PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ČESKÉ KNIZE
by Bohdan Kaminský

Ó, česká kniho, v době žalů
i štěstí věrná družko nám,
jež vedla jsi nás k ideálu,
zjasněným, strmým výšinám;
ó, česká kniho, dítě snění
i nadějí a utrpení,
jež prožil této země lid,
jež bývala jsi krví psána –:
ó, drahá, budiž požehnána
za kouzelný a hřejný svit,
jejž dokola jsi roznášela,
a za svá všecka slova vřelá,
jimižto jásalas a hřměla,
když svíral nás tu hrobu klid.
Ó, česká kniho, v naší zemi
noc příšerná když vzrůstala,
když zrazeni jsme byli všemi,
tys jediná nám zůstala!
Když vlastí létla supů hejna
a dragonády Liechtenštejna
když pustošily český lán,
děd, jenž teď dávno v hrobě dřímá,
tě před zrakoma ostřížíma
skryl na svém srdci, z vlasti štván.
Jak poklad nejdražší tě skrýval –
když prsa jemu smutek zrýval,
on z vlasti vyhnán s bratry zpíval
žalm naděje z tvých starých blan!
Ó, česká kniho, hlas tvůj volal
do hluché tmy jak bdělá stráž,
ni plamen tebe neudolal,
v němž pálil tebe Koniáš!
Hranice jeho stokrát vzplály,
v něž házeli tě, tobě láli,
vždy výš se k nebi plamen vznes’,
jímž zahubit tě navždy chtěli.
Již pohřební ti písně zněly
a vířil cizí láje ples, – –
a hle, kde ty a kde jsou oni!
Je nepamět a kletba cloní,
neslavně bídní padli do ní
a jako dřív ty dál jsi dnes.
Ó, česká kniho, jak ty sama
přestálas krve, ohně křest,
i lid, jenž prožil hrůzné drama,
vstal v žití nové, byl a jest!
A za život svůj tobě vděčí,
jež drahou, sladkou, rodnou řečí
jej budilas, když spjat byl snem.
Ó, česká kniho, tys to byla,
jež zázraky ty učinila,
že promluvil, kdo dosud něm,
že onen počal žíti znovu,
jejž nést už chtěli ke hřbitovu –
že znovu vstal, na kraji rovu
když zachráněn byl Jungmannem.
Ó, česká kniho, tys to byla,
jež učila jej žíti dál,
tys nadšení mu v prsa lila
a v duši krásy ideál.
Tys lila v srdce víru novou
nadšenou znělkou Kollárovou,
tys do nejchudších vešla chat,
tys rozsévala v mysli vřelé
sny básníka i myslitele,
že všude paprsk hřejný pad’,
že tam, kde mráz vše svíral divý,
máj slavný vešel v české nivy –
a byly zázraky a divy
a rašilo vše do poupat...
Ó, česká kniho, nové žití
jsi lékem nesla mroucím rtům,
tys pomohla nám vítěziti,
a pomáhalas k zázrakům!
Nás učilas, jak v sebe věřit,
i s jinými svou sílu měřit
a neklesnouti v zápase;
nás učilas, jak v odhodlání
i hrstka přesile se brání,
jak voják rekem stává se,
jak hrdě útok vrahů staví,
a výš povznáší prapor vlavý
a bojuje až do únavy – –
snad padne, ale nevzdá se!
Ó, česká kniho, tak i dále
tím českým krajem leť a spěš,
buď nadšení kol neustálé
a všude posiluj a těš!
Ať mysl vodíš v říši krásy,
ať věda háv svůj obléká si,
básníkův zvoní jasný rým:
ty jarem dýchej v naší zemi,
orlími vzlétej perutěmi,
plň duše žárem horoucím,
těš tam, kde koho smutek rmoutí,
a tam, kde za vše vděčni jsou ti,
ne, bůh náš nedá zahynouti
ni nám, ni všechněm budoucím!

Meter: iambic
On the Funeral of Charles the First at Night, in St. George’s Chapel, Windsor
by William Lisle Bowles

The castle clock had tolled midnight:
   With mattock and with spade,
And silent, by the torches’ light,
   His corse in earth we laid.

 The coffin bore his name, that those
   Of other years might know,
When earth its secrets should disclose,
   Whose bones were laid below.

 “Peace to the dead” no children sung,
   Slow pacing up the nave,—
No prayers were read, no knell was rung,
   As deep we dug his grave.

 We only heard the winter's wind,
   In many a sullen gust,
As, o’er the open grave inclined,
   We murmured, “Dust to dust!”

 A moonbeam from the arch’s height
   Streamed, as we placed the stone;
The long aisles started into light,
   And all the windows shone.

 We thought we saw the banners then,
   That shook along the walls,
Whilst the sad shades of mailèd men
   Were gazing on the stalls.

 ’Tis gone! again on tombs defaced
   Sits darkness more profound;
And only by the torch we traced
   The shadows on the ground.

 And now the chilling, freezing air
   Without blew long and loud;
Upon our knees we breathed one prayer,
   Where he slept in his shroud.

 We laid the broken marble floor,—
   No name, no trace appears,—
And when we closed the sounding door,
   We thought of him with tears.

Meter: iambic
Xv.
by August von Platen

Nach schönen Augen fühlt und schönen Haaren,
Den mahn' ich ab, der nur zu viel erfahren
Von Schmerz und Qual durch eitles Unterfangen.
Dem jähen Abgrund nur mit Noth entgangen,
Was blieb mir aus unendlichen Gefahren?
Im Aug' die Spur von hingeweinten Jahren,
Und in der Brust ein ungeheures Bangen.
Naht nicht der jähen Tiefe, junge Herzen!
Des Ufers Lilien glühn von falschem Feuer,
Denn ach, sie locken in das Meer der Schmerzen!
Nur Jenen ist das Leben schön und theuer,
Die frank und ungefesselt mit ihm scherzen,
Und ihnen ruft ein Gott: Die Welt ist euer.

Meter: iambic
PÍSEŇ O DNEŠKU
by Antonín Sova

Chci pramen čerstvý býti dnes,
chci oheň býti dnes, jenž hoří,
zadouvající vítr kdes
v lopaty mlýnů na pohoří.
A básník rozveselený
pohybem, po pních růst až k nebi,
pokrývat, věčně zelený
dnu dnešního rezavé hřeby.
Chci hnízdo stavět dnes, neb zním
dnešními zvony, klidem jitra.
A vím, co dneska učiním,
tím bude krásnější den zítra.

Meter: iambic
Řekli to jiní, říkám to i já:
by Jaroslav Kvapil

Řekli to jiní, říkám to i já:
naturalia non sunt turpia!

Meter: iambic
Jak vychvalovali myslivci své psy.*)
by Jan Evangelista Nečas

Tři myslivci kdys v tuhém byli sporu,
čí pes byl lepší. „Můj pes bez odporu!“ –
tak zvolal první –: „Nade všechny ctnosti
v něm vrcholil se pocit povinnosti.
Tu vlastnost vzácnou životem svým splatil!
V čas honu na sluky pes můj se ztratil.
Kdo mohl tušiti, co s ním se stalo? – –
Té doby mnoho sněhu napadalo
a marno bylo pátrať po okolí. –
Ta ztráta podnes u srdce mne bolí! –
To zvíře víc než zvěří smysl mělo,
mým pomyšlením ihned rozumělo. –
Když potom z jara do lesů jsem zašel,
tam udivený kostru psí jsem našel
a před ní kostru sluky. Číhal na ni
a nepohnul se od ní o krok ani,
až ze sluky i z něho zbyly kosti. –
Tak skonal pes můj, héros povinnosti!“
A druhý myslivec se ozval tichem.
„A mého žádný nepředstihne čichem.
Jdu sobě městem, pes můj po mém boku;
však z nenadání ocitnul se v skoku
a vběhl do domu. Mně divno bylo,
co asi jej tak prudce pobouřilo?
a nemohl jsem najíť vysvětlení;
krám zvěřinářský na blízku tam není. –
Já za psem, abych spády jeho zvěděl.
Pes v druhém patře přede dveřmi seděl.
Já vešel do vnitř. Po omluvě řádné
jsem nepostřehl příčiny tam žádné.
Jen kuchařka si právě v knize četla.
Zrak padl na list! Hned jsem nabyl světla!
V té knize byla kapitola celá,
jak na zajíce omáčka se dělá.“
„Psi výtečníci!“ – zvolal lovec třetí –
„jich chvála nechať mezi lovce letí!
Však proti mému vaši psi jsou malí!
Můj dokonce i zákona je znalý!
Když drahá ženuška mi churavěla,
zvlášť na koroptve laskominy měla;
já viděl, sil že ubývá jí denně.
Co dobrý manžel neudělá ženě!
I mléko ptačí snad by někde shledal!
Než zákon střílet koroptví nám nedal.
Já jednu vyhlídnul. Bác! – Prach a broky!
v tom ozvaly se četníkovy kroky.
Již pokutě vstříc najisto jsem hleděl –
Můj vtipný pes však porady si věděl.
Hned na koroptev zadečkem si sedl
a do oblouku oháňku svou zvedl,
a zakryv takto koroptvičky tělo,
by oko zákona nic nevidělo,
jak nevinňátko chytrácky se choval. –
Když četník zašel – kořist aportoval!“

Meter: iambic
Přelétaví ptáci.
by Ludvík Lošťák

O ptáci, leťte v širý svět
a najděte si kraje,
kde není konec máje,
kde nepomíjí nikdy květ,
kde není bouří, stesků,
ni mraků na nebesku.
O leťte, leťte v širou dál,
než chladné, bílé sněhy
přikryjí hájů něhy,
než mrazu žhoucí pal
ty vlny, jež se pění,
v kry ledné, mrtvé změní!
O ptáci, vy mně obrazem
se zdáte duše býti,
neb ona v jaře cítí
a v zimě prchá před mrazem,
kde sklenuty jsou luhy
obloukem míru – duhy.
Leč v kraje ty, kde lásky dech
a radosť vane pouhá,
jest cesta příliš dlouhá,
a z lidí vždy je více těch,
jenž, dříve než je zřeli,
své oči uzavřeli...
O ptáci, leťte v širý svět
a najděte si kraje,
kde není konec máje,
kde nepomíjí nikdy květ,
kde v nitru láska věčná
jest píseň nekonečná!

Meter: iambic
1L: Nimm mir Alles, falsches Glück,
by Ernst Schulze

Nimm mir Alles, falsches Glück,
Gieb mir Täuschung, Freud' und Schmerzen;
Eines bleibt mir doch zurück:
Hohe Lieb' in treuem Herzen.
Deinem Zorn erbeb' ich nicht,
Klage nicht um Ruhm und Freude;
Muthig ist, wie Morgenlicht,
Lieb' im Leide.
Was sie schenkte, was sie nahm,
Alles ist mir lieb und theuer,
Und ihr tiefster, längster Gram
Macht mich kühner nur und treuer.
Gern erduld' ich ihre Noth,
Lächle, wenn ich mich betrübe;
Freundlich ist, wie Abendroth,
Leid in Liebe.

Meter: trochaic
- 98 - Acto III, DUQUESA De La hermosura aborrecida
by Lope de Vega

¿Soy yo, por dicha, pensamiento mío,
la que jamás rindió su pensamiento?
Celos quieren vencer mi entendimiento
y entrar con mi valor en desafío.
Amar por la razón el albedrío
es dar a la disculpa fundamento;
por celos no, que es envidioso intento,
y ofensa del honor el desvarío.
Conciertan las estrellas de los cielos
el amor entre dos, porque por ellas
se quieren con recíprocos desvelos.
Pues si estrellas de amor son causas bellas,
conciértenos el cielo, que los celos,
si son infiernos no han de ser estrellas.

Meter: iambic
On Seeing the Elgin Marbles
by John Keats

My spirit is too weak—mortality
   Weighs heavily on me like unwilling sleep,
   And each imagined pinnacle and steep
Of godlike hardship tells me I must die
Like a sick eagle looking at the sky.
   Yet ‘tis a gentle luxury to weep,
   That I have not the cloudy winds to keep,
Fresh for the opening of the morning’s eye.
Such dim-conceived glories of the brain
   Bring round the heart an indescribable feud;
So do these wonders a most dizzy pain,
   That mingles Grecian grandeur with the rude
Wasting of old Time—with a billowy main—
   A sun—a shadow of a magnitude.

Meter: polymetric
- CXC - A unos papeles rompidos
by Lope de Vega

Papeles rotos de las propias manos
que os estimaron por reliquia santa,
bien muestra ahora el viento que os levanta
que, cuanto más pesados, sois livianos.
Si de mi libertad fuistes tiranos
por la Sirena que escribiendo encanta,
ya no tendrán conmigo fuerza tanta
palabras locas y conceptos vanos.
Sosiéguense celosos alborotos,
sin tener en romperos mi osadía
torpes las manos y los dientes botos.
Venid así, ¡mas ay, mortal porfía!
que pues os vuelvo a mis entrañas rotos,
hijos debéis de ser del alma mía.

Meter: iambic
V MELANCHOLICKÉM LESE
by Josef Svatopluk Machar

Jak příšerným, jak teskným, divým
jest melancholický ten les!
Pletivem větví temným, křivým,
sem nejde ani paprsk dnes!
Slyš zoufalý ten vichr lkáti,
jenž pere v stromů vrcholy,
slyš, jak se táhlým praskem klátí
ty duby, břízy, topoly!
Tvé šedé oko žárem dýše,
a líčko tvé se rumění,
nuž, přitiskni je k mému tiše,
ať tonem v jednom plameni !
Na srdci svém nech srdce moje,
ať slyším zas je zvonem hřmít,
ať mohu smrtelného boje
na chvilku aspoň zapomnít!
Nechť vášně žár v zrak náš noc sije
– v mé hrudi noc už dávno tkví –
mně bude plát tvá bílá šíje,
tvůj zrak co hvězdy půlnoční!
Já krvácel jsem v mnoha bojích,
mé rány stokrát zjitřely –
že ti, kdož čtli to z veršů mojich,
ni věřit tomu nechtěli!...
A v krev mou lidé jedy lili,
můj zrak je strhán slzemi,
mám k životu jen tolik síly,
že umřít ještě nelze mi!...
Po smutném lese vítr stená,
jak lkal by jakés requiem –
tys první lásky hodná žena,
již poznal jsem kdy v žití svém.
Chceš mít s tím žitím smilování,
a chceš mě šťastným viděti?
Nech šedý zrak ten bez ustání
se v moje oči vpíjeti
a sevři mě svým loktem bílým,
a polibků spusť na mne rej –
já hlavu v ňadra tvoje schýlím,
a ty tu duši vylíbej...

Meter: iambic
- IV -
by Pedro de Padilla

No me tires Amor flechas en vano,
que tengo el cuerpo de ellas tan cubierto
que no es posible dar en descubierto,
ninguna que saliere de tu mano.
Ya no hay adonde herirme lugar sano,
y puesto que hasta ahora no soy muerto,
mientras viva tendré seguro cierto,
que no me ofenderás crudo tirano.
Bien te puedes tener por satisfecho
de que mi libertad en tu tesoro,
tienes, contra razón, y a mi despecho.
Y aunque por ello eternamente lloro,
me alegro en ver que el daño que me has hecho,
te cuesta ingrato amor, mil flechas de oro.

Meter: iambic
152. Ve prostoru což ta prázeň?
by František Sušil

Ve prostoru což ta prázeň?
Veliká to jestiť strázeň,
Na níž víc než světa ruch
Postonává lidský duch.

Meter: trochaic
Sen v podjeseni.
by Adolf Heyduk

Nepoklid v duši, v ruce milou knihu,
po kraji lesa kráčím sám.
Chladno je, ticho, ptáci táhli k jihu –
já také na jih vzpomínám,
Po břehu moře, révových kol strání,
toulá se v snění zabrán duch;
slyš, jaký hovor, výskání a smání,
slyš, jaký jásavý to ruch!
Čím že to ožil podzim usměvavý?
Oko se jasní; viz, ó viz!
Bacchantek sličných mimo jedou davy,
vůdcem jim mladý Dionys!
Pantherů plece zdobeno jich vnadou,
pyšna je hrdá postať lvův,
již svoje hlavy k dívčím nohám kladou
jakoby k prosbě: „Zpívej, mluv!”
Strom blažen sklání úrodné své sněti,
hrozny se svítí na révách,
Hojnost a Krása mimo duši letí,
ó jak jsem udiven i bláh!
V šťastnějších lidí svobodné jsem zemi,
ne v rodné vlasti, jejíž hruď
záští sup dravý tepe perutěmi,
aniž Bůh káže: „Dosti buď!”
Dumám a dumám, srdce jímá tíseň,
kdo jí as přijde na pomoc?
Vůkol je ticho, vznešenou hvězd píseň
nade mnou básní skvoucí noc.

Meter: iambic
22.
by Emanuel Geibel

Traurig schritt ich hin am Bach,
Sieh, da trat auf leichten Füßen
Sanft zu mir der Lenz und sprach:
»deine Jugend läßt dich grüßen.«
Und es blies mich an, und jäh
Brach durch meines Trübsinns Kruste
Solch' Gefühl von Wonn' und Weh,
Daß ich lautauf weinen mußte.
All mein Wesen dehnte sich,
Gleich als sollt' es Flügel breiten,
Und ein Klang durchbebte mich
Wie von angeschlagnen Saiten.
Wirf denn ab des Zweifels Last,
Herz, du darfst noch nicht verzichten!
Nun du wieder Tränen hast,
Magst du wieder blühn und dichten.

Meter: trochaic
Herbstnacht
by Emanuel Geibel

Ich schreit' hinan die Waldesbahn
In Finsternis und Schweigen,
Da kommt ein Sausen dumpf heran,
Da rührt sich's in den Zweigen.
Der Geist der Nacht ist aufgewacht,
Er singt in dunklen Zungen;
Hei, wie so wild das braust und schwillt
Von Berg zu Berg geschwungen!
Dahin, daher, wie Wogen im Meer,
Wiegen die Wipfel und schwanken,
Schon rieselt das Laub herab in den Staub,
Schon brechen Äst' und Ranken;
Der Eiche First erseufzt und birst,
Die Fichte kracht vom Hange,
Der Waldbach zischt, verkehrt in Gischt,
Wie eine bäumende Schlange.
Im Busch verirrt die Eule schwirrt,
Die Augen rot ihr funkeln,
Der Damhirsch setzt, vom Sturm gehetzt,
Quer über den Steig im Dunkeln.
Das kreischt und ruft aus Fels und Kluft!
Das ist ein Flattern und Rasen!
Dazwischen schallt aus hoher Luft
Des wilden Jägers Blasen.
Laß schallen sein Horn, laß sieden den Born!
Laß Busch und Wipfel brausen!
Laß krachen die Tann' in des Windes Zorn!
Mir soll darob nicht grausen.
Ich weiß einen Bann, der zwingen kann
Den Nachtgeist, wie er wüte:
Von dir ein Lied, Geliebte, zieht
Mir wonnig durchs Gemüte.
Beim Lampenschein jetzt harrst du mein
Im warmen Erkersaale,
Aus rankendem Grün rings Blumen glühn,
Von Düften qualmt die Schale;
Du horchst empor mit leisem Ohr:
»so war's der Nachtsturm wieder?«
Entfesselt rollt der Locken Gold
Dir über die Stirn hernieder.
Gott grüß' dich, Kind! Ich schreite geschwind,
Wie der Pilger zum tröstenden Bilde.
Deine Hand so weiß, wie wird sie mit Fleiß
Das Haar mir schlichten, das wilde!
Wie wird dein Mund bis zum Herzensgrund
Mit Küssen den Frost mir zertauen!
O selige Rast! – Drum weiter in Hast
Durch die Nacht, durch den Sturm, durch das Grauen!

Meter: iambic
- XXXVI -
by Juan de Arguijo

Después que en tierno llanto desordena
Citerea la voz por el violento
fin de su Adonis, y con triste acento
el bosque Idalio a su dolor resuena,
y en flor sobre el acanto y azucena
hermosura, trueca el mísero y sangriento
joven, modera el grave sentimiento,
y el ímpetu a sus lágrimas enfrena;
y no hallando a su tristeza medio
vuelve al usado ornato, y reflorece
del ya sereno rostro la luz pura
Así el pesar con la razón decrece,
desesperado el bien; que tal vez cura
a un grande mal la falta de remedio.

Meter: iambic
Fieberglut .
by N. N.

Durch meine Adern
Rast Fieberglut!
In meinem kranken
Ausgedörrten Hirne
Lodert des Wahnsinns
Flamme empor!
Aus Nacht und Graus,
Aus wilder Verzweiflung
Schreit meine Seele
Nach dir, nach dir
Du süße
Ewigverlorene Geliebte!
In heißen Thränen
Quillt das Opfer
Unendlicher Sehnsucht.
O daß ich vergessen könnte! . .
Ertödten der Erinnerung
Vielholden Mährchenduft!
In tollem Sinnentaumel
Bachantisch schwelgen,
Hinsterben in den Wonnen
Rauschseliger Liebe! …
Wie schön schien die Welt
Dem Auge des Glücklichen!
Ein schimmernder Blüthenhag
Süß umwoben und durchzittert
Von Duft und Schall
Und nun —
In Nacht getaucht
Ist der Lichtkreis der Sonne,
Zum Schmerz wird jeder Athemzug
Der leidgepreßten Brust,
Immer wieder wühl’ ich,
O wolllüstige Selbstqual!
In meiner Wunde,
Der nie verharschenden …

Meter: iambic
84.
by Friedrich von Logau

Was frag ich nach der Zeit? wenn der mir nur wil wol,
Der alles schafft, was war, was ist, was werden sol.

Meter: iambic
Lobgesang der erquicketen Seelen
by Johann Rist

Wie sol ich gnug dich preisen,
Wie sol ich Dank erweisen
Dir, Jesu, süßes Leben,
Daß du mir Trost gegeben?
Nun kan ichs recht erkennen,
Daß ich dein Kind zu nennen,
Dieweil du durch dein Sterben
Verhindert mein Verderben.
Ich schwebt' in tausend Nöten,
Bald ließest du dich töten,
Daß ja der Sünden Bürde.
Dadurch erhoben würde.
Lob sei dir, Herr, gesungen,
Daß du für mich gerungen
Am Oelberg' und erhitzet
Hast häufig Blut geschwitzet.
Lob sei dir, Herr, gesaget,
Daß du den Kampf gewaget
Und, als der Würger kommen,
Ihm hast die Macht genommen.
Ich preise dich von Herzen,
Daß du so bittre Schmerzen
In Ketten und in Banden
Für mich hast ausgestanden.
Ich lebt' im Lasterorden,
Du bist verstricket worden;
Die Sünd' hab' ich begangen,
Dafür bist du gefangen.
Man solte mich verklagen,
Drauf haben dich geschlagen
Die Buben in die Wette,
Nur daß ich Frieden hätte.
Wie kan ich dich gnug loben,
Daß du der Feinde Toben,
Ihr Schmähen, Schelten, Neiden
Für mich hast wollen leiden?
Wie kan ichs gnug erheben,
Daß du dein Haubt gegeben
Zum Schauspiel und die Spitzen
Des Dorns es lassen ritzen?
Dein Leib, der ganz zuschlagen,
Must auch erbärmlich tragen
Das Kreuz um meinetwillen,
Des Vaters Zorn zu stillen.
Du bist ja zugesellet
Den Mördern und gestellet
Zum Scheusal allen Heiden;
O welch' ein schrecklichs Leiden!
Doch alle diese Schmerzen
Erlittest du von Herzen,
Dein Blut must' häufig fließen,
Nur meinen Fall zu büßen.
Ei, solt' ich mich mit Thränen
Nun auch nach dir nicht sehnen,
Der du mirs hast erworben,
Daß ich nicht gar verdorben?
Wolan, es bleibt versenket
Die Schuld, so mich gekränket,
Drauf preis' ich deinen Namen,
O Jesu, Helfer, Amen.

Meter: iambic
13
by Gottfried Keller

Da hab ich gar die Rose aufgegessen,
Die man mir in die starre Hand gegeben!
Daß ich noch einmal Rosen würde essen,
Ich hab es nie geahnt in meinem Leben.
Ich möcht nur wissen, ob es eine weiße,
Ob eine rote Rose das gewesen?
Am letzten Blatt, das spielend ich zerreiße,
Möcht ich es fühlend mit den Fingern lesen.
Wie vielen Gärten voller Knospenprangen
Bin ich gedankenlos vorbeigezogen!
Voll Geigen hat der Himmel mir gehangen –
Nur fand ich nicht den rechten Fiedelbogen.
Blühn wohl auch Rosen an des Himmels Bächen? –
Was kümmert's mich? Noch will ich es nicht wissen!
Will erst noch dieser Erde Rosen brechen!
He! laßt mich los aus diesen Finsternissen!
Ich
Und rasch noch die Gelenke meiner Knochen;
Ahnt niemand meine zornig-heißen Tränen?
Auf! holla! schlechter Kasten, sei zerbrochen!
– Wie Felsen halten diese Bretterstücke,
Und keine Fuge weicht, wie ich mich dehne;
Erschöpft und keuchend lehn ich mich zurücke,
Die nassen Haare voller Hobelspäne.

Meter: iambic
SLOUP SPOLEČNOSTI
by Josef Svatopluk Machar

Má gesto, kterým slušně nahražuje
kulturu srdce. Úsměv blahovolný
tkví na lících mu, úsměv lhoucí zájem
pro všecky otázky, jež chodí světem –
umění, vědy, zájmy obce, státu,
problémy doby, bolest jednotlivců.
Dá rady prosícím – jich kořen není
v úvaze pevné, náhodný to nápad
a touha zbýt se trapné situace.
I podporu dá, neb zná cenu peněz
z těch časů, kdy jich nazbyt nemívával
a nyní ví, že penězi se získá
i gloriola dobroty i pověst
šlechtice duše, nad to že jsou poutem,
jímž řadu lidských já si k službám připne.
Jen těch rád nemá, kterým tak či onak
ublížil jednou – výčitkou jsou jemu
a výčitek on sobě nepřipouští.
Zná vše a nic. Má duši vypálenou,
studené srdce žije egoismem,
jím vášeň neotřese, ani bolest
nezvíří chladnou, počtářskou tu duši.
Styk s žurnalisty čile udržuje,
má pro ně vždy stisk ruky kordiální,
neb žurnalisté – Homery jsou slávy
dnů našich. V hlubokosti duše jeho
dlí zhrda lidmi. Boha neuznává,
však toleruje. Dcerám připravuje
rozumné sňatky, synům dává volnost,
by vybouřili oheň svého mládí,
neb ví, že v posled vynesou si z všeho
led v srdci, duši studenou, jak kdysi
sám vynesl je. Zemře hlučně želen
frázemi celé slušné veřejnosti,
rodina pomník dá mu, dílo drahé
se zlatým nápisem. Že pak jednou časy
poruší písmo, vyleptají v lidech
zjev jeho, pověst, upomínky všechny –
toť světa běh: tak on znal zapomínat
v dnech života, tak budou zapomněni
i všichni ti, kdož jeho zapomněli.

Meter: iambic
- LXXXVII -
by Gutierre de Cetina

Por una alta montaña, trabajando
por llegar a la cima deseada,
una piedra muy grande y muy pesada
sube Sísifo a cuestas suspirando.
Mas no tan presto arriba llega cuando
rodar la deja abajo, y no es llegada,
que subilla otra vez y otra le agrada,
de un trabajo otro nuevo comenzando.
Así sube, señora, el alma mía
con la carga mortal de mis cuidados
la montaña de la alta fantasía.
Y aún no son unos males acabados,
cuando la obstinación de mi porfía
sigue los que me están aparejados.

Meter: polymetric