PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Lieben kann ich dich nicht.
by Dranmor, (Schmid, Ludwig Ferdinand)

Lieben kann ich dich nicht.
Liebe kommt aus dem Herzen;
In meinem – ich sag' es mit Schmerzen –
Flackern nur Todeskerzen,
Leuchtet kein himmlisches Licht.
Wünsche verzehren mein Sein.
Liebe ist kindliches Lallen,
Unschuldiges Wohlgefallen;
O, für des Sünders Krallen
Bist du zu schön und zu rein!
Liebt die verschwiegene Nacht
Oder den Glanz der Gestirne,
Wer, tödliche Lust im Gehirne,
Für den Kuß einer Dirne
Schüchterne Minne verlacht?
Milde strahlendes Licht,
Du erfüllst mich mit Schrecken!
Ich möchte mein Antlitz bedecken.
Wünsche in mir erwecken
Kannst du – doch Liebe nicht.

Meter: polymetric
NEDĚLNÍ JITRO.
by Ferdinand Tomek

V myšlenky jsem zabrán stanul v lese.
Jsem tu jako v chrámě: nad mou hlavou
smaragdová stromů klenba pne se
a mně zdá se, andílků že smavou
tvářičku zřím v listí kolkolem.
Modré zvonky ve vysoké trávě
na mši svatou sezvánějí právě,
les se chvěje sladkým hlaholem.
Dozvonily – posvátný klid všude...
Ale náhle v chrámě divný ruch:
zvuky sladké dorážejí v sluch,
jak když někdo na housličky hude,
mohutný teď chorál zazvučí,
jak by v skrytu hrál kdos na varhany.
V svaté hrůze hledím na vše strany,
s rozpiatou pak padám náručí...
V srdce, jež mi mocněji teď bije,
vchází kněžka – božská Poesie.

Meter: trochaic
PAX VOBISCUM!
by Alois Věkoslav Haber

Moje ze všech nejmilejší, jenom žádnou muziku,
nedávej mně hrany zvonit, pochovej mě bez křiku.
K čemu smutné promenády, s prapory a se věnci,
špalíry a fakulemi, pohřebními zřízenci?
To víš dobře, v žití celém že jsem neměl poklidu,
po mé smrti, kdo pak to ví, zda jej potom nabydu?
Nech mě spálit! Tak si získáš o mne zásluh po smrti.
A můj popel? Ať se vichrem do všech úhlů rozletí!
A tak když mnou v dešti, větru pole hnojit budete,
moje tělo, moje duše v rudém máku rozkvete!

Meter: trochaic
LACRIMAE RERUM.
by Josef Svatopluk Machar

Lom, odkud kámen berou, smutně zeje
jak žaloval by do modrého nebe,
a zahleď do něho se – smutek schvěje
a zalije, ty poutníče, i tebe.
Je bolest věcí... Je to rozervaná
hruď matky země. Chvíli hledíš němý
a zdá se, že se chví ta živá rána
a vlhne krve svojí krůpějemi.

Meter: iambic
35.  Der Tod ists beste Ding.
by Angelus Silesius

Ich sage/ weil der Tod allein mich machet frey;
Daß er das beste Ding auß allen Dingen sey.

Meter: iambic
III. Děva.
by Vojtěch Lešetický

Pleje holka, pleje
Zelenou pšeničku,
Kdos k lesíku spěje
Na bujném vraníčku.
Holce z ruky padá
Zelená travička,
Ach! a než se nadá,
Bude u lesíčka.
„Nechoď, holka tichá,
Krok tvůj smutek rodí,
Panská láska lichá,
Po zajících chodí!“
Holka hluchá byla,
Pomoci jí není,
Už – by noc ji kryla –
Musí do vězení.

Meter: trochaic
Sicherheit in Beschränkung
by Charlotte von Ahlefeld

In des Baches reinen, hellen,
Leise nur bewegten Wellen,
Schlüpft das Fischlein froh dahin.
Und die klaren Fluthen geben
Seinem stillen, stummen Leben
Nahrung und Vergnügen hin.
Sorgenlos und leicht und heiter
Schwimmt es mit dem Bächlein weiter,
Bis in's weite offne Meer
Sich der Wellen Lauf ergiesset –
Ach die fremde Bahn erschliesset
Ihm der Sorgen dunkles Heer.
Furchtbar drohende Gestalten,
Die in feuchter Tiefe walten,
Winden schreckend sich heran.
Und der Tod, mit bangem Schauer
Steht, so dünkt ihm, auf der Lauer,
Will ihm hundertfältig nahn.
Aber ach, ihm zu entfliehen,
Wehrt das Schicksal nun, es ziehen
Leise Mächte es dahin.
Und des Meeres wilde Wogen
Haben rauschend es betrogen
Um den sichern, heitern Sinn.
So vertauscht des Landes stilles Leben
Mancher mit der Städte lautem Streben,
Und gesellt sich finstern Sorgen zu.
Nur die Abgeschiedenheit gewähret Frieden,
Der
Und der Stille nur entkeimt die Ruh.

Meter: trochaic
1L: Neulich waren wir in Deutschland Zeugen
by Ludwig Thoma

Neulich waren wir in Deutschland Zeugen
Von dem ausgeprägten Ehrgefühl.
Vielen Menschen ist es gar nicht eigen,
Und ein Fähnrich hat es gleich zuviel.
Hüssener mit Namen hat in Essen
Einen Menschen durch und durch gespießt,
Dieser hatte nämlich ganz vergessen
Und hat bei der Nacht ihn nicht gegrüßt.
Einen Fähnrich muß es stark erbosen,
Weil sie beinah Offiziere sind,
Darum hat er wütend zugestoßen
Und die Zigarette angezündt.
Auch in Friedrichsort, in einem Hafen,
War die ähnliche Begebenheit.
Einem Fähnrich machten hier zu schaffen
Zwei Matrosen durch Betrunkenheit.
Und sie schlugen ihn mit Namen Abel
Voller Roheit und in das Genick.
Als er ziehen wollte seinen Sabel,
Waren sie schon ziemlich weit zurück.
Die Matrosen haben sich geborgen
Vor dem Vorgesetzten durch die Flucht.
Dieser hat aus Zorn am andern Morgen
Einen Selbstmord mit Erfolg versucht.
Über diese beiden Schreckenstaten
Hat vermutlich jeder nachgedacht,
Und fast alle Zeitungsblätter hatten
Ihrerseits Verschiednes beigebracht.
Und so wissen wir auf diese Weise,
Was nicht jedermann vorher gewißt,
Daß zur Zeit es nichts Geringes heiße,
Wenn der junge Mensch ein Fähnrich ist.

Meter: trochaic
IN MEMORIAM.
by Josef Svatopluk Machar

Už stalo se. Už rozum o tom ví,
leč srdce – srdce dosud věřit nechce.
Byl večer letní. Do zeleně trav
svit zlatorudý padal západu.
On, přítel náš, milenec života,
šel procházkou, neb rád měl prospekty
luk, hor a putování oblaků –
tu ze škarpy Smrt skokem zákeřným
se na něj vrhla, kord mu k srdci vetkla
a zajásala vítězně si: Touche!
A přítel padl. Rána zákeřná
svůj důvod měla. Šedou silnicí
jde lidí sta a sta za cílem svým
jenž všem je stejný, jenom časem, místem
se různí, jak je vůle Osudu:
maličká jáma v hrudi matky země,
kam každý složí svoji hlavu mdlou
žal, radost, snění, plány světoborné
a všecko, co se tady žitím zve.
Leč nedočkavá Smrt své pochopy
vysílá na tu šedou silnici,
to Nemoci jsou, spousta slepých psů,
jež zatínají žluté zuby své
do těl nic netušících poutníků
– Smrt vždy je nepřítelem života
a ráda zří k těm pustým štvanicím
svých slepých psů a vždycky těší ji
takové žití, jimi uštvané –
a byl to On, náš přítel, jenž svým nožem
úskočné kejkle slepých podlých stvůr
přiváděl v niveč. Vyrval oběť jim
a feny zaháněl – a v modrých očích
mu při tom hořel plamen vítězný.
Tak vídávali jsme jej při té práci.
Byl beznáročný: obdiv náš mu stačil,
vděk všech těch, kteří z ruky Jeho vyšli
zas zdrávi na silnici života
a láska žáků, kteří v parném díle
mu pomáhali. Valnou řadu let
Smrt bezradná se zlostně dívala,
jak maří úskoky fen rozlícených,
až jednou – hrůzou se nám tajil dech –
kde vzala se, tu byla, kordem svým
se hnala k srdci Jeho křičíc: Touche! –
– Ne, ještě ne! – On hrdě odpověděl,
ač viděli jsme, že se zapotácel
a nůž se matně zachvěl v ruce Jeho.
A za chvíli zas v plné síle stál
a zákeřné se smrti vysmíval –
Až přišel onen letní večer tedy...
A to je vše. Rek padne, naposledy
když se Smrtí se v rozhodný boj dává
a padnout zákeřně – i v tom je sláva.
Smrt pomstila se tím svým druhým: touche.
Zde rytíř zasažen a čestný muž.

Meter: iambic
405. Svět klamu práva nikdy nepozbude;
by Adolf Heyduk

Svět klamu práva nikdy nepozbude;
mřelť stejnou smrtí lotr kdys i Bůh,
a soudci posavad jsou stejni všude. –

Meter: iambic
246.
by Friedrich von Logau

Wer einen guten Trunck vermag, hat er denn einen Ruhm?
Ja, wann er trinckt, daß doch Vernunfft behelt das Meisterthum.
Bey Hofe nützt ein solcher Kopff, der also trincken kan,
Daß er entdeckt sich selbsten nicht, vielmehr den fremden Mann.

Meter: iambic
- XLVII -
by Juan de Tassis y Peralta

Callar quiero y sufrir, pues la osadía
de haber puesto tan alto el pensamiento
basta por galardón del sufrimiento
sin descubrir más loca fantasía.
Sufrir quiero y callar, mas si algún día
los ojos descubrieren lo que siento,
no castiguéis en mí su atrevimiento,
que lo que mueve, Amor, no es culpa mía.
Ni aún ellos por mirar el propio objeto
de su felicidad merecen pena,
que basta la que sufren con su ausencia.
mas ¿cómo podrá amor estar secreto
dentro de un alma de esperanza ajena,
si la piedad no esfuerza su paciencia?

Meter: iambic
XXVI.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ba právě tak jsem ve mladistvém věku
Blouznící tužbou příští byt svůj snil,
Když se mých přání v nejstkvělejším vděku
Živoucí pramen v srdci temenil,
Já neznal žití osudných to vzteků.
A k tomu domku snil jsem taras nízký,
A pod ním v stínu bujné vodotrysky,
A na tarasu za jarního času
Italských vlastí přepůvabnou krásu
Se zpěvem v ústech, s prsty v zvučné struně,
Jak touží po milenci při mdlé luně.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Ramón Molina

Esquivando miradas indiscretas,
por oscuros y negros callejones,
al fin logré llegar a tus balcones
cargados de oloríferas macetas
¡Cuántas pláticas dulces y secretas
llenas de juramentos e ilusiones,
tuvimos en aquellas ocasiones
al voluptuoso olor de las violetas!
¿En dónde estás, oh casta Margarita,
que en mi azarosa juventud lejana
me concediste la primera cita?
Te evaporaste como sombra vana,
y hoy, hecha polvo tu feliz casita,
se ignora dónde estuvo tu ventana.

Meter: iambic
NÁVŠTĚVA
by Božena Benešová

Z kytičky jarní spadl vonný dech
a přiběhl a skočil oknem k nám
a najednou byl z něho uličník,
jenž foukal krásné baňky duhové
po celé světnici.
A já se dívám, oči zbystřené,
však nedivím se, všechny dobře znám,
ty bublinky, jež rejdí kolem mne,
ach pane Bože, všechny dobře znám,
a chytám rukama je lehkýma
a házím zpátky tomu na okně
a ten se směje zrovna jako já
a hned se kulujem jak rovní dva.
A náhle slyším z dálky lehký krok,
krok tichý, měkký, rytmem písňovým,
jde sotva tlumen svěžím trávníkem,
jde podle domu v slunci májovém,
jde k mojím dveřím lehce přivřeným.
Ó vítám tebe, moje radosti,
ó vítám tebe nastotisíckrát!
Pojď blíž, pojď blíž! Proč stojíš na prahu
u mojích dveří lehce přivřených?
Pojď blíž, pojď blíž, dnes tady není tma,
dnes přiběhl sem zlatý Davídek,
spleen-obr dostal řádnou do hlavy,
a nejkrásnější ze všech bublinek
ho zabila.
Pojď blíž, pojď blíž, má sladká radosti!
Ty černé dveře nechej dokořán
a světlým mostem rychle vejdi k nám
a hrej si s námi, míčky čekají,
májové víno voní na stole
a první doušek volá po tobě.
A moje srdce vedla naděje,
a prudká touha mladých smělých let
v ráz otevřela dveře.
Však na mém prahu radost nestála,
tam stál jsi ty
a ty
jsi do mých očí hleděl sychravě.
Dva žebráci
si zmateně a plaše stiskli ruce
studené, prázdné jako zimní den.

Meter: iambic
1L: Nasatus, wie ein grosser Herr, schickt, eh er kümmt, vor ins Quartier –
by Friedrich von Logau

Nasatus, wie ein grosser Herr, schickt, eh er kümmt, vor ins Quartier –
Laquey und Trompter ist es nicht: die Nase kümmt weit für ihm für.

Meter: polymetric
„ἔσσεται ἣμαϱ!“
by Arno Holz

Wir dienen dir und du belohnst uns nie,
Denn auch noch heut ist unsre deutsche Freiheit
Nur eine schwarzrothgoldne Phantasie!

Meter: iambic
Auf den von seiner Daphne ge-
 liebten brunn.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Glückseliges crystall, es ziert dich keine kunst,
Und doch bestrahlet dich die sonne seltner gunst,
Weil Daphne sich in dir den gantzen tag bespiegelt,
Mir aber weg und thor zu ihrer huld verriegelt.
Dein wasser ist so kalt, und hat gleichwol die krafft,
Daß Daphne sich an dir, ich weiß nicht wie, vergafft.
Hingegen steigt mein ach aus flammen-reichen lippen,
Und findet dennoch nichts, als taube marmel-klippen.
Denn Daphne hört mich nicht, mein seuffzen wird verlacht,
Jhr zartes ohre giebt blos auf dein lispeln acht,
Und würd’, ich weiß es schon, dein ihm beliebtes rauschen
Nicht um den lauten-klang des Phöbus selbst vertauschen.
Vor ihren blicken hat mein hertze gute ruh,
Jhr holdes auge sieht nur deinen qvellen zu.
Sie spiegelt sich in dir, sie denckt nicht an narcissen,
Und daß man andre nur, nicht aber sich kan küssen.
Wenn sie die sonne sticht, so läst sie deine flut
Um ihre glieder gehn, auf welchen milch und blut,
So wie in rosen spielt; ich aber muß verschmachten,
Und, leyder! gantz umsonst nach süßer kühlung trachten.
Allzubeglückter brunn! sag’, ob mein’ eifersucht
Nicht billig über dir, als einem feinde, flucht?
Denn wärest du nicht da, wer weiß, ob nicht die bronnen,
So mein gesichte trägt, längst Daphnens gunst gewonnen.
Allein, mein eifer ist ein donner ohne krafft,
Denn wo der himmel mir nicht rath und hülffe schafft,
So wird mein hertze zwar ein brunnen der beschwerden,
Doch nicht ein aufenthalt der schönen Daphnen werden.

Meter: iambic
11
by Gottfried Keller

O ich mag rufen, schreien, wie ich will,
Es wird mein Angstruf nimmermehr vernommen;
Da oben bleibt es, wie da unten, still,
Wer sollte auch zu diesem Hügel kommen?
Denn meine Mutter ist romantisch nicht,
Und, alt und schwach, bleibt einsam sie zu Hause;
Wenn ihr das Herz ob meinem Tode bricht,
Sie birgt's und weint in der verschloßnen Klause.
Ja hätt ich ein verlaßnes Liebchen nun,
Das vor dem Morgenrot zu klagen käme,
Auf meiner kühlen Erde auszuruhn,
Und meinen Jammer wonnevoll vernähme!
Warum hab ich's der
Daß junge Liebe mir im Herzen sprosse?
Ich hab gezaudert und es nicht gewagt –
Die Krankheit kam und diese tolle Posse.

Meter: iambic
156. Tuto Milek na člun rukou sáhnul
by Jan Kollár

Tuto Milek na člun rukou sáhnul
A spřež jeho změnil v holuby,
Které jako malé Cheruby
Do lehounké přičky polské vpřáhnul;
Potom velím, aby cestu nahnul
V pravou stranu, kde jsou Kašuby,
Nebo kmen ten blízký záhuby
Navštíviti bol mne ještě táhnul:
Přišli pak sme přes Lupov a Lebu
K Slavům těm, když právě strojily
Přípravy se jejich ku pohřebu;
I nás Němci tuto smutnou Tryznu,
Spolu s nimi slavit prosili,
Než já s kletbou hrobařů těch zmiznu.

Meter: trochaic
A la hermosura que se echa a mal, prendada de un capón
by Quevedo

Amaras un ausente, que es firmeza;
o un muerto, que es piedad, cuando faltara
un presente y un vivo que te amara
con jugo y con sazón y con fineza.
¡Miren donde fue a dar con su belleza
la que al sol con melindre se compara,
sino en todo un capón, a quien la cara
tuerce, por no lo ver, Naturaleza!
La tuya es comenzón de sarna seca,
que, rascada, se irrita y se atribula:
capones nunca hicieron polla clueca.
Tu golosina mal se disimula,
pues, aunque torpe, en la lujuria peca:
mucho capón pecado es de la gula.

Meter: iambic
- XLIX - A una dama que, no siendo muy escrupulosa, dijo que dejaba de querer a un hombre por no pecar
by Luis de Ulloa y Pereira

Aunque el amor, o Lisida, podía,
en fe de ciego, persuadir errores,
no te propongo (como bien) que adores
los ídolos que sigue mi porfía.
Que guardes si la escasa valentía
para logro de méritos mayores,
y avara de otros males atesores,
culpas que apliques a la pena mía.
Que si a más de un precepto se reduce
la ley, y en los que pródiga dispensas
menos sencilla, y regular te mueves.
Fiel es la persuasión, cuando te induce
no a cometer, a conmutar ofensas,
por las más disculpadas, y más leves.

Meter: polymetric
An das Trinkglas eines verstorbenen Freundes.
by Justinus Kerner

Du herrlich Glas, nun stehst du leer!
Glas, das er oft mit Lust gehoben!
Die Spinne hat rings um dich her
Indeß den düstern Flor gewoben.
Jetzt sollst du mir gefüllet seyn
Mondhell mit Gold der deutschen Reben!
In deiner Tiefe heil'gen Schein
Schau' ich hinab mit frommem Beben.
Was ich erschau' in deinem Grund,
Ist nicht Gewöhnlichen zu nennen,
Doch wird mir klar zu dieser Stund',
Wie nichts den Freund vom Freund kann trennen.
Auf diesen Glauben, Glas so hold!
Trink' ich dich aus mit hohem Muthe.
Klar spiegelt sich der Sterne Gold,
Pokal in deinem theuren Blute.
Still geht der Mond das Thal entlang,
Ernst tönt die mitternächt'ge Stunde,
Leer steht das Glas, der heil'ge Klang
Tönt nach in dem krystall'nen Grunde.

Meter: iambic
IMAGINÁRNÍ ROZHOVOR
by Bohumil Mathesius

Nu – nechme toho! Smrt je jenom meta,
již nutno přeletět,
kolikrát jsme si říkávali z Goetha:
přes hroby vpřed!
Ten starý čínský verš, ten dobře hádal,
pln ledné moudrosti:
chladného vzduchu proud, co od hor padal,
byl vítr věčnosti.
Co? – Bolí? – Vím, vy materialisto,
já leccos předvídal.
Dnes vím už víc a víc už je mi jisto. –
Ne, co bych povídal!
Poslední kruh ve staré závitnici
je nutno rozehrát –
snad byste nechtěl napsat učebnici:
Jak umírat?
Tak sbohem – přijďte zase – jindy více,
až pánbůh dá:
poslední slovo k velké polemice
měl jsem přec já!
A – nechme toho! Smrt je jenom meta,
již nutno přeletět!
Ne nadarmo jsme říkali si z Goetha:
přes hroby vpřed!

Meter: iambic
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Man wird in kurtzer Zeit des schweren Krieges müde/
Legt Schwerdt und Waffen weg/ und machet wieder
Friede.

Meter: iambic
Lásky čas.
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Na vojně i v milování
bývá stáří k nevystání;
šedý voják, šedý panic
nestojí vám oba za nic.

Meter: trochaic
Memnous Lied.
by N. N.

Morgenstunde — noch ist Frieden
Rings im Thal der Pyramiden,
Feurig durch des Ostens Thor,
Flammen malen ihre Strahlen
An den Riesengräbermalen,
Steigt das Morgenroth empor.
Und nun setzt es seinem Sohne
Memnon eine güld’ne Krone
Auf das Fürstenhaupt von Stein:
Durch des Göttersohnes Glieder
Geht ein Zittern, Klagelieder
Schallen schwermuthreich landein.
Mutter, tönt es von den kalten
Lippen des Jahrtausendalten,
Ist er noch nicht da der Gott,
Der der Dunkelmänner Kronen
Bricht und Schächer stürzt von Thronen
Und die Großen macht zum Spott?
Naht noch nicht der Wahrheitsender,
Kommt noch nicht der Segenspender
Ormuzd auf der Lichtes Bahn,
Daß er in des Orkus Klüfte,
In des Weltalls fernste Grüfte
Bannt den Todfeind Ahriman! —
Höher steigt der Sonne Wagen,
Und in Weinen, leises Klagen
Endet Memnons Morgenlied;
Und so wird es weiter tönen
Bis herauf am gold’nen schönen
Weltenmorgen Ormuzd zieht.
Lange lag die Welt im Wahne,
Keiner hielt empor die Fahne
Jenes Lichtgotts; nur allein
Meldete des Lichts Gefunkel
In der Weltnacht tiefem Dunkel
Memnons kalter Mund von Stein.

Meter: trochaic
2. Co poutník mdlý a neznaný
by František Malač

Co poutník mdlý a neznaný
v tom šírém světě stojím;
na rumy ráje zašlého
zpět patřiti se bojím.
Ten pustý život srdce mé
jak břímě vezdy tíží,
jen láska, lyra, zpěvy mé
mne ještě k němu víží.

Meter: iambic
- XXXIV - Invocación
by Pedro Soto de Rojas

En la parte más tierna de mi pecho
pintaste Amor, la forma más hermosa,
que el mudo vio con sangre lastimosa,
compungente pincel de metal hecho;
Oh pintor peregrino, satisfecho
de obra a ti igual, a mí maravillosa,
muestra como mi pluma temerosa
de un gran traslado; en mi papel estrecho:
Y ya que no descubre en esta sombra
una señal de luz de aquella brasa,
que los nublados de mi llanto escombra.
Y sí la pluma en discurrir escasa
de mi confusa ceguedad se asombra,
préstele luz el fuego que me abrasa.

Meter: iambic
8.  Der Nahme JESVS.
by Angelus Silesius

Der Nahme JEsus ist ein außgegossnes Oele:
Er speiset/ und Erleucht/ und stillt das weh der Seele.

Meter: iambic
2. Das alte, gute Recht
by Ludwig Uhland

Wo je bei altem, gutem Wein
Der Württemberger zecht,
Da soll der erste Trinkspruch sein:
Das
Das Recht, das unsres Fürsten Haus
Als starker Pfeiler stützt
Und das im Lande ein und aus
Der Armut Hütten schützt.
Das Recht, das uns Gesetze gibt,
Die keine Willkür bricht;
Das offene Gerichte liebt
Und giltig Urteil spricht.
Das Recht, das mäßig Steuern schreibt
Und wohl zu rechnen weiß,
Das an der Kasse sitzen bleibt
Und kargt mit unsrem Schweiß.
Das unser heil'ges Kirchengut
Als Schutzpatron bewacht,
Das Wissenschaft und Geistesglut
Getreulich nährt und facht.
Das Recht, das jedem freien Mann
Die Waffen gibt zur Hand,
Damit er stets verfechten kann
Den Fürsten und das Land.
Das Recht, das jedem offen läßt
Den Zug in alle Welt,
Das uns allein durch Liebe fest
Am Mutterboden hält.
Das Recht, des wohlverdienten Ruhm
Jahrhunderte bewährt,
Das jeder, wie sein Christentum,
Von Herzen liebt und ehrt.
Das Recht, das eine schlimme Zeit
Lebendig uns begrub,
Das jetzt mit neuer Regsamkeit
Sich aus dem Grab erhub.
Ja! wenn auch wir von hinnen sind,
Besteh es fort und fort
Und sei für Kind und Kindeskind
Des schönsten Glückes Hort!
Und wo bei altem, gutem Wein
Der Württemberger zecht,
Soll stets der erste Trinkspruch sein:

Meter: iambic
La crueldad de la muerte
by Juan Bautista Arriaza

Envuelta en sombras, alta la guadaña,
trazando golpes de dolor profundo,
iba la muerte recorriendo el mundo
desde el alcázar regio a la cabaña.
Cuando en aquel que Manzanares baña
fijando el ceño torvo y furibundo,
miró a la Esposa Real, de su fecundo
seno mil glorias prometiendo a España.
¡Dos víctimas! Gritó el espectro fiero:
¡Llanto de Reyes! ¡Pueblos afligidos!
¡Oh qué deleite! Y descargó el acero;
y dejando en un féretro tendidos
ambos despojos, se encumbró altanero,
triunfando entre lamentos y gemidos.

Meter: iambic
HORSKÁ DĚDINA
by Emanuel Lešehrad

Do vrchu prchá prašná silnice.
U lesa pastýř stádo bravu pase.
Lučiny, potok, u nich vesnice
svěže se pestří v usměvavém jase.
Na polích zlaté stohy... Kupky sena...
Obláček bledý touží za obzory...
Po cestě ke vsi s hráběmi jde žena.
Těší se písní: Zahučaly hory.

Meter: iambic
Phaenomen .
by Johann Wolfgang von Goethe

Wenn zu der Regenwand
Phoebus sich gattet,
Gleich steht ein Bogenrand
Farbig beschattet.
Im Nebel gleichen Kreis
Seh ich gezogen,
Zwar ist der Bogen weiss,
Doch Himmelsbogen.
So sollst du, muntrer Greis,
Dich nicht betrüben,
Sind gleich die Haare weiss,
Doch wirst du lieben.

Meter: iambic
- CXVIII -
by Gutierre de Cetina

Como está el alma a nuestra carne unida,
en los miembros las partes igualmente,
y como cada miembro el alma siente
entera en sí y en todos repartida,
y como si una parte es dividida
del cuerpo por algún inconveniente,
el alma queda entera y tan potente
cual siempre, sin que pueda ser partida,
así el amor en mí no se acrecienta
por más favor, ni cuanto más padece
el triste corazón muda el estado.
Muéstrase amor en mí como tormenta
de mar, que cuando más con furia crece,
su término, no pasa limitado.

Meter: iambic
45.
by Friedrich von Logau

Wer auff übrig Reichthum tracht,
Der wird sonsten nichts erstreben,
Als daß er noch bei dem Leben
Ihme selbst ein täglich sterben
Und hernachmals seinen Erben
Ein gewüntscht Gelächter macht.

Meter: trochaic
62.
by Friedrich von Logau

Wann Freundschafft und Gevatterschafft geht ein ins Amtmanns Haus,
So geht gewiß deß Herren Nutz zur Hinterthüre nauß.

Meter: iambic
- XIV - A la muerte de un grande héroe
by Agustin de Salazar y Torres

Este, que a breve mármol reducido,
lágrimas solicita, si no horrores,
si a duración atiende, si a esplendores,
fue cometa veloz, fue sol lucido.
Tributo a fatal golpe dio debido,
porque dejase en fúnebres rigores,
entre acciones humanas superiores,
su valor de divino desmentido.
Quejas de la virtud tiene la vida,
pues causa fue su perfección temprana
de evitarle más años, por ociosos.
¡Oh pira, a noble fénix construida!
Pues sol te mira en cumbre soberana,
desmientan ya sus hechos generosos.

Meter: polymetric
En el campo
by José Arturo Poggio

Natura tiende su florido manto
por la pradera, derramando flores;
y en las ramas los dulces ruiseñores
al viento lanzan su armonioso canto
Hermoso está el vergel, cautiva tanto,
que el alma encuentra alivio a sus dolores
y estática contempla los primores,
que llenan los pensiles con su encanto.
Suave aroma por doquier se aspira
de frescas rosas que el rocío baña,
dicha y placeres el vergel respira
Y copiada la rústica cabaña
del claro arroyo en el cristal se mira
¡Oh hermosa primavera de mi España!

Meter: iambic