PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
“How oft in schoolboy-days, from the school’s sway”
by Frederick Goddard Tuckerman

from Sonnets, Second Series

              XXIX

How oft in schoolboy-days, from the school’s sway
Have I run forth to Nature as to a friend,—
With some pretext of o’erwrought sight, to spend
My school-time in green meadows far away!
Careless of summoning bell, or clocks that strike,
I marked with flowers the minutes of my day:
For still the eye that shrank from hated hours,
Dazzled with decimal and dividend,
Knew each bleached alder-root that plashed across
The bubbling brook, and every mass of moss;
Could tell the month, too, by the vervain-spike,—
How far the ring of purple tiny flowers
Had climbed; just starting, may-be, with the May,
Half-light, or tapering off at Summer’s end.

Meter: iambic
MŮRA (VI.)
by Antonín Sova

Jak dlouho ležel, neví ani,
tak v polobdění, v polospaní.
Však slunce dávno žhnulo již.
Den modrý, bez mráčků se lesk‘,
a vše, co zřel, se zdálo blíž,
zvuk, ptačí štěbot, dětí vřesk.
Usedl v trávě, o kmen stromu
podepřen, v tichý jas zřel domu,
na stezek běl a zeleň puků,
na čerstvé svojí ráně ruku.
Chtěl pevnou svojí vůlí bdít,
kdo že si pro květ přijde, zřít.
Leč nikdo nešel, hasla touha,
hodina za hodinou dlouhá
se vlékla, crčící jen spěch
vždy krve zaschnul na prstech.
A slyš... a slyš... To ona byla?
Teď konečně... se objevila
v krajkovém šatě, celá bílá.
to poprv zde v svém životě,
a děs, děs byl v té jistotě,
jak po pěšiny drobném písku
šla, vzhůru hlavu Medusí.
Květ hyacintu v jednom stisku
urvala. Pak se zasmála
v líc, neživou již od hrůzy,
a žhavým probodajíc okem
to tělo, jež tu kleslo bokem,
zpět odcházela štěpnicí,
svůj sluník žlutě křičící
nad hlavou držíc v plném jase
a rozplynouc se v nic v témž čase.

Meter: iambic
Odznaky královské.
by Emanuel Züngel

„Rád bych věděl,“ tázán šašek králem,
„co as moc mou nejkrásněji značí,
zda ten kruh, jenž čelo moje tlačí
a jenž poutu podobá se málem,
či to žezlo, podobno jež holi,
knutě bez řemínků – čemukoli –
aneb dravci zdobený ten trůn?“
Šašek: „Vše to imponuje davu,
nejvíce však v královském tvém havu
zde ta kapsa – bezedná ta tůň!“

Meter: trochaic
1L: Windgott und Sonnengott sahn einen Reiter,
by Jean de La Fontaine

Windgott und Sonnengott sahn einen Reiter,
Der gegen Wetterunbill sorglich ausgerüstet.
Vorsicht tut not dem, den's im Herbst gelüstet
Hinauszuziehn: bald ist es trüb, bald heiter;
Und wenn sich Iris mit der bunten Schärpe brüstet,
So ist's gescheiter,
Den Mantel mitzunehmen als daheim zu lassen.
»unsichre Monde«, sagen die Lateiner drum
Von jener Zeit. Und unser Reiter war nicht dumm:
Er hatte seinen festen, dicken Mantel um
Und bangte nicht vor Sturm und Regenmassen.
»für jeden Fall geschützt hält sich der gute Mann,«
So sprach der Wind, »er ahnt nicht, wie ich blasen kann.
Kein Knopf hält stand vor meinem Wehen!
Zum Teufel muß der Mantel gehen,
Wenn ich es will. Willst du es sehen?
Wir hätten unsre Freude dran.«
»gut,« sagte Phöbus, »da du so gewiß es weißt,
So laß uns wetten, wer von uns zuerst dem Mann
Den Mantel von den Schultern reißt.
Beginne du! Ich will so lange mich verstecken.«
Der siegessichre Bläser stopft sich voll mit Luft,
Bläht sich wie ein Ballon und tobt sodann
Los wie ein Höllenschrecken
Und saust und pfeift und braust und pufft,
Hebt Dächer ab auf seiner Bahn,
Versenkt im Flusse Schiff und Kahn.
Um eines Mantels wegen alles dies!
Der Mann gab acht und ließ
Den Wind sich nicht im Mantel fangen.
Das schützte ihn. Je mehr es um ihn braust und brüllt,
Nur desto fester hat er sich hineingehüllt.
So blieb der Mantel gut an seinem Platze hangen,
Und wie der Sturm auch faucht und fegt,
Der Kragen und die Falten wurden nur bewegt.
Sobald der Wette festgesetzte Zeit vergangen,
Verjagt die Sonne Sturm und Regen,
Erfreut den Reiter, den sie bald erhitzt,
Daß er im Wettermantel schwitzt,
Und zwingt ihn so, den Mantel abzulegen;
Fand ohne große Mühe ihn bereit.
Sanftmut kann mehr als Heftigkeit.

Meter: iambic
by Božena Benešová

Zpěv zní tak monotóně zahradou,
poslední růže prvním chladem mrou...
Kdes hučí svět, kdes moře burácí,
kdes život hýří nebo krvácí...
Tvá hlava klesá, skloň ji ještě níže...
Můj Bože, pevné, vysoké jsou mříže!
V úpalu slunce chtěl by člověk stát,
poslouchat moře, s životem se rvát...
Poslední růže prvním chladem mrou,
a zpěv zní monotóně zahradou.

Meter: iambic
A Cristo
by Baltasar del Alcázar

Cansado estoy de haber sin Ti vivido,
que todo cansa en tan dañosa ausencia.
Mas, ¿qué derecho tengo a tu clemencia,
si me falta el dolor de arrepentido?
Pero, Señor, en pecho tan rendido
algo descubrirás de suficiencia
que te obligue a curar como dolencia
mi obstinación y yerro cometido.
Tuya es mi conversión y Tú la quieres;
tuya es, Señor, la traza y tuyo el medio
de conocerme yo y de conocerte.
Aplícale a mi mal, por quien Tú eres,
aquel eficacísimo remedio
compuesto de tu sangre, vida y muerte.

Meter: iambic
Jednání třetí. (Výstup II.)
by Jindřich Böhm

Hle, to pyšné počínání:
výhost matce dává syn,
rodinného upoutání
znovu trhá jeho čin!
Zklamaného radování
jasnou kněžnu jímá žal,
hle, jak bledne v umdlévání,
že jí kníže výhost dal.
Neštěstí to poznové
sesílají bohové;
jeví hněv a jeví zlost –
učiň, paní, jim za dost!
Mluv, jak smířiti je mám?
ráda všecko vykonám!
Splň, co ústo slíbilo
křesťanu, kdy hrozilo:
nechať vězeň v žertvu dán,
bohům je obětován!!
Bohům nikdy jsem nelhala;
velebím jich velkomoc.
Chci by žertva jim se dala
vděčně za jejich pomoc.
Hned ať křesťan zrádný padne
za nás všecky v žertvě ladné,
jak to káže jasný duch,
by se smířil války bůh.
Krve proud mi v ňadru chladne
bez Milína srdce vadne:
on je poklid můj a ruch;
zda mi ho navrátí bůh!?

Meter: trochaic
U STARÉHO KLAVÍRU.
by Josef Merhaut

V té jizbě setmělé, kam věčná noc se řítí
se záslon spuštěných a z mříží, kam sed’ rez,
já po dnech, po letech a po bloudění v žití
tě, starý příteli, jsem zase nalez’ dnes.
To z bouře, ze zimy a v vedra, krupobití
jsem krok zas jednou pod krov nes’.
Však čekám nadarmo, že hebce jako kdysi
před tebe v úsměvech zas dívka sedne si
a písní zanese mě nad skal vrchol lysý,
jež slují životem, až k hvězdám, za lesy.
Tvé struny strhány a pavouk líně visí
nad sežloutlými klávesy.
Ty vyschlá bystřino, ty spící moře tonů,
ty marně čekáš bouř, jež rozvlní tě v řev.
Spíš každý kopne tě jak trosky puklých zvonů,
a ty se rozpláčeš v tak zádumčivý zpěv...
A mně se vždycky zdá, že já to v prachu tonu,
a že to z rány mé jde krev.
A slyším znít z těch strun: Můj pěvče zasmušilý,
dokud bouř zmítá tě, jen létej k blankytu!
Až nocem probdělým dáš poslední své síly,
až budeš bídně mřít kdes v tmavém úkrytu,
z tvé písně nadšené kdož sílu, jaro pili –
pak půjdou kolem bez citu!

Meter: iambic
SVÉ ŽENĚ. (IV.)
by Josef Václav Sládek

TVŮJ úsměv každou ránu zhojí:
jest můj!
Ty’s při mně stála v každém boji;
dál stůj. –
Svou věrnou ruku v mdloby chvíli
mi dej;
a klid, až hlava má se schýlí,
mi přej.

Meter: iambic
Der kalte Michel
by Christian Friedrich Daniel Schubart

War einst ein deutscher Junker
Im prächtigen Paris;
Er wollt' sein Geld in Ehren
Und mit Geschmack verzehren
In Frankreichs Paradies.
Auf einmal blieb der Wechsel
Ihm allzulange aus.
Er schrieb zwar viel naive
Und wohlgesetzte Briefe,
Doch keiner kam von Haus.
Des Franzmanns Complimente
Die waren jetzt nicht groß;
Nur, die mit vollen Händen
Ihr deutsches Geld verschwenden,
Sieht gerne der Franzos.
Da war der Junker traurig,
Und hängt das Mäulchen schief.
Es äugelt ihm itzunder
Vergeblich der Burgunder,
Er will nur Geld und Brief.
Einst schaut er zu dem Fenster
Mit dunkelm Blick hinaus;
Schon träumt er von Pistolen,
Von Mord und Teufelholen:
Da kam sein Knecht von Haus.
Gleich schrie er: »Guter Michel,
O komm doch 'rauf zu mir!«
Der Michel sprach: »Ihr Gnaden!
Ein Schöpplein könnt' nicht schaden;
Ich weiß kein Wirthshaus hier.«
Der Kerl war nun im Zimmer;
Der Junker fragt: »Was Neu's?«
Doch Michel setzt sich nieder,
Labt erst mit Wein die Glieder,
Dann sagt er, was er weiß.
»ei, denkt doch, gnäd'ger Herre!
Der Rabe ist verreckt.
Er hatte wenig Futter,
Auf einmal fraß er Luder,
Bis er davon verreckt.«
»wer gab ihm so viel Luder?«
Frägt Junker schon gerührt.
»ha! eures Vaters Pferde –
Ihr wißt's, von großem Werthe,
Die waren halt krepirt.«
»was, meines Vaters Pferde?«
»ha! 's ist ja schon bekannt!
Ihr Gnaden, muß nur sagen,
Vom vielen Wassertragen
Verreckten sie beim Brand.«
»was sagst von einem Brande?«
»hm! ja in euerm Haus.
's ist eben kein Mirakel;
Denn, spielt man mit der Fackel,
So kömmt leicht Feuer aus.«
»ach Gott! mein Schloß verbrannte?«
»ihr Gnaden sagt es gleich.
Mit Fackeln und mit Kerzen
Ist wahrlich nicht zu scherzen,
Wie bei der Mutter Leich'.«
»wie, Michel, meine Mutter?«
»ja freilich, sie ist todt!
Sie hat sich halt bekümmert,
Und Kümmerniß verschlimmert
Das Blut, und bringt den Tod.«
»wer hat sie denn bekümmert?«
»ihr Vater, wie man sagt.
Der hat vor sieben Wochen
Halt das Genick gebrochen,
Und zwar auf einer Jagd.«
Der Junker sich den Schädel
Mit beiden Fäusten schlug –
»wär' ich doch nie geboren!
Ha! alles ist verloren!
Verdammter Hund, genug!«
»ist nicht so arg, sprach Michel,
Was braucht's des Lärmens da?
Ich schwömm', bei meiner Ehre,
Gleich itzo auf dem Meere
Fort nach Amerika.«
Und mir nichts, dir nichts, plötzlich
Floh er mit ihm davon.
Europa bleibt zurücke,
Sie machen bald ihr Glücke
Beim großen Washington.

Meter: iambic
1L: Viel hundert weiße Liljen
by Hermann Löns

Viel hundert weiße Liljen
Im Klostergarten stehn;
Die roten, roten Rosen
Sind noch einmal so schön.
Die roten, roten Rosen,
Die darf ich gar nicht ziehn;
Im Klostergarten dürfen
Bloß weiße Liljen blühn.
Drei rote Rosen fallen
Vor meine Füße hin;
Es fließen meine Tränen,
Daß ich eine Nonne bin.
Ach Reiter, junger Reiter,
Behalt die Rosen dein;
Mir blühen bloß die Liljen,
Doch nicht die Röselein.

Meter: iambic
1.
by Emanuel Geibel

Wein her! Wein, damit du es lernst,
Herz, geduldig zu harren;
Weil du schier mir brächest am Ernst,
Gehn wir unter die Narren.
Weil zwei Schritte vor deiner Tür
Nichts vom Leben mehr dein ist,
Laß das Klügeln und forsche dafür,
Wo der feurigste Wein ist.
Schwärmen wollen wir eine Zeit
Bei den trunkensten Wirten;
Aber es liege das Schwert bereit
Unter dem Grün der Myrten.

Meter: polymetric
POD SVATOBOREM.
by Jaroslav Vrchlický

Mračíte se, staré hvozdy,
nad krajinou naší?
Kam jste daly žluvy, drozdy?
Sekera je plaší;
pod ní staré dřevo padá,
nad ním ale zeleň mladá
raší.
Věčný zákon – cos tu stlívá,
znovu se cos rodí,
žežhulka, host pozdní, zpívá,
i když v mlhách brodí
hřebeny se táhlých strání,
po nichž duch, jenž Čechy chrání,
chodí.
Vidím jej, jak vážně kráčí,
Svatobor slul dědu,
rosou vlhkou svůj plášť máčí
ve balvanů středu;
slzu bolu zmáčkne v líci,
zastaví se nad Sušicí
v sledu.
Našich dědů duchu strážný,
při nás buď i příště!
Skloněn, zadumán i vážný
tam, kde pohřebiště
černá se, kde sosna zpívá,
kde se i v kmen zdravý vrývá
klíště.
Klíště zhoubné, krev jež pije
Šumavěnky dětí,
klíště zrady, zmar jež sije,
cizáctvím v kraj letí;
sežehni je, duchu vlasti,
znič je v dřeni, znič je v chrastí
snětí!
Zjasněte se, staré hvozdy,
nad krajinou naší!
Vzkřiste zmlklé žluvy, drozdy,
sekera jež plaší!
Zahoř, starý Svatobore!
Mízu cítím, v prsti choré
raší!

Meter: trochaic
Sonetos – - II -
by Fabio

Vi un cierto gentilhombre el otro día
en la calle, mondándose los dientes,
y quizás con malicia pare en mientes,
porque pensaba yo que no comía .
Dime a pensar que por cumplir lo hacía,
pues consigo no puede, con las gentes,
y dije a otro estudiante: «Si lo sientes,
dime, ¿aquello es verdad o hipocresía?
«Que si es verdad, no dura mucho el juego;
que muy presto hallará lo que ha perdido,
pues poco hay que perder en dos bocados
No los monda por eso, dijo él luego,
ni para que entendamos que ha comido,
más porque están, de no comer tomados »

Meter: polymetric
Luis Hurtado de Toledo a la Católica Señora Isabel Reina de España – - II -
by Luis Hurtado de Toledo

Sabios poetas, claros Oradores,
retóricos supremos y curiosos,
teólogos morales y famosos,
satíricos y cómicos cursores.
Artífices también, Historiadores
de ejemplos y de Historias deseosos
gozad de estos tesoros tan preciosos
pues son inestimables sus valores.
Aquí veréis a Ovidio renovado
con sus transformaciones dibujadas
que aun casi vivas demostrallas puedo
El cual ha corregido y enmendado
con letras de su imprenta delicadas
Francisco de Guzmán el de Toledo
Y en ellas pone miedo
al hombre virtuoso
no se transforme en bestia por vicioso

Meter: iambic
Einem Kompositeur
by Franz Grillparzer

Dein Quartett klang, als ob einer
Mit der Axt gewaltgen Schlägen
Samt drei Weibern, welche sägen,
Eine Klafter Holz verkleiner.

Meter: trochaic
Všední život. (2.)
by Jan Václav Tůma

Aj řeko, řeko hluboká,
však znám tu černou hloubku tvou,
však vím, co světla utíká,
že pekelné to sítě jsou!
A rozestřené schytrale,
jak ďábel by je líčil sám,
však divá řeko – nech mne jen,
sic sítě tvé ti potrhám.
Však nebojím se příšer tvých,
ty slabochy přitáhnou jen,
ve hloubce tvé je duší noc:
a já – já chci mít jasný den!

Meter: iambic
Otro epitafio a la misma señora
by Quevedo

Yace debajo de esta piedra fría
la que la vuelve, de piedra, en cera,
cuya belleza fue de tal manera,
que respetada de la edad vivía.
Aquí yace el valor y gallardía,
en quien hermosa fue la muerte fiera,
y los despojos, y la gloria entera,
en quien más se mostró su tiranía.
Yace en quien tuvo imperio en ser prudente
sobre la rueda de Fortuna avara,
la nobleza mayor que mármol cierra.
Que el cielo, que soberbia no consiente,
castigó en derribar cosa tan rara
la que de hacerla tal tomó la tierra.

Meter: iambic
- CXLIII -
by Fernando de Herrera

Pura, bella, suave, estrella mía,
que, sin que os dañe oscuridad profana,
vestís de luz serena la mañana
y la tierra encendéis, desnuda y fría.
Pues vos, por quien suspiros mil envía
mi alma, cual castísima Diana,
movéis la empresa vuestra soberana
contra Venus y Amor con osadía,
yo seré como aquel, que su belleza
con hierro amancilló y el casto hecho
lo mostró con más gloria y hermosura,
pero tendré de Ladmo la aspereza,
si Luna sois, del cazador el pecho,
y no del que honró Arcadia la figura.

Meter: iambic
1L: Der sonnige Morgen, der bläuliche Teich,
by Friederike Kempner

Der sonnige Morgen, der bläuliche Teich,
Die lockigen betaueten Reben,
Sie spiegeln mir wieder, an Reizen so reich,
An Wundern, das herrliche Leben!
Den Gott im Herzen, die eherne Macht, –
So wandle ich voll Hoffnung auf Erden,
Es spricht in mir laut, die Allmacht sie wacht,
Die Hoffnungen werden Dir werden.

Meter: polymetric
[bald weicht der Prüfung bitt'rer Schmerz]
by Paul-Marie Verlaine

Bald weicht der Prüfung bitt'rer Schmerz:
Der Zukunft lächle du, mein Herz.
Es fliehn die Tage voller Sehnen,
Wo ich betrübt war bis zu Tränen.
Nicht zähle mehr die lange Zeit,
Bald bist, o Seele, du befreit.
Die bitt'ren Worte, sie versanken,
Es flohn die finsteren Gedanken.
Mein Auge, das sie nicht mehr sieht,
Weil schmerzensvolle Pflicht mich schied,
Mein Ohr, in brennendem Begehren,
Der Stimme gold'nen Klang zu hören,
Mein ganzes Herz, mein ganzes Ich
Sehnt nach dem sel'gen Tage sich,
Wo, einzig Hoffen und Verlangen,
Ich die Geliebte werd' umfangen.

Meter: iambic
Soneto
by Conde del Basto

Herida vais del Serafín, TERESA,
corred al agua cierva blanca y parda,
mas la fuente de vida, que os aguarda,
también es fuego, y de abrasar no cesa .
¿Cómo subís por la montaña espesa
del rígido Carmelo tan gallarda,
que con descalzos pies no os acobarda
del alto fin la inaccesible empresa?
Serafín cazador el dardo os tira,
para que os deje estática la punta,
y las plumas se os queden en la palma
Con razón vuestra ciencia el mundo admira,
si el seráfico fuego a Dios os junta,
y cuanto veis en él traslada el alma

Meter: polymetric
- 731 - Acto III, JULIA que al mar de Italia dio su llanto y ruego. De Celos, honor y cordura
by Lope de Vega

Porcia puede buscar ardiente fuego,
yerro Lucrecia, Dido espada, y Marno
reliquias dulces del traidor Troyano,
que al mar de Italia dio su llanto y ruego.
Iphis cordel, por Anaxarte ciego,
y por las amenazas del Romano,
veneno Sophonisua, y agua en vano,
Ero en la torre, y arrojarse luego
la punta al pecho y el aliento en calma,
Tisbe en la sangre mísera resbale
del que muriendo fue de amantes palma;
que a mí, ni fuego, ni cordel me vale,
pues un acto de amor degüella el alma,
y no hay cuchillo que al dolor se iguale.

Meter: iambic
XIX.
by Jaroslav Vrchlický

Ó s vámi matka porodila krásu,
do Říma nesli ke křtu vás, mé kvítí,
tvář papež odkryl vám a trnul v žasu
a prosil, aby sám směl kmotrem býti.
Tak líbeznou vás uviděla matka
a hned vám řekla: Diano má sladká!
Hned jméno hvězdy Diana vám dala,
jak velkou vaši krásu znamenala.

Meter: iambic
- XLIV -
by Bocangel y Unzueta

Señor, estoy de vos tan alcanzado,
cuando el discurso a contemplar permito,
que, aunque me habéis sufrido de infinito,
representáis paciencia de olvidado.
Yo que dormí, de vuestra voz llamado,
hoy despierto a la voz de mi delito,
y al primero dolor de verle escrito
le dais los privilegios de borrado.
Deuda, Señor, es ya, no confianza,
pensar que del dolor el sacrificio
grato aroma se salve, donde ascienda.
Aun me dejáis sin duda la esperanza,
que quien trocó la ofensa es beneficio,
¿qué mérito dará a la misma ofrenda?

Meter: polymetric
A la muerte del doctor Juan Pérez Montalbán
by Pedro Jerónimo Galtero

Regiones trascendiendo superiores,
más que el Olimpo erguido el
                  Monte Albano
pulvinar es de Jove soberano,
pensil de el cielo con eternas flores
Las nubes ya a su frente inferiores,
peregrina impresión, ni riesgo humano,
ni previene, ni teme, porque en
                     vano
amenazas fulminan, y rigores
Coronadle zagales, y en su cima
en la ceniza que del holocausto
de su aliento vital restó, devoto
y culto dedo de pastor imprima
sus alabanzas, que en papel tan fausto,
ni borren lluvias, ni disipe el Noto

Meter: polymetric
Das Erste Gespräch.
by Christian Weise

Allerliebstes Marilißgen
Gieb mir was ich wünschen kan/
Und nim ein gehorsam grüßgen
Von demselben diener an/
Welcher nichts auf dieser welt
Uber deine freundschafft hält.
2. Zwar ich solte wohl bedencken
Wer ich bin und wer du bist/
Und mein hertz nach einer lencken/
Welche meines gleichen ist:
Doch dein schöner tugend-schein
Heist mich ohne sorgen seyn.
3. Denn wer sich verliebt will machen/
Muß auf seines gleichen sehn;
Doch in blossen freundschaffts sachen
Kan es auch also geschehn/
Daß ein schlecht und vornehm kind
Sich zu gleicher gunst verbindt.
4. Mach es wie die sonnenstrahlen/
Wenn sie auf der blumen bahn
Lilgen und narcissen mahlen/
Schaun sie auch ein kleeblat an:
Drum laß mich/ mein sonnenschein/
Dein geringes kleeblat seyn.
5. Wilstu mich also erfreuen/
Gönstu mir die füsse rast/
Ach so wird dichs nicht gereuen
Daß du mich zum diener hast;
Mir beliebt der tugend licht/
Und die falschheit acht ich nicht.
6. Nun wolan soll ich erkennen/
Daß ich mich ohn unterlaß
Dürffte deinen diener nennen/
Seelgen so befiehl mir was/
Denn ich schwere dir allein
Daß ich fromm und treu will seyn.

Meter: trochaic
Die schwartzen Augen.
by Hans Assmann von Abschatz

Wohin soll ich zu erst die Augen wenden/
Die mir zu einer Zeit zwey Sonnen blenden?
Wo soll ich erstlich hin/
Dieweil in meinem Sinn
Ich gantz entzücket bin/
Die Blicke senden?
Steht unter Steinen nicht der Demant oben?
Sein Feuer macht die dunckle Folge loben?
Der schwartzen Augen Zier
Wird billig auch von mir
Für allen andern hier
Mit Ruhm erhoben.
Laß Phöbus hohen Glantz den Himmel mahlen:
Mit tausend Sternen mag der Abend prahlen:
Der Augen lichte Nacht/
Mit welchen ihre Pracht
Amene kundbar macht/
Wirfft hellre Stralen.

Meter: iambic
U praménku.
by Simeon Karel Macháček

Pramení se, pramení
Voda neustále,
Po kmenech a kamení
Hučí dál a dále.
Nestírejte slzy mé,
Tať mi lík a zdraví,
Slova vaše laskavé
Vždy jí nezastaví.
Zde si hoví tužba má
O samotě lesní,
Volněji tu viniká,
Co mě doma těsní.
Kdyby pramen nehrčel,
Smutno by tu bylo:
Kdybych slzu tajit měl,
Již by srdce hnilo.

Meter: trochaic
SLUNCE NA ZÁPADU.
by Josef Václav Sládek

JEST na západu moje slunce nyní,
na západu se s moře krajem stýká,
sláň příbojová k domu žití stříká
a tmavá peruť jako mrak jej stíní.
Pad’ ještě pablesk do pustnoucích síní,
krok něčí jde a prázdnem duní, zniká;
teď zrezavělý zámek uzamyká
a všem, kdož kolem jdou, dům strachem činí.
Ó slunce mého žití! – jak se chýlíš,
či shasneš ve tmách jako jiskra žhoucí,
neb samo nesmrtno (snad doufám příliš),
síň jinou ozáříš, kde ze tmy nitra
dnes nezrozené srdce čeká jitra
a mé jak ztichne, poprv začne tlouci?

Meter: iambic
47.  Die Zeit ist Ewigkeit.
by Angelus Silesius

Zeit ist wie Ewigkeit/ und Ewigkeit wie Zeit/
So du nur selber nicht machst einen unterscheib.

Meter: iambic
Das Heidelberger Faß
by Friedrich von Hagedorn

Ihr Freunde! laßt uns altklug werden
Und weiser, als die Weisen, sein;
Entsaget aller Lust auf Erden;
Entsagt den Schönen und dem Wein!
Ihr lacht und spitzt den Mund auf Küsse:
Ihr lacht und füllt das Deckelglas;
Euch meistern keine strengen Schlüsse;
Euch lehrt das Heidelberger Faß.
Was lehret das?

Meter: iambic
Last May a Braw Wooer
by Robert Burns

Last May a braw wooer cam down the lang glen,
         And sair wi' his love he did deave me;
I said there was naething I hated like men:
         The deuce gae wi 'm to believe me, believe me,
         The deuce gae wi 'm to believe me.

He spak o' the darts in my bonie black een,
         And vow'd for my love he was diein;
I said he might die when he liked for Jean:
         The Lord forgie me for liein, for liein,
         The Lord forgie me for liein!

A weel-stocked mailen, himsel for the laird,
         And marriage aff-hand, were his proffers:
I never loot on that I ken'd it, or car'd,
         But thought I might hae waur offers, waur offers,
         But thought I might hae waur offers.

But what wad ye think? in a fortnight or less,
         (The deil tak his taste to gae near her!)
He up the lang loan to my black cousin Bess,
         Guess ye how, the jad! I could bear her, could bear her
         Guess ye how, the jad! I could bear her.

But a' the niest week I fretted wi' care,
         I gaed to the tryste o' Dalgarnock,
And wha but my fine fickle lover was there,
         I glowr'd as I'd seen a warlock, a warlock.
         I glowr'd as I'd seen a warlock.

But owre my left shoulder I gae him a blink,
         Lest neibors might say I was saucy;
My wooer he caper'd as he'd been in drink,
         And vow'd I was his dear lassie, dear lassie,
         And vow'd I was his dear lassie.

I spier'd for my cousin fu' couthy and sweet,
         Gin she had recover'd her hearin,
And how her new shoon fit her auld shachl't feet—
         But, heavens! how he fell a swearin, a swearin,
         But, heavens! how he fell a swearin.

He begg'd, for gudesake, I wad be his wife,
         Or else I wad kill him wi' sorrow:
So e'en to preserve the poor body in life,
         I think I maun wed him to-morrow, to-morrow,
         I think I maun wed him to-morrow.

Meter: polymetric
Sonnet 18: Shall I compare thee to a summer’s day?
by William Shakespeare

Shall I compare thee to a summer’s day?
Thou art more lovely and more temperate:
Rough winds do shake the darling buds of May,
And summer’s lease hath all too short a date;
Sometime too hot the eye of heaven shines,
And often is his gold complexion dimm'd;
And every fair from fair sometime declines,
By chance or nature’s changing course untrimm'd;
But thy eternal summer shall not fade,
Nor lose possession of that fair thou ow’st;
Nor shall death brag thou wander’st in his shade,
When in eternal lines to time thou grow’st:
   So long as men can breathe or eyes can see,
   So long lives this, and this gives life to thee.

Meter: iambic
317. Chceš hodovat-li uměn při poháru,
by Adolf Heyduk

Chceš hodovat-li uměn při poháru,
vždy pamatuj, že vytrvalost jen
a odříkání mezníky jsou zdaru!

Meter: iambic