BĚLA (XIV.)
by Adolf Heyduk

Byla sama. Sivým křídlem
noc se k zemi nesla,
v nebi hvězdy vybíhaly
jako včely z česla;
měsíc plný jako v zlatě
tekutém se koupal,
po oblacích rozvlněných
vážně vzhůru vstoupal.
Dítko nespí, z prsu Běly
pouze neklid ssaje,
Běla chodí po pokoji,
písní uspává je:
hajej, hajej! – Nechce spáti,
sem tam klade hlávku,
a zas Běla konejšivou
zpívá kolébavku:
„Hajá, pupu, zlaté dítě,
večer peruť zvedá,
štíhlý chřástal k odpočinku
v luhu místo hledá;
křehce volá: Je to v právu?
bouř jde po horách,
a mě sekat trávu, trávu –
strach mám – strach, strach, strach!
Hajá, pupu, hajá, hajá,
v sadě tichne mlází,
z dálky drobný peníz zvuku
křepelka ti hází;
slyšíš, kterak zvučí v šeru?
vánek vše ti snes’:
ber, ber, ber, ber! Věru, věru!
Pět peněz – pět! Pět peněz!
Hajá, pupu, hajá, hajá,
vše juž kolem dřímá,
mladé křoví v spánku šepce,
lípa hlavou klímá;
z jasmínu ti prozpěvuje
slavík, milý pták:
Sník, sník! Viď, viď! Tu je, tu je!
Spi, spi, spi, spi – tak!“
Skonejšila Běla dítko
ptačích zvuků zněním,
sama však se prosta spánku
nese jiným sněním;
pohřeb nijak z hlavy nechce,
všecka smutna sedí,
srdce v dumách, černé oči
oknem na park hledí:
„Přenešťastná paní stará,
jakou noc as ta má?
posud s dcerkou těšila se,
dnes ponejprv sama;
jak si pyšně s dítkem vedla,
jako ode stavu,
a teď anděl smrti rázem
sťal té pýše hlavu.
Co as dělá? Pláče, stená,
stále slzy trží –
doktor věděl, že chudáček
dítko nevydrží;
není dobře pyšniti se,
ne!“... a Běla vzkřikla,
jako by jí ostrá šipka
prostřed srdce vnikla.
„Však já též se Tomkem pyšním –
netrestej mne, Bože! –“
Vstává, těká po pokoji –
padá na své lože.
Horko v hlavě zháralo se,
mráz se chopil těla,
ustavičně před očima
paní starou měla;
nemohla se vymaniti
z pomyšlení svého,
zase vstala, zavolala:
„Bůh mne ochraň zlého!
Netrestej mne, jak tu paní,
abych žalem mřela...
ach, má hlava! shoří! Bože!...“
okno otevřela.
Jasmínová vůně z parku
do síně se hnala,
vánek zavál po pokoji,
lampa zplápolala,
Běla z okna klonila se,
dítě zavzdychalo,
neslyšela, netušila,
oko k nebi plálo.
Mír se hostil dálným krajem,
vnadna přetajemně,
kyprou vůní pozdrav nebi
nesla krásná země.
Hvězdy zvolna odkvétaly
na modravém luhu,
nejkrásnější ztrácely se
z nebeského kruhu;
všecko se to rozbíhalo
blankytavou plání,
jitřenka jen pyšněla se
skvostem sličných skrání.
Labuť vploula do rybníka,
šplounala a stichla,
na šeříku probuzena
květná větev vzdychla,
jasmín dýchal vonné písně
běloskvoucím retem –
Bělin cit se přes park nesl
v domek za dítětem,
a co slavík děl a zpíval
ve listnatém krovu,
změnilo se v jejím srdci
v touhu po domovu;
ach, že není vlaštovicí,
ta jen křídla vzduje,
ale ona upoutána
smutně hořekuje.
„Kéž bych tebe uviděla,
moje drahé dítě,
snad by srdce povzneslo se,
strach jež lapil v sítě;
kdybych jenom jista byla,
že jsi zdrávo doma,
zas bych Bohu děkovala
klidnějšíma rtoma;
ach, kdy pak tě zlíbám zase
k potěše a k štěstí?
čtrnáct dní juž, Tomku zlatý,
nemám od vás zvěstí!“ –
Hlavu na dlaň položila,
v srdci plno broje,
s divným zvukem z parku vletlo
něco do pokoje.
Vzhůru Běla vyskočila
polekána celá,
chvějící se rukou rychle
okna uzavřela;
viděla to, jak to víří,
netopýr snad, Bože!
a juž brání Helénčina
hedbávného lože!
Však juž zase po světnici
třepotně to krouží,
na stěnách stín v černé káně
šíří se a dlouží;
hle, dva rohy z hrubé hlavy
toho stínu trčí,
do všech koutů síně lítá,
žalostí a vrčí;
třepetá se kolem světla!
netopýr to není,
dlouhý sosák rozvinuje
z hlavy při víření,
úzkým křídlem, podvojeným,
Bělu tepe v čelo –
osykou se žena třásla,
srdce strachem vřelo.
Zas kol světla třepetá se
divný zjev – co žádá? –
na skle peruť spálil, píská,
spadnul, hrbí záda,
znova sžehlá křídla tuží,
marně, nelze vzhůru, –
vzkřikla Běla, uvidělať
přepodivnou můru:
pruhovitě černožlutá
u veliké síle,
šedou lebku – smrti hlavu –
na širokém týle;
zrovna takou zřela tenkrát
Běla na příkrovu,
když jí otce pokládali
do temného rovu;
vzkřikla znova; v popřed očí
černý přízrak vstává –
Helénka se na kolébce
kojné dovolává;
od křiku se probudila,
sotva pláče tají –
tu noc Běla polekaná
těžko uspala ji.

Meter: trochaic