PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Modráček.
by Adolf Heyduk

Než vlna tryskne na východu žhavá,
z tmy náručí než vybaví se svět,
již píseň tvá se v ladný švehol dává,
a padá v stromů list i vřesu květ;
tu východ krví zbarvený se chvěje
jak raněný, když prociťuje z mdlob;
roj hvězd v oul nebes modrý skrýt se spěje –
bůh světla opouští svůj časný hrob.
Leč ne, to není hrob, to z rajských růží
a z nebes úsměvů jest lože klín,
v němž slunci krása velebná se druží,
a nad nímž blankytový baldachýn
stran do všech s hvězdnou nádherou se šíří,
při bledším vrchu skvostem luny spjat;
v tom loži z křídel cherubínův pýři
bůh světla velebný je krásou jat.
Jak snadno zaspal by v té loktech kněžny,
a příboj tmy by svět i nebe skryl,
tož vítej jeho buditeli něžný,
jejž světla král tak krásně přizdobil;
vždyť spat když kráčel, pamětliv jsa tebe,
vzkaz zářivý ti poslal: „V čas mě vzbuď!“ –
a s bílou hvězdou blankytný řád nebe
dal ozdobou ti na zvučící hruď.
Kéž probudíš též smavé lidstva štěstí,
jež spí a sní sen těžký drahně let,
kéž zpěv tvůj slunnou svobodu všem věstí,
byť v krve nachu měla vycházet;
kéž buditelem práva jsi a síly
a zářných myšlenek i spásy těch,
kdo z tůně hrozí běd, kdo v jarmu kvílí
a v ducha mrou i těla okovech!

Meter: iambic
KARLSTEINŠTÍ HAVRANI.*
by Sigismund Bouška

V hrad Karlsteinský vichru vztek
tak divě zavířil,
že ze staletých, šerých hnizd
ven vylétl na jeho hvizd
roj havranů ze klidných míst
a k nebi zamířil.
V svár větru jejich vpadá skřek,
ráz černých perutí,
kol věže velkým obloukem
jich neklidný se nese sněm
a nad bývalým útulkem
jde v nebes klenutí.
Hrad v nové kráse pyšnou skráň
zas nese do mraků,
zde stará střecha padá v rum,
ruch práce zní tu křik a šum
a nových zdí vyrůstá tlum
jak divem zázraku.
Roj ptáků na protější stráň
se snesl s výšiny,
a podivný hned stesk a hlas
z jich davu slyšet zas a zas,
když starý havran počal v ráz,
té praděd rodiny:
„Já s lítostí jen hněvnou zřím
na tuto strmou věž,
a s bolestí jen vzpomínám,
jak střechu shodili a trám
ti lidé zlí, jak vzali nám
i naše hnízda též!
Tam v štěstí mnohým stoletím
jsme žili četný rod,
tam s výše hleděli jsme v kraj,
v ten český kraj, v ten les a háj,
tam otec věděl sterou báj
za času nepohod.
My s láskou dolů shlíželi
na čilý ruch a rej
za Karla, ach, kde čas je ten! –
a havran vydal divný sten –
jen v zpomínkách jak zlatý sen
ten dávný vidím děj!
Sem rytíři se sjížděli
a vzácný panstva květ,
pak s ohaři a sokoly
ven na lov jeli v okolí,
zvěř četná v krve tratoli
se k zemi kácí hned.
Co skvostů císař snesl sem,
co svatých ostatků,
co maleb v kaple nádherných,
kde často zbožně, sám a tich
se ve modlitbách hroužil svých
na prostém klekátku!
Ó byl to císař drahý všem,
a srdce zlatisté,
dnes teskně na něj vzpomínám,
z těch dob já živý zbyl jsem sám,
a běda, již i zhouba nám
se blíží zajisté.
A přešel krutých bouří sněm
a mnohý krve brod,
já vídal starých ohňů zář
a chmurný věže samotář
jsem v temno hroužil v bolu tvář
za vřavy pustých rot.
Já vše to ukryl v srdci svém,
až jednou mladý kněz**
sem často ke mně přicházel,
a já mu všecko vyprávěl
a do péra mu často zřel,
jest ve knihách to dnes!
Nad skalním srázem k zahradám
pod okny slední byt
nám zůstal z oněch sladkých dob,
kde starý trám nám skytá strop,
však já to vím, mně kyne hrob,
ó jak se rozloučit?
Ó příliš v lásce hrad ten mám,
své sídlo staleté,
ó rcete, kam my půjdem as,
až motyky a rýčů ráz
již neodvratně v brzký čas
nám hnízda rozmete?

Meter: iambic
ÁGUILAS Y GORRIONES
by José Santos Chocano

Bandada de gorriones sueña en vano
derribar alta torre, y la golpea
con sus menudas alas: tal jadea
turba envidiosa en su delirio insano.
No importa, no, que el egoísmo humano
junte a toda la estúpida ralea
contra una sola cumbre de la idea:
¡una nube no seca el oceano!
Cual puñado de arenas, en su anhelo
se unen las ambiciones despechadas,
y se esparcen al golpe de las olas...
¡Para cruzar por el azul del cielo,
los gorriones se juntan en bandadas;
en tanto que las águilas van solas!...

Meter: polymetric
1L: Um deine Achtung zu erzwingen,
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Um deine Achtung zu erzwingen,
Stellt zwar ein Thor so oft, im Lauf'
Des Lebens, deinen Füßen tausend Schlingen,
Allein vergeblich auf.
Ein Narr ist darum dir nicht minder
Ein Narr, wenn er auf Silber dich
Mit Kaviar bewirthen will, denn blinder
Macht er damit nur sich.
Was kümmert dich sein Dutzend Gäste,
Nachsinnend, wie es ihm den Wanst
Mit Schmeicheleien und mit Lügen mäste?
Da du nicht heucheln kannst?
Indeß schleicht um den Tisch des Thoren
Der Tod sich ungesehn herum,
Und schlägt ihm mit der Fackel um die Ohren,
Und wirft den Lehnstuhl um.
Und sieh! da liegt der Götze röchelnd,
Und fährt, wer weiß wohin? und du
Siehst dem geborgten Leichenzuge, lächelnd,
An deinem Fenster zu.
Auch du stirbst einst; dann aber blähen Hundert
Der Thoren auf, ihr stolzes Unterkinn,
Und sehen neidisch nach, wenn du bewundert,
Fortgehst – man weiß, wohin.

Meter: iambic
20. Auff Rebuffus den warmen Disputanten
by Christian Wernicke

Die Ursach ist, mein Herr, dass ich diss Ding behaubt',
Dieweil die – – –
Wie? Eh' er mich gehört? Und darauff hebt er an,
Und
Und dass so wenig er, wie ich, verstehen kan.
Er redet, dass der Mund ihm schäumt,
Ein
Und setzet den
Ich segne mich, und mercke woll,
Dass ich die Thorheit sehr verdächtig mich gemacht;
Weil ich

Meter: iambic
73.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

O Mensch, sol neben dir dein Fleisch im Himmel stehn,
Muß es durch iede Krafft der Seelen mit dir gehn.

Meter: iambic
Mujer puntiaguda con enaguas
by Quevedo

Si eres campana, ¿dónde está el badajo?;
si pirámide andante, vete a Egipto;
si peonza al revés, trae sobrescrito;
si pan de azúcar, en Motril te encajo.
Si chapitel, ¿qué haces acá abajo?
Si de disciplínate mal contrito
eres el cucurucho y el delito,
llámente los cipreses arrendajo.
Si eres punzón, ¿por qué el estuche dejas?
Si cubilete, saca el testimonio;
si eres coraza, encájate en las viejas.
Si buida visión de San Antonio,
llámate doña Embudo con guedejas;
si mujer, da esas faldas al demonio.

Meter: polymetric
III. Silnice bílá s řadou topolů,
by Karel Babánek

Silnice bílá s řadou topolů,
na trávu, květy, prach se ukládá,
a pole, louky – pestrá křídla svá
na slunci motýl jemně rozkládá.
Strom osamělý v polích, pod ním kříž,
na kříži Kristus hlavu kloně sní
pod nebem modrým, nebem nezměrným.
Zmrtvilo všecko slunce polední.
Cos’ jakby těžce na všem leželo.
Pod křížem, na němž hlavu znavenou
jsi sklonil, Kriste, na tvrdou zde zem
do trávy kladu těžkou hlavu svou.

Meter: iambic
57.
by Friedrich von Logau

Wer unter Narren wohnt, wie viel auch derer seyn,
Ist unter ihnen doch, als wer er gar allein.

Meter: iambic
Abbildung etlicher thorheiten, so sonderlich
 auf universitäten paßiren.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Beh nur! geh, verbuhlte dirne!
Ich begehre keinen kuß:
Ob an deiner geilen stirne
Gleich manch schiff zerscheitern muß.
Die sich dir zum selaven machen,
Sind wahrhafftig auszulachen.
Heisst das nicht rechtschaffen rasen,
Wenn ein kerl sich so verliebt?
Ungeacht man seiner nasen
Einen bock zu riechen giebt;
Wenn wir auf so faule pfützen
Unser
Doch, es läßt bey nah noch kahler,
Wenn der thor die schritte mißt:
Wenn der aufgeblasne prahler
Hundert kerl’ und degen frißt;
Da sich doch vor seinen flüchen
Selbst die mäuse nicht verkriechen.
Unterweilen großzusprechen,
Ist gar eine schlechte kunst:
Aber mit dem hälse-brechen,
Ist es manchmahl lauter dunst;
Denn vor einem guten prügel
Hengt herr Rodomont die flügel.
Doch ist das nicht auch ein jecke,
Der um einen pfenning beißt?
Der mit einem ball voll d …
Dorten nach dem hunde schmeißt?
Der den beutel fleißig spicket,
Und ihm selbst die schuhe flicket?
Aber sagt, ist der viel klüger,
Der den teufel
Weil ihn irgend ein betrüger
Um den beutel was vexirt;
Und die gelder zum verprassen,
Nicht will länger bey ihm lassen?
Hat er sich dazu besoffen,
Denn geht erst der bettel an.
Alles, was ihn itzt betroffen,
Hat der arme stein gethan;
Darum muß er, sich zu rächen,
Seine kling an ihm zerbrechen.
Manchmahl kommt zu grossem glücke
Noch die häscher-schaar darzu,
Und bringt die begoßne ficke
In ein finstres loch zur ruh;
Weil die steine vor den hieben
Sonst nicht auf der gaffe blieben.
Die zu … einsprechen,
Denen solte zwar mein kiel
Auch allhier den jecken stechen:
Doch es wäre gar zu viel;
Weil ohn dem die trüben zeiten
Sie zuletzt anheim begleiten.
Aber die versoffnen schweine,
Die mir stets den kopff voll schreyn:
Wenn sie von vier-pfennig-weine
Voll courag’ und feuer seyn;
Müssen auf ihr schreyn und speyen
Eines auf die schnautze kreyen.
Leute, die so offte göcken,
Kriegen einen leeren kopff:
Und ertappt man sie im blöcken,
O! so steht der arme tropff
Bey dem allgemeinen spotte,
Wie ein sünder von der sprotte.
Recht! spricht ein gelehrter knauser,
Die haluncken sind es werth;
Doch geduld, du grkllen-lauser!
Dir ist auch noch was beschert,
Die gelehrten bäncklein-sänger
Sind die ärgsten müßig-gänger.
Sich mit tausend grillen schlagen,
Ist kein ehren-werther fleis,
Wenn dein kopff gleich alle fragen
Aus dem Scot’ und Thomas weiß,
Ja das gras selbst wachsen höret;
Heißt es doch: Du bist bethöret.
Doch ich irre, weil ich höre,
Daß der herr … ist,
Und des Stagiriten lehre
Mit dem grösten beyfall liest.
Denn ich rede von studenten,
Und nicht von so grossen

Meter: trochaic
Grain Field
by Adelaide Crapsey

Scarlet the poppies
Blue the corn-flowers,
Golden the wheat.
Gold for The Eternal:
Blue of Our Lady:
Red for the five
Wounds of her Son.

Meter: dactylic
1L: Dunkler Tropfe,
by Christian Morgenstern

Dunkler Tropfe,
der mir heut in den Becher fiel,
in den Becher des Lebens,
dunkler Tropfe Tod –
Willst du den klaren Wein mir trüben –
soll ich mich an ihm
müde – müde – vom Leben
Dunkler Tropfe,
der mir heut in den Becher fiel,
in den Becher der Freude,
dunkler Tropfe Tod ...

Meter: polymetric
Der 65 Psalm.
by Christoph Eusebius Suppius

Die Andacht lobet in dem Stillen
Zu Zion Dich, den grossen HErrn,
Was sie gelobt, will sie erfüllen,
Dir GOTT bezahlt sie solches gern;
Jhr heisses Flehn, ihr brünstig Beten,
Barmherziger! erhörest Du,
Drum kommt die Noth vor Dich getreten,
Es naht sich alles Fleisch herzu.
O! machten uns doch unsre Sünden
Nicht roth in deiner Gegenwart!
Bey uns ist Missethat zu finden!
Sie drücket uns! ach! wie so hart!
Sey ausgesöhnt durch wahre Reue,
Die Busse ruft: Vergieb! Geduld!
Stell ins Vergessen! o verzeihe!
Erlaß uns doch die Sündenschuld!
Glückseelig! welchen Du erkohren,
Daß er darf näher zu Dir gehn,
Zu wohnen inner deinen Thoren,
In heilgen Höfen sich zu sehn;
Welch reichen Trost hat er zu hoffen,
Der Auserwählte, dieser Mann!
Der deinen Tempel immer offen
Und Dich in Andacht schauen kann.
Erhörung wollest Du uns senden,
Jhr Zepter werd auf uns geneigt
Aus denen so gerechten Händen,
Die sich ganz wunderbar bezeigt;
GoTT, unser Heyl! den wir erheben,
Der Erdenkinder Zuversicht,
Der fernen Völkerschaft Bestreben,
Die sich am Weltmeer eingericht.
Der durch sein kräftiges Befehlen
Die Berge feste setzen kann,
Die seine hohe Macht erzehlen,
Womit Er ewig angethan,
Der Meere Wasserwogen Brausen
Der Wellen Toben hör ich zu;
Empörte Völkerschaften sausen;
Allmächtiger! das stillest Du!
Dieß alles sehn die Nationen,
Die in demselben Himmels-Strich
Und dort an jenen Enden wohnen,
Sie sehn es, und entsetzen sich,
Sie sehen deine Wunderzeichen,
Die unumschränkte hohe Macht,
Erschrocken stehn sie da wie Leichen,
Und sprechen: Wer hat das gedacht!
Du bleibest aber auch hingegen
Der Ursprung aller Fröhlichkeit,
Was sich vor Creaturen regen,
Die machet deine Hand erfreut,
Von Freuden sind sie früh schon trunken,
Jhr Lobgesang ertönt Dich da,
Und wenn das Tagelicht gesunken,
So schallt noch ihr Halleluja!
HeRR! deine wundergrosse Milde
Besuchet oft das dürre Land,
Begiesset Fluhren und Gefilde,
Wie reich wird denn ihr fetter Stand!
In GOttes vollem Brünnlein qvillen
Die Segens-Wasser immerdar,
Getreyde muß die Hufen füllen,
So baut das Land dein gutes Jahr.

Meter: iambic
BALADA O DUŠI KARLA BOROVSKÉHO
by Jan Neruda

Po lučině slz a vzdechů
šly dvě duše v pilném spěchu.
Za nima pak třetí duše,
hříšná duše, těžce kluše.
Když až k ráji dostupaly,
na dveře tam zaklepaly.
„Vstaňte, Petře, s klíčem jděte,
kdo to tluče, pohledněte.“ –
„Pane, jdou dvě dobré duše,
za nima však hříšná kluše.“–
„Dvěma dobrým přístup dejte,
však té hříšné nic nedbejte.
Ukažte jí širou cestu,
kudy k pekelnému městu.“
Sotva všichni svatí spolu
k zlatému zas sedli stolu,
už zas znějí pádné rány
buch, buch! od nebeské brány.
„Vstaňte, Petře, s klíčem jděte,
kdo to tluče, pohledněte.“–
„Je tu zas ta duše hříšná,
zarputilá, tuze pyšná,
opírá se celým tělem,
do vrat našich buší čelem.“–
„Hned ji odtud vyprovoďte,
do propasti mně ji shoďte.
Hoďte ji tam vlastní rukou,
ať se setká s pekel mukou.“
„Ne tak, ne tak, milý synu,
odpusť hříšné duši vinu!“–
„Zeptej se jí, matko milá,
dobrého co učinila!
Kolik svátků posvětila,
kolik pátků postem ctila,
zdali také modlitbičku
posílala ku nebíčku?“–
„Já jsem svátků nesvětila,
ani pátků nepoctila,
jenom jednu modlitbičku
poslala jsem ku nebíčku.“–
„Tedy duše, pěkně klekni,
modlitbičku svou nám řekni!“–
„Svatý Jene z Nepomuku,
drž nad námi Čechy ruku,
by nám Bůh dal, co dal tobě,
náš by jazyk neshnil v hrobě!“
Usmál se pán Ježíš trochu:
„Inu – je to divné, hochu!
Ale přec ta modlitbička
pomáhá ti do nebíčka.
Sedni vedle tamté vdovy,
ať ti, zač sem přišla, poví.“–
„Almužny jsem grešli dala,
nebešťankou jsem se stala.
Grešlička, almužna malá,
do ráje mně pomáhala.“

Meter: trochaic
33.
by Friedrich Rückert

Ein Weiser überhebt sich nicht, wenn Thoren fallen,
Von ihrem Beispiel lernt er nur bedächt'ger wallen.

Meter: iambic
4. Auf Michaelis' Tod
by Johann Heinrich Voß

Durchbraust des Herbstthals Öde gewaltiger,
Ihr kältern Wind'! Und die du mit schwarzem Schau'r
Mich überdeckst, o Espe, säusle
Lauter herab mit verwehtem Laube!
Entsteigt den Gräbern, schlummernde Geister, schwebt,
In weißer Hülle, wimmernd und totenbleich
Um meine Klagen, bis der Frühe
Dämmerung euch zu der Gruft zurückscheucht!
Ach Michaelis! – Stürze die Wang' hinab,
Du Thränenstrom! – Im Schweigen des Grabs auch du,
Mein Michaelis? – Patrioten
Weinen, und Boie zerfließt in Thränen.
Ha! Tod, du schwarzer Mörder! Wie viele traf
Dein Schlachtschwert schon der blühendsten Hoffnungen
Im deutschen Eichenhain! Auch diesen
Würgtest du, welcher begann, und groß war?
Mein armes Deutschland! Der, mit geweihtem Spiel,
Empfindung deinen Töchtern und Tugend sang,
Der nie mit Gift den Strom des Wohlklangs
Tückisch vermischte – der stirbt, ein Jüngling!
Der, mit dem heitern Lächeln des Phrygiers,
Ein Sittenlehrer horchender Knaben war,
Der kühn den Frevel mit gehobner
Geißel verfolgte – der stirbt, ein Jüngling! –
Doch unwert dieses Jünglinges warst du, Land,
Das seines Volkes Ehre verkennt, voll Durst
Nach Arouets Geklingel lechzet,
Daniens Königen Klopstocks Lied gönnt.
Drum trockne, Boie, trockne die Thränen ab,
Denn unwert dieses Jünglinges war dies Land!
Ihn rief zur Sternenburg Jehovah,
Dort in der Strahlenden Chor zu jauchzen!

Meter: iambic
Die erste Rose
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Als die Rosen wurden grün,
O wie freut' ich mich so sehr!
Und wenn sie nun nächstens blüh'n,
O dann freu' ich mich noch mehr!
Dankbar spendet mir der Strauch
Seine volle Blüthenpracht;
Hab' ich ihn gepflegt doch auch
Und so gerne sein gedacht.
Und so soll auch mein Gemüth
Blüh'n in Freud' und Dankbarkeit,
Wie die erste Rose blüht
In der schönen Maienzeit.
Und das Schönst' in Wald und Flur
Will ich froh und dankbar weih'n,
Auch die erste Rose nur
Meinem lieben Mütterlein.

Meter: trochaic
KMET
by Josef Kalus

Zpokorněl už jako nikdy dříve,
zpokorněl, když má už vlasy sivé,
čelo vrásčité a zvadlé líce,
když je jako nalomená svíce
a když má již v hrobě jednu nohu:
mlčky, pokorně se blíží k Bohu.
A Bůh praví k němu dobrotivý:
„Pojď jen blíže ke mně, starče sivý,
přistup blíže ke mně bez ostychu:
vím, žes odložil už hříšnou pýchu,
všechnu hloupou domýšlivost svoji,
zpokorněl a zmoudřel ve života boji.
Pojď, posaď se ke mně po pravici:
syn můj jsi, já otec milující,
trpěls, strádals, těžký kříž jsi nesl,
klesl pod ním... Kdož by nepoklesl?
Všechno dávno je ti odpuštěno!
Stoluj se mnou, máme rozprostřeno.“
Poslušně a pokorně kmet sedá,
vděčně oči k hostiteli zvedá,
nejsa schopen jediného slova,
v hříšnou hruď se bije zas a znova,
dvé pramenů slz mu s očí řine –
Věčná láska – Bůh jej v náruč vine.

Meter: trochaic
107. Auf die Magdalis
by Gotthold Ephraim Lessing

Die alte reiche Magdalis
Wünscht mich zum Manne, wie ich höre.
Reich wäre sie genug, das ist gewiß;
Allein so alt! – Ja, wenn sie älter wäre!

Meter: iambic
V horách
by Otokar Fischer

„Dobré ráno“, šeptám noční rose;
zvědavě sta očí na mne zří,
každé drobné stéblo rozžehlo se
lampičkou, a některé má tři.
„O závod zas, druhu, běhat budem“,
s písní na rtu skáči přes potok;
„bystře šum jen dál, já dýmným bludem
ploužil jsem se po celý ten rok.“
„Dole pode mnou to dusno leží“,
volný volám do balvanů skal.
Pro echo mi horský vítr běží,
jenž mne dávno v tvář už nelíbal.
Nad plesem zde kytku chtěl bych uvít
z kapradin a květů nejprostších.
S nebem samotným já chtěl bych mluvit –
a jak stoupám, tišší jsem a tich.
Jakou jsem to hovořit chtěl řečí?
jaké otázky že v srdci mám?
Na svahu, než rozloučím se s klečí,
chtěl bych dlouze klekat k modlitbám.
Jenžs mne vyved z rozpálených plání,
jenž mne, duchu, neseš na vrchol,
jenž mne hladíš chladivou svou dlaní,
jenž mi šeptáš: rozhlédni se kol,
jehož ruka do údolí metá
za pochodní novou pochodeň,
jenžs mne poslal do krásného světa,
jenž mi kážeš: tvoř se, muč a měň –
tys mne v stéblo proměnil, jež plane,
v sněžný ručej vrh jsi duši mou,
ve skalách mne učinils, ó pane,
svého zavolání ozvěnou;
pokyneš – jak horský vítr věji
po jezeru, lících, po květech.
Déle ne, však též ne pokorněji
budu živ, než rtů tvých jeden dech!

Meter: trochaic
VESNICÍ.
by Josef Svatopluk Machar

Náš kočár letí. Všude tma.
Za vzdálenýma humnama
psi vyjí. V kolej silnice
se lije z jedné jizbice
pruh světla. Jedem blíž a blíž,
už také rámus uslyšíš,
hlas hrubý řve tam: – Mordije! –
A ženský: – On mě zabije! –
Mordije! – Dost už, pro pět ran! –
– Set sakra! – Pomoz Kristus Pán! –
A z oken kolem ku předu
se chýlí hlavy sousedů.
Nu, jenom mžik – a před náma
už zas je tichá, němá tma,
už zapad i ten křik a jek,
jen rozlehlý je slyšet štěk,
i ten se ztrácí. Do šíra
jen němá tma se rozvírá.

Meter: iambic
49.
by Friedrich Rückert

Der Mensch ist nicht gemacht, zum Himmel aufzufliegen;
Die Flügel fehlen ihm, sich vogelgleich zu wiegen,
Und hätt' er Flügel auch, und fehlt' ihm nichts am Schwunge,
Kein Vogel würd' er doch mit seiner Menschenlunge.
Auf hohen Bergen schon geht ihm der Athem aus,
Behaglich ist er nur auf mittlern Höhn zuhaus.
Und füllt er seinen Ball mit Lüften oder Feuern,
Und lernt durchs Meer der Luft alswie durchs andre steuern;
Was hilfts ihm, wenn er auch nicht füllen zum Verbrauch
Der Luftfart kann mit Luft zum Athmen einen Schlauch?
Alswie ein Schiffer, eh er auf die bittern Bronnen
Hinaus sich wagt, zuvor mit süßen füllt die Tonnen,
Bis er sein Schifflein legt an einem Eiland an,
Wie jener an dem Rand des Mondes seinen Kahn!
Drum lieber lasset uns von fern des Mondes Nachen
Beschauen in der Nacht, wann wir gerade wachen,
Und wann wir schlafen, uns, gefittiget vom Traum,
Schwingen empor zu ihm und jedem höhern Raum.

Meter: iambic
MRTVÝM DRUHŮM
by Jaroslav Vrchlický

Šli před námi a tak unikli nám
v tu dálku, odkud není navrácení,
jdou jiní denně za nimi a tmám
též propadají v tiché zapomnění.
Ten vlídné kdysi řekl slovo jen
a rázem dobyl celé srdce naše,
ten stranou nevlídník stál zasmušen
a přec jat naším, cítili jsme plaše.
Nejeden zklamal naše naděje
a odešel – však nechtěli jsme zisku,
jen cítili, že doba zaseje,
co vzklíčiti můž z rukou jeho stisku.
Nejeden záhy se nám odcizil
dav narůzno se moderními hesly,
jen vzpomínko, nejsladší ze všech sil,
nás vedeš za ním kouzelnými vesly.
Teď spíte všichni tichým věčným snem,
nám ukázavše cestu neodbytnou,
my za vámi tu osiřelí jdem,
tmou naší občas jména vaše kmitnou.
Též vy jste měli žití ideál,
své tužby, snahy, bolesti, svou zoři,
své zápasy za světlem jíti dál,
svou sílu, která chce a plá a tvoří.
Prasíly součástky vy rozbité
předčasné smrti toporem, mír s vámi!
Kde v dlani Boha spíte ukryté?
Však v našich srdcích dál jste živi s námi.
To z cesty žitím obol trvalý,
jejž na své děti, vnuky přeneseme,
toť síly odkaz, kterým troufalí
i slední smrti zápas podnikneme.
Mír s vámi! Pokoj! V tiché záři hvězd,
kdož ví, zda setkáme se ještě jednou?
Myšlenky křídlo, vzpni se k nim, ne zpět,
než splynem v řadu stínů nepřehlednou!

Meter: iambic
319. Das Denkmal
by Abraham Gotthelf Kästner

Der schlecht bezahlt so viel für ihn gedichtet,
Ein Monument hat er dem nun errichtet.
Hätt' er ihm Brot bey seinem Leben,
Nicht nach dem Tode Stein gegeben!

Meter: iambic
80. Die blaue Hand
by Gotthold Ephraim Lessing

Ein Richter war, der sah nicht wohl:
Ein Färber kömmt, der schwören soll.
Der Färber hebt die blaue Hand;
Da ruft der Richter: Unverstand!
Wer schwört im Handschuh? Handschuh aus!
Nein! ruft der Färber; Brill' heraus!

Meter: iambic
PRYČ TY MŘÍŽE SRDCÍ, DUŠÍ, DNŮ
by Antonín Sova

Někdy opuštěnost bolí nás,
je nám, jako stromu na podzim,
když už není pastev, zvonků zmizel hlas,
vše kolem šedý mlhy dým,
nikde trávy, nikde sedmikrás.
Tu chcem vprostřed bujných veselí
okoušeti dary života,
po všedních dnech slavit neděli,
smích kdy po mlčení výskotá,
srdce vzdává se a neželí.
Chcem se sdružit, za společný stůl
usednout a chceme hosty být,
by nám někdo ve zrak vzhlédnul,
vzal nás za ruku, náš uhod’ cit,
když se v našem srdci rozžehnul.
Neboť každý z nás se dívá mřížemi
svojich dnů, jež odlučují od světa,
někteří si vykrášlí je růžemi,
jiným svlačec jen je oplétá,
těm jsou holé od stropu až ku zemi.
Jsou však chvíle, v nichž se nalezne
každé srdce, o nichž sníváme,
puknou všecky mříže železné,
jimiž na sebe se díváme,
kříž kdy hřbet nám křivil z tíže dne.
Pryč ty mříže srdcí, duší, dnů,
na míle když odloučeni, k sobě blíž!
Vedle mne, já vedle tebe usednu,
vedle tvého složím těžký kříž;
na bratrství číš svou pozvednu.
Byl-lis, bratře, v srdce poraněn,
byl jsem také já a v stejnou hloub.
Zapomenu, a ty zapomeň.
Na svou lásku nový vříznem roub,
znovu květ zas vydá duše peň.

Meter: trochaic
Memoires de Ste. Hélène.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Jak trapno vládci memoiry psát!
Zahoďte péro! Nač mi pochopení?
Co stalo se, to slova sotva změní,
lid nechce tvrdý zákon moci znát.
Já hledal životem svým jenom vzrůst,
mně byla moc má, jiným čím je chleba!
Slov málo! Historii látky třeba,
chce autentickou lež z mých vlastních úst.

Meter: iambic
Jsou duše...
by Jaroslav Vrchlický

Jsou duše, kterých láska nedotkne se,
vždy chladné, bez paprsku žitím kráčí
z nich každá, v nitru jich jak v pustém lese,
když vzdálená bouř v obzoru se mračí.
Jsou jiné, jednou kam zbloudila láska
jak na mýtinu šerou paprsk světlý,
jím každá jejich vyzlacená vráska,
ty hoří květy, jimiž tenkrát zkvětly.
A jiné jsou – sám Bůh se usmál na ně –
těm láska v hloubi duše na dně leží
a na svět rozlévá se v rajské maně
jak z Tvojí, dítě, nová vždy a svěží!

Meter: iambic
Guter Rath
 wider das Aergerniß über die Thorheit Anderer.
by Anna Luise Karsch

Um deinem Nächsten zu verzeihn,
Und seiner Thorheit nicht zu fluchen,
Mußt du die Sache selbst versuchen.
Trink einmal übermäßig Wein,
Verliebe dich einmal, spiel einmal in der Karte,
Und dann bekenne mißvergnügt:
Daß tief in uns verhüllt der Thorheit Saame liegt,
Und auf Gelegenheit nur warte.

Meter: iambic