PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Našemu studentstvu.
by František Jaroslav Rypáček

Studentstvo naše, ratolesti mladá,
ty naše víro, naše naděje,
hle na prsa nám těžká bouře padá,
a všude kanou zloby krůpěje,
i láska k vlasti, žár nadšení zmírá,
a lhostejnosť se v srdce naše vtírá:
ty napraviž to, naše sílo mladá!
Ty naprav to, co doba zavinila,
a pokrop vlažný národ novým křtem,
křtem nadšení, by vlasť se posilnila
a celý národ jarým životem
zas činně jevil ducha svého sílu,
by hotovil se k vlastenskému dílu
a napravil, co hádka zavinila.
Tak učiň –; vždyť jsi hojně dokázalo,
co může pro vlasť svaté nadšení:
kdykoli mračno nepřátel se hnalo
k nám v otčinu, tys v blahém zachvění
svůj mladý život pro ni nasadilo,
a za ni moře krve tvé se lilo – – –
tak nadšení jsi vždycky dokázalo.
To nadšení tě vedlo k světla zdroji,
když mistr Jan ti stavěl pravdy chrám,
to nadšení tě roznítilo k boji,
když lítý Švéda sevřel Prahu nám,
to nadšení tě vedlo do žaláře,
když vlasti zbledla vykoupení záře
v dnech Svatodušních, nových útrap zdroji – –
Jen jednou kvete krásné jaro žití,
jen jedna doba mladým nadějím,
v ní ducha šlechti v plném žilobití
a mysl posvěť velkým ideím,
v svém srdci pěstuj lásku k vlasti činnou,
měj této lásce duši pohostinnou –
tak vzdělávej se – prcháť jaro žití!
Od tebe národ mnoho očekává:
své osvěžení, svoji obranu,
svou dávnou slávu, stará svoje práva,
svůj život nový, uměn ochranu,
své muže nové, novou svoji dobu –
ó neživ tedy lhostejnosti mdlobu,
když od tebe vlasť všecko očekává!
Ó připravuj se nadšeně a stále
k budoucí práci v službě národa,
vždy k světlu výš a k vědě směřuj dále,
by hojná byla tvoje úroda:
jen připrav se, ať tvoji snové smělí
se z ideálů v rázné činy vtělí;
neb tvá je budoucnosť a bude stále!
Studentstvo naše, národ patří na tě,
vlasť v tebe doufá, posilu jí dej
a dostůj úloze své vrchovatě,
vždy dobro vlasti na pozoru měj – –
Naděje vlasti, srdce tvá ať spějí
v nadšení svatém pro svobodu její –
pak celý národ bude hrdým na tě! –

Meter: iambic
De Solisdán a don Quijote de la Mancha
by Cervantes

Magüer, señor Quijote, que sandeces
vos tengan el cerebro derrumbado,
nunca seréis de alguno reprochado
por home de obras viles y soeces.
Serán vuestras hazañas los joeces,
pues tuertos desfaciendo habéis andado,
siendo vegadas mil apaleado
por follones cautivos y raheces.
Y si la vuesa linda Dulcinea
desaguisado contra vos comete,
ni a vuesas cuitas muestra buen talante,
en tal desmán, vueso conhorte sea
que Sancho Panza fue mal alcahuete,
necio él, dura ella, y vos no amante.

Meter: iambic
- 112 - A monseñor Juan Jacobo Pancirolo, partiéndose a Roma
by Lope de Vega

Sucede oscura sombra al sol ausente,
que en oro y sangre el Occidente baña,
calla el ave, habla amor, el hurto engaña,
no hay vulgo, cesa el trato, la luz miente.
Mas luego que la Aurora diligente
los ojos de la noche desengaña,
al líquido cristal del mar de España
vuelve a mostrar la coronada frente.
Así se parte Jacome, y sucede
noche a mis ojos con mayor violencia,
cuanto a su sombra mi tristeza excede.
Pero los dos con esta diferencia,
que vuelve el sol, y Jacome no puede,
para que llore yo su eterna ausencia.

Meter: iambic
In Memoriam A. H. H. OBIIT MDCCCXXXIII: [Prelude]
by Lord Tennyson Alfred

Strong Son of God, immortal Love,
         Whom we, that have not seen thy face,
         By faith, and faith alone, embrace,
Believing where we cannot prove;

Thine are these orbs of light and shade;
         Thou madest Life in man and brute;
         Thou madest Death; and lo, thy foot
Is on the skull which thou hast made.

Thou wilt not leave us in the dust:
         Thou madest man, he knows not why,
         He thinks he was not made to die;
And thou hast made him: thou art just.

Thou seemest human and divine,
         The highest, holiest manhood, thou.
         Our wills are ours, we know not how,
Our wills are ours, to make them thine.

Our little systems have their day;
         They have their day and cease to be:
         They are but broken lights of thee,
And thou, O Lord, art more than they.

We have but faith: we cannot know;
         For knowledge is of things we see;
         And yet we trust it comes from thee,
A beam in darkness: let it grow.

Let knowledge grow from more to more,
         But more of reverence in us dwell;
         That mind and soul, according well,
May make one music as before,

But vaster. We are fools and slight;
         We mock thee when we do not fear:
         But help thy foolish ones to bear;
Help thy vain worlds to bear thy light.

Forgive what seem'd my sin in me,
         What seem'd my worth since I began;
         For merit lives from man to man,
And not from man, O Lord, to thee.

Forgive my grief for one removed,
         Thy creature, whom I found so fair.
         I trust he lives in thee, and there
I find him worthier to be loved.

Forgive these wild and wandering cries,
         Confusions of a wasted youth;
         Forgive them where they fail in truth,
And in thy wisdom make me wise.

Meter: iambic
ŠÍPKOVÁ RŮŽENKA.
by František Serafínský Procházka

V podbraní kroky zní
sem a tam, tam a sem,
blýská se bajonet,
slunce se zhlídlo v něm,
a voják chodí a chodí – stráž.
Co hlídá, sobě vzpomínáš.
Tichounko ve dvorech,
pranic se nevznítí,
portály zamčeny
a síně bez žití,
jen holub stebélko upustí
a křídly zlehka zašustí.
 „Vojáčku, příteli,
copak tu hlídáte,
proč se tak mračivě
do ticha díváte?
Zloději dávno si přivstali
a, co se dalo, pobrali.“ –
– „Pohádku přesladkou
bába mi sdělila:
od sta let spí prý zde
princezna spanilá.
Kdo by chtěl princeznu probudit,
čarovný kvítek musí mít.
A o té květině
chodě tu přemýšlím,
kde roste a zkvétá
zázračným květem svým.
Princeznu, pane, zbudil bych rád!“ –
„Proto jsi tu, ta nesmí vstát.“

Meter: polymetric
Liebesklage.
by Justinus Kerner

Schwarzes Band, o du mein Leben!
Ruh' auf meinem Herzen warm;
Liebe hat dich mir gegeben,
Ohne dich, wie wär' ich arm!
Fragt man mich, warum ich trage
Dieses schwarze schlechte Band,
Kann ich's nicht vor Weinen sagen:
Denn es kommt von Liebeshand.
So ich sollte ruhig schlafen,
In dem Bettlein, kann's nicht seyn;
Habe stets mit dir zu schaffen,
Schwarzes Band! du liebe Pein!
So ich sollte zu mir nehmen,
Etwas Speise oder Trank,
Kann ich nicht vor lauter Grämen
Sagen Dank: denn ich bin krank.
Krank seyn, es nicht dürfen klagen,
Ist wohl eine schwere Pein;
Lieben, es nicht dürfen sagen,
Muß ein hartes Lieben seyn!

Meter: trochaic
Ayer, hoy y mañana – Hoy
by Jacinto Labaila

Esto es hecho, soy hombre; yo
                     no ignoro
lo que de sí da el mundo y a él me aplico,
y de ilusión y de esperanzas
                        rico
malgasto a todas horas mi tesoro
De todas las pasiones me enamoro
y todo por gozar lo sacrifico;
a realizar tan sólo me dedico
de mi edad juvenil los sueños de oro
Y sin embargo de mi afán constante,
lo debo confesar ingenuamente,
huye de mí la dicha casquivana.
al cogerla, teniéndola delante!
Mas si no soy dichoso hasta el presente,
sin duda alguna lo seré mañana.

Meter: iambic
1L: Gewalt'ges Morgenrot,
by Joseph von Eichendorff

Gewalt'ges Morgenrot,
Weit, unermeßlich – du verzehrst die Erde!
Und in dem Schweigen nur der Flug der Seelen,
Die säuselnd heimziehn durch die stille Luft. –

Meter: iambic
Láska.
by Jaroslav Vrchlický

Kdo řek’ to, nevím. Jistě však znal lásku.
On věděl, třeba strhnout každou masku,
by na dno její viděl vítězící
a vážil bol a ztrátu přísnou lící.
Bol nad tím, že se nemůžem vždy míti,
a ztrátu každé vteřiny, jež řítí
se na nás bez nás lavina jak s hory.
Však silný byl a věděl, co jsou vzdory,
jak opříti se všednosti, jež deptá
co nejdražší nám, té, která se neptá,
čím žijem, proč a k čemu. Lásce pouze.
Kdo řek’ to hořejší, ten v kalné strouze,
již zveme život, našel démant pravý.
Ó buď mu požehnán! Lij do únavy
mu rosu, úkoj, oddech, blaho, štěstí!
Tou vírou musí každý pahýl kvésti,
což teprv duše, jež miluje v skutku!
Co chceš tu, Bázni, a co chceš zde, Smutku?

Meter: iambic
Až nás nebude!
by Antonín Koukl

Ty’s paní, přírodo! Tvůj člověk rob –
nuž, znič jej, znič – nuž, s lidstvem v hrob!
Však možná, že ti po nás vzejde chvíle,
kdy litovati budeš sudby zavinilé,
až blesky vychrlíš z hněvného mraku zdroje –
jak povaha tvá odvěká –
a nebude ni člověka,
jenž nastavil by prsa svoje!

Meter: iambic
ZDOBENÉ POHÁRY VÁŠNÍ.
by Antonín Jaroslav Klose

Prostý šat mé touhy měly,
chléb mi s vodou postačil,
po práci jen o neděli
ve vsi své jsem skotačil. –
Kdys, když vodu v prostém džbánku
žízniv ke rtům zdvihal jsem,
blesk zapálil květ mých spánků,
v neznámou jsem sletl zem.
V hodokvasy, bujný přepych
lidí, smyslů, tančíren,
mezi vášně tvarů lepých
vnes’ mě náhle divný sen.
Sladkých vín tam proudy tekly
po ňadrech žen rozkošných
a v rej tónů, tempem vzteklý,
spit až k pláči zněl tam smích.
Touhy mé tam rostly k nebi,
vášeň ohněm syčela,
nevědouc, čím dřív a kde by
sežehla mě docela.
„Dál! Víc! Žízním!“ V smíchu, bolu
po číši jsem číši bral,
mok pil z rév i z alkoholů –
ale žízní umíral.
Syt pohárů lživé krásy,
rozbíjel je o zem v ráz – –
Žízeň hasím. Oči mna si
vodu z džbánku piju zas.
Prostý šat mé touhy mají:
Voda, chléb mi postačí –
při nich se to v rodném kraji
strádá líp i skotačí!

Meter: trochaic
Jsme otroci my – pouzí otroci;
by Fanda Šimková-Uzlová

Jsme otroci my – pouzí otroci;
ta zem nás vězní, po níž chodíme,
z nás každý otrok jeden druhého
a navždy zas pak řádů, zákonů
a společnosti je tu otrokem.
– Ba i té lásky, bez níž nelze žít,
jsme otroci a bídní sluhové;
když nejvíc zdá se, že nás povznáší,
smyknem se dolů v její podnoží.
– Jen jedno volné křídlo otrok má,
jež když se samo bídně nepoddá,
smí svobodně a stále pnouti se:
to – myšlénku! Však i tu bolest zas,
to křídlo touhy, vzmachu jenom je –
a chybí druhé – křídlo splnění.
Oj, kdyby toho – svět by jiným byl
a neznámo v něm jméno otroka.
Však otroci jsme – všeho otroci –
a bez otroctví neumíme žít.

Meter: iambic
Primaveral – La voz de la hermosura
by Leopoldo Trenor

¡Paso al carro triunfal de la hermosura!
La fortuna, el amor, la humana historia,
trofeos son que en pos de mi memoria
esclavizo con grillos de ternura.
Para mis dardos no hay coraza dura
ni muros que no aplaste mi victoria;
son los astros del arte, ciencia y gloria,
satélites que arrastro a la ventura.
Y así entre los humanos voy triunfante,
deslumbrando a la loca fantasía,
domeñando a la incauta muchedumbre;
pero un soplo de viento en un instante
trueca mi esplendorosa lozanía
en puñado de infecta podredumbre

Meter: polymetric
Der Pilger .
by Justinus Kerner

Auf dürrer Haide geht
Ein armer Wandersmann,
Kein kühlend Lüftchen weht,
Das ihn erquicken kann.
Er schaut Land ein, Land aus,
Horcht, keine Quelle fließt,
Blickt, sieht nicht Wald, noch Haus,
So schattend ihn umschließt.
Er kann nicht weiter gehn,
Er sinkt auf's dürre Moos, —
Doch sieh! auf Bergeshöhn
Erblickt er jezt ein Schloß.
„o Kranker! freue dich!
„das nimmt dich gastlich auf!“
Er rafft zusammen sich,
Er eilt den Berg hinauf.
Und als er auf den Höh'n —
Kein Schloß ersieht er mehr,
Sieht eine Wolke stehn,
Die bald erstirbt, wie er.

Meter: iambic
Von den vortrefflichen Umständen
 für die Poesie unter den Kaisern aus
 dem schwäbischen Hause.
by Johann Jacob Bodmer

ze halten in ir pflege
... uf des gruenen planes wege
... ren si das beste
... zwene vúr die veste
... vvurden uzerhalb geleit
... uo dem mere vvit unde breit
vnder boume uf gruenez gras
der kúnec von Kerlingen vvas
der Keiserinne vvunnesam
von herzen vigent unde gram
durh das er vvande han verlorn
von der vrouvven hochgeborn
Partinopieren sinen mac
des vvart er an des meres vvac
geleit mit hoher vvitze
sin vride und ouch sin litze
vvaz uzerhalp der mure
der schoenen Meliure
ze wibe er niht en gerte
- - svoht er unde werte
- ie ritterschaft durch verlust
vnd truoc den vvillen in der brust
moeht es sich vvol gefueget han
- - - het ir etsvvaz getan
das si betruebet hete gar
nieman gefueret hete dar
so manegen ritterlichen Degen
- - - hete sich uf strit gevvegen
- - - d er der schoenen vvas gehaz
- - - - - in Meliure entsaz
- - - - - - - vvip vil uzerlesen
- - - - in bi dem keiser vvesen

Meter: iambic
Soneto
by Juan Córdoba y Campofrío

Infame peste, estrago de la vida,
torpe peso de honrados pensamientos,
pecho de pedernales avarientos,
boca de bestia fiera mal herida.
Fueros y leyes quiebras, fementida,
montañas rompes, piélagos y vientos,
ni embotas tus hidrópicos alientos
con tanta sangre humana mal vertida
Tú armaste contra el padre más piadoso
del hijo vil, tal vez, la mano aleve,
y tal del impío padre la fiereza
Tú poblaste de sangre el golfo undoso,
tú de asombro y dolor el golfo leve,
de miedo el Sol, y el Cielo de tristeza.

Meter: iambic
Der trunkene Gott.
by Conrad Ferdinand Meyer

Weiße Marmorstufen steigen
Durch der Gärten laub'ge Nacht,
Schlanke Palmenfächer neigen
In des Himmels blaue Pracht.
Ueber Tempeln, Hainen, Grüften
Zecht in abendweichen Lüften
Alexander's Lieblingsschaar;
Daß der Erde Herr sich labe,
Bietet ihm ein schöner Knabe
Wein in goldner Schaale dar.
Kleitos neben Philipp's Sohne
Furcht die Stirne kummervoll,
Der benarbte Macedone
Schlürft im Weine Zorn und Groll:
Er gedenkt der Heergenossen,
Die die erste Phalanx schlossen
In den Bergen kühl und fern —
Seinen dunkeln Muth zu kränken
Lüstet es den jungen Schenken
Lagernd an dem Knie des Herrn.
Die erhabne Stirn und Braue
Träumt den Zug ins Inderland,
Lauschend liest den Traum das schlaue
Kind, den Blick emporgewandt:
„bacchus bist du, der belaubte,
Mit dem schwärmerischen Haupte,
Der ins Land der Sonne zieht!
Ohne Heer kannst du bezwingen,
Nur den Thyrsus darfst du schwingen,
Winke nur und Indien kniet!“
Finster grollt der tapfre Streiter:
„durch der Wüste heißen Sand?
Immer ferner, immer weiter?
Nach des Indus Fabelstrand?
Siegst du mit der Wimper Winken,
Warum fechten wir und sinken
Wir für dich? Zum Schein und Spott?
Lebende kannst du belohnen,
Deine todten Macedonen,
Wecke sie, bist du ein Gott!“
— „Welchen dampfenden Altares
Freust du auf der Erde dich?
Bist du die Gewalt des Ares,
Helmumflattert, fürchterlich?
Herr, bevor den niedern Thalen
Du dich nahtest ohne Strahlen,
Welches war dein himmlisch Amt?
Bist du Zeus? Bist du ein Andrer?
Bist du Helios, der Wandrer,
Dessen Stirne sonnig flammt?“ —
Traulich neigt der graue Fechter
Sich zum Ohr des Gottes hin,
Mit unseligem Gelächter
Rührt er an der Schulter ihn:
„gast des Himmels, merklich sinken
Haupt und Schulter dir zur Linken
Lastet dir der Erde Raub?
Macht der Knabe dich zum Gotte,
Dein Gebrechen schreit mit Spotte:
Alexander, du bist Staub!“
Eine tödtende Geberde!
Eines Gottes Rachewut!
Ein Erdolchter an der Erde!
Alter Treue strömend Blut!
Auf den Mörder, auf die Leiche
Starrt der Schenk, der schreckensbleiche:
Kranz und Wunde! Fest und Grab!
Stumme, steingewordne Zecher —
Hier ein herrenloser Becher
Rollt die Stufen sacht herab ...

Meter: trochaic
1L: Verfällst du je dem Mißgeschicke
by Otto Roquette

Verfällst du je dem Mißgeschicke
Mit Tint' und Feder zu rumoren,
Dann, Jüngling, schaff dir eine Clique,
Sonst bist du rettungslos verloren!
Kannst du der Clique dienen kräftig,
Macht sie dafür dir kräftig Claque,
Und dienstbeflissen und geschäftig
Kauft sie dir ab die Katz' im Sacke.
O Jüngling, wirf dich in die Masse,
Auf daß du lernest überwinden,
Mit welcher niederträchtgen Rasse
Dein Leben du hast abzufinden!

Meter: iambic
EPILOG
by Josef Svatopluk Machar

Na žití svého utracenou dobu
obracím nyní zasmušilý hled
jak nemocný, jenž blízek svému hrobu,
na dny své zašlé myslí naposled.
Bez cíle dosud těkám širým světem,
zlo, muka, bídu za podíl jen mám –
teď pokrývá se líc má smrti květem,
a proč jsem žil – já nevím věru sám!
Uniklo mládí, jež tak šťastným bývá,
dřív než jsem ty dny jeho procítil,
a tolik stesků proto po něm zbývá,
že štěstí blesk mi víc už nesvítil.
Pln tužeb, nadějí a mocných vzletů
jsem ve svět vstoupil s pevnou důvěrou,
však sudba, zášť a zloba v divém letu
zhubily záhy sílu veškerou.
A květina, kdy vítr s chechtem vžene
jen písek, bláto v čistý její květ,
zavírá zvolna plátky poskvrněné
a nachýlí se smutně k zemi zpět.
Já zavrh kdysi rady moudrých lidí,
jimž k smíchu verše, touha po slávě,
teď právem oni nad mnou posměch sklidí,
kdy na své cestě klesám v únavě.
Žen postavy, jež mě kdy milovaly,
v blednoucím lesku vidím v dáli jít,
v jich pohledech mé vášně rozháraly
a v žárech těch jsem probíjel svůj cit.
Nedoufám v nic už. Těch dnů bídy mojí
vím, že se brzo skončí trapný řad,
rád zemi nechám larvu duše svojí,
vždyť nemám v světě čeho litovat. –
Tak city, vzlety, dumy, sny a síly,
ten všechen květ jsem pohřbil divoce –
jsem jako strom, jenž ku pádu se chýlí
a v celém žití neměl ovoce.
Snad až ten rov můj pokryje se květem,
a klidu dojdu chladným pod krovem,
výstrahou budu aspoň drobným dětem,
když s otci svými půjdou hřbitovem...

Meter: iambic
- LXXVIII -
by Argensola

Llegó a Guadalajara en este punto,
Marqués, donde el clamor de los metales
piadosos y las hachas funerales
lloran a un duque y lo celebran junto.
Al hijo de mis huéspedes difunto
saca también la cruz de sus umbrales;
que un médico, sin máquinas murales,
es aquí otro Aníbal contra Sagunto.
Es mi cochero músico y poeta;
mas, tal cual es, mirando bien la suerte
de dos tan desiguales ataúdes,
ahora está clamando, y dice: «¡Oh muerte!
Oh mazo de batán, que así sacudes
el paño fino como la bayeta!».

Meter: iambic
LA REVOLUCIÓN FRANCESA – II. EL LEÓN
by Rubén Darío

Un trueno formidable París inmenso llena.
¿Qué tempestad avanza? ¿Qué nube, qué volcán
sobre la faz del orbe y el alto abismo truena?
¿Qué ráfaga se agita, qué soplo, qué huracán?
El pueblo, al fin, ha roto su secular cadena,
con fuerza de torrente, con brazos de titán:
derroca la Bastilla y el ronco clarín suena
que anuncia los incendios que al mundo salvarán.
Del trono fracasado se oye el crujir violento;
el hombre es libre y canta del libre la canción,
haciendo conmoverse la Francia en su cimiento.
Rugiente abre sus fauces el león Revolución,
y baja de la altura como un sagrado viento
que hace temblar y encrespa las crines del león.

Meter: anapestic
20.
by Betty Paoli

Weil doch mein blanker Schild muß einen Wahlspruch haben,
Sei weltverachtend nun ihm dieser eingegraben:
Der Tadel dieser Welt, ihr Lob dient mir zum Spott;
Nur Gott blickt in mein Herz – mein Richter ist nur Gott!

Meter: iambic
KE DNU!
by Josef Svatopluk Machar

Těch lituji, jichž světlé žití
nepozná nikdy smutku tmy,
v jichž nitro hvězda štěstí svítí
a nikdy bouře nezahřmí.
Jdou světem – světa neznajíce
a u prahu své mohyly
mrou, žití toho litujíce,
a přece nikdy nežili...
Níž ke dnu! Žluč a kapky jedu,
žal, slze, krve krůpěje
a mračno černé, z jehož středu
blesk bije v tvoje naděje –
a vše to znaje, bez lítosti
svých čekáš příchod černých mar,
smrt ceně, jež tě žití zhostí,
jak nejmoudřejší žití dar...

Meter: iambic
1L: Mir ist so leicht, so wohlgemut,
by Justinus Kerner

Mir ist so leicht, so wohlgemut,
Da fällt mir plötzlich ein:
Ist's Menschenherzen gar zu gut,
Bricht Unglück bald herein.
Und in die Wonne mischt sich Schmerz,
Doch immerfort es spricht:
Auch jetzt noch ist zu froh dein Herz –
Herein ein Unglück bricht.

Meter: iambic
Nekřtěňátko.
by Jaroslav Vrchlický

Večer kraj opřádá sítí šerou,
v chudé jizbě předou matka s dcerou.
Do okna se stará hruška dívá,
v šero splývá a větvemi kývá.
V bzukot kolovratu vzdech se ztrácí,
jím provází matka svoji práci.
Dcera mlčí. Hodin zvuk zní v tíši,
a ta hruška oknu stále bližší.
A pod hruškou v porosené trávě
náhle bludička se kmitla hravě.
Dcera chví se; vykřiknout se bojí,
a bludička bleskem v okně stojí.
Ruce klesly, v dlaň ukrývá líce;
bludička se vhoupla do světnice.
Tmou se nesla, klesla a se zvedla
a na starou truhlu v koutě sedla.
Na tu truhlu malovanou, vykládanou,
kde, dceruško, výbavu máš uschovanou.
Bludičku víc děvče nevidělo,
kleslo oko v sloupu, chladné čelo.
Stará matka rychle k truhle kráčí,
přádlo chce tam urovnati v pláči.
A bludička s víka hned se snese;
stará matka se jak vrba třese,
truhlu otevře, v ní hrabe chvatně, –
bez hlavy tam dětské tílko v plátně.

Meter: trochaic
LA MORENA
by Jesús Balmori

Del Monserrat en la penumbra undosa
Fulguró, su frente pura aparecía
Ceñida por el sol, y la poesía
A sus plantas oraba cariñosa
De la luna gentil la luz hermosa
En sus ojos divinos refulgía
Su boca de corales sonreía
Llena de besos de color de rosa.
Un tropel de querubes que la vieron,
Bajaron a do estaba, abandonando
En las nubes, sus alas de colores,
;La Morena! los ángeles dijeron,
Y Dios en tierra la rodilla hincando
Cubrió su falda con azules flores.

Meter: polymetric
BALADA O ČERTECH.
by Antonín Koukl

Do světa dva čerti přišli
oblečeni v módním šatě,
hlavu hrdě vztyčovali,
prsty obalili v zlatě.
Mimo „vyšší kruhy“ věru
společnost neměli jinou:
svůj vždy k svému – poznajíť se
ti, kdož páchnou čertovinou.
S chuďasem však jednou také
čerti podali si ruce –
jakoby však spálili se,
řvali strašně v kruté muce.
Což v té ruce kříž byl skrytý,
že pryč chasa ďáblů chvátá?
Světější tu kříže byla
ďáblu – ruka mozolnatá!

Meter: trochaic
I.
by Gustav Pfleger Moravský

Na hoře tam nad údolem,
V stínu skal a sosen šumných,
Sedí pěvec opuštěný,
Znořen v upomínkách dumných.
Z růží krvavých a z myrty
Vetknutý v skráň věnec vlaje –
V tváři bledosť, ve rtech bolesť,
V oku slza rmutná hraje.
Na pni černém zkáceného
Vichrem dubu odpočívá,
A u něho pohozené
Varyto se v keři skrývá.
Na něm věnce potrhané,
Jichžto květy vítr cuchá –
V strunách zlatých vavřínová
Děsně šustí větev suchá.
A v tom noci první mlhy
Z údolu se k skále derou –
Varyto a pěvce halí
Závojů svých clonou šerou.

Meter: trochaic
Soneto al desierto de Buçaco
by Bernarda Ferreira de la Cerda

Jardín cerrado, inundación de olores,
fuente sellada, cristalina y pura;
inexpugnable torre, do segura
de asaltos, goza el alma sus amores
Intactas guardas tus hermosas flores,
matas la sed, destierras la secura,
ostentas majestad, y desa altura
penden trofeos siempre vencedores.
El verdor tuyo nunca el lustre pierde,
ni se enturbia el candor de tu corriente;
firme está tu invencible fortaleza.
Que es el jardín cerrado siempre verde,
es siempre clara la guardada fuente,
y es propia de la torre la firmeza.

Meter: iambic
Vyzvání.
by Adolf Heyduk

Hvozdy, sady, luka, pole, skály
sňaly mlžný závoj, sněhu plný,
a na břehy vodné blíž i v dáli
perly naházely bystřin vlny!
Aj, vy družné lípy blíže vísky!
Vzhůru větve, dolů sněžné žely,
jižní vánek s polibky je blízký,
svoje květné blaho tušíte-li?
Což vám tajemnými perutěmi
nad hlavami jaro nešumělo?
toužíť dávno těkat zkvetlou zemí,
toužíť dávno zlíbati vám čelo.
Země slunným vzkázáním se chvěla,
že bůh krásy touží k ní se snésti,
rouchem naděje se přioděla
jako mladá žena v prvním štěstí.

Meter: trochaic
An Blandinchen.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Blandinchen! reiner schwan,
Der nichts, als sromm seyn, kan!
Dein heller tugend-schall,
Du schöne nachtigall!
Klingt besser, als citrinchen,
Blandinchen!
Die lerche mag ich nicht,
Auch sonsten kein gericht,
Wenns gleich das beste wär
Aus Palaestina her,
Als dich, du haselhünchen!
Blandinchen!
Blandinchen! gold und geld,
Die schätze dieser welt
Sind nur spreu gegen dir:
Du bleibest meine zier,
Und meiner schätze trünchen,
Blandinchen!
Wenn deiner lippen küß,
Ich dann und wann genüß,
So fliest ein zucker-thau
Aus deines hertzens-au,
Du honigmachend bienchen!
Blandinchen!
Blandinchen! wenn dein licht
Mir scheinet ins gesicht,
So spür ich, daß die krafft
Mir starcke regung schafft
Gar biß ins lincke zinchen,
Blandinchen!
Blandinchen! vor die lust,
So uns allein bewust,
Nimm dieses häubgen an,
Das schenckt dir dein galan
Vor deines krantzes schünchen,
Blandinchen!

Meter: iambic
Ó ROZKOŠ ŽIVOTA.
by Karel Babánek

Ze spánku zardělá se probouzela zem,
zář slunce teple jí se dotkla purpurová,
pták trylkem pozdravil jásavým slunce znova,
a země zachvěla se zlatým polibkem.
Ku nebi radostně svůj nesl skřivan zpěv,
ranami zemdlené a stonající tělo
závratí opojnou a sladkou teď se chvělo,
když novým životem zas zabouřila krev.
Jak sladko nořiti se světla ve příliv,
co barev všude plá, paprsků třpytné reje,
a život vítězná je jako epopeje,
a svět se krásným zdá tak jako nikdy dřív.
Ó, rozkoš života, ó, moře bez hrází!
A chvíle každičká sto překvapení chová,
a vlnou zaplaví zas srdce radost nová,
jak ruka vlídná když kol květy rozhází.

Meter: polymetric