PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die
  göttlichverkannte Phillis im Walde.
by Anna Luise Karsch

Als jüngst der Hirsch voll Liebesflamme
Sein Thier verfolgte, das ihn floh,
Da stand an einem Birkenstamme
Der alte Jäger Sylvio.
Ein Greis ist er, und noch verstocken
In ihm des Lebens Säfte nicht,
Ihm flattern taubenweiße Locken
Um rosenfarbnes Angesicht.
Betrachtend stand vom Messerschnitte
Verwachsen in den starren Baum:
Da rauschten meiner Phillis Tritte
Vorbei und ihres Kleides Saum.
Zurück fuhr Sylvio der Alte,
Ihr Götter! rief er, ja sie rauscht
An mir vorbei, die wohlgestalte
Diana, die das Wild belauscht.
Welch eine Miene! welche Wangen!
O Phöbus! welch ein Angesicht!
Sie kann den Hirsch durch Blicke fangen
Und brauchet Pfeil und Bogen nicht.
Fleuch nicht, Diana! bleib, ich schlachte
Zum Opfer dir ein junges Reh,
Das ich so zahm wie Lämmer machte,
So weiß ist es wie neuer Schnee.
Ich will dir einen Eber würgen,
Der trotzig durch Moräste brach,
Dem ich vergebens auf Gebirgen
Und in Gebüschen spähte nach.
Ich will ihn finden, o Diane!
Drei Liebesgötter helfen mir.
Mein Wurfspieß trift trotz seinem Zahne,
Zu Füßen soll er bluten dir —
Ha! welch ein Blick! mich zu verachten?
Nun will ich dir auf diesem Block
Kein weißes Reh zum Opfer schlachten,
Nein, einen schwarzen Ziegenbock.

Meter: iambic
PŘÍPITEK
by Bohdan Kaminský

Náš drahý atamane, jenž Svůj úkol
Jste našel v tom, zřít šťastné tváře vůkol,
dnes pohleďte, jak v této krásné chvíli
se v srdce naše vřelá radost chýlí,
že smíme Vás tu u Dlouhého Stolu
pozdravit s láskou, a Vám říci spolu:
Kéž dopřeje Vám osud laskavý,
ať dlouho štěstí života Vám kvete!
Za lásku, jíž Sám ke Stolu vždy lnete,
Vám s láskou připíjíme na zdraví!
Nuž, na junácký zdar, a na štěstí
všech dalších let! Vždy po života čas ten
přemnohý ještě buďte zdráv a šťasten
v té nestárnoucí ducha svěžesti!
Mlád srdcem, jako do dnešního dne,
náš drahý atamane, jako pravý
moloděc žijte v nezkaleném zdraví,
jež každým jarem znovu omládne!
Vždy s myslí jarou, šíje vždy tak přímé,
zdráv buďte v plném srdce Svého mládí –
a dovolte, ať dnes Vám říci smíme,
že všichni upřímně vás máme rádi!

Meter: iambic
16. Z těch dní, matinko, dohromady,
by Josef Uhlíř

Z těch dní, matinko, dohromady,
v jakých si libuje Tvůj syn,
přec žádný nemá tolik vnady,
jak milý den Tvých zrozenin.
Tu tělo rádo ve svátečném
se ukazuje oděvu,
a srdce ve přáníčku vděčném
svých citů hledá odlevu.
Leč jedno jest, matinko drahá,
co poněkud mě rozpačí,
že k projevu vlastního blaha
řeč moje posud nestačí.
Má se to s ostýchavým citem
nedospělého dítěte,
jak s vůní, dokud v nerozvitém
se tají lůně poupěte.
Však nebes Pán, jenž v srdce lidí
blahostné city vštěpuje,
on nejlíp také zná a vidí,
nač srdce mé se hotuje.
On nedostatek lidské řeči
štědrostí lásky nahradí,
a skytne Tobě dary větší,
než kolik ústa vyzradí.

Meter: iambic
- 1331 - Acto III, DUQUESA De Mudanzas de fortuna y sucesos de don Beltrán de Aragón
by Lope de Vega

Amor, desnudo al campo salió un día,
que de la honestidad desafiado,
quiso luchar con ella, y quiso airado,
ver el valor y fuerzas que tenía.
El arco que del hombro le pendía
a las retamas dio a guardar de un prado;
la honestidad, vestida, al niño alado,
ceñido el cuello, derribar porfía.
Asiéronse los dos (¡ah, cuánto yerra
quien llega a la ocasión! El laurel dudo),
y estando en esta lucha, junta y guerra,
cayó la honestidad, aunque desnudo
estaba Amor, y dio consigo en tierra,
que la imaginación vencerla pudo.

Meter: iambic
Modern Love: XXXVIII
by George Meredith

Give to imagination some pure light
In human form to fix it, or you shame
The devils with that hideous human game:—
Imagination  urging appetite!
Thus fallen have earth’s greatest Gogmagogs,
Who dazzle us, whom we cannot revere:
Imagination is the charioteer
That, in default of better, drives the hogs.
So, therefore, my dear Lady, let me love!
My soul is arrowy to the light in you.
You know me that I never can renew
The bond that woman broke: what would you have?
’T is Love or Vileness! not a choice between,
Save petrifaction! What does Pity here?
She killed a thing, and now it’s dead, ’t is dear.
Oh, when you counsel me, think what you mean!

Meter: iambic
ŽALOBA
by Marie Calma

Je-li Ti třeba, Tobě, jenž vše vidí,
aby umíraly hekatomby lidí
potupnou smrtí bezdůvodnou,
ne pro zem rodnou,
pro ženu a děti,
vykoupení z běd,
ne proto, co vštípil děd
do srdcí vnuků svých
v dnech památných,
jen tak, pro nic a za nic,
protože třeba je hasit plameny hranic
cizí nenávisti.
Dítě mi zabili,
žena mi úpěla.
Zem rodnou rozryli,
jak živá trpěla.
Na místě úrody
samé jsou mohyly,
ze stromů kvetoucích
holé jen pahýly.
Základy domu jsou do všech stran rozváté,
bolest jen zbyla mi a pěsti zaťaté.
Vyšel si k večeru
shlédnout, jak všechno tlí.
U nohou uviděl, jak louže zrcadlí
červánků ruměnec.
Dešťové krůpěje
zem přišly ovlažit, do útrob rozrytou.
Zatrnul, zaplakal, objal pak ženu svou
a v srdce pokorné vstoupila naděje.

Meter: dactylic
67.
by Friedrich Rückert

Wievieles Wasser fließt in einem Strom zusammen,
Und Holz wievielerlei geht auf in gleichen Flammen!
Wer zählt die Geister, die in einem Geist verschwammen?
Das Riesenkindlein saugt sich groß an vielen Ammen.
Aus welchem Welttheil die und jene Blumen stammen,
In einem Garten stehn sie alle schön beisammen.

Meter: iambic
On the Extinction of the Venetian Republic
by William Wordsworth

Once did She hold the gorgeous east in fee;
And was the safeguard of the west: the worth
Of Venice did not fall below her birth,
Venice, the eldest Child of Liberty.
She was a maiden City, bright and free;
No guile seduced, no force could violate;
And, when she took unto herself a Mate,
She must espouse the everlasting Sea.
And what if she had seen those glories fade,
Those titles vanish, and that strength decay;
Yet shall some tribute of regret be paid
When her long life hath reached its final day:
Men are we, and must grieve when even the Shade
Of that which once was great is passed away.

Meter: iambic
- XXXVI - A Luis Barahona de Soto
by Diego Hurtado de Mendoza

Un claro ingenio, un vivo entendimiento,
un sentido profundo, un raro aviso,
una varia lección y un decir liso,
cual, señor Soto, en vuestros versos siento;
Pocas veces el claro firmamento
a los mortales concederlos quiso,
y con razón aquel pastor de Anfriso
os llama para algún notable intento;
porque de vuestro ingenio e invención
piensa hacer industria por do pueda
subir la tosca rima a perfección.
Tenga la Parca el hilo, y en su rueda
Ríjase la fortuna por razón;
que puesto donde estáis, muy poco os queda.

Meter: polymetric
- LXIII -
by Lope de Vega

Padre de los humanos, Amor ciego,
de quien nació la vida de dos vidas,
y por quien tantas fueron consumidas,
destierro de la paz y del sosiego.
Amor, que a un tiempo eres troyano y griego,
breve placer, tesoro del rey Midas,
divino ensalmador de tus heridas,
luna, que porque crece, mengua luego.
¿Por qué te llaman padre, si no eres
como Saturno que sus hijos come?
que en efecto aborreces lo que quieres.
Amor, pues no hay quien residencia tome
a la poca verdad de tus placeres,
mi muerte será Alcides que te dome.

Meter: iambic
Geselligkeit
by Wilhelm Müller

Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Mag allein der Geizhals fasten
Neben dem gefüllten Kasten,
Mag der Dieb an dunkler Mauer
Einsam schleichen auf der Lauer.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Mag allein der tiefe Weise
Brüten, bis er wird zum Greise
So zu leben und zu lieben,
Wie's die Schule vorgeschrieben.
Ich bin nicht gern allein.
Mit meinem Glase Wein.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Mag der Mönch in seiner Zelle
Einsam ringen mit der Hölle,
Die mit süßem Bratenrauche
Nachstellt seinem feisten Bauche.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Knäblein, klag' im Mondenscheine
Einsam dem verschwiegnen Haine,
Was die Holde, die dir's lehrte,
Gern mit eignen Ohren hörte.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Wenn verdorben ist mein Magen,
Will ich nach dem Tranke fragen,
Den man muß aus kleinen Flaschen
Ganz allein mit Löffeln naschen.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.
Muß ich einst allein auch sterben,
Lass' ich doch nicht viel zu erben,
Will mein Lebelang den Becher
Schwingen in dem Kreis der Zecher.
Ich bin nicht gern allein
Mit meinem Glase Wein.

Meter: polymetric
To Shakespeare
by Frances Anne Kemble

Oft, when my lips I open to rehearse
Thy wondrous spell of wisdom, and of power,
And that my voice, and thy immortal verse,
On listening ears, and hearts, I mingled pour,
I shrink dismayed – and awful doth appear
The vain presumption of my own weak deed;
Thy glorious spirit seems to mine so near,
That suddenly I tremble as I read –
Thee an invisible auditor I fear:
Oh, if it might be so, my master dear!
With what beseeching would I pray to thee,
To make me equal to my noble task,
Succor from thee, how humbly would I ask,
Thy worthiest works to utter worthily.

Meter: iambic
Astrophil and Stella 41: Having this day my horse, my hand, my lance
by Sir Philip Sidney

Having this day my horse, my hand, my lance
Guided so well that I obtain'd the prize,
Both by the judgment of the English eyes
And of some sent from that sweet enemy France;
Horsemen my skill in horsemanship advance,
Town folks my strength; a daintier judge applies
His praise to sleight which from good use doth rise;
Some lucky wits impute it but to chance;
Others, because of both sides I do take
My blood from them who did excel in this,
Think Nature me a man of arms did make.
How far they shot awry! The true cause is,
Stella look'd on, and from her heav'nly face
Sent forth the beams which made so fair my race.

Meter: iambic
HUDBA SNĚNÍ
by Emanuel Lešehrad

Doháral západ. Nebe se stmívá.
Měsíc se v slzách rozplývá.
Odkud zní hudba vzdušná a světlá,
jako víl tanec mámivá?
Před oknem duše průvod snů kráčí.
Večer jak harfa teskní, slyš.
Hudbo, ó hudbo, čarovná hudbo,
odlétnout moci v tónů říš’!
Doháral západ. Obzor se stmívá.
Srdce mé jako v květech sní.
Nebe a země v hudbu se mění,
v tajemnou píseň večerní.

Meter: polymetric
ANTICKÁ KRÁSKA
by Josef Svatopluk Machar

Jí štíhlý zjev za krásné věno
a bílou pleť dal štědrý los
a Helena jí bylo jmeno
a měla antický též nos.
Kdo zřel ty rysy hrdé hlavy,
kdo zřel tu bílou, vážnou líc,
dech cítil bázně ostýchavý
a zraků nemoh vznést jí vstříc.
A hříchem už se zdálo býti
chtít složit hlavu v ňadra ta,
jež v taktu nepřestala chvíti
se žádnou touhou projata.
A nezdála se v tomto jasu
pro jiného nic stvořena,
než obdivuje její krásu
bys k zemi skláněl kolena.
Tak vídal jsem ji. Maně vždycky
otázka chvěla hrudí mou,
zda jediný jest pocit lidský,
jenž jal by ji tak mramornou!
Však jedním citem lidským jatou
když spatřil jsem ji jedenkrát,
tu všechen lesk a hrůzu svatou
jsem rázem cítil v dálku vát:
Ta žena s antickým tím jmenem
jdouc do divadla v zimní den
pět párků hltně snědla s křenem
šla pak klidně na Carmen...

Meter: iambic
- CXXIX -
by Fernando de Herrera

Yerto y doblado monte, y tú, luciente
río, de mi zampoña conocido,
cuando de los pastores el gemido
canté y mi mal con cítara doliente;
si nunca en vuestra cima y pura fuente
de oír se deja mi dolor crecido,
y si por el camino que han seguido
otros, su afán llorando, voy presente,
dos bellos ojos y un semblante honesto
son causa que cantar bien deseara
el principio y los fines de las cosas.
El tiempo a todo pone en ser perfecto;
espero, pues, si me es la edad no avara,
mostrar cuan varias son y cuan hermosas.

Meter: iambic
90.
by Friedrich Rückert

Nicht unter Gleichen ist die Freundschaft, noch Ungleichen,
Nur zwischen Aehnlichen, die sich Verschiednes reichen.
Wer etwas geben soll, muß eine Füll' an Gaben,
Und wer empfangen will, muß einen Mangel haben.
Und eines Mangel muß des andern Fülle seyn,
Sonst ist es nicht ein Tausch, nur einer Täuschung Schein,
Wenn du nicht geben kannst, was ich empfangen kann;
Das Wasser nimmt kein Oel, und auch kein Feuer an.
Doch hast du geist'ges Oel, und du hast geist'ge Flammen,
So traget ins Gefäß der Freundschaft sie zusammen.
Der Glutdocht wird im Oel, das Oel am Glutdocht brennen,
Und hell im Lampenschein zwei Geister sich erkennen.

Meter: iambic
Austria a Čechy.
by Karel Červinka

Statistiku překonati
za maličkost u ní platí.
Přesvědčuje celý svět,
že lze všecko vyvážet!

Meter: trochaic
1L: Ich stand, der höchste, grünste Baum,
by Nikolaus Lenau

Ich stand, der höchste, grünste Baum,
Vor Zeiten froh im Waldesraum.
Mir galt der Sonne erster Kuß,
Ich brachte, war sie schon geschieden,
Dem Wanderer zum Abendfrieden
Von ihr noch einen Purpurgruß.
Da sah mich ernst der Küfer ragen,
Der kam und hat mich schnell erschlagen.
Ade! Ade! du grüner Hain!
Du Sonnenstrahl und Mondenschein!
Du Vogelsang und Wetterklang,
Der freudig mir zur Wurzel drang!
Die Waldeslust ist nun herum,
Ich wandre nach Elysium.
Ihr Bruderbäume, folgt mir nach
In dieses himmlische Gemach;
O nehmt das Los der Auserkornen
Von all den tausend Waldgebornen,
Das schöne Los, das große Los:
Tief in des Grundes kühlem Schoß
Ein Faß zu sein, ein Faß zu sein,
Nicht so ein stillverlaßner Schrein;
Ein Faß, dem lieben Wein ergeben,
Der Erde heilges Herzblut hüllend,
Den Zecher durch und durch erfüllend!
Komm, komm, bewegter Erdengast,
Und halte hier vergnügte Rast.
Mach dir das Herz im Weine flott,
Schenk ein! trink aus! merkst du den Gott?
Braust dir der Geist durchs Innre hin,
Von dem ich selber trunken bin?
Er ist so feurig, süß und stark:
O schlürf ihn ein ins tiefste Mark! –
Nun Wandrer, wandre selig heiter
Von Faß zu Faß forttrinkend weiter!
Schon tauchen dir im Rosenlichte
Herauf gar liebliche Gesichte:
Manch teures längst verlornes Gut,
Die Träum aus deinen Jugendjahren,
Sie kommen dir auf Weinesflut
Jetzt frisch und froh herangefahren.
Schenk ein! – du fühlst die alten Triebe
Zu kühner Tat hinaus! hinaus!
Du gibst den Kuß der ersten Liebe;
Schenk ein! du stehst im Vaterhaus.
Wohl dir! wohl dir! schon bist du trunken,
Und Gram und Sorgen all versunken;
Wir schützen dich, hier packt dich nicht
Ihr freches, quälendes Gezücht,
Wir stehen Faß an Faß zusammen,
Wir lassen unsre Waffen flammen;
Und heimlich hinter unsern Bäuchen
Muß dir die Zeit vorüberschleichen.
Schenk ein, schenk ein, nur immer zu!
Und hat der Gott dich ganz durchflossen,
Laß tragen dich von flinken Rossen
Nach dem Hesperien Friedrichsruh.
Dort schwanke unter grünen Bäumen
Mit deiner Last von Himmelsträumen,
Und lausche dort den Harmonien,
Die durch den Zaubergarten fliehen.
Ein voller stürmischer Akkord
Nimmt dich an seinen Geisterbord,
Irrt weit mit dir von hinnen, weit,
Hinaus ins Meer der Trunkenheit!

Meter: iambic
Bustě Dantově nad mým stolem. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Můj zpovědníku z bronzu! Před tvou tváří
přec jasno leží vše, co v nitru sváří
se potyček a bojů, snah a dum.
Ty všecko znáš, vše víš, vznik mojí písně
až k zrání stopuješ – proč dnes tak přísně
jsi stáhl obočí, nos schýlil k rtům?

Meter: iambic
XXV. Na zahradách pod spadalým listím
by Karel Babánek

Na zahradách pod spadalým listím
vůně dřímou ještě od leta.
Smutky staré, bolesť od včerejška
na krátký jen čas je zakleta.
– Touhy všecky vždy zas rozkvetou...
Chladné stíny na zvlhlou zem lehly,
krvácejíc, slunce zapadá.
Podzimem jdeš s tichým steskem v srdci,
vzpomínáš, jak bylo za mlada.
– Touhy všecky vždy zas rozkvetou...
V opuštěná hnízda ptáci z jara
každým rokem se zas navrátí.
Jarní větry jednoho dne přijdou,
klid ten těžký z duše vyvrátí.
– Touhy všecky vždy zas rozkvetou...

Meter: trochaic
An Gleminden,
 nach einem Ungewitter.
by Anna Luise Karsch

Nicht von den Flügeln starker Winde
Heraufgebracht, kam es daher
Das Ungewitter, o Gleminde!
Es wälzte sich herauf, so fürchterlich, so schwer,
Als wenn in grossen Menschenkriegen,
Zwey Heere langsam ziehn, itzt an einander stehn,
Und Kugeln durch die Luft mit Feuerflügeln gehn;
So brüllten Donner fort! die Vögel alle schwiegen,
Die Nachtigallen krochen tief
In dunkler Hecken Laub, und keine Wachtel rief
Der andern zärtlich zu, in Furchen, wo der Weizen
Den Mund hatt’ aufgethan, um Regen einzugeizen.
Dem Schäfer, der im Schatten schlief,
Fuhr Schrecken in das Ohr, und in die Brust.
Er hörte
Das Brausen in dem Wolkenzug.
Dem Pflüger sank die Hand an seinem schweren Pflug;
Und in der Städte Zimmer stöhrte
Das Wetter Gastmahl, Tanz, und Spiel.
Der Muth zur Uebelthat entfiel
Dem Sünder, der sie itzt versteckt begehen wollte;
Denn hohl, und unaufhörlich rollte
Des Donners schreckliche Gewalt.
Dir aber, Freundin, ward das Herz nicht schauerkalt,
Du danktest einem Gott, der groß in Ungewittern
Nach dürrer Luft, und dürrer Zeit
Kommt, seinen Erdkreiß zu erschüttern,
Hervorzubringen Fruchtbarkeit.

Meter: iambic
- LXVIII - Confiésase digno de tal castigo
by Pedro Soto de Rojas

Si el Semidiós engendrador del justo,
que en tanta piedra impuso tanta vida,
por una antorcha que usurpó encendida,
ministro dulce del humano gusto.
En el Cáucaso preso, al más injusto
verdugo, al más cruel, por no homicida,
para la eterna penetrante herida,
expone el pecho, el corazón robusto;
que me querello yo, que aun imposible
atado esté con esperanza incierta,
y que un desdén me firma de tormento,
si en las luces del cielo inaccesible,
de Fénix encendí mi vista muerta,
mas ¡ay! que amor anima el sentimiento.

Meter: iambic
1L: Du bist wohl recht, du menschlich Herze,
by Johann Christian Günther

Du bist wohl recht, du menschlich Herze,
Ein trozig und verzagtes Ding:
Dein Glauben wanckt in kleinem Schmerze,
Und da es dir nach Wuntsche gieng,
Da schwall dein wildes Fleisch und Blut
Von Geilheit und von Übermuth.
Wo schreibt der Thon dem klugen Töpfer,
Ein grobes Holz dem Künstler vor?
Du murrest wider deinen Schöpfer
Und rüttelst sein geduldig Ohr,
Als wäre dies geringe Leid
Ein Zeugnüß scharfer Grausamkeit.
Du hast wohl Ursach, viel zu klagen;
Besieh dich doch nur um und an!
Wer hat dich als ein Kind getragen?
Dies hat der Mutter Schoos gethan.
Wer aber gab der Mutter Kraft?
Der Herr, der allen Nahrung schaft.
Wie vielmahl bistu nicht geglitten
Und hast den Fall gesund belacht?
Wer hat dich an Vernunft und Sitten
Der klugen Welt beliebt gemacht?
Durch weßen Gnade trägstu noch
Des armen Lebens schweres Joch?
Ach unerkenntliches Gemüthe!
Wer hat an solcher Unruh Schuld?
Du selbst und nicht des Höchsten Güte.
Was darbstu? Gar nichts als Gedult.
Ach köntestu vergnüglich seyn,
So sähstu deinen Reichthum ein.
Du siehst den Tisch der reichen Praßer,
Und daran ärgert sich dein Mund?
Du aber bist bey Korn und Waßer
An Gliedern und Verstand gesund.
Wer dies besizt und mehr begehrt,
Ist deßen, was er hat, nicht werth.
Vielleicht verdient es mancher beßer
Und leidet noch wohl ärger Noth;
Wie manchen reizen Strick und Meßer
Bey Kleien, Rind und Eichelbrodt;
Beklagt nicht jezt so manches Land
Den allgemeinen Jammerstand?
Du hast Verfolger. Nun, was weiter?
Und nirgends einen wahren Freund.
Was macht's? Der Himmel scheint nicht heiter.
Gut, sey nur nicht dein gröster Feind
Und werde, wenn dich alles hast,
Dir auch nicht endlich selbst zur Last.
Du siehst in Arbeit und Studiren
So wenig Glück als Hofnung blühn.
Halt an und schweig und las dich führen,
Die Vorsicht weis emporzuziehn.
Betriegt auch dies, so ist ja schon
Die Weißheit an sich selbst ihr Lohn.
Ja fräß ich nur von groben Thoren
Nicht so viel Schimpf und Unrecht ein
Und müst ich in des Pöbels Ohren
Nicht überall ein Mährchen seyn!
Verlache sie und beßre dich,
Die Zeit verändert wunderlich.
Der Himmel scheint mich selbst zu laßen.
Er scheint auch nur, verzage nicht.
Da andre Scherz und Lust umfaßen,
Giebt mir die Jugend wenig Licht,
So freu dich auf gewiße Ruh,
Sie sagt dem Alter beßer zu.

Meter: iambic
Oblati.
by Xaver Dvořák

O bílé hvězdy, které pláte v tmách,
ó lilje sněžné zkvetlé v pustinách,
ó proroci, jenž opásaná bedra
v dál jdete, nesouce jho mrazu, vedra,
kol snivých hlav vám věnec stkvoucí stáčí
zář nadšení; co noha zvolna kráčí,
zrak upjatě v mlh bílou patří clonu,
kde před ním táhnou řady visiónů,
Hle, beránek, jejž vedou k zápalu;
květ růží rudých roven opálu
tak hoří v atlasové sněžné vlně,
list olivy kol hlavy tajuplně
se vine, šumí, šeptá k jeho uchu...
tak zřím vás kráčeti dnes v duchu,
nach touhy jako růže v rozkvétání
od rozjímání bledou skráň vám clání.
Vy zříte juž svůj cíl – tak vznešený,
vám září v tmách – ó maják plamenný!
to lidstva blaho, věčné vykoupení:
zde oltář, hranice tu na kameni,
chce „oběť“ Bůh a člověk „milosť“ úpí –
a hle, juž řady vaše kol se kupí;
svůj život hotovi dát v oběť zcela,
k té hranici vy ukláníte čela.
Ó bratří, jako v tiché vesny čas
proud mízy nový navrací se zas:
jak s novou ratolestí, květem její
i staré větve v zeleň rozvíjejí,
tak my dnes, slze v zraku, novou sílu
my cítíme v nás k posvátnému dílu;
na ohni svatém srdcí vašich znáhla
nám duše vzplála vyhaslá a zpráhlá. –
Nuž, jděte od nás žehnaní tak dnes,
vás touží lid, vás čeká velekněz;
chór andělů juž vstříc vám jásá v plese,
jej nezříte – jen Krista, kterýž nese
kříž v rukou a má trnem čelo zryté:
jde v duchu před vámi, co přemýšlíte,
zda v rukou dost sil pro kříž Spasitele,
dost místa máte pro trn na svém čele?!

Meter: iambic
VÍM: bohem láska,
by Adolf Racek

VÍM: bohem láska,
je pravda známá,
je dobrem láska,
je krása sama.
Je život láska,
je láska štěstí,
je moudrost láska
a mravnost jesti.
Uměním láska,
je láska cností,
řád žití láska,
prozřetelností.

Meter: dactylic
La ambición
by Antonio García Gutiérrez

Huye, ambición, al ostentoso
                     lecho
donde reposa el feble cortesano:
donde divierte su cuidado en vano
bajo la pompa del dorado techo
Airada oprime tu agitado pecho,
en él aborta tu veneno insano,
y resentido al toque de tu mano
el mundo juzgue a su anhelar estrecho.
Mas nunca imprimas en el alma mía
el hidrópico anhelo de grandeza
dame la paz en que vivir solía.
En mi estado infeliz, en mi pobreza,
no desear tan sólo apetecía,
que es para el hombre la mayor riqueza.

Meter: iambic
- XI -
by Trillo y Figueroa

Los sordos valles, la infiel floresta,
al son Filida hacia destemplado
de un prolijo rabel, y su cuidado
estar pendientes una ardiente siesta.
Era, cruel Daliso, la respuesta
de un eco, del silencio desatado,
a cuyo son la soledad del prado
alternativamente estaba expuesta.
Infame turba de prolijas aves
le respondían con gemidos roncos,
piedad mintiendo en el lamento duro.
¡Ah ciego amor! ¿quién a tus plomos graves,
quién a tu red, a tus halagos broncos,
mal conducido, el pecho fía puro?

Meter: iambic
A... dedicándole estas poesías
by José de Espronceda

Marchitas ya las juveniles flores,
nublado el sol de la esperanza mía,
hora tras hora cuento, y mi agonía
crece con mi ansiedad y mis dolores
Sobre terso cristal ricos colores,
pinta alegre tal vez mi fantasía,
cuando la triste realidad sombría
mancha el cristal y empaña sus fulgores
Los ojos vuelvo en incesante anhelo,
y gira en torno diferente el mundo
y en torno gira indiferente el cielo.
A ti las quejas de mi amor profundo,
hermosa sin ventura yo te envío:
mis versos son tu corazón y el mío.

Meter: iambic
Ódiame
by Eduardo Villegas

Aunque siempre me miras con desprecio,
altivo el ademán y el continente,
ni me asustan los surcos de tu frente
ni el golpear de tu carácter recio.
Mi delito, lo sé, es delito necio:
¡haberle dicho lo que el alma siente
a un corazón sin vida, indiferente,
que menos me ama cuanto más le aprecio!
Más prefiero que me ames con encono
dejándome a tu ímpetus tan terca
que te premie «El Odiar» con su guirnalda;
pues yo, con la esperanza, te perdono,
porque el amor y el odio están
                  tan cerca
que se estrechan las manos por la espalda

Meter: polymetric
XIX. A klasy vstávají a klasy rostou.
by Viktor Dyk

A klasy vstávají a klasy rostou.
Je kosa ostrá též a pilní ženci.
Nic není hádankou, jen mysl míti prostou
a nezatemnit vlastní existenci.
Jsou hory, dálky jsou, a klasům nic to není.
Nač tázati se, komu vlastně rostou?
Je země, nebe je, a klasům nic to není.
Ne, není bolestí: jen mysl míti prostou.
A klas dá zrní své a zbude z něho sláma.
Jsou teplé úsměvy, je život krása sama.
– A zrní vyroste a bude z něho klas.
Pak kosa ostrá zas a zase pilní ženci.
Jen nezatemnit vlastní existenci.
A deštěm růží udusí nás čas. –

Meter: iambic