PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
LARGO DLOUHÝCH VEČERŮ
by Antonín Sova

Z luk chladné trávy šumí píseň večerní...
Je ticho nesmírné.
Z mlčících sosen prořídlých
žluť západu tak zvolna stéká v tůně potoka,
po šedých balvanech a zvlhlém písku, po kapradí,
po černých vlasech jejích a po těch rukou hebkých,
stínících temně zamyšlený zrak.
Ó kterak ticha byla, vášně její vybouřily tenkrát,
když octli jsme se sami v skalách bazaltových;
nad námi hejno racků jíkalo
a sosny skřípající pod skalami
šuměly v parné vůni ostružin.
Tu sedala tak zamlklá na šedém balvanu,
když strání protější věž černá zdvihla kříž
do posledního slunce zlatých záchvěvů
a roztřásla je, oslepujíc září večera,
až její sladký obličej tak vzdušný, průhledný
se býti zdál, ne z toho světa, zakletý,
a pohádkový, němý, neživý...
Ó, mlčívali jsme. Proč? Bylo lépe
tak mlčet. Bylo lépe,
a ruku v ruce dívat se na dlouhé večery,
hasnoucí teplo travin cítit, hvězdy potopené
skrz kapradí pod vodou kmitající,
stín černých raků pod písčitým břehem
a zcela ponořeni do samoty zvučící
vzdáleným zvonem, třeskem kosy, osamělým kročejem
a tónem ve výšce se vlnícím,
večerním letem hmyzu, nad vodami visícím
v chomáčích černých na modravém nebi.
A lépe bylo mlčet. Nechtěl jsem
vyplašit její Duši, mojí podobnou,
plačící stejně, prudkou, divokou a smutnou,
jež v Jaro lidí všech a v Slunce lidí všech,
v to spravedlivé Slunce nevěřila,
tak zrovna jako duše moje
v to Slunce, nestejně jež daří paprsky
ubohé smrtelníky.
Ne, já se děsil nad ní, onou sladkou,
neb mnil jsem, právě Ona
že mohla přec jen věřit v Jaro, Slunce,
tak mladá, krásná a tak nově vzrušená,
a já se bál jí, úzko bylo mi,
že pouhým echem mojí duše byla její duše,
jež rozbíjí se v bazaltových skalách,
tím echem, které vyvoláš rád jednou
a jež zní prázdně, když se stále stejně ozývá,
dnes, zítra, zítra, dnes, ó, dnes i zítra...

Meter: iambic
Deutsches Leben
by Emanuel Geibel

Was steht ihr düster und betroffen,
Die ihr ein deutsch Panier doch tragt,
Nun endlich, endlich unsrem Hoffen
Ein Morgen der Erfüllung tagt?
O bannt von eurer Stirn die Wolke!
Verscheucht den wüsten Traum der Nacht,
Als wär' es aus mit unsrem Volke,
Weil's anders kam, als ihr gedacht.
Denn als der Sturm der sieben Wochen
Die Welt erschüttert nah und fern,
Wohl hat er morsche Zier gebrochen,
Doch nimmer unsres Wesens Kern.
Aus tausend Quellen um die Wette
Braust unversiegt von Ort zu Ort,
Braust stolzer nur im neuen Bette
Der Strom des deutschen Lebens fort.
Noch wettert durch der Schlacht Gedröhne
Das Schwert, ein Blitz in deutscher Hand,
Noch wissen lächelnd unsre Söhne
Zu sterben für das Vaterland.
Und die in schwindelnden Gedanken
Die Herrn der Welt sich schon geglaubt,
Mit bangem Neide sehn die Franken
Den Kranz des Siegs auf
Noch waltet am ererbten Herde
Der deutsche Bauer schlicht und stark,
Beharrlich, wie die Kraft der Erde,
Die treu ihn nährt mit ihrem Mark.
Noch wächst auf hohem Schloß, dem Ruhme
Nacheifernd, den der Ahn gewann,
Manch kühner Sproß zum Rittertume
Des Geistes und des Schwerts heran.
Noch blüht gesegnet in der Runde
Der Städte Wandel, Kunst und Fleiß;
Noch wurzelt dort im festen Grunde
Des Bürgersinns der Freiheit Reis.
Im Wettkampf jeder Kraft erschaffen,
Gedeiht das Neue Tag für Tag,
Doch bürgt die ernste Pflicht der Waffen,
Daß alte Zucht nicht rosten mag.
Noch läßt zu nimmermüdem Streben
Die Forschung ihre Fackel wehn,
Der Vorzeit reichen Schatz zu heben,
Der Schöpfung Rätsel zu verstehn;
Und wenn bekränzt und vielbewundert
Die goldne Zeit der Dichtung schied,
Noch rauscht dem eisernen Jahrhundert
Begeistrung manch geflügelt Lied.
Noch steht in unsres Lebens Mitte
Wie eine feste Burg das
Und strömt den Segen edler Sitte
Vom Herd auf die Geschlechter aus;
Noch birgt sich in der Jungfrau Sinne
Der Unschuld und der Ehren Hort,
Noch scheucht der Cherub reiner Minne
Vom Jüngling den Versucher fort.
Noch wacht mit brünstigen Gebeten
Die Mutter über ihrem Kind,
Noch treibt's den Mann, vor Gott zu treten,
Wenn er ein ernstes Werk beginnt;
Und bricht durch starrer Satzung Schranke
Der ungedämpfte Geist sich Bahn,
Nur treuer wipfelt sein Gedanke
In freier Andacht himmelan.
Drum laßt vom Zagen, laßt vom Grollen!
Im Sturme wuchs uns nur die Kraft,
Und mächtig in Gezweig und Schollen
Den Lenz verkündend treibt der Saft.
Erstorbnem weint ihr nach vergebens,
So kommt und tut den Brüdern gleich,
Und auf dem Grund des alten Lebens
Helft uns erbaun das neue Reich!

Meter: iambic
1L: Seltene Wollust sog ich aus jenen Gefühlen,
by Karl Henckell

Seltene Wollust sog ich aus jenen Gefühlen,
Die den Täuschern der Worte verschlossen sind –
Meine Seele barg sich in stillen Asylen,
Fern dem tauben Schall und dem hohlen Wind.
Ach, aus Bitternissen des Lebens quollen
Süße Zufluchtstunden der Dämmerung,
Land der scheinenden Lüge lag verschollen,
Und es kam wie Wonne der Heiligung.
Alles Leid der tiefer erschlossenen Dinge,
Alles lösende Lachen der letzten Macht,
Alles leise Schweben auf ewiger Schwinge
Jenseits mutzermalmender Niedertracht –
Was wie Schluchzen an quellenden Mutterbrüsten,
Was wie Jauchzen der siegenden Liebe war,
Wo die Seelen heimlich-erhaben sich küßten
Vor dem unverletzlichen Brautaltar ...

Meter: trochaic
Soneto
by Manuel María de Arjona

Triste cosa es gemir entre cadenas,
sufriendo a un dueño bárbaro y tirano,
triste cosa surcar el océano
cuando quebranta mástiles y antenas;
triste el pisar las líbicas arenas,
y el patrio nido recordar lejano,
y aún es más triste suspirar en vano
sembrando el aire de perdidas penas.
Mas ni dura prisión ni ola espantosa,
ni destierro en el Niger encendido,
ni sin fin esperanza fatigosa,
es, ¡oh cielos!, el mal de mi temido;
la pena más atroz, más horrorosa,
es de veras amar sin ser creído.

Meter: polymetric
Der Hirsch im Netz.
by Barthold Heinrich Brockes

In erbärmlicher Gestalt sieht man hier, in Todes-
Zügen,
Einen fest-verstrickten Hirsch, meistens schon zerfleischet,
liegen.
Sein bethräntes Auge bricht, unser Ohr glaubt das Ge-
räusch
Der zersplitterten Gebeine, und von dem zerquetschten
Fleisch
Jeden blut’gen Riß zu hören, auch ein immer stärker
Stehnen
Bey dem würgenden Geschrey seiner Mörder. Seine
Sehnen,
Sammt den Adern, sieht man offen, seht, wie quillt der
Schweiß herfür!
Meynt man doch all’ Augenblick, das beflossene Papier
Werde roht und schmutzig werden. Durch die Aehnlich-
keit verführet,
Fühlen alle, die es sehen, daß sie Gram und Mitleid
rühret.
Dennoch währet es nicht lange; denn es fällt zum Trost uns
ein:
Ist doch, was wir hier bedauren, eine nur gemahlte Pein.

Meter: trochaic
Liebesantrag
by Frank Wedekind

Laß uns mit dem Feuer spielen,
Mit dem tollen Liebesfeuer;
Laß uns in den Tiefen wühlen,
Drin die grausen Ungeheuer.
Menschenherzens wilde Bestien,
Schlangen, Schakal und Hyänen,
Die den Leichnam noch beläst'gen
Mit den gier'gen Schneidezähnen.
Laß uns das Getier versammeln,
Laß es stacheln uns und hetzen,
Und die Tore fest verrammeln
Und uns königlich ergötzen.

Meter: trochaic
- XXXVI - Condena por crueldad disimulada, el alivio, que la esperanza da
by Juana Ines de La Cruz

Diuturna enfermedad de la esperanza,
que así entretienes mis cansado años,
y el fiel de los bienes, y los daños,
tienes en equilibrio la balanza.
Que siempre suspendida, en la tardanza
de inclinarse, no dejan tus engaños
que lleguen a excederse en los tamaños
la desesperación, o confianza.
¿Quién te ha quitado el nombre de homicida?
pues lo eres más severa, si se advierte,
que suspendes el alma entretenida;
y entre la infausta, o felice suerte,
no lo haces tú, por conservar la vida,
sino por dar más dilatada muerte.

Meter: iambic
Damon. Phillis
by Salomon Gessner

Halt deine Lippen doch auf meine Lippen, dann Damon, schnäbeln beyde.

Meter: iambic
- XVIII -
by Argensola

Si acaso de la frente Galatea
el velo avaro, sin pensar, levanta,
vuelve a cubrirse con presteza tanta,
que más atemoriza que recrea.
Tal en la oscura noche hay quien desea
ver adonde sentar la incierta planta,
del rayo la violenta luz le espanta
y tiempo no le da para que vea.
Severa honestidad, que ha señalado
hasta la vista límites y pena,
si los excede por seguir su objeto;
pues ha los libres ojos sujetado,
no es mucho si las lenguas nos enfrena,
y tantos padecemos en secreto.

Meter: iambic
35.
by Emanuel Geibel

Irrational erscheint das Leben;
Die Kunst soll keine Brüche geben.

Meter: polymetric
II. Matičko, slyš mne, rozmilá,
by Herma Pilbauerová

Matičko, slyš mne, rozmilá,
chci Ti dnes vyjeviti,
že Tě tak tuze ráda mám,
že jsi mé celé žití.
Pán Bůh mne jistě vyslyší,
vroucně se modlím k němu,
matičku dlouho zachová
vděčnému děcku svému.

Meter: dactylic
CARACOL
by Rubén Darío

En la playa he encontrado un caracol de oro
macizo y recamado de las perlas más finas;
Europa le ha tocado con sus manos divinas
cuando cruzó las ondas sobre el celeste toro.
He llevado a mis labios el caracol sonoro
y he suscitado el eco de las dianas marinas,
le acerqué a mis oídos y las azules minas
me han contado en voz baja su secreto tesoro.
Así la sal me llega de los vientos amargos
que en sus hinchadas velas sintió la nave Argos
cuando amaron los astros el sueño de Jasón;
y oigo un rumor de olas y un incógnito acento
y un profundo oleaje y un misterioso viento...
(El caracol la forma tiene de un corazón).

Meter: dactylic
Des Seemanns Zechlied
by Heinrich Christian Boie

Gewähre mir Bacchus
Preiswürdig und hehr
Des Weines nicht Tonnen,
Ein völliges Meer!
Im Weinozeane
Bemannen ein Schiff
Mir Brüder, wie Lust hier
Zusammen sie rief.
Gewinnet an Klippen
Das Schiff auch den Leck,
Nie ruft uns zur Arbeit
Die Pump aufs Verdeck.
Wir schwimmen, wir sinken,
Es bleibet dabei
Daß nicht Element nur
Das Waßer uns sei.
Und droht auch Verderben,
So hat es nicht Noth:
Wir finden im Weine
Den trunkenen Tod.
Es treibe die Woge,
Wohin ihrs gefällt,
Lebendig den Leichnam
Und todt um die Welt!

Meter: polymetric
A un agitador – II
by Gaspar Núñez de Arce

Cuando la nieve que el
                     invierno frío
en las abruptas cumbres aglomera,
licuada por la tibia primavera,
baja de peña en peña al valle umbrío,
el revuelto turbión que
                     afluye al río
márgenes rompe, y la corriente fiera,
dilatando el estrago por doquiera,
lánzase al mar con indomado brío
El soberbio raudal devasta el llano,
arrebata los rústicos hogares,
descuaja el bosque y la ciudad inunda:
hasta que Dios, con inflexible mano,
le reduce a sus cauces seculares,
y las campiñas que asoló, fecunda.

Meter: polymetric
PÍSEŇ MLADĚ ŽENY.
by Věra Vášová

Mně dvacet jar a uzavřena
hruď lásky touze musí být,
teď rozvážná jsem, moudrá žena,
mám vážnou chůzi, v oku klid,
konvenční úsměv, hovor, tvář,
i muž můj moudrý hospodář.
Však za tou maskou ledovitou
můj duch se skrývá plamenný;
chci život, číši nedopitou,
uchvátit touhy rameny,
ať znovu víno – bouř a ráj!
ji naplní až po okraj.
A skrytá touha někdy blýskne.
Než nadám se, jak před lety
zas v oko plam a na rty tryskne
mi lehká píseň grisetty
a divým tancem dá se v let
s modravým kouřem cigaret.
Zrak vrhá blesk a srdce pěje
divoký zpěv a unylý;
ty sám mu jenom rozuměje,
čarovný zjeve spanilý,
kdys potají mi zlíbat dej
svůj sladký zrak i obličej.
Jak včera v společnosti nudné,
tak vždy můj zrak tvůj hledá zor,
vždy k tobě jde mé srdce bludné
a míjí hlučný rozhovor,
a myšlenek a citů tlum
za kořist padá sladkých dum.
Máš pleť, v níž nádech bronzu světlý
jak Orient by zanechal,
a všecky jeho hvězdy slétly
se v čarovný tvých zraků pal,
a hebčí věru nad atlas
tvůj černý vous a černý vlas.
Zřím ve snách, jak ti s ramen splývá
nádherné řízy pestrý lem,
a pyšné témě turban skrývá
s démantů zdobou nad čelem,
a v pasu skvostně zdobený
meč damascenský zkřivený.
A já jsem tvoje Favoritta –
však spěšně vážnou tvářím líc,
ač hovorů těch dávno syta,
lem šatu přísně rovnajíc,
poslouchám všední hovor, smích,
jímž tlum se baví přátel mých.

Meter: iambic
- XXXIX - Dejándose llevar de su pasión seguro de ella
by Luis de Ulloa y Pereira

Pensando que el olvido templaría
el ansia del hidrópico ardimiento,
curaba yo mi corazón sediento
con estorbarle lo que apetecía.
Y viendo el daño, que el remedio hacía,
ningún alivio le aplique violento,
esperando que obras el escarmiento
todas las experiencias que sabía.
Y del mal que causaba la belleza,
sin quitar el veneno de los labios,
con la frecuencia conseguí el hastío.
O Lesbia, cuánto debo a mi flaqueza!
Fui con facilidad de tus agravios,
volví con liviandades a ser mío.

Meter: polymetric
They that have power to hurt and will do none (Sonnet 94)
by William Shakespeare

They that have power to hurt and will do none
That do not do the thing they most do show,
Who, moving others, are themselves as stone,
Unmoved, cold, and to temptation slow;
They rightly do inherit heaven’s graces
And husband nature’s riches from expense;
They are the lords and owners of their faces,
Others but stewards of their excellence.
The summer’s flower is to the summer sweet,
Though to itself it only live and die,
But if that flower with base infection meet,
The basest weed outbraves his dignity:
    For sweetest things turn sourest by their deeds;
    Lilies that fester smell far worse than weeds.

Meter: iambic
Lel nevítězný.
by Šebestián Hněvkovský

Amor z více očí střílí po tobě,
Chtě tě opojiti slastí jedu;
Mní, že vše mu vězí v porobě,
Zná i jiskry loudit ze kry ledu.
Jen mu bylo posud nemožné
Podrobit tvé srdce; co tě chrání?
„Pevná mysl, city nábožné
Mění v nebeský ples Lela plání.“

Meter: trochaic
De La venganza de Tamar
by Tirso de Molina

Agora, noche, si que a oscuras quedo,
pues un sol hasta aquí tuve delante,
libre de amor entré, ya salgo amante;
reíame antes de él, ya llorar puedo.
¡Ay amorosa voz, oscuro enredo!
cifrad vuestra aventura en sólo un guante;
que si iguala a su música el semblante,
victorioso quedáis, yo os lo concedo.
¡Cuándo más descuidado, más rendido!
¡Sin saber a quien quiero, enamorado,
asaltando murallas, y vencido!
Mas ¡dichoso rapaz, vuestro cuidado,
si sacando quien es por el vestido,
la suerte echáis, no en blanco, en encarnado!

Meter: polymetric
NA DLUH.
by Vladimír Houdek

Je žárné poledne. Je sama v dusné síni.
Teď oknem vyhlédla v to stichlé náměstí:
Pod oknem holubů dav used’ – stále jiní
se s věže snášejí. Zde v švitořivém ruchu
je klovat zrní zří – pak náhle povznésti
a přímou linií plout k věžím v líném vzduchu.
Jak toužný byl jich vzlet, z nich mnozí spěli v páru
a letem dotkli se! A jak se šťastni, syti
ve hnízdo vraceli tak nepřístupné žáru,
kde budou v něžných hrách vždy nerušeni, skryti!
A žena v dávný čas se myslí noří snivou:
Co bylo polibků, co lásky v prvním vznětu,
co předtuch rozkoše s tou vášnivostí divou!
A byl to vskutku hřích, že v rozpuklém svém květu
se celá oddala svou něhou důvěřivou?
Při každém vzdání se slib žhavých retů vroucí
byl těchou: Pro ni tak – tak bude srdce tlouci!
Je něha vyssáta a city vyvanuty,
pleť bez vší svěžesti jak podzimní list žlutý.
A víra zlomena. Žal, bída číhá větší.
Hle, holub divoký přec našel srdce něčí,
jež o něj stará se. Však ona, mladá žena,
jež vpadlá ňadra má a líce zhubenělé
a vrásky, množící se na ubledlém čele –
je desce podobna, jež v koutě zavěšena
ve tmavé hospodě, kde hřímá drsné pění.
V tu desku pokaždé se jedna čára píše
za doušek vypitý jen na dluh, kradmo, tiše:
Čar stále přibývá – však kde je zaplacení?

Meter: polymetric
Siebendes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

„mich schickt „, so sprache sie zum Rath,
„sie weiß schon von dem Streit der unter euch geschah.
575”Sie will, ich soll behend dem Tugend-Kreise melden:
„man rede gar zu viel, wer weiß von was vor Helden.
„sie wolle das Gepräng, wann es noch nicht erricht,
„für sich auf keine Weis, auf keine Weise nicht.

Meter: iambic
EVROPA V LÁZNI
by Karel Dostál-Lutinov

Babizna stará, vrásčitá
(pleť černá, ňadra visutá)
by ráda byla panenkou.
Od hýření a neřestí
poslední vnady pozbyla.
Vzpomíná krásných mladých let,
kdy, zlatý křížek na hrdle,
v panenských bílých šatičkách
do chrámu Páně chodila,
nejsličnější všech světa dcer
svou něhou, vědou, uměním.
Moc milců měla, ctitelů,
každý ji jinak poprznil,
kříž strhli s její čelenky –
teď ošklivou je stařenou.
Zkoušela léků tisíce.
I s doktory i s babami
se radila, a hledala
u filosofů omlady:
Spinoza, Voltaire a Rousseau
a Schopenhauer, Nietzsche, Kant –
a nepřehledná řada jich
s ní zkoušela své umění.
Ni Mojžíš, Buddha, Mahomed
jí osvěžiti nedoved.
Tož vyhledala kartářky
a Sybilly: Madame de Thébes
jí poradila zkusiti
krvavé lázně. (Tak ji kdys
už Napoleon traktoval.)
Sešli se její synové,
koruny šoupli na kuráž,
a matce lázeň chystali:
Mošny vzali všem žebrákům,
koupili za ně mužů květ
(sto milionů mladých těl),
krev do bassinu vpustili,
a Evropa se koupala.
Ó, jak se smála Rebekka
svou kolozubou hubičkou,
když v teplé lázni seděla,
a za záclonou koncert hřměl
drednotů, děl a haubiců,
jsa doprovázen líbezně
varhany pušek strojových!
Když hudba ztichla, Evropa
šla z lázně s tváří růžovou,
pak obmyla se deštěm slz
sirotků, vdov a matiček –
a byla krásná! O sto let
již mladší, prudší, zdatnější
zas k orgiím a neřestem...

Meter: iambic
Amor maternal
by Gabriel Jiménez Lamar

Cuatro fúnebres cirios macilentos,
alumbraban el cuerpo de la muerta,
acentuando en su faz pálida y yerta
las huellas que grabaron los tormentos
Sobre la majestad de los momentos,
de aquellos cirios a la luz incierta,
se oyeron avanzar hasta la puerta,
de supremo dolor, vivos lamentos.
Con los ojos nublados por el llanto,
un hombre penetró en la alcoba fría
Su pecho lanzó un grito sacrosanto,
y al pronunciar sus labios: ¡Madre mía!
la gente pudo ver con hondo espanto,
que el rostro de la muerta sonreía.

Meter: polymetric
1
by Adelbert von Chamisso

»du sangest sonst von Frauen-Lieb und Leben,
Mein trauter Freund, mir schöne Lieder vor;
An deinen lieben Lippen hing mein Ohr,
Ich fühlte mich in Lieb und Lust erbeben.
Du singst nicht mehr; – um deine Lyra weben
Die Spinnen, dünkt mich, einen Trauerflor;
Sprich, wirst du nie die Lust, die ich verlor,
Du süßer Liedermund, mir wiedergeben?«
Ich trage selbst – still, still! mein gutes Kind –
Geduldig und entbehre sonder Klage;
Bin müde jetzt, verklungen ist mein Singen.
Ein Sänger war ich, wie die Vögel sind,
Die kleinen, die nur zwitschern ihre Tage. –
Der Schwan nur... – Reden wir von andern Dingen!

Meter: iambic
SLOKY.
by Bohuslav Květ

Na pošetilosti svých mladých let
když vzpomenem dnes v zamyšlení,
tu lítostí se zachvěje náš ret,
že napravit je možno není.
A hlava zmoudřelá již, vychladlá
si znova kreslí plány mládí –
jak jinak teď pout žitím dopadla!
Toť stezka, která nezavádí...
Však srdce i ve vážné chvíli té
se právě vysmát všemu chtělo
a dí: „Co do číše je rozbité,
v níž nikdy víno nešumělo!“...

Meter: iambic
Der Zukunft Krone
by Clara Müller-Jahnke

Dem Mann der Arbeit – und ob er schwingt
die Axt in der nervigen Rechten,
und ob er das Gold aus der Erde ringt
aus des Bergwerks dämmernden Schächten,
ob er lehrt und schafft und die Feder hält
und den Meißel führt, – ihm gehört die Welt,
ihm gehört der Zukunft Krone!
Wir haben gebeugt in Fron und Joch
den trutzigen Nacken lange, –
und heimlich glühte das Herz uns doch
bei des Hammers ehernem Klange.
Der Schweiß, der nieder die Stirn uns rann,
er adelt uns alle, Weib und Mann,
und gibt uns der Zukunft Krone.
Wir wollen kein feiges, kein halbes Geschlecht,
kein tröstendes Wort, uns zum Hohne:
wir wollen für jeden sein heiliges Recht,
für jeglichen Arbeit, die lohne, –
und Freude, wo brennend die Träne jetzt fällt,
und Frieden der ganzen, der seufzenden Welt –
und dem Volke der Zukunft die Krone!

Meter: polymetric
KONEC ORLŮ
by Antonín Sova

Bez vláhy zpustla země chudých jar,
ztlumilo slunce dávných vášní žár.
Do výší vzlétli orli poslední
v ty červánky, jež do prázdna se dní.
Veliká srdce mřela v klecích svých,
heroů rozum osud bláznů stih’.
Za svátků tmy vše zhaslo zářivé.
Co nízké, vstalo, všední, plazivé.
Za církve obřadů, svěc plápolu,
za podlých rad, za hudeb hlaholu
na klec, kde utloukli se orlové,
zří bázliví, malincí králové.

Meter: iambic
- LXXVI - A Pedro Liñán de Riaza
by Lope de Vega

Señor Liñán, quien sirve sin estrella
en átomos del sol quimeras hace,
pues cuanto más el duro yugo abrace
tanto más su fortuna le atropella.
De mí estoy cierto, que nací sin ella,
¿pues que porfía, el que sin ella nace?
La forma sin materia se deshace,
cantar no puedo en Babilonia bella.
Sin premio cosa injusta me parece
perder el tiempo, encanecer temprano,
ídolos de dosel, confuso abismo.
Dichoso vos, a quien el cielo ofrece
tabla en el mar, y en el profundo mano,
sirviendo a dueño que se da si mismo.

Meter: iambic
Sitios y escenas de Orizaba y Córdoba – El camino de Orizaba a Córdoba
by José Joaquín Pesado

Del Orizaba fértil a la espalda,
que erizada de cedros se defiende
de los rayos del sol, la vía
                     se extiende
de una a la otra ciudad, sobre la falda
El naranjo sus ramas de esmeralda,
y el plátano vivaz sus hojas
                        tiende
aquí y allí De trecho en trecho
                        pende
la hiedra, que hace al valladar guirnalda
Por ingenios de caña y cafetales,
ya mansos, ya turgentes, van los ríos,
que más allá despeñan sus raudales;
y cabañas, ganados, laboríos,
pueblos, valles y alturas desiguales
encantan por doquier los ojos míos.

Meter: polymetric
- - Jornada II, OTAVIO De El divino africano
by Lope de Vega

Suele en oscuro y tímido aposento
sentir ruido un hombre desvelado,
y más de honor, que del valor armado,
la causa examinar con miedo atento.
Pero llegando a donde sólo el viento
sus pasos repetía, con alentado
peligro, entonces abrazar turbado
la sombra de su mismo pensamiento.
Mas de otra suerte, en ciega noche asombra
Lifarda este ruido mil recelos,
que tiene cuerpo, aunque parece sombra.
Van donde suena el golpe mis desvelos,
pero ofendido con razón se nombra
quien topa agravios cuando busca celos.

Meter: iambic
- XCI - A una dama que estando poniéndose el color, enfadada arrojó el espejo
by Joseph de Litala y Castelvi

Qué te ha hecho el cristal, que así le tratas,
y tu cólera en trozos le convierte;
si es porque ansioso ha pretendido verte,
sin razón le arrojaste, y le maltratas.
Si es por el yerro mucho le retratas,
y en cada parte próvido se advierte,
su vida multiplicas con su muerte,
y son acciones a su amor ingratas.
Advertirte intentó la diferencia,
que hay del color artificial, al tuyo,
siendo mentido aquel, y este nativo.
Pero fue presumida inadvertencia,
y muy osado atrevimiento el suyo,
que no se ha de atrever un muerto a un vivo.

Meter: polymetric
SPASITEL MEZI NÁMI
by Emanuel Lešehrad

Zřela jsem Krista na cestě z města,
křížem svým oral temnoty pláň,
krvavý pot mu obličej smáčel,
trnový věnec rozrýval skráň...
Stála jsem v davu, mimo mne kráčel,
zkoumal mne zrakem dobrotivým,
poté kříž vložil na moje bedra,
přikázal, abych nadál šla s ním

Meter: polymetric
1L: Wie flog der Wagen leicht dahin,
by August von Platen

Wie flog der Wagen leicht dahin,
Seit hinter mir der Apennin,
Seit jeder Pfad, auf dem er flog,
Ins Arnotal hinunterbog!
Olivenhaine rings herum,
Wo manches schöne Tuskulum,
Umgeben von Zypressen, stand,
Verhießen mir ein mildres Land,
Ein Volk, das immer fröhlich singt,
Und dessen Sprache süßer klingt.
Nie laßt mich wiedersehn, o nie
Die nebelreiche Lombardie,
Wo winterlich der Flüsse Qualm
Umdampft den dürren Stoppelhalm,
Und über ebne Flächen weit
Sich legt die dicke Feuchtigkeit!
Wie prächtig Mailand auch, wie groß,
Es liegt der Finsternis im Schoß,
Und seiner breiten Straßen Glanz,
Was frommt er ihm? Der Scala Tanz,
Den alten, marmorblanken Dom
Beneiden ihm Florenz und Rom;
Doch wo's so finster ist und kalt,
Welch quälerischer Aufenthalt!
Wer wollte nicht, um ihn zu fliehn,
Hoch über die Gebürge ziehn,
Hinab zur schönen Stadt gekehrt,
Die einst der Welt so viel gelehrt?
Du bist mir im Dezember Lenz,
Du milder Himmel von Florenz!
Paläste, grüne Haine ziert
Der Arno, welcher nie gefriert,
Und über ihm, so schön und breit,
Die Brücke der Dreifaltigkeit.

Meter: iambic