PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Nacht-lied.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Jetzt da die nacht tritt ihre herrschafft an/
Und glantz und licht mit braunem mantel decket/
Da uns der schlaff die müden glieder strecket/
Und einsamkeit für lust tritt auff die bahn;
So scheinet doch der schönheit holde kertze/
Und treibet uns den flammen-brand ins hertze.
Ach Lisillis! erblick uns gnädig an/
Und sieh die höchst-verpflichten knechte stehen/
Der alles zwingt/ zwang uns hieher zu gehen;
Wir sagen dirs: die liebe hats gethan.
Wenn deine sonne scheint/ so mag der sterne
Hell-gläntzend licht sich machen in die ferne.
Jhr augen/ denen sonn und monde weicht;
Jhr spiegel-glaß der tieff-verliebten seelen;
Kan auch ein mensch die heisse glut verbelen/
Die uns geschwind/ eh man es hofft/ beschleicht/
Die unsre freyheit wirffet auff die bahre
Jm schönsten May/ im lentzen frischer jahre?

Meter: iambic
- I - Al ejemplo de cosas que fueron y se acabaron
by Luis Carrilloy Sotomayor

El imperioso brazo y dueño airado
el que Pegaso fue sufre paciente;
tiembla a la voz medroso y obediente;
sayal le viste el cuello ya humillado.
El pecho anciano de la edad arado,
que amenazó desprecio al oro, siente,
humilde ya, que el cáñamo le afrente,
humilde ya, le afrente el tosco arado.
Cuando ardiente pasaba la carrera,
sólo su largo aliento le seguía;
ya el flaco brazo al suelo apenas clava.
¿A qué verdad temió su edad primera?
Llegó, pues, de su ser el postrer día:
que el cano tiempo en fin todo lo acaba.

Meter: iambic
Johann Sigismund Kettler Freiherr zu Mongaw und Anna Catharina Gräfin zu Dönhoff
by Simon Dach

Der du in versüsster Pein
Vnd in Anmuth-vollen Schmertzen
Bey den jetzt vermählten Hertzen
Wirst Befehlichshaber seyn,
Amor, laß von allen Seiten
Lust vnd Kurtzweil dich begleiten.
Thue was dich die Freyheit heisst,
Such bey diesen thewren Flammen
Alle List vnd Kunst zusammen,
Alle Schalckheit die du weist:
Laß hie beydes Pfeil' vnd Bogen
Gold seyn, vnd komm angezogen.
Selten triffst du an ein Par,
Das so wehrt ist vnd erhaben
Wegen der Geburt vnd Gaben,
Wessen du hie wirst gewar,
Das ist himmlisch vnd erwehlet,
Wo dir dein Gesicht nicht fehlet.
Des erwünschten Bräutgams Pracht
Gleicht an Zieraht, Krafft vnd Jahren
Vnd an Goldgemengten Haaren,
Phebus, deiner schönen Tracht,
Wenn du mit Geschoß vnd Pfeilen
Schnellem Winde nach-willst-eilen.
Oder auch, o Castor, dir,
Wenn du an Eurotas Flüssen
Deine kühne Lust wilst büssen.
Eben so war Hectors Zier,
Als er auff Eetions Awen
Ihm Andromachen lies trawen.
Der erwehlten Braut Gestalt
Gleicht Dianen an Gepränge,
An der Schönheit, an der Länge,
Geht sie etwan in den Wald,
Selbs Apollo wird im hetzen
Sie für seine Schwester schätzen.
So war Venus von Gesicht,
Als sie lies an Xanthus Bächen
Ihr der Schönheit Vrtheil sprechen:
Aber Leden Tochter nicht,
Grieff Europa gleich zum Degen
Wieder Asien jhrentwegen.
Siehst du hie den Beystand an,
Alles mus von Golde gleissen,
Denn der beste Kern aus Preussen,
Was des weges halber kan,
Ist bey diesem Mahl erschienen,
Solche Heyraht zu bedienen.
Was? der grosse Wladisla,
Dessen Jahre Gott vermehre,
Ist durch ewer Liecht vnd Ehre,
O jhr Dönhöf', auch mit da,
Wie auch sonst sucht durch die Seinen
Mancher
So geehrt wahr Aeacs Sohn,
Als man Thetis zu jhm brachte
Vnd er mit jhr Hochzeit machte
In dem Berge Pelion,
Da der Götter grosse Scharen
Ingesamt versamlet waren.
Darumb, Amor, mach dich froh
Vnd leg alle Seumnis nieder,
Schwing die Fackeln hin vnd wieder,
Daß sie brennen lichter-loh,
Aber meine schlechten Reime
Laß darüber nicht daheime.
Wenn du nach der ersten Nacht
Sie mit deinen süssen Gaben
Gnugsam wirst erquicket haben,
Erst alßdan hab meiner Acht,
Erst nach deinem süssen wesen,
Liebe, wil ich seyn gelesen.
Laß von deiner Huld vnd Krafft,
Eh Sie meine Vers' ergrieffen,
Etwas auff dieselben trieffen,
Deiner süssen Anmuth Safft
Wird mich weit für andern Sachen,
(weis ich wol) beliebet machen.
Sag der Engel-schönen Braut,
Daß sie aller Furcht entsage,
Dies ist eine solche Plage,
Der sich Heil vnd Leben trawt,
Heil vnd Leben ist zu finden,
Wo sich Hertzen so verbinden.
Gott ist, Liebe, selbs mit dir
Vnd wil allem Nachdruck geben,
Daß, darnach Sie einig streben,
Die verborgne Lust alhier
Künfftig durch berühmte Helden
Frey sich aller Welt sol melden.

Meter: trochaic
- CXLI - Al sepulcro de Adonis
by Juan de Tassis y Peralta

Desfondad a los templos consagrados
a las del cielo lámparas dorinas
escamosas deidades, y entre espinas
mudos se dejan ver plectros dorados.
Las fuentes secas ya, lloren los prados
y dejan de flagrar las clavellinas,
indiquen el rigor de sus ruinas
los hoy bosques, de Amor desamparados.
Muerto es el dios de nuestras selvas, muerto,
y el canto cuya métrica armonía
las aves suspendió y enfrenó el viento.
Venga, pues, Cipria, visto el pecho abierto
del Adonis osado, en ansia pía
a dar flores y llanto al movimiento.

Meter: polymetric
Mops.
by Barthold Heinrich Brockes

Um mich, nach vollbrachter Arbeit, wieder etwas zu er-
frischen,
Setzt’ ich mich zur Frühlings-Zeit jüngst bey blühnden Ro-
sen-Büschen:
Und es setzte Mops, mein Hund, sich von ungefehr zu mir.
Ich ergetzte mich von Hertzen an der schönen Staude Zier,
Brach von allen eine Rose, deren Farb’ am schönsten spielte,
Mit vergnügten Fingern ab.
Wie ich nun von ungefehr Mops sie vor die Augen hielte,
Und sie ihm zu riechen gab;
Kehrt er Kopf und Schnautze weg. Ach! fiel mir hierü-
ber ein:
Handeltest du, lieber Mops, so mit Bluhmen doch allein!
Aber so lässt mancher Mensch der Geschöpfe Schmuck und
Pracht,
Mit nicht minder schneller Abkehr seiner Sinnen aus der
Acht;
Wollt ihr denn, vernünftge Menschen, GOttes Wercke, die
so schön,
Anders nicht, als wie die Hunde, riechen, hören, schmecken,
sehn?

Meter: trochaic
To Fashion
by Elizabeth Moody

Gay Fashion thou Goddess so pleasing,
   However imperious thy sway;
Like a mistress capricious and teasing,
   Thy slaves tho’ they murmur obey.

The simple, the wise, and the witty,
   The learned, the dunce, and the fool,
The crooked, straight, ugly, and pretty,
   Wear the badge of thy whimsical school.

Tho’ thy shape be so fickle and changing,
   That a Proteus thou art to the view;
And our taste so for ever deranging,
   We know not which form to pursue.

Yet wave but thy frolicksome banners,
   And hosts of adherents we see;
Arts, morals, religion, and manners,
   Yield implicit obedience to thee.

More despotic than beauty thy power,
   More than virtue thy rule o’er the mind:
Tho’ transient thy reign as a flower,
   That scatters its leaves to the wind.

Ah! while folly thou dealest such measure,
   No matter how fleeting thy day!
Be Wisdom, dear goddess, thy pleasure!
   Then lasting as time be thy stay.

Meter: polymetric
VŠECKO V ŽIVOTĚ MÉM ZRADILO MĚ...
by Jan z Wojkowicz

Všecko v životě mém zradilo mě, všecko,
všecko ztratil jsem tak náhodně, tak marně – všecko...
Ženy, umělecký život, založení rodu,
rozkoš z různých typů míst a lidí,
hlavně však, ó žel, mé Dílo – moje všecko!
Jak to bylo krásné vše v mých snech,
jak to bylo krásné, při všech strastech, všecko!
Všecko ztraceno... Kdo mi to vše dnes vrátí?
Jaká Ruka může zvrátit minulost?
Co se stalo, nelze odestáti,
minulost zůstane minulost –
pro mne ztraceno je už dnes všecko, všecko...
A přec – kdo je vinen? Kdo vše zničil,
navždy otrávil v mém žití všecko, všecko?
Na kom mstít se, když kruh příčin věčných
osudně už napřed určil všecko?
Hlavu v dlaních pustě o všem myslím,
všecko zatracuju v životě svém, všecko...
Vždyť mě v životě mém zradilo už všecko,
vždyť je pro mne ztraceno v něm všecko...

Meter: trochaic
Die kleine Lise am Brunnen
by Adelbert von Chamisso

In den Grund des Brunnens schaut
Lischen gar gedankenvoll;
Was hier dieser Brunnen soll,
Hat die Mutter ihr vertraut.
»meine Schwester sagte zwar
Daß der Storch die Kinder bringt;
Wie verständig es auch klingt,
Ist es aber doch nicht wahr.
Nein, das macht sie mir nicht weis.
Mutter, wie ich sie gefragt,
Hat es anders mir gesagt,
Mutter, die es besser weiß.
Aus dem Brunnen holt bei Nacht
Sie die weise Frau allein,
Die hat jüngst das Brüderlein
Aus dem Brunnen uns gebracht.
Vor fünf Jahren schlief ich auch
Hier im Brunnen, wundersam,
Bis sie mich zu holen kam
Nach dem hergebrachten Brauch.
Könnt ich nur die Kleinen sehn!
Ach, ich säh sie gar zu gern!
Doch sie schlafen tief und fern,
Keines läßt sich heut erspähn.
Wüßt ich, wie die Frau es macht,
Holt ich eines mir geschwind.
So ein himmlisch kleines Kind,
Ei, das wär auch eine Pracht!
O was gäb ich nicht darum!
Seit es durch den Sinn mir fährt,
Bist mir gar nichts, gar nichts wert,
Garst'ge Puppe, stumm und dumm!«

Meter: trochaic
Páry.
by August Zátka

Ze řeky se páry noří
od pramene až ku moři.
Smrť rve hlavu mladou, starou.
Vzhůru duše plynou s parou:
vzhůru ptačí hlas i dravců puch.
Na nebi se shluknou v chmury,
v děcka život kane s hůry:
rudá růže na rty děvy,
do básníka něžné zpěvy,
jed v lichotné rty proradné,
v hruď boháče sněhy chladné,
ve vojína touhy dravé,
mnichům kápě z mlhy tmavé. –
Stojí v mračnech duší davy,
vrazí v sebe vzdorné hlavy,
v blesk se slijí, na zem střelí,
žhoucí syn to šerých času,
zrozen ve hromném zápasu. –
Pára stoupá, padá zticha,
zem jí ssaje a vydýchá
stejné proudy vždy. A život všech
trvá jeden plachý země dech.

Meter: trochaic
„PÍSEŇ.“
by Antonín Jaroslav Klose

Sláv pyramidy, zlata skvostné tůně
i gloriolu v čela vítězná,
tam sněhy hor i jarních sadů vůně,
zde na šíj’ robů pouta železná –
těm řady vojsk a moře vlny burné
i lodí dav, jež perly svážely,
a jiným v posled boží dlaně tvůrné
v oasu žírnou pouště oděly.
A v úděl nám, že národ počtem těsný,
jen malou zem jak hnízdo slavíků –
však lásky sen v ní, květy bujné vesny,
by lid i v bídě zpíval ze zvyku.
A zpívá si, ať venku mráz juž hvízdá
či chmura v noc nad krajem rozpjata,
a zpívá si, ať jestřáb v ptačí hnízda
na mladá vylét’ k lupu písklata.
I slavnou’s byla při tom snivém pění,
až záře hvězd ti plála nad čelem,
leč třikrát větší ve svém utrpení,
jež dal ti Bůh tak hojným údělem.
Ba vyštvala tě, sirou holubici,
z vlastního hnízda hejna krkavčí –
a kde dřív háje, štěstím dumající,
tam holá stála dřeva popravčí.
A země bídna, trn a ostré hloží,
jímž každá hruď do krve sedrána:
Co v potu lid a vůle dala boží,
nám vrahů zlobou rvala Morana.
Leč neurve, byť peklo měla k straně,
co života je naším zázrakem:
My za hvězdou šli k dáli odhodlaně,
když přítomnosť juž byla soumrakem.
A zázrak náš? Toť prostá píseň česká,
jíž rety mroucí k jaru ožily,
to v pestré nivy vinoucí se stezka
z té pouště věčné, smrtné mohyly!
To píseň prostá, chvící celou duší
dítěte snivou z prsou máteře,
již ani plamy hranic nevysuší,
ni neztichne, vyštvána za dvéře.
Ó je to píseň, která dechem pučí
a v duši děcka hravě přelétá,
když máť je rodná tiskne do náručí
a posýlá s ní dítě do světa.
A plna snů a pohádek a zvěstí
ta mladá hruď pak zpívá poznova:
Co matičky jí vdechlo lásky štěstí,
to v písni lidem poví do slova.
A poví tak, až srdce jedno chvění
i v staré krvi žhavý proudu žár –
a dal-li Bůh nám velké utrpení:
my píseň vzali k lodi za stožár!
A budem’ plout, ať vlny v bouř se valí,
ať plachty dmou se vichrem mrazivým,
a budem’ plout i slibů přes úskalí
vpřed za myšlénkou, cílem zářivým!
A písní tou, matičky z naší půdy,
svých dětí sen a zdobte duší pel,
by každý srost’ s tou krví české hrudy
a za ni v boj a ku vítězství šel.
Za myšlénku a práva volné dechy
ne s proseb plnou hrudí ubohou:
dnes mužně vpřed, mé drahé, krásné Čechy,
až slunce vzplá zas Vaší oblohou!!

Meter: iambic
Soneto
by Miguel de Barrios

Ausente el sol, el prado se oscurece,
reina la noche, madre de temores,
y de las fuentes, árboles y flores
la diversa color igual parece.
Mas, cuando con sus rayos resplandece,
dando lustre al matiz de los colores,
por más que apure el sol sus resplandores,
quien negro anocheció, negro amanece.
Bien podría admitir la color verde
con varios accidentes de alegría
a la negra color que mi alma viste;
mas quien de la esperanza el color pierde,
aunque pase la noche y vuelva el día,
triste amanece, si anochece triste.

Meter: polymetric
Na Dympnu.
by Josef Košín z Radostova

Proč tvá líce oplývají
krásou, když jsou malována?
A proč krásna nebývají,
jsou-li fotografována?

Meter: trochaic
Gegenwart des Guten.
by Barthold Heinrich Brockes

Wie wir, wann wir Aurora Rosen-Licht
Nicht mehr am Firmamente sehen,
Selbst in Aurora Farben stehen,
Merckt es gleich unser Auge nicht;
Und wie wir in den Abend-Stunden
Das Abend-Roth nicht eh’ empfunden,
Als bis es sich von uns entfernet, und vergeht;
So mercken wir das Glück, das GOTT uns gönnet,
In ferner Hoffnung nur, auch wann sichs von uns trennet;
Nur dann am wenigsten, wanns uns am nächsten steht.
Ach liebste Menschen, lernet! lernet
Das gegenwärtge Glück erkennen;
Nicht, wann es noch nicht da! nicht erst, wann sichs ent-
Und nicht in Furcht und Hoffnung nur allein,
Nein dann, wann ihr es seyd, vergnügt zu seyn!
So dürftet ihr vielleicht, in wol empfundnen Freuden,
Aus blosser Danckbarkeit, die Laster meiden.

Meter: iambic
601
by Josef Vlastimil Kamarýt

Hodné, mravné dítky –
pěkné, vzácné kvítky;
rozpustilé děti –
ošklivé co smeti.

Meter: trochaic
POD HORAMI
by Růžena Jesenská

Zde stojím pod horami zatmělými
a zamlklými,
v nichž tisíciletí
a tisíciletí pne se němě k výši.
I ptáci, kteří do těch stínů letí,
jsou oddaně a zamyšleně tiší,
jak šerá kleč, jak kámen poslední,
jenž ostře do modra se vrývá.
Odplulo slunce polední,
zmizelo jako lampa zázračná...
Ballada naše zazlacená, oblačná
kdes odcházejíc teskně zpívá –
a vroucně veliká
jak Sen a srdce tep v prostoru zaniká.
Zálivy jezer teple modrají se v prohlubních,
a výšky nejvyšší jsou led a sníh,
a nikde člověka ni hlasu. –
Jak přitahuje onen led a sníh a věčný klid,
v němž slyším srdce bít!
Přijímám úžasného ticha krásu
v pokoře jako před nejvyšším ritem
vysněné pravdy! – Smírné hvězdy v prsou buší,
a důvěrně a svátečně v tom šeru skrytém
má duše potkává se s tvojí duší.

Meter: iambic
DĚVÍN
by Rudolf Medek

Za noci zrozena, kdy hvězdy osamělé
padají v propasti, a darem kouzel zlých
své srdce kypící, já zřím své jaro stmělé
jít’ hluší nevonnou bez květů rozkvetlých.
Můj život vstříc jde tmě a navždy oči žhavé
ji němě vssávají – mou sudbu neznámou!
Mráz žalu jde v mou krev. Ach, komu vlasy plavé
tvář smavou zahalí, kdo vezme krásu mou?
Já k muži netoužím! Mé nedotknuté tělo
chce zráti bez něho – květ bílý v samotách!
Lip vůni dýchat’ chce a v rose koupat’ čelo,
jsouc země poupětem, vzpučelým v temnotách.
Chce tančit’ po hájích, kde levkojí dech voní
a hvězdných sasanek se rojí sněžný tlum,
chce dýchat’ vůni míz a šťávy ssát’, jež roní
břiz nahost panenská, jak rostou k oblakům.
Slast neznám polibku, když na rtech mužů plane
a v ňadrech probouzí divoké žádosti;
v rty moje žíznivé jen ranní rosa skane,
mír slunce jitřního se v ňadrech rozhostí.
A když jas polední mi rozpaluje ústa,
já k zdrojům chýlím se, jež zjev můj zrcadlí,
div sladce tajemný jak květ, jenž ze dna vzrůstá,
zřím cudný obličej, jenž něhou pobledlý.
Však šera truchlý stín když v háj se rozestírá,
včel hudba tlumená doznívá soumrakem,
mne děsí noci klid, rve úzkost ňadra sirá,
vzruch vášně jak zlý host se ztají v srdci mém.
A hledám dívek svých, bych polibky jich pila
s rtů rudě planoucích, co zraky jejich žhnou
tmou vlahé půlnoci, bych žízeň ukojila,
jež hoří v hrdle mém a tichem chvěje mnou.
Spíc v loktech bělostných své omámené druži
já o požáru sním, jenž v ňadrech mých teď vzplál.
Ach! mečem krvavým bych chtěla mstít’ se muži,
svou výzvu provolat’ s temene srázných skal:
za zrádnost pocelův a úzkost pustých nocí,
za znásilnění hnus, služebnost nevlídnou,
za pýchu nezkrotnou a drsnou tvrdost moci,
za oklamání žal, za touhu neklidnou,
za hrůzu samoty a vášně probuzení,
za bolest mateřskou, jež krásu pohrobí,
za všecko chtěla bych se mstíti zneuctění,
za všecky rmutné dny žen věčné poroby!
A vtrhnout’ do občin s žhnoucími smolnicemi
ve zbroji vítězné – já kněžna odvety!
žár ohňů roznítit’ po celé svojí zemi,
až k slunci povznésti žen zástup prokletý! – – –
Však žel, jho potupné že líbezným jim zdá se.
A posléz’ zrazeny svou vlastní odvahou
v lstné padnou náruče v své krvelačné kráse,
po marné odluce zas’ najdou vášeň svou.
A já – blesk ohnivý – snad se skály se zřítím,
vždy sama, hrda vždy – a panna kvetoucí!
A jako zlatý plaz kdes’ zhynu mezi kvítím – – –
jak hvězda v pádu svém a ve tmách blednoucí!

Meter: polymetric
Otro
by Quevedo

Que tiene ojo de culo es evidente,
y manojo de llaves, tu sol rojo,
y que tiene por niña en aquel ojo
atezado mojón duro y caliente.
Tendrá legañas necesariamente
la pestaña erizada como abrojo,
y guiñará, con lo amarillo y flojo,
todas las veces que a pujar se siente.
¿Tendrá mejor metal de voz su pedo
que el de la mal vestida mallorquina?
Ni lo quiero probar ni lo concedo.
Su mierda es mierda, y su orina, orina;
sólo que ésta es verdad, y esa otra, enredo,
y estanme encareciendo la letrina.

Meter: polymetric
JAR. VRCHLICKÉMU V R. 1893.
by Josef Svatopluk Machar

Můj příteli, už několik dní kladu
své čelo v dlaně, dumám, přemýšlím,
obraty vzletné skládám na hromadu
a stavím sloky, lovím pěkný rým,
– chci totiž vstoupit v gratulantů řadu
se zvláštním solem, Tebe důstojným –
než letí čas, krev bouří v skráních mých
a papír čist jak právě padlý sníh!
Mám myšlenek pár, nechci zapírati,
viz třeba tu, jež hlavou prochvěje
kolikrát za den: nechci Tobě přáti
k té čtyřicítce, hloupý zvyk to je,
sám kysele se budu usmívati,
až vstoupne jednou v moje veřeje:
host nemilý to s přísnýma je rtoma
a nelze dít mu: pán teď není doma!
Však u Tebe, kam vejde svěžím krokem,
pozdraví pěkně, zlehka usedne,
oddechne chvilku a svým jasným okem
se do minulých roků rozhledne,
pak dá Ti ruku, řeči klidným tokem
Ti řekne: „Máme tedy poledne,
nu, ještě dojdem zdrávi někam spolu,
než slunce žhavé sklouzne s nebes dolů. –“
Ne, tomu hostu musím zvolat: Vivat! –
tak, na příklad, to víří v skráních mých;
však začnu pokojem se trochu dívat –,
přede mnou stojí řada Tvojich knih,
čtu jmena s hřbetů – a už v mlhu splývat
vidím ta slova veršů vysněných,
a frásí je, co se mi dobrým zdálo,
a knihy Tvé dí k tomu: Je to málo!
Čtyřicet let!... a zas: čtyřicet let!...
Z celého duševního vlnobití
ta slova dvě mi zbudou naposled,
a člověk k nim tak divný akcent cítí,
jež spoustou slov a vykrášlených vět
se přece jenom nedá vysloviti:
Můj příteli, a cizí dálka brání,
že nemohu Ti ruku stisknout ani...

Meter: iambic
V.
  Liebe und Aprillen-Wetter.
by Kaspar von Stieler

Sjsyfus Gebirg' erreichen/
Tantals Weger-trank erstehn/
auff dem Schlangen-rad’ erbleichen
tausend Martern vor sich sehn:
ist Amors grimme Dienstbarkeit
die Kette der bejungten Zeit.
Ach/ daß ich in Frühlings-Jahren/
muß solchen Zwang erfahren.
Weint nu mit mir/ die Jhr sahet/
wie ich vor beglükket stund’
als mein Kind sich zu mir nahet’
und mir boht den Rosen-mund:
Jezt heget sie den Wankel-sinn/
Meiner Liebe treues Feuer
kömmt mir nu schlecht zu steuer.
Selbst der Neid hat sich verwundert
wenn der Liebe Funken-gluht
in der Liebsten Herzen zundert’
und ihr heiß-entbrannter Muht
auff meinen Schwefel häuffig stieß
und Gegen-flammen in mich bließ:
Nun ihr Feuer außgegangen
vergeh ich für Verlangen.
Ach! kein Elend ist zu schäzzen
gegen Liebe/ die verbleicht/
kein Beschwernüß und Verlezzen
ist/ das diesem Schmerzen gleicht/
wenn sich die Gunst verkehrt in Haß/
wenn uns der Spott macht sehnend-blaß/
wenn die Lust uns wird verschlossen
der wir so offt genossen.
Jezt wird mir nicht einst erleubet
um die dunkle Tühr zu stehn/
Lunen/ so die Sternen treibet
darff ich nicht vergnüget sehn:
Um den sie mich nunmehr verlacht
der Neben-buhler steht zur Wacht/
um ihn hält der Neides-drache/
Mord/ Eyfer/ Zorn und Rache.
Dennoch wil ich ab-nicht-lassen/
dennoch lieb’ ich wie vorhin/
Solt’ ich sie/ mein Leben/ hassen
ohne die ich Seel-loß bin?
Ach! eher müst’ ein kalter Stahl/
verhindern solcher Falschheit Wahl.
Endlich wird sie mich den Treuen
mit Trähnen noch bereuen.

Meter: polymetric
Die Pythia
by Adolf Friedrich von Schack

Von des Mummius loher Fackel war zu Staub Korinth geworden,
Und der Freiheit altes Bollwerk lag gestürzt durch Römerhorden;
Aber noch bekämpften Hellas' Stämme sich in ew'gem Hadern,
Tränkten noch den Mutterboden mit dem Blut der eignen Adern.
Und im Tempel Delphis standen die Gesandten der Entzweiten,
Um Apollos Spruch zu hören, eh sie ihren Kampf erneuten;
Auf dem Dreifuß ruht die Pythia, vor dem Gott dahingesunken,
Und ihr Haupt erhebt sich mählich, von dem Geist der Zukunft trunken.
Da ertönen Donnerschläge, daß die Tempelmauern zittern,
Lodernd zuckt ein Blitzstrahl nieder, schlägt das Säulendach zu Splittern,
Und die Seherin, verzweifelnd, stürzt vom Sitze: »Weh, Hellenen!
Unter euch wie einen Abgrund seh' ich die Vernichtung gähnen!
Alle, die ihr euch befehdet im jahrhundertlangen Kampfe,
Hör' ich untergehend ächzen in demselben Todeskrampfe;
Aus der Erde selbst erschallen dumpf ans Ohr mir Klagetöne,
Gleich dem Jammerruf der Muttter an den Leichen ihrer Söhne.
Zahllos wie die Wogen, wenn den Isthmus stürmen beide Meere,
Wälzen durch die Bergesschluchten sich heran die Scythenheere;
Und ihr Atem ist Zerstörung; auf dem Lauf, dem sturmgetragnen,
Leuchten ihnen loh'nde Städte über Haufen der Erschlagnen.
Raubgevögel, leichenwitternd, folgt dem Zuge der Barbaren;
An der Rosse Schweife binden sie die Jungfrau mit den Haaren;
An das Haus Kronions selber legen sie verruchte Hände,
Schleudern auf das Haus des Gottes lachend ihre Feuerbrände.
Haltet ein, Vermess'ne! Seht ihr nicht den Donnrer auf den Zinnen
Mit dem Blitzstrahl in der Rechten, dem die Frevler nicht entrinnen?
Nein, umsonst! Die Götter starben, und der Tempel sinkt zu Trümmern;
Nur zermalmte Marmorbilder hör' ich aus dem Schutte wimmern.
Nicht ein Stein bleibt auf dem Steine; hingeschmettert von den Keulen
Stürzen auf die letzten Griechen ihrer letzten Tempel Säulen;
Und aus Rennbahn und Theater mit verlöschendem Geflacker
Wirft die Flamme blassen Schimmer auf den großen Totenacker.
Stolzes Volk, einst Weltgebieter! Dich mit allen deinen Stämmen
Wird die Sturmflut der Vernichtung weg vom Erdenboden schwemmen;
Selbst dein Name wird verschwinden, nur auf Gräbern wird man lesen
Und in deiner Geister Werken, daß ein Hellas je gewesen!«
So die Pythia; zu dem Gotte, dem gestürzten, sinkt sie nieder;
Wehe! hallt's von hundert Lippen, weh! aus Delphis Grotten wieder,
Während schon des Pindus Schluchten von der Wilden Lanzen starren,
Und der Scythenrosse Hufe an dem Thor von Hellas scharren.

Meter: trochaic
- 884 - Jornada II, ELVIRA
by Lope de Vega

Alfonso y Lauro, si olvidar pudiste,
con verme a mí, lo que primero amaste,
de la poca firmeza que mostraste
firme seguridad me prometiste.
Por donde me obligaste, me perdiste;
pues como entonces a Leonor dejaste,
me dejastes también, o cuanto amaste,
en la inconstancia que en amar tuviste.
¿Qué mujer, y más yo, por tierra extraña,
puede para querer ser atrevida
a quien de que olvidó la desengaña?
Porque desengañada, aunque querida,
ni se deja engañar de quien engaña,
ni se deja querer de quien olvida.

Meter: polymetric
A Peral
by Ángel Lasso de la Vega Fiscowich

El genio con aliento soberano,
dando vida a la humana inteligencia,
busca el arcano en la sublime ciencia,
y halla la luz en el profundo arcano.
Así Colón, el soñador insano,
corresponde a la torpe indiferencia
con un mundo ¡Bendita la demencia
que arrancó sus secreto al Océano!
Hoy tu esclavo será; hoy que
                  ancha vía
abrir al hombre su saber se atreve
en las entrañas de la mar bravía
Ya sabe España lo que al genio debe;
al que tomando el de Colón por guía,
es el Colón del siglo diez y nueve.

Meter: iambic
[kannst Du zweifeln, kannst Du zagen?]
by Friederike Kempner

Kannst Du zweifeln, kannst Du zagen?
Blick nach jenem »großen Wagen,«
Wovon jeder Himmelszoll
Von Myriaden Welten voll.
Myriaden Welten, Sonnen,
Ewigkeiten, ew'ge Wonnen,
Heil'ge Gottheit, höre mich,
Tief im Staube preis ich Dich!

Meter: trochaic