PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Solicitud de su pensamiento enamorado y ausente
by Quevedo

¿Qué buscas, porfiado pensamiento,
ministro sin piedad de mi locura,
invisible martirio, sombra obscura,
fatal persecución del sufrimiento?
Si del largo camino estás sediento,
mi vista bebe, su corriente apura;
si te promete albricias la hermosura
de Lisi, por mi fin, vuelve contento.
Yo muero, Lisi, preso y desterrado;
pero si fue mi muerte la partida,
de puro muerto estoy de mí olvidado.
Aquí para morir me falta vida,
allá para vivir sobró cuidado:
fantasma soy en penas detenida.

Meter: iambic
Marquis de Gastanaga.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Du hast die grosse last nicht allzuwohl getragen/
Drum steht ein Atlas da/ dem wird sie zugetheilt;
Indessen wird man dir den lobspruch nicht versagen/
Daß deme gravität sich niemals übereilt.

Meter: iambic
Ein Buch mit welken Blumen
 Blättern.
by Johann Justus Ebeling

Antophilus war stets gewohnt, der Blu-
men Schönheit zu betrachten;
Und sie als Kinder der Natur, als
Er sahe aber auch dabei, daß dieses bunt gemahlte
Ein Sinnbild der Vergänglichkeit, von einer kur-
Er wünschte diese Sinnenlust, sich an den wohl ge-
Auch gerne zu der Winterszeit bey einem strengen
Die Regeln der Natur sind fest, die Zeit bleibt vol-
Und nach der Jahres Zeitenlauf, erfolgt auch die
An Blumen die in Gärten blühn. Der Herbstwind
Verdorrt der Blumen Herrlichkeit, die vor den
Der Schnee verdekt der Blumen Gold, begräbt
Und hüllt die Kinder der Natur in lauter Todten
Anthophilus der dies erfahrn, wie bald die Blumen
Der samlete sich in ein Buch, dennoch ein welkendes
Er laß die schönen Sorten aus, von Tulpen und
Da er von jedem sich ein Blat, das welk und dür-
Ein Firnis, damit sie beschmiert, der hatte diesen
Und eingermassen auch dabei, den sonst gehabten
Das Buch war ihm zur Winterszeit gleich einem
Der ihm der Blumen Herrlichkeit und mannigfalt-
Es sahe Gotthold einst das Buch und wünschte von
Die er uns sonsten noch geschenkt, ein gleiches Denk-
Wie manche Wollthat schenkt er uns, die man aus
Wenn sie nicht mehr nach dem Genus, bei uns noch
Wie viele Proben hätten wir von unsers Schöpfers
Womit er uns hat Lebenslang, als wie mit einer schö-
Vergnügt gemacht das Herz erquikt; allein wo ist
Vor so viel Zeichen seiner Güt, damit er unser Herz
Es wird die rege Herzens Pflicht darum nicht immer
Weil das Gedächtnis unsrer Lust, gleich wie ein
Wie gut wär hier ein Denkbuch nicht, darinnen
Was GOttes Güt an uns gethan was in dem Lebens-

Meter: iambic
IV.
by Bohdan Kaminský

Tu princeznino léčení
vstříc nové spělo éře:
král náhle všemi doktory
vyrazit ráčil dvéře.
Jak za tu dobu princezna
se spadla, Sám se ulek’,
a okny hradu vyházel
krabičky od pilulek.
Ve velmi špatném rozmaru
být ráčil, žádných žertů
s Ním nebylo, a recepty
všech kapacit šly k čertu.
A heřmánek i jalovec,
psí sádlo a tak dále,
vše vyházeno z rozkazu
Jasného pana krále.
Tu králová dí: „Královský
Můj pane choti, jářku,
nač přece máme v podhradí
Svou dvorní mastičkářku?
Je nade všecky doktory, –
nejučenější hlavy
nic vlastně nevědí, však ta
vše jedním slovem spraví.
Mně Samotné přec pomohla
od rheumatismu loni,
a doktoři jen mají vztek,
že více ví, než oni.
Je vskutku moudrá, každý se
po její radě shání,
i Mým královským kolenům
pomohla od píchání.
Rač kázati, by přišla sem
s tou zázračnou svou mastí –
vždyť Naše milá princezna
již skorem žebry chrastí.
Vím, žena ta ji uzdraví,
zná jistě léky proti
všem neduhům, – rač poslechnout,
královský pane choti.“
I slyšel král tu moudrou řeč,
a, jak byl v ráži, honem
tu moudrou babu zavolat
si ráčil telefonem.
Ta přišla, nesla mazání
i jakýs letkvar mnohý,
a natřela tím princezně
i u postele nohy.
Pak vzala jiné mazání
a, mluvíc divná slova,
i princezně i posteli
mazala nohy znova.
A vzala třetí masť a tou
natřela bez okolků
poslední čtyry nohy – teď
jen u nočního stolku.
Zaříkávání jakési
jí plyne se rtů, klečí
a mluví slova podivná
v jakési cizí řeči.
Zázračná žena skončila
své dílo, zvolna vstává –
prý do týdne již princezna
jak rybička je zdráva.
Tu králi, kterýž ráčil se
dívati na ta kouzla,
pohnutím slza jako hrách
s Nejvyšších očí sklouzla.
I králová, jež trnula
o zdraví smutné dcerky,
nemenší slzu utřela
si tajně do zástěrky.
Zázračné ženy předpověď
se jistě splní... a tím
se tedy Jejich Milostem
dnes poroučela zatím.
Pan král, zas novou nadějí
a štěstím všecek záře,
ji vlídně ráčil „s bohem“ dát
namístě honoráře...

Meter: iambic
En la vieja sala
by Fernando Fortún

En la quietud invernal, cerca de la camilla
he creído contemplar mientras que cae la nieve,
en este antiguo estrado de cretona amarilla,
tertulia de principios del siglo diecinueve .
Vendría un consejero de Indias, grave y sesudo,
un canónigo que haría hexámetros latinos,
y un capitán de guardias, mujeriego y
                     rudo
que era uno de los más entusiastas cristinos
Entrarían despacio al toque de oración
y cuando sobre el pueblo la tarde se moría,
se les vería inclinarse a la luz del velón
diciendo: «¡Oh, mi señora Doña Presentación!»
saludando rendidos a aquella abuela
                     mía
que Don Vicente López, pintó en este sillón

Meter: anapestic
Dream-Land
by Edgar Allan Poe

By a route obscure and lonely,   
Haunted by ill angels only,
Where an Eidolon, named NIGHT,   
On a black throne reigns upright,
I have reached these lands but newly   
From an ultimate dim Thule—
From a wild weird clime that lieth, sublime,
       Out of SPACE—Out of TIME.

Bottomless vales and boundless floods,   
And chasms, and caves, and Titan woods,   
With forms that no man can discover   
For the tears that drip all over;   
Mountains toppling evermore   
Into seas without a shore;   
Seas that restlessly aspire,   
Surging, unto skies of fire;   
Lakes that endlessly outspread   
Their lone waters—lone and dead,—   
Their still waters—still and chilly   
With the snows of the lolling lily.

By the lakes that thus outspread
Their lone waters, lone and dead,—
Their sad waters, sad and chilly
With the snows of the lolling lily,—
By the mountains—near the river   
Murmuring lowly, murmuring ever,—   
By the grey woods,—by the swamp   
Where the toad and the newt encamp,—   
By the dismal tarns and pools
   Where dwell the Ghouls,—   
By each spot the most unholy—   
In each nook most melancholy,—   
There the traveller meets, aghast,   
Sheeted Memories of the Past—   
Shrouded forms that start and sigh   
As they pass the wanderer by—   
White-robed forms of friends long given,   
In agony, to the Earth—and Heaven.

For the heart whose woes are legion   
’T is a peaceful, soothing region—   
For the spirit that walks in shadow   
’T is—oh, ’t is an Eldorado!
But the traveller, travelling through it,   
May not—dare not openly view it;   
Never its mysteries are exposed   
To the weak human eye unclosed;   
So wills its King, who hath forbid   
The uplifting of the fring'd lid;   
And thus the sad Soul that here passes   
Beholds it but through darkened glasses.

By a route obscure and lonely,   
Haunted by ill angels only,
Where an Eidolon, named NIGHT,
On a black throne reigns upright,   
I have wandered home but newly   
From this ultimate dim Thule.

Meter: trochaic
- XIX -
by Marqués de Santillana

Lejos de vos, o cerca de cuidado,
pobre de gozo, e rico de tristeza,
fallido de reposo, e a
                  bastardo
de congoja mortal, pena e graveza
Desnudo de esperanza e abrigado
de inmensa cuita, e visto d´aspereza
la mi vida me huye mal mi grado
la muerte me persigue sin pereza
Ni son bastantes a satisfacer
la sed ardiente de mi gran deseo
Tajo al presente ni a me socorrer
la enferma Guadiana, ni lo creo:
Sólo Guadalquivir tiene poder
de me sacar, e sólo aquel deseo

Meter: iambic
Von Engeln und von Bengeln.
by Joseph von Eichendorff

Die suchten den alten Hügel,
Der lag so hoch und weit —
Und dehnten sehnsüchtig die Flügel,
Mit jeder Frühlingszeit.

Meter: iambic
Meerfest
by Hermann von Lingg

Hoch ging es her in jenem sonst so stillen
Palaste zu Venedig, öd' seit Jahren.
Vergessen stand er, unbewohnt, doch heute,
Nach diesem schwülen Tag, wo selbst die Nacht
Nicht Kühlung brachte, heut', wie rauscht und wogt
Am Tor, auf Treppen, in den Korridoren
Ein bunt Gedräng' von Gästen, eine Pracht,
Wie wir auf Bildern Veronese's schau'n.
Vom Westen ziehen schwarze Wolken auf,
Doch hier ist lauter Lust und Leben, aber
Wie seltsam! Diese Herrn und schönen Frau'n,
Sie tun so fremd, so eckig und behutsam,
Als wär' für sie hier alles ungewohnt!
Die Frauen tragen Perlen nur als Schmuck,
Als Kranz in ihren Locken und am Saum
Der fließenden Gewänder. Längs der Tafel
Sind Schalen aufgestellt aus Bernstein, Vasen,
Worin, anstatt der Blumensträuße, rote
Korallen prangen, starr und unbeweglich.
Nur Muschelhörner sind die Trinkgefäße,
Und statt von Kerzen ist der Saal erhellt
Von einem eignen Leuchten, ähnlich dem,
Wie diamanthell sprüht das Tropenmeer.
Man neigt sich und verbeugt sich, spricht von dem
Und jenem, von den Männern, die im Seesturm
Und die im fernen Kriegszug umgekommen.
Dort flüstert man vertraut und zärtlich, dort
Geheimnisvoll und wichtig; Viele sehen
Sich kalt und feindlich an, und Andre suchen
Verstohlen sich mit Blicken. Endlich stellt man
Zum Tanz sich auf. – Sie kommen! hört man flüstern,
Denn eine Hochzeit ist das Fest. Die Gatten
Erscheinen unter rauschender Musik;
Sie sehn sehr vornehm aus und ach, so freudlos,
So blühend und so kalt, so schön und so
Dämonisch; Keines ist geliebt vom Andern.
Die schöne Braut verbirgt in ihrem Schleier
Mit Mühe nur die Tränen, bleich vor Angst.
Ihr Gatte sieht es, finster wird sein Blick,
Denn alles kann er sehn, nur keine Tränen.
In Falten zieht er drohend seine Stirne,
Er streift vom Finger ihr den goldnen Reif,
Und zornig stampft er mit dem Fuß, das Zeichen
Zum Aufbruch. Alle schrecken auf, ein Blitz
Durchfährt den Saal, ein Donnerschlag, und plötzlich
Dringt überall die Flut herein, es werfen
Die Ritter Hut und Mantel ab, die Maske
Entfällt von blutlos grinsenden Gesichtern,
Und mit den Frauen, die verzweiflungsvoll
Die Arme ringen, sinken sie hinunter,
Lautlos hinunter in die Tiefe. Siehe!
Da gleitet durch die Wellen her und stößt
Ein Fahrzeug an die Pforte, ein Gespann
Befloßter Pferde, stolz und drachenartig
Die Schweife ringelnd, Ungetüme tauchen
Zugleich empor, geschuppte Halbgestalten
Mit bärtigem Gesicht, und reichen sich
Die Hand zum Reigen um den Muschelwagen.
Doch jene Beiden, die Vermählten, schau'n
Mit tödlich kaltem Hasse sich einander
Versteinernd an, als könnten sie nicht satt
Des Widerwillens werden ihrer eignen
Treulosen, falschen Seelen, und allmählich
Mit allem um sie her verwandelt sind sie
Und ihr Gefolge bald nebst Roß und Wagen
Die Marmorbilder am Portal des alten
Verlassenen Palastes.
Eben bricht
Die Dämmrung an, vorüberrudernd singt
Sein Lied ein Barkenführer ...

Meter: iambic
- XVI - A Porcia
by Juana Ines de La Cruz

¿Qué pasión, Porcia, qué dolor tan ciego
te obliga a ser de ti fiera homicida?
¿O en qué te ofende tu inocente vida
que así le das batalla a sangre y fuego?
Si la fortuna airada al justo ruego
de tu esposo se muestra endurecida,
bástale al mal de ver su acción perdida,
no acabes con tu vida su sosiego.
Deja las brasas, Porcia, que mortales
impaciente tu amor elegir quiere;
no al fuego de tu amor el fuego iguales;
porque si bien de tu pasión se infiere,
mal morirá a las brasas materiales
quien a las llamas del amor no muere.

Meter: iambic
83.
by Friedrich von Logau

Gott gab uns die Vernunfft, dadurch uns zu regiren;
Wir brauchen die Vernunfft, dadurch uns zu verführen.
Ein Mensch hat zwar Vernunfft, lebt aber wie ein Vich;
Ein Vich hat nicht Vernunfft, lebt menschlich gegen sich.

Meter: iambic
Je večer.
by Jan Václav Tůma

Nade mnou večer! ach lásko, moje lásko!
jdi spat, jdi spat, je večer, k spaní čas;
mdloba tě tíží, a píseň odumírá,
a srdce pálí, – ba věru, k spaní čas!
Nad tebou večer! aj, odpočiň si v míru,
a kolíbej se v krásný, krásný sen,
teď přijde noc ti, ach podřímej ji sladce,
a pak zas den – aj přijde zase den?
Noc a tak černá! ty oči vyplakané,
ta bledá tvář, v níž bolu vryta moc,
po duši mrtvo – ba beze slunce ráno,
ó lásko má! spi dlouhou dobrou noc!

Meter: polymetric
- 1124 - Acto III, JUAN De La mayor dicha en el monte
by Lope de Vega

Aquí me vuelven las desdichas mías
engañado de nuevas esperanzas,
porque suele de humildes confianzas
nacer un bien para inmortales días.
Pasé abrasado mil montañas frías
estando igual el sol en sus balanzas;
hice en las tierras, no en la fe, mudanzas,
que con mi firme amor serán tardías.
Viva la fe, las esperanzas vuelen;
no den veneno al alma desengaños,
pues mucho más que los engaños duelen.
Que entretenido amor en sus engaños
mejor pasa las horas, porque suelen
vencer las esperanzas a los años.

Meter: iambic
200.  Der Weise redet wenig.
by Angelus Silesius

Ein Weiser/ wann er redt was nutzet und behagt/
Ob es gleich wenig ist/ hat viel genug gesagt.

Meter: iambic
Tatínkův poklad.
by Alois Škampa

Až do večera od božího rána
je prací pilnou stále zaměstnána
v otcově krámu, hlavním na předměstí.
Jak ruměn sluší hebkým jejím lícím,
když nalévá tam vína kupujícím!
Zjev její vždycky přináší mně štěstí!
Leč vnady ještě přidává jí k ctnostem,
že s každým také, zvláště mladým hostem
se bavit umí laškovnými slovy!
Dost někdy strachu doma za to zkusí,
když mamince se zpovídat pak musí –
– neb sestra její všecko na ni poví!
Tu pravidelně zjeví pak se v krámě
vždy tatík sám, jenž příliš dobře zná mě,
a v mžik je konec zábavy i žertu!
A chuďas já pak touhy trýzněn mukou
smím víno brát jen z vlastních jeho rukou
a ne už hezké dceři jeho se rtů...
On, starý Argus, žárliv hned ji střeží,
jak vstoupím k nim, – však uchrání ji stěží,
nechť sebe více přede mnou ji hlídá!
Vždyť s visitkou už lístek chovám od ní
a víc a víc se líbí mi den po dni:
– je blondýnka a jmenuje se Ida!

Meter: iambic
ČERNÁ JÍZDA.
by Otokar Fischer

Ledy se řítí, mosty se třesou.
Skety, ať běsi vás neunesou!
Ledy se tříští, stříkají pěny,
na břehu diví se muži a ženy.
Ledy se srážejí, já letím na kře,
nevolám nikomu sestro ni bratře.
Ty jenom, cizinko, pozor měj!
Noc je a nezřím ti v obličej;
krásná či nekrásná, patříš nám,
půlnoci, mně a hlubinám.
Se mnou kdo, hrůzy jen zakouší:
Život i spása jsou na souši.
Kolkolem ledové rakve se ženou,
já letím drahou předurčenou.
Nikdy už pevné se nedotknu půdy,
o pilíř, o břehy roztříštím údy,
nebo mě do řeky vichřice smete:
na hrobě fialka nepokvete!
Ale jak ty jsi se vyšvihla sem?
Vznesla tě pěna? vyvrhla zem?
sklouzla jsi s mostu v objetí vod?
Víš, že teď ženem se o překot
s mraky a s moranou, pozděj či spíš
tůň že nás pohltí mrazivá – víš?
Na břehu kupí se báby a hlupci:
kupčíci lásky a svátostí kupci.
Já letím smrti vstříc kolem vás po kře,
volám vám: kuplíři, manžele, lotře!
bůh bude milostiv ďáblovu synu:
s posledním rouháním na rtech ať zhynu!

Meter: dactylic
72. Proč se jezdí do lázní.
by František Hajniš

V modu přišlé zájezdy do lázní
Zplodily podivných lidstva tříd,
Hojení chorob a těla bíd,
Pouhou v mnohých pádech bývá básní.
Jedni zdrávi jsouce, přísné kázni
Pod níž oupí, touží odejít;
Druzí chtějí dlouhých chvíl zabít
V spolcích, kde ve hrách se měšce prázdní;
Třetí třída k lázním doprovází
Jiných, ochrany jimž nutno mít;
Čtvrtá právem konečně přichází,
Jeť to ubohá chorá chudinka,
Jíž následkem lázní může bít
Z chorob vysvobození hodinka.

Meter: trochaic
S Odinem.
by Alois Škampa

Celý kraj, ba celý svět
jest už samý zpěv a květ,
hrdličkám a datlům v lese
radostí se křídlo třese
a jak v hymnu jediném
hlas jich volá jaru „sláva“!
Teď v svých prsou míru svit
a v té duši touhu snít –
tajným veden pokynem
v luhu jistě s Odinem
slyšel bys, jak roste tráva!
Dítě mé, ten čas je svat!
Chceš též čárám naslouchat?
Dej mi dlaň a poď jen se mnou,
vnikem v klenbu lesa temnou,
a až nás tam v klínu svém
skryjou stín a měkká tráva –
na mé vlastní hrudi již
čáry šeptat uslyšíš,
jak ta láska v srdci mém
roste k tobě každým dnem
a jak růst přec neustává!

Meter: trochaic
- V - Después de una grave enfermedad en su mayor edad
by Lope de Zarate

¡Un año más, Señor, con tanto día,
y con minuto tanto, tanto, tanto!
¡Y en risa tan continua siendo el llanto
lo que incesablemente se os debía!
¡Perdidos lustros! Y la escarcha fría
(como ya en tiempo) ocupa sin espanto
la cabeza y el rostro, y el quebranto
desune partes que el vigor unía.
Casi al último polvo reducido
donde no habrá más paso, aunque la fama
lo pretenda en pirámide o coloso;
tan ya sin mí que estoy de en olvido,
tan ya no yo, que soy quien más me infama;
mostrad en mí el poder de lo piadoso.

Meter: iambic
Johann Fauljoch und Maria Fischer
by Simon Dach

Wir gehen gern zu gast,
Auch ausserhalb der Fast
Vns ehrlich zu ergetzen.
Wer ladet uns doch ein,
Daß wir durch Bier und Wein
Die dürren Sinne netzen?
O Jauchloff, das thust du,
Wir sprechen dir auch zu,
Wir trewes Volck der Hirten:
Wir gehn gesampt mit Dir
Zu deiner Hochzeit Zier
Vnd lassen uns bewirten.
Du aber giebst den Sinn
Der Heyraht gleichwol hin?
Wol dir, wol auch uns allen!
Denn weil auch dich zuletzt
Der Liebe Werck ergetzt,
Was kan uns baß gefallen?
Ich, Damon, Celadon
Erfrewen längst uns schon
Am süssen Vater-Nahmen:
Du fragtest nichts darnach,
Dir war es schlechte Sach,
Sich sehn in seinem Samen.
Jetzt hat dich Amor auch
Zu seinem Dienst und Brauch,
Geh nun, und fleuch zu lieben!
Bring, Venus, ein den Streit,
Den er so lange Zeit
Gewust hat auffzuschieben.
Ihr Götter, wann jhr wisst,
Das Jauchloff würdig ist
Zum Beystand euch zu haben,
So seyd uns zugesellt,
Kröhnt häuffig dieses Feld
Vnd jhn mit ewren Gaben!
Wir, Jauchloff, sind bemüht
Zu singen jetzt dein Lied
Auff jenen zwölff Trompeten,
Fehlt uns der Athem dann,
So hör es gleich wol an
Auff unsern Hirten-Flöten.

Meter: iambic
POPELEC
by Jiří Karásek ze Lvovic

Hra skončena, a vše jest jiné.
Jdi domů, smutný harlekýne.
Rej mumraje, her tisícero. – – –
Teď popelec. Chlad, mlha, šero.
Již s obličeje spadla maska.
Je hloupostí, co byla láska.
Co navrch bylo, padlo ke dnu.
Sne, sbohem buď, noc žil jsi jednu.
Kdos v noci čekal, kams chtěl jíti...
Hromnička u mrtvoly svítí.
Mír s tebou, mrtvý v šeré síni...
Jak ty vše mrtvo, mrtvo nyní.

Meter: iambic
1,700.000 KORUN, ČILI POKROKY LIDSKÉHO BADÁNÍ
by Josef Svatopluk Machar

Metafysických záhad není,
pro vše už našli číslo my:
dnes víme váhu přesvědčení
a známe tarif svědomí.

Meter: iambic
by Justus Friedrich Wilhelm Zachariae

Doch, wie ists möglich, daß in steten Freuden
Der Weltmensch, o Messias, deine Leiden
Mit Dankbarkeit ermißt,
Und nicht vergißt?
Wie kan er beym Geräusch der Saiten,
Bey Liedern der Sirenen;
Jm Strudel mächtger Eitelkeiten,
Zu innrer Harmonie gestimmten Tönen,
Und zu Empfindungen der Seraphim,
Sein Herz gewöhnen:
Da alle wilden Leidenschaften,
Empört, und voller Ungestüm,
Dies Herz bestreiten.

Meter: iambic
IX. Je škoda dnů. Je škoda života.
by Viktor Dyk

Je škoda dnů. Je škoda života.
Čest, život, vše se bídně promrhá.
Háv poctivosti, ten se roztrhá;
vůz drkotá, vůz drkotá!
Na duši, tělo padá dřímota.
Odvolat něco, něco zapříti!
Ne život za čest, čest dej za žití!
Oh, tesknota... Až k smrti tesknota!
Je škoda cti. Však na to nevzpomeň!
Je pěkný květ, však užitečná žeň.
A tou jsi rád.
A umřeš pak. Ten smutek budeš mít:
Že v životě víc nelze zneuctít
a víc už zaprodat. –

Meter: iambic
-111- A los casamientos del Excmo. Señor Duque de Feria
by Lope de Vega

Feria después que del arnés dorado
y la toga pacífica desnudo
colgó la espada y el luciente escudo,
obedeciendo a Júpiter sagrado.
El soberbio Francés domesticado,
venció la envidia, que Aníbal no pudo,
y depuesto el bastón y el bronce mudo,
dio a Marte olvido y al Amor cuidado.
En vez de los tronantes arcabuces
cantó Himeneo, y le previno esposa,
la tierra flores, y los cielos luces.
Y a la guerra de Amor en paz dichosa
la Venus de los montes Andaluces
en piezas de marfil balas de rosa.

Meter: iambic
Al vino «Abolengo» de las bodegas de Misa (Jerez)
by Pedro Antonio de Alarcón

¡Deténte Pasajero! Aquí reposa
el Adán de los vinos jerezanos,
padre de tantos ínclitos ancianos
como duermen en torno de su fosa
¡Enterrado está el sol bajo esta losa!
Pero no se lo comen los gusanos,
sino que vida y alma los humanos
aun piden a su llama generosa
«Abolengo» se llama aqueste vino,
y en cada gota concentrado encierra
de mil generaciones el destino
Si las cuitas del mundo te hacen guerra,
cátalo media vez, ¡oh peregrino!
y jurarás que el cielo está en la tierra.

Meter: polymetric
- XXI -
by Juan de Almeida

Si lágrimas pudiesen ablandarte
y mi pasión a lágrimas moverte,
yo sé que a tu pesar has de dolerte
do quien al suyo ves que ha de cansarte.
Y si mis males juntos no son parte
para poder, señora, enternecerte,
ni el verme así rendido a dura muerte
a podido hasta ahora lastimarte,
llorad sin descansar los ojos míos
hasta que en vivas lágrimas deshecha,
acabe aquesta miserable vida.
Y a tu pesar entonces, fiera Alcida,
quizá que de seguirme satisfecha
dará fortuna fin a mis desvíos.

Meter: iambic
- CX -
by Lope de Vega

Un instrumento mismo sonoroso
es en distintas manos diferente;
la espada en el cobarde o el valiente
hace efecto encogido o animoso.
Labran dos joyas de un metal precioso,
éste famosa, aquél impertinente,
dos diversos artífices, y siente
el oro, sin sentir, que está quejoso.
Honran una pintura o la difaman,
con las mismas colores acabada,
pinceles del discípulo o maestro.
Yo soy con el amor, que todos aman,
instrumento, pintura, joya, espada,
más afinado porque soy más diestro.

Meter: polymetric
ZVONY.
by Antonín Klášterský

Co večer jarní rdí se v slunce sklonu
a kalichy se květů zavírají,
má duše toulá po jižním se kraji,
ba celý v sladkých rozpomínkách tonu.
A slyším hudbu italských těch zvonů,
jež laškovně tak, melodicky hrají,
že jenom jako tóny ze šalmají
to zaléhat z nich musí k Boha trónu.
V tom naše zvony zpět zvou moji duši;
ty úderem tak silným na kov buší
a jako vždy tak hluboce zní dneska,
jak když to bouří, lkají, prosí, úpí,
a nad světem, jenž k bolu jejich tupý,
na bránu nebes tlukou srdce česká.

Meter: iambic
- XXIX -
by Argensola

Ha llegado mi fe a tan raro extremo,
Fili, que cuando aspiro a descubrilla,
porque la guardo para ti sencilla,
el lustre infiel de la elocuencia temo.
Purpúrea se nos muestra en lo supremo
del aire a varia luz la palomilla,
y cuando el mar sus ímpetus humilla,
en el agua parece corvo el remo.
Pues si la misma claridad añade
tal fraude a la ilusión, que por un rato
la vista humana de las formas duda,
¿obligaréme al peligroso ornato?
¿qué mayor bien que la verdad desnuda,
si con su desnudez te persuade?

Meter: iambic
Schatten
by Hermann Löns

Krauser Birkenzweige Schatten
Tanzen auf dem weißen Sand.
Meine Augen sind voll Sehnsucht
Auf die Schatten hingebannt.
Deiner Locken Schatten denk ich,
Die auf deiner Stirne sind,
Die bei meinen Seufzern tanzen,
Wie die Zweige in dem Wind.

Meter: trochaic
ELOGIO DE LA REINA I
by Manuel Bernabé

¡Reina de la hermosura! Cuando yo era aún niño,
soñaba en unos lindos juguetes de cartón;
en tener zapatitos blancos como el armiño
y lanzar en canutos espumas de jabón.
Después, ya ida la infancia, cuando pacté mis bodas
con la ilusión y supe de saudades de amor,
soñé en una princesa más hermosa que todas,
más luciente que estrella, más fragante que flor.
Buscando me vio el día, me halló la noche en sierras,
pero mi ensueño azul no floreció en mis tierras,
hasta que, navegando en el florido abril,
yo te entreví dormida en un rayo de luna.
¡Hermosa eres, Cecilia! ¡Bendita sea tu cuna,
y bendita tu madre y tu tierra gentil!
¡Y es que en toda Cebú,
vergel maravilloso de sol y de fortuna,
Dios no creó una rosa tan linda como tú!

Meter: anapestic