ZELENÝ VÍTĚZ. (IV.)
by Julius Zeyer

Tou dobou jela Kaša lesinou
na voze krytém koží medvědí,
jež bílí voli táhli s dlouhýma
a krásně zlacenýma rohama.
Na Kazíně ve vědách hloubajíc
se dopátrala zvěsti veliké
o perle čarovné, již běsové
z vod svatých byli tajně ukradli
a skryli v hlavě divé nestvůry,
jíž stopu lidé časem ztratili.
Ta perla měla divotvornou moc,
když v rukou byla člověka, jenž znal
slov čarodějných sílu tajemnou,
a Kaša slov těch byla vědoma
jak nikdo jiný z lidí pod sluncem.
A mocná touha se jí zmocnila,
tu perlu běsům vyrvat stůj co stůj,
a neustala čítat ve hvězdách,
až dočtla se, že stvůra děsivá
na břehu Mže je skryta v jeskyni,
jíž vchod jest uzavřený balvanem.
Hned jela Kaša tam a nalezla
sluj prázdnou, od níž stopa široká
se táhla v les, tak naznačíc jí směr,
jímž divý kanec prchl v širý kraj.
Teď brala proto se na Vyšehrad,
by bohatýry slovem plamenným
si získala pro podnik přetěžký,
jímž zápas s nestvůrou o perlu byl.
Tak byla ponořena v myšlénky,
tak přemítala o tom, kdo as čin
ten smělý silnou rukou vykonal
a nestvůru z doupěte vypustil,
že neviděla, les jak náhle zžlout,
jat smutkem nevýslovně hlubokým
nad smrtí Zeleného Vítěze.
Když ale pokřik ptáků zděšených
jí neustále z křovin vnikal v sluch,
tu podivena hlavu pozvedla,
a slyšíc posléz truchlou onu zvěsť,
jíž Tetka v noci naučila je,
do pláče vypukla a zvolala:
„Tak krátký, sestro, tedy byl tvůj sen?
Jak dlouhý pláč mu bude sledovat!
Ó kdybych onu perlu měla teď,
po které bažím silou veškerou,
pak poskytla bych rychle pomoci.
A perla moje skryta v nestvůře,
jež z tebe učinila žalostnou
a bědující vdovu, Tetko má!“
Po těchto slovech tvář svou zahalí
a pustíc zlaté uzdy, volům svým
krok volný ponechá, v hluboký bol
se noříc, oslepena slzami.
A voli lesem vlekou pomalu
vůz těžký, měkkou koží pokrytý,
až náhle stanou: oheň veliký
jim šlehá prudce v trpělivou tvář
a těžkých kladiv hromné bušení
je leká z polovičné dřímoty.
Tu Kaša překvapeně vztyčí se
a vidí velkou, v šero stopenou
a rudým plamenem zářící sluj,
a v hloubi sluje šerem kmítá se
jak mrakem duha, kupa výrobků
ze zlata ukutých, a kameny
všech barev osazených uměle,
a rudou clonou vatry planoucí
u vchodu jeskyně, zří Bivoje.
Zrak blankytný jak nebe směje se,
a husté proudy dlouhých, zlatých kštic,
jsou posypány jako jiskrami,
a plynou mu na nahých prsou sníh,
a silná, bílá jeho ramena
v kov rozpálený buší kladivem
tak těžkým jako balvan ohromný,
a píseň dumná od úst plyne mu
a ven se vznáší s dýmem krouživým
do korun starých sosen truchlících.
Tu Kašina se vyjasnila tvář,
dav blahých upomínek na domov
ten tichý, dávný v hradě Budečském
jí v duši vracel se, jak včelek roj
se k úlu vrací z luhů květnatých,
a noříc z temna roucha bílou tvář
na Bivoje zvolala s úsměvem:
„Hoj, kováři, k pomoci přispěj mi!
Po tmavomodrém plula jezeře
loď zlatoskvoucí, rozkotala se,
a je-li ruka tvoje dovedná,
nuž, ukuj střepy zlaté v celek zas!“
Při těchto slovech ruku pozvedla
a ukázala k hvězdám, které v les
se s nebes šeřících se dívaly.
Tu hádanku o luně s hvězdami
byl v Budči jednou Krok svým dětem dal,
když na večer si hráli pod buky,
a Bivoj jediný ji neuhod’
z všech dětí tenkrát v hradě přítomných,
a dlouho snášel jejich výsměch pak.
Když nyní zaslech’ dávný onen žert,
když Kašu zahlíd’ clonou plamenů,
tu vytryskla mu slza pohnutí,
a prsa vzedmula se radostí,
a z ruky padlo těžké kladivo.
„Buď zdráva, Kašo!“ pravil s ruměncem,
a spěchal k ní, jal voly za rohy,
a klopil zrak, a mlčel zmateně.
Tu sklonila se Kaša k němu víc
a úsměv její stal se tklivější
a hlasem jejím chvěl se tichý vzdech:
„Ty tedy vrátil jsi se z ciziny?
Buď vítán v zemi otců, druhu můj!
Proč meškáš, Bivoji, zde v samotě
a zapomínáš dávných přátel svých?
Proč v kruhu bohatýrů slavených
na svatém Vyšehradě není víc
tě viděti, kam přece náležíš?
Proč odložil jsi muže ozdobu,
meč kárající křivdu, nepravosť?“
A Bivoj pozved’ zraky s výčitkou,
a smutně takto odpověděl jí:
„Tak ty se tážeš, Kašo? Paměť tvá
přec slabou není! Právě zpomnělas
na milý žert z dob dětství blahého,
a co se stalo mnohem později,
to se ti z hlavy vytratilo juž?
Ty tedy zapomnělas na ten den,
kdy řekl jsem ti, jak tě miluju?
To bylo v starém hradě Budečském,
pod okny Nivy, drahé matky tvé,
v tom starém sadě, plném jabloní,
jimiž se hvězdy na nás dívaly,
jak právě teď se lesem kmitají;
pod oknem švitořila vlaštovka
v svém hnízdě s mláďaty, a světluška
ti v temných vlasech bíle hořela.
Já čekal s srdcem rychle tlukoucím
na odpověď tvou; dlouho mlčelas
a já svým mečem čáry v písek ryl
a bál se promluviti znovu zas,
bys neslyšela slzu v hlase mém.
V tom přišel z domu Lapak s ženou svou,
zlý její zrak a úsměv mrazivý
zdál se mi tenkrát hadím uštknutím,
mně zdálo se, že odlesk úsměchu
té ženy zahrál kolem čarovných
tvých úst, že úsměv ten mně zvěstoval
snů sladkých konec, náhlý, osudný,
a v zoufalosti duše pozved’ jsem
meč silnou rukou proti jabloni
a přeťal rázem temný její peň...
Jak zašuměla k zemi padajíc!
Vzdech její pronik’ trpce duši mou,
a tys mi řekla s hrdým úsměvem:
„Um vážím sobě, statný Bivoji,
a ruky dovednosť, mně surovým
se každý výkon břitkých mečů zdá.“
Po těchto slovech odešla jsi v dům,
já věděl pak, jak málo vážíš si
mé lásky, snů mých, a mé osoby.
O skálu rozlámal jsem břitký meč,
a slíbil duši vlastní, nikdy víc
že mečem v boji nezamávnu juž...
Já odešel, a dlouho bloudil jsem
za horami, kde lid nám příbuzný
až k moři sinému má sídla svá,
pak vrátil jsem se, našel tento les,
kde žiju se stromy a s ptáky jen,
a s myšlénkami, s hvězdami a sny...
A ruka moje jest teď dovedná;
viz moji sluj! Buď hostem, Kašo, mým,
a vyvol sobě darů třpytících,
jež vymyslil o kráse hloubaje
můj um, vždy dávných slov tvých pamětliv.“
Tak končí Bivoj s tváří planoucí,
a klopí opět zraky s povzdechem,
a v ňadrech Kaši srdce chvěje se,
boj dávné lásky mocí tlumené
a hrdosti v tom srdci krutý byl,
a slova z duše na rty drala se,
by vysvětlila mu, že tenkráte
to Lapak byl, jenž otravoval ji
zlou zvěstí, lživou ženou smýšlenou,
o lásce jeho k snivé Jizeře.
To byla by mu ráda šeptala
v tom tichém lese, v svitě svatých hvězd,
však hrdosť její tomu bránila.
Tak byli dlouho oba beze slov,
on truchliv s sklopenýma zrakoma,
a ona duši plníc pohledem
na milovanou, osmahlou tu tvář.
o které snívala v své samotě.
A náhle k němu takto mluvila:
„Můj Bivoji, děkuji náhodě,
že zavedla mne před tvou jeskyni.
O službu velkou chci tě požádat.
Tvá ruka věru jest tak dovedná,
um tvůj tak vymyslivý, bohatý,
že nikdo v širých vlastech vyrovnat
se tobě nemůže! Jak třpytí se
všech barev drahokamy v čelenkách
a v zlatých prstenech a v náramcích,
jež nakupeny v tvoji sluji jsou!
Nuž zhotov pro mne věnec svatební,
jenž pestré duze podoben by byl,
též pás, jak mléčná dráha svítící,
a snubní prsten rudě hořící.
To vše za tuto noc, a k ránu jdi
v kraj širý hlásat bohatýrům všem,
že Kaša toho pojme za muže,
jenž nad divokým kancem zvítězí,
nad stvůrou děsnou, která hubí kraj
a která Zeleného Vítěze
ve hvozdě usmrtila tesáky.
Noc chrání stvůru temným křídlem svým,
však jasná zora stopu vyzradí...
Na Vyšehradě čekám hrdinu,
jenž ruky mé si vydobude tak...
Ty slíbils duši vlastní, nikdy víc
že mečem v boji nezamávneš juž,
to nevadí snad, abys poslem byl?“
Tak končí Kaša lstivě s úsměvem
a pobádá své voly k pochodu;
ti hnou se k předu krokem loudavým,
a Kaša ještě dlouho ohlíží
se lesem k planoucímu ohništi,
při kterém Bivoj stojí zamyšlen
u vchodu sluje pestře zářící
se všemi druhy drahých kamenů...
Když vjela posléz v úval hluboký
a neviděla více oheň plát,
tu uslyšela kladiv bušení
a zachvěla se sladkou myšlénkou,
že ruka, která kuje zlato teď,
by z něho urobila věnec jí
a světlý pás a prsten zářící,
též rukou bude, která povede
ji životem až v náruč Morany...
Tak nocí jedouc Kaša dumala...

Meter: iambic