unsere Gräber beleuchtet, o Freund, kein sonniger Strahl einst,
Künftigen werden sie nie dienen zu süßem Gebrauch!
Modergeruch nur hauchen sie aus, die bloß der Verwesung,
Bloß dem Gewürm schmachvoll unter der Erde geweiht.

Meter: polymetric
Tipo invariable
by Canuto Delgado

Si halláis un ser de inteligencia dura,
con faldas negras rojas o moradas,
que en su tono, su voz o sus miradas
males sin cuento sin cesar augura;
de ceño adusto, de intención oscura
y extraño a las acciones elevadas,
de virtudes dudosas nunca usadas,
si bien de vicios entidad segura;
si no fuese canónigo o vicario
el que con tales atributos cuente,
aunque haya quien sostenga lo contrario,
podéis asegurar rotundamente
en cualquier ocasión, tiempo o etapa,
que es cura, obispo, cardenal o Papa.

Meter: iambic
The House of Life: 72. The Choice, II
by Dante Gabriel Rossetti

Watch thou and fear; to-morrow thou shalt die.
     Or art thou sure thou shalt have time for death?
     Is not the day which God's word promiseth
To come man knows not when? In yonder sky,
Now while we speak, the sun speeds forth: can I
     Or thou assure him of his goal? God's breath
     Even at this moment haply quickeneth
The air to a flame; till spirits, always nigh

Though screen'd and hid, shall walk the daylight here.
     And dost thou prate of all that man shall do?
          Canst thou, who hast but plagues, presume to be
          Glad in his gladness that comes after thee?
     Will his strength slay thy worm in Hell? Go to:
Cover thy countenance, and watch, and fear.

Meter: polymetric
Duma.
by Bohdan Kaminský

Teď, v životě kdy jiným pro zábavu
tak často básník sebe zapřít musí,
ó Ještěde, já stokrát vzpomenu si
na starou tvou a zamyšlenou hlavu,
jak vídal jsem ji v prvním zanícení
dob zapadlých, kdy za hlubokých nocí
jsi na obzoru tměl se s vážným čelem,
co já jsem bloudil parkem v tichém snění
a s plachou dumou v srdci rozechvělém.
Ó Ještěde, já vzpomínám si nyní
těch zašlých dob, jak v bouři vzpomíná si
zbloudilý plavec na svůj rodný břeh
a na všecko, co k němu tam se hlásí,
a nač on smuten myslí v bolestech –
Teď smutek jenom čelo moje stíní,
a když jen jed se v každou krůpěj mísí
a když snů všech už pobořeny chrámy,
mně všecko to, co toužíval jsem kdysi
a co jsem chtěl, se bezúčelným zdá mi
a marným spěchem za tím, v šeré dáli
co jako Fata Morgana jen šálí.
Je člověk, zdá se, zrozen pouze nésti
v svém srdci hrob, kde pohřbil všecky touhy
a mrtvé sny o nepoznaném štěstí.
Je člověk, zdá se, proto stvořen, aby
tu darmo strádal celý život dlouhý
a poznal, jak je bídný a jak slabý
a přeubohý proti moci oné,
jež neznáma a za oblaky skryta
mu sotva vzduch, by žíti mohl, skytá
a sama, sama v záři sluncí tone.
Je drsný život nejpřísnější školou,
kde, že vše darmo, poznáš příliš záhy,
když bez léku a bez krůpěje vláhy
jdeš věčně sám, tu poznáš, vše jen šálí –:
skráň ověnčená slávy gloriolou,
i dívčí oko, v kráse bezúhonné,
když jako v lásce usměje se na tě;
ctnost, která všude sebe v odiv staví
a nestřežena sama vždy se prodá;
i nadšení, jež nese prapor vlavý,
leč v příští chvíli všecka zradí hesla,
když hrstka tmářů o žaláři hlesla
či když mu někdo za ty vzdušné hrady
a za sny všecky kousek chleba podá.
Tak všecko, k čemu modlil jsi se tady,
je vylháno, i srdce člověk lže si,
když bez soucitu zmírat nechá jiné
a nemá léku pro rty mukou siné,
co na smrť vlastní myšlénka jej děsí...
Tak ze života celého co zbude
nám do té poušti ponuré a chudé?
V co ještě doufat a v co ještě věřit,
když prchne dětství nevinné a prosté
a nad hlavou nám když se počne šeřit
a z bařin kde jen těžký soumrak roste?
Přec ze všech dnů, jež v životě jsem žil,
rád myslívám si nyní na večery,
kdy duch můj prvně k letu zatoužil,
když na obzoru tměl se Ještěd šerý
a v kouzlu, které nelze říci slovem,
mlčící luna plála nad Sychrovem.
Tam v jeho parku, vůní květů zpilý,
jsem v duši první dětskou dumu skládal
a na ptácích, již večer létli k jihu
i na motýlu každém křídla žádal...
To neznal ještě v blouznivé té chvíli
jsem žití toho potrhanou knihu
a nevěděl jsem, že v ten život celý
mi zbude jen ta vzpomínka, že jednou
jsem mladým byl. A na tu cestu bědnou
že zbude mi jen paprsk rozechvělý
hvězd mlčících, svit zádumčivé luny
a rodinného kraje obraz drahý
při svitu hvězd – a dívčí tváře tahy,
těch prvních básní potrhané struny
a v duši smutek dlouhých oněch nocí –

Meter: iambic
1L: Goldrot im Nebel glüht die Sonne ...
by Cäsar Flaischlen

Goldrot im Nebel glüht die Sonne ...
frisch hinein in den prächtigen Tag!
frisch hinein in das junge Jahr!
vorwärts! Glück und Sieg entgegen!
Einen Mantel um, den Hut ins Gesicht,
einen Stock in die Hand! mehr braucht es nicht!
Um Gotteswillen nur nicht lang grämen!
nur nicht lang stehen und Abschied nehmen!
sei froh, den Kram einmal los zu sein!
oder mit langem Räumen und Schnüren
und Hin und Her die Zeit verlieren!
Es bleibt jedes Jahr ein kleiner Rest,
den man am besten liegen läßt!
Aber das ist's ja: ... das viele Gepäck,
mit dem man sich durchs Leben schleppt!
Einen Mantel um, den Hut ins Gesicht,
einen Stock in die Hand! mehr braucht es nicht!
ein bißchen Mut und Glückvertraun,
ein bißchen Zuversicht zu sich selber,
ganz still!
dann geh und komme, was da will,
du brauchst nicht ängstlich zurückzusorgen,
ob alles in Ordnung, und umzudrehn,
du kannst jedwedem jungem Morgen
mit freier Kraft entgegengehn!

Meter: iambic
NOC.
by Vladimír Frída

Noc rozestřela černá křídla svoje,
v šeř pohřbila vše touhy a vše boje.
Tys přišla, jež mých snů jsi denním hostem,
s tím úsměvem, jejž míváš v oku prostém.
Tak dlouho v moje bolesti jsi zřela,
jak okem svým bys ztišiti je chtěla.
Já ruku vztáh’ – Tys zmizela v té chvíli,
v dlaň chyt’ jsem – měsíce jen paprsk bílý.

Meter: iambic
Der schönste Anblick
by Justinus Kerner

Schön ist's, wenn zwei Sterne
Nah sich stehn am Firmament,
Schön, wenn zweier Rosen
Röte ineinander brennt.
Doch in Wahrheit! immer
Ist's am schönsten anzusehn:
Wie zwei, so sich lieben,
Selig beieinander stehn.

Meter: trochaic
85.
by Friedrich Rückert

Nicht Alles kann der Mensch mit offnen Augen sehn,
Doch manches will und muß durchs Auge nur geschehn.
Dem was sich sehen läßt, schließ nicht die Augen zu;
Und was sich nicht läßt sehn, im Herzen hege du.
Gleich übel ist es, statt zu sehn Sichtbares träumen,
Und Unsichtbarem kein Gebiet und Recht einräumen.

Meter: iambic
- 1433 - Libro IV, LUCELA
by Lope de Vega

Salve divino faro, honor del suelo,
del mar del mundo estrella tramontana,
lucero celestial de la mañana,
del sol cortina y transparente velo.
Salve divina Madre del consuelo,
piadoso amparo de la vida humana,
Virgen prudente, humilde soberana,
arco de eterna paz, cifra del cielo.
Salve paloma cándida, MARÍA,
en cuyo pico de rubí ceñido
vio el mundo el árbol de esperanza santa.
Salve Aurora del sol, salve alegría
del humano linaje redimido,
que para siempre tu alabanza canta.

Meter: iambic
Caput XIX.
by Heinrich Heine

Mein Cicerone sprach: „Hier wohnt
Der Ernst Augustus, ein alter,
Hochtoryscher Lord, ein Edelmann,
Sehr rüstig für sein Alter.
„idyllisch sicher haust er hier,
Denn besser als alle Trabanten
Beschützet ihn der mangelnde Muth
Von unseren lieben Bekannten.
„ich seh’ ihn zuweilen, er klagt alsdann
Wie gar langweilig das Amt sey,
Das Königsamt, wozu er jetzt
Hier in Hannover verdammt sey.
„an großbritanisches Leben gewöhnt,
Sey es ihm hier zu enge,
Ihn plage der Spleen, er fürchte schier,
Er halt’ es nicht aus auf die Länge.

Meter: iambic
Abendreihen
by Ludwig Achim von Arnim

Wie steht ihr allhie und wartet mein,
Und meint, ich soll eure Vorsingerin seyn,
Soll ich denn nun singen, so höret mir zu,
Im Gesetz ist weder Rast noch Ruh.
Das Gesetz richtet nichts denn Zoren an,
Und kein Mensch lebet, der es halten kann,
Nun muß es dennoch erfüllet seyn,
Darum schickt Gott seinen Sohn herein.
Derselbig ist worden unser Schild,
Er hat des Vaters großen Zorn gestillt,
Denn er hat dem Gesetz genug gethan,
Für jedermann, der nur glauben kann.
Es hat ihn kostet sein rosenfarbig Blut,
Am Kreutz trug er alles uns zu gut,
Des saget Lob und Dank in Ewigkeit,
Daß er uns behüt vor allem Leid. Amen.

Meter: polymetric
1L: Geht/ geht ihr Feinde geht! beschlisset Rath vnd Rencke/
by Andreas Gryphius

Geht/ geht ihr Feinde geht! beschlisset Rath vnd Rencke/
Stellt Gottes Weißheit nach! seyd fleissig drauff bedacht!
Legt Stricke/ Netz vnd Garn/ ja sinnet Tag vnd Nacht:
Ihr richtet doch nichts auß/ wie hoch es auch euch kräncke!
Mein König/ dem ich mich Erb- vnd Leibeigen schencke
Acht keinen Heuchel-Schein/ auch keiner Waffen Macht/
Auch keiner Menschen List/ auch keiner Zungen Pracht
Er mercket was ihr dicht/ vnd kennet was ich dencke.
Der Tag ist nah' an dem die itzt vermu ite Welt
Entdeckt für Gottes Thron/ wird zeigen was für Geld/
Vnd Vberschrifft vnd Bild sie iederzeit getragen.
Weh dem/ vnd ewig weh/ der dort nicht wird bestehn/
Den vnser König weit wird heissen von sich gehn
In Abgrund ernster Angst/ vnd nicht erdichter Plagen.

Meter: iambic
IMPROVISACE ZA TESKLIVÉ NOCI. (V.)
by Vojtěch Martínek

...A prší, prší stále – – Hlava unavená
v tmu dívá se, kde vítr vztekle bičuje
strom sedraný... Jak větrů šílený hlas sténá,
jak píseň zahořklou a tesknou žaluje,
jak monotonně o sklo krůpěje se tříští,
vše splývá v šum...
Tvá mysl bloudí v daleku,
a rozechvělé přeludy o kráse příští
a o slíbených zemích, které člověku
údělem budou ve dnech příštích formací,
se trhají jak příze bílé pavučiny –
Proud strašných bolestí, v nichž lidstvo krvácí,
nesmírná tíha věků za neznámé viny
a všecek chmurný stín, jenž duši vyssává,
jdou stále s člověkem. – Ne, jeho cesty stmělé
věk dlouhý nerozzáří svatá záplava,
ne, dlouho neuvidí člověk spasitele...
Ty drobný atome, jenž s gestem zoufanlivým
svou úzkost duše drobné vrháš v dění světů,
ty tečko mizivá, s té písně rhytmem živým,
závratným, hrozným svou chceš pojit větu?
...A přijde chvíle taká, kdy i slyšíš rád
divoký výkřik vichru v zachmuřené pláni,
kdy hudbou drsně vlídnou zní ti jeho spád,
jak jindy hlahol zvonů šerem za klekání,
kdy v mozek dopadá ti úder krůpějí
tmou zrozených a v tebe udeřených temnem
tak shodně, přátelsky, jak v máji smáčejí
když skráň ti teplá mžení v pozdravení jemném.

Meter: iambic
SOUMRAK
by Emanuel Lešehrad

Nad zemí obloha šera most klene,
nebeskou svítilnu zrcadlí řeka.
Podvečer vychází ze dveří lesa,
blíží se k dědině loukami, poli,
lákaje zázračnou stříbrnou flétnou
po lásce toužící děvčata z domků.
Na každé okénko zaklepou zvuky,
za nimi radostně zazáří oči. –
Rozkvetlá obloha sklenula most svůj
od země do oblak, k hvězdnému ráji.

Meter: dactylic
A Adelaida Baralt
by José Martí

Ayer, linda Adelaida, en la pluviosa
mañana, vi brillar un soberano
árbol de luz en flor, -¡ay! un cubano
floral,- nave perdida en mar brumosa.
Y en sus ramas posé, como se posa,
loco de luz y hambriento de verano,
un viejo colibrí, sin pluma y cano
sobre las ramas de un jazmín en rosa
¡Mas parto, el ala triste! cruzo el río,
y hallo a mi padre audaz, nata y
                     espejo
de ancianos de valor, enfermo y frío,
de nostalgia y de lluvia: ¿cómo
                     dejo
por dar, linda Adelaida, fuego al mío,
sin fuego y solo el corazón del viejo?

Meter: iambic