PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Von der Vereinigung und dem Unter-
 scheid der Seelen und des Cörpers.
by Barthold Heinrich Brockes

Bemercken wir denn nicht ein innerlichs Erkenntniß,
Spricht nicht mit uns, und lehrt uns kein geheim Verständniß?
Nichts überzeuglichers hat unser Geist.
Hat es auch den geringsten Schein,
Ob könn’ ein Cörper fähig seyn,
So reger Munterkeit und solcher edlen Triebe,
Wodurch die Seele sich dem Leiblichen entreisst
Und zur Unsterblichkeit verklärten Sitz sich schwinget?
Die Seele, welche aus den Ketten
Von der Materie vermögend sich zu retten,
Und welcher alles, was die Welt
Für schön und herrlichs in sich hält,
Nur eine laue Freude bringet.
Die Seele, die biß in den Himmel dringet,
Ein unbeschreiblich Licht, ein gründliches Verstehn
Sollt’ in des Grabes Nacht verlöschen und vergehn?

Meter: iambic
Při loučení.
by Adolf Heyduk

Než mne vraník v boj ponese
na polabskou dolinu,
ještě, tobě, má panenko,
při komůrce pod okénko
vsadím bílou kalinu.
Bude-li keř záhy z jara
v zelení a ve květě,
pomysli si, drahá duše,
že můj koník zpátky kluše
k tobě, jedné na světě.
Bude-li keř bez lupení,
beze květů smuten stát,
pomysli si, že mne v dáli
vrahů meče porubaly –
a buď šťastna na stokrát!

Meter: trochaic
VEČER.
by Jan Červenka

Na stěnu hor, jež obzor uzavírá,
jak žhavý štít se slunce pohroužilo.
Na tichý kraj, na sněhu lada šírá
se chvíli ještě zlaté světlo lilo.
Hor temena teď lesknoucí se, bílá
a plná hvězd a jisker plápolavých
pak znenáhla se mlhou zahalila
ve mráčcích táhlých, průsvitných a plavých.
A zlaté světlo měnilo se náhle
ve zrůžovělou, třesoucí se páru
a celé nebe v kráse neobsáhlé
pak zplálo, jako výheň, plná žáru.
A nyní od nebe až k zemi plane
zář průhledná do dáli nedohledné,
jak z číše vyzlacené dolů kane,
plá, svítí, třpytí se a – znova bledne.
A střechy paláců i chat, jež prve
se rděly stejně červánkovým nachem,
stráň, pole, hvozd, jež barvil plápol krve,
již blednou zase, jako ve snu plachém.
Jen hejno havranů, jež v les se vrací,
se skřekem z polí chvílemi se vzchopí.
Svit červánků se stále více ztrácí,
až pohasne a zmizí beze stopy:
Jak život náš, když ukončiv pouť strastí
dny naděje a víry v idealy,
po dlouhém ždání padne do propasti,
jíž ti, co živi, jméno – věčnosť dali.

Meter: iambic
MRTVÁ.
by Bohdan Kaminský

Jasný den, že v roce takých málo,
když si ke mně cestou lesem přised.
Zlaté slunce v blankytě se zdálo
démantem na plášti boha viset.
A ten člověk jako ve snu děl,
když se někam dálí zahleděl:
„Konec všemu...“ Já v té chvíli maně
choré jeho dcerky vzpomněl v chvatu,
když sám sobě šeptal zadumaně:
„ – Mrtvá, mrtvá... A mne nechala tu.“
A pak řekl: „Jak je krásně, pane,
že mně dusno v stěnách naší školy.
Hle, ten den se usmívá a plane
a mne, mne to choré srdce bolí.
Mně je smutno. Cítím vlhký pot
a ten pohled v duši se mi vbod',
jak se s námi v noci rozloučila
a jak drobné rty jí zamodraly,
zvrátila se její hlava milá...
Mrtvá, mrtvá! – Ten můj kvítek malý! –
A tak lehne do té země chudé
ta má dcerka a mne nechá tady,
nad ní v noci vítr kvílit bude
a já plakat pro ten kvítek mladý.
Ó můj pane, jak mi líto dnes,
že mráz těžký na mé čelo kles'
a že sám, tak sám a bez úkoje
zbyl jsem tu, to zoufalství mne chvátí,
že to dítě, sladká dcera moje,
mrtvá, mrtvá – víc se nenavrátí.
Tak dnes myslím, co mi život podal:
byl jsem mlád, kdy duch vše jinak vídá,
ale život to mé čelo zbodal
a mé touhy chladný mráz a bída,
jež teď denně u mých dveří dlí...
Jsem teď kantor v horách zapadlý
a zem celá dřív mi byla těsna...
Však proč budit v duši mukou rvané
zašlé sny... ta žití mého vesna
mrtvá, mrtvá... a teď zima vane.
Ah, já viděl jiné chrámy klenout
z nadějí a tužeb, snů a plánů...
a já nemoh', nemoh' zapomenout,
ani matka – je už také v Pánu.
Matko drahá, kolik nocí as
nad ztraceným synem prolkala's –
Ó já tuším, matko třikrát bědná,
vší tu hrůzu, která v skráně tepe,
ze všech hvězd když nezbyla ti jedna.
Mrtvá, mrtvá... tam snad je jí lépe.
Ona už se nedočkala ani
žínky mé, té plné růže mladé...
Ó, kdo tušil, svatokrádnou dlaní
té že někdo chytré léčky klade...
Děla to až v poslední svůj den,
když jsem u ní hlídal nekliden.
A ten, který nedosáhnul cíle,
vymýšlel si muka tisícerá
a já štěstí neznal od té chvíle.
Mrtvá, mrtvá... zbyla mi jen dcera.
A tam ten – nu, byl můj představený
a mne týral, jak se zvíře týrá.
Čtyři vlhké, tmavé, nízké stěny,
kde tak dlouze o hladu se zmírá,
život zvolna v hrudi zakrsá
a tíž hrozná lehá na prsa – –“
Těžce vstal a náhle krve nával
rty mu zbarvil i led chladných dlaní
a mně někdo v duši našeptával:
„Mrtvá, mrtvá... kdy on půjde za ní?“
Den byl jasný, jakých v roce málo,
každý paprsk vlídnější než prvé...
Leč to slunce nad hlavou se zdálo
v plášti boha skvrnou žhavé krve.
A on schýlen pomalu se zved'
a zas ke vsi zvolna bral se zpět.
A co dál? To je už doslov krátký,
v hlavě jeho nějak prý se mate
a v mé hlavě chaos nové látky:
Mrtvá, mrtvá – – –

Meter: trochaic
Claveles rojos
by Manuel Reina

Rojo clavel abierto y perfumado
ostentaba su pompa y lozanía
sobre el nítido encaje que cubría
las gracias de tu seno cincelado
Aquella flor de pétalo encarnado
-viva llama que aromas esparcía-
deshojéla, gozoso en la onda fría
del champaña de espuma coronado
Ciego de amor, la copa reluciente
del áureo vino, que la placer provoca,
apuré con afán y ansia vehemente
Mas calmada no vi mi fiebre loca,
hasta que deshojó mi labio ardiente
el clavel encendido de tu boca

Meter: anapestic
A la muerte de Lope de Vega
by Jacinto Bocanegra y Guzmán

Hable el dolor, la lengua sustituya
en los ojos su acción, publique el llanto,
o prodigio Español, o LOPE, cuanto
debe el mundo sentir la muerte tuya
Suspenda triste la corriente suya
el por tu pluma célebre Amaranto,
y en su cristal tu nombre escriba en cuanto
a la inmortalidad le restituya.
Si las fertilidades de tu vega
tantos lustros al Tajo han coronado
de glorioso laurel la clara fuente
Hado infeliz este esplendor las niega,
bien que al sol de tu fama ha reservado
en triste ocaso, luminoso oriente.

Meter: polymetric
Horatii Cœlitis.
by Johann Georg Gressel

Rom kunte nicht so viel als meine tapffre Hand/
Vor den bewehrten Arm der Schwarm der Feinde stand/
Ich wurde unversehrt ans Ufer hingetrieben/
Denn wer die Götter ehrt/ den wollen sie auch lieben.

Meter: iambic
37. An einen gewissen grossen Staatsmann
by Christian Wernicke

So
Wie kommts, dass über dich die
O Sorge vor
Und sey nicht stets bedacht dich höher zu erheben:
Die

Meter: polymetric
DUŠE A STÍN.
by František Táborský

Šla světem Duše věřící
a za ní Stín se šeřící.
Tak čistý jako horský květ
jest její vzhled a dech a vzlet.
Šla zvolna, čelo schýleno,
neb srdce bylo raněno.
A ani ne tak od dýky
jak titěrnými špendlíky.
Než v ní jen všechno zářilo,
ač za ní se to šeřilo.
„O kráse sním a o ctnosti“ –
Stín za ní brumlá: „Hlouposti!“
„Rekové moji předivní – “
Stín zabručí: „A naivní!“
„Mír rozhostit chtí hrdinný – “
Stín směje se: „Sen dětinný!“
„Dát tvůrčí lásce rozkvétat – “
Stín chechtá se: „To planý sad!“
„A do srdcí vlít veselost – “
Stín nevrle: „Ba žluči dost!“
„Ať vůkol prach je vezdejší,
ať smích a posměch říznější,
já věřím přec v to krásnější.
Má touha, jíž se cítím nést,
mi důkazem, že ono jest,
že k němu dost jde květných cest.“
Stín bručí: „Směšných slov a gest!“
A šla tak šťastna, zářivá,
tak blažená a blaživá.

Meter: iambic
VEČERNÍ NÁLADA
by Petr Fingal

Plamen ohně praská, skáče
pod strání...
Utábořili se tam dnes
cikáni.
As půl tuctu dětí leží
na zemi,
černé, jakby nabarvené
sazemi.
Mladý cikán housle chopil
bujaře,
celý kraj oživl jako
na jaře.
Tóny písně vznášejí se
k blankytu,
vyplašují lesní ptactvo
z úkrytu.
Jiný cikán vzal cikánku
do tance,
oh, té vášně nemá žádná
romance!
Bez hudby teď tančí... Soudruh
přestal hrát;
nestačil jim bujných rythmů
prudký spád.
Oheň vrhá jim své světlo
do tváří,
občas ňadra cikánčina
ozáří...
A zatím se šero klade
na lada,
ve výhni červánků slunce
zapadá.
Ticho všude, tma a mlha.
Čí to vzdech?
To skryl cikán hlavu milce
na ňadrech...
Plamen ohně dohořívá
pod strání,
k odpočinku kladou se i
cikáni.

Meter: trochaic
Incoherentes
by Carlos Póo Urbach

¡Los fervientes anhelos! los que
                     hilan
los flébiles amores celestiales
y enervando el dolor de los mortales
cual lánguidas visiones se perfilan;
en mi alma nostálgica destilan
el aroma de goces ideales,
y lívidos fantasmas, espectrales
por mis ensueños cándidos, desfilan;
al cruzar por mi mente oscurecidos
como un sol deslustrado que se apaga
o tristes como pálidos dementes;
entumecen mis nervios doloridos
con la dulzura misteriosa y vaga
que engendran los delirios incoherentes

Meter: polymetric
- LXXVIII -
by Gutierre de Cetina

«¿Por que es ciego el Amor?» «Porque con ojos
ajenos, ya que puede ver, se guía.»
«¿Por qué tan niño por la incierta vía?»
«Que tiene en gobernarse por antojos.»
«¿Desnudo?» «Por mostrar que sus enojos
natura los produce, ella los cría.»
«¿Por qué tiene alas?» «Porque en solo un día
da y quita libertad, vida y despojos.»
«¿Por qué le dan el arco y las saetas?»
«Por el libre poder que en todos tiene.»
«¿Y el fuego?» «Porque arder almas le agrada.»
«¿Por qué son de oro, pues, las más perfectas
y otras de plomo?» «Porque amando pene
el desamado de la cosa amada.»

Meter: iambic
MOCNÁ ŘEČ.
by Irma Geisslová

Znám na světě já jednu řeč –
ta pronikává duši;
a často pomsty přísahy
v ní okamžikem ruší.
Tak vážná je, že udusí
smích nejvzdornější pýchy;
jí hnuto srdce zoufá si
i pro nejmenší hříchy.
Tak mocná – že v ní každá řeč
má vítězného soka,
ta nade všechny jazyky –
řeč významného oka.

Meter: iambic
- XIV - Al Marqués de Velada, herido de un toro que mató luego a cuchilladas
by Gongora

Con razón, gloria excelsa de Velada,
te admira Europa, y tanto que, celoso
su robador mentido, pisa el coso,
fiel este día, forma no alterada.
Buscó tu fresno, y extinguió tu espada
en su sangre su espíritu fogoso,
si de tus venas ya lo generoso
poca arena dejó calificada.
Lloró su muerte el sol, y del segundo
lunado signo su esplendor vistiendo
a la satisfacción se disponía;
cuando el monarca de este y de aquel mundo
dejar te mando el circo, previniendo
no acaben dos planetas en un día.

Meter: polymetric
Die Verhängnisse
by Johann Gottfried Herder

Die Verhängnisse weben und weben
Unermüdet der Sterblichen Schicksal.
Aus reichem Rocken zieht
Wählend Klotho den vielgefärbeten Faden,
Dem Einen dunkel, dem Andern hell,
Rastlos immer. Lachesis weitet und hebt
Jetzt hoch empor, jetzt senkt sie tief ihn nieder,
Bis, weggewandt den Blick,
Unerbittlich Atropos schneidet.
In der Menschen langen Gedanken
Schwebt der Faden und ziehet sie vorwärts;
Tief aus der Wünsche Quell
Steigdt jugendlich auf ein Traumgebilde des Lebens,
Dem Einen Irre, dem Andern Wink
Hilfreicher Götter! Günstige Winde jetzt,
Jetzt Meeressturm, jetzt Meeresstille bringen
Zuletzt das matte Schiff
In den längst ersehneten Hafen.
Mir nicht Töchter der Nacht! Töchter des Lichts,
Du mit dem Königsstabe gerüstet,
Sternenglänzende Zuversicht,
Und Du, rosenbekränzte Mutter der Liebe,
Und, die Palm' in der Hand, unsterbliche Hoffnung, Du!
Steigt herab aus jenen seligen Gärten
In Euer Heiligthum, des Redlichen Brust!
Günstig webend aus Eurem Knäul
Den nie zu hoch erhobnen, festen,
Im Gewirr sich glänzend neu aufschwingenden,
Die Zukunft weitenden Faden.

Meter: iambic
EL PARQUE SOLITARIO
by Evangelina E. Guerrero Zacarías

Envuelto en sombras duerme en el misterio
de la noche plateada el olvidado
parque; glosa la brisa en el salterio
mágico del frondaje desmayado
leve cantata de sutil pesar.
Surca las ondas una azul estela
que un barco deja sobre el glauco mar.
Un ave pía con fugaz cautela...
Es una queja el canto de la fuente
que va evocando mil recuerdos viejos,
mientras sus aguas hacia el cielo miran.
Y en un espasmo de ansiedad ardiente,
se alzan hasta los astros que allá lejos,
plenos de amor por su pasión suspiran.

Meter: iambic
Jednou v témdnu.
by Alois Škampa

Byla krásna jako slunce v máji,
bez sokyně v našem kraji celém!
Každý svátek vídal jsem ji v háji
ruku v ruce s mladým učitelem.
Zde vždy ráno setkali se krátce,
na chlum ze vsi přikvapivše zdola;
jindy v témdnu bránila jim práce –
ji chtěl krb, a jej si vzala škola!
Tehdy ona v rodném statku dlela,
a on zatím v žáků svojich čela
vléval ducha a se knihou mučil...
Leč kdy svátek volným zval ho ptákem –
z učitele stal se opět žákem,
a svou růži milovat se učil!

Meter: trochaic
Der Abschied .
by Friedrich Hölderlin

Trennen wollten wir uns? wähnten es gut und klug?
Da wirs thaten, warum schreckte, wie Mord, die
That?
Ach! wir kennen uns wenig,
Denn es waltet ein Gott in uns.
Den verrathen? ach ihn, welcher uns alles erst,
Sinn und Leben erschuf, ihn, den beseelenden
Schutzgott unserer Liebe,
Dieß, dieß Eine vermag ich nicht.
Aber anderen Fehl denket der Menschen Sinn,
Andern ehernen Dienst übt er und anders Recht,
Und es fordert die Seele
Tag für Tag der Gebrauch uns ab.
Wohl! ich wußt' es zuvor. Seit der gewurzelte
Allentzweiende Haß Götter und Menschen trennt,
Muß, mit Blut sie zu sühnen,
Muß der Liebenden Herz vergehn.
Laß mich schweigen! o laß nimmer von nun an mich
Dieses Tödtliche sehn, daß ich im Frieden doch
Hin ins Einsame ziehe,
Und noch unser der Abschied sey!
Reich die Schale mir selbst, daß ich des rettenden
Heil'gen Giftes genug, daß ich des Lethetranks
Mit Dir trinke, daß alles
Haß und Liebe vergessen sey!
Hingehn will ich. Vielleicht seh' ich in langer Zeit
Diotima! Dich hier. Aber verblutet ist
Dann das Wünschen und friedlich
Gleich den Seligen, fremd sind wir.
Und ein ruhig Gespräch führet uns auf und ab,
Sinnend, zögernd, doch itzt faßt die Vergessenen
Hier die Stelle des Abschieds,
Es erwarmet ein Herz in uns,
Staunend seh' ich dich an, Stimmen und süßen Sang,
Wie aus voriger Zeit, hör' ich und Saitenspiel,
Und befreiet in Flammen
Fliegt in Lüfte der Geist uns auf.

Meter: polymetric
XXII.
by Gustav Pfleger Moravský

A ještě stojí, zdrvělý zrak zírá
V tu dálku bez konce, v to prázdné nic,
Jež v pustě myšlének se otevírá.
„„Nuž rozhodni se! Buďto nikdy víc
Marinu nespatříš, buď moje víra
V to naše přátelství se rázem shroutí!
Ty půjdeš?““ „Ano!“ „„Srdce mé se rmoutí
A bolem krvácí! Leč budiž tedy!
Ty’s byl mým přítelem dnes naposledy!
Ten bujný kmen své k tobě náklonnosti
Ze srdce vyrvu do vši budoucnosti!...““

Meter: iambic
7. Der beste Narr
by Wilhelm Müller

Narren giebt's überall auf der Welt,
Doch Jedem sein eigner am besten gefällt.

Meter: polymetric
Zpěv alpských velehor.
by Karel Dostál-Lutinov

Tvrdé, příšerně rozbrázděné
a nezkrášlené zelení
jsou naše hřbety naježené –
my Satani jsme vtělení!
Sraženi s výšin pro svou pýchu
trčíme v zášti hrozivé,
stem vodopádů v horském tichu
hrčíme hněv a hrozby své.
Zdviháme k nebi hroty smělo
jak lví spár, ostrý, veliký,
jak strašnou pěsť, jak drzé čelo
a vyplazujem jazyky.
A Perun do nás tluče hromy –
však my se mu jen chechceme,
my zvyklí jsme už na pohromy
a hezkou míru sneseme.
A kdyby hrom nás rozbil v kusy,
tím větším vzplanem jásotem:
Pak lidský červ též zhynout musí,
co přilepil se na náš lem!
Led vine se kol našich skrání
a z ňader našich fučí chlad –
my zvykli jsme jen na zoufání
a nemůžeme milovat.
Po pomstě naše hrdlo práhne,
však marné sny a povzdechy –
kol hlavy nám jen mračno táhne –
milenka prázdné útěchy.
Tak rozbrázdění, rozšklebení
a v tvrdá pouta skovaní
se mračíme do věků vření
my zkamenělí satani.

Meter: iambic
O lásce k bližnímu káže se
by Jan Evangelista Nečas

O lásce k bližnímu káže se
v kostelích všude a mnoho.
Člověk to pobožně poslouchá,
ale nic nedělá z toho.
Pradávný Říman povídal:
„Slova se rozplynou, zmizí –
ke skutkům šlechetným táhnou jen
šlechetné příklady cizí!“

Meter: dactylic
1L: Der Hundsmensch, der hier unten ruht,
by Adolf Glaßbrenner

Der Hundsmensch, der hier unten ruht,
Bei trocknem Ostwind ziemlich gut,
War, schlug es um nach Nord und Süd,
Von bösem Sinne und Gemüth.
Bald war er hitzig-liberal,
Bald kalt und schmeidig, wie ein Aal,
Selbstsüchtig-gier in allen Phasen,
Die Schnauze voll der schönsten Phrasen,
Dummstolz und eitel, zeigte er
Die Zähne oft und blaffte sehr,
Doch drohte irgend ihm Gefahr,
So sträubte sich vor Furcht sein Haar;
Er heult', krummbuckelte und kroch
Schwanzwedelnd in's gemeinste Loch!
Bei all' dem aber war
Charaktrisir'n ihn anders nicht
Als durch: Charakterloser Wicht!

Meter: iambic
NESTOJÍ TO ZA TO!
by Marie Calma

Můj otec říkal: Nestojí to za to
do dlaní hlavu klást
a mučit se a mást,
že to, čím včera srdce bylo jato
a co se zdálo nad ryzí být zlato,
dnes povaleno, zašlapáno v bláto.
Můj otec říkal – nestojí to za to!
Vždyť jednou vše – i život celkem vzato –
i ze zklamání sterých všechen bol,
jak obilí, jež po dozrání sžato
kýms zavezeno bylo do stodol,
dá úrodu, jak vůni květný stvol.
Můj otec říkal – nestojí to za to
na lidský nevděk myslet, na nezdar.
Jen ty nes lidem dál, co duši svato,
a nemysli, když dáváš, na svůj dar.
Jen když tvé nitro, věčnou láskou vzňato,
co rozdalo i co mu bylo vzato,
ví najisto, že vše to stálo za to.

Meter: iambic
- XXXII - Tapices de rosas
by Pedro Soto de Rojas

Borde el Darro gentil su margen de oro
sobre tapetes de esmeralda hermosa,
y matutina, deshojada rosa
en él disipe intacto su tesoro;
las bellas ninfas, olvidando el coro,
en profusión de flores olorosa,
imiten divertidas a la diosa
que presta a mayo su primer decoro;
para que Fénix con altivo orgullo
favorecida pise arroyo y prado:
mas si le da como el amor desvío,
ni deshoje la rosa su capullo,
ni de Flora las ninfas sean traslado:
ni de oro el margen suyo borde el río.

Meter: iambic
ROMA
by Rubén Darío

Antonino Lamberti, el peristilo
del sacro templo se alza en la colina,
y llega una fragancia tiburtina
que acariciara a Horacio y a Camilo.
Es la reina de Pafos y de Milo
que dio la aurora de la luz latina,
en donde halló, por la virtud divina,
gesto la estatua, la palabra estilo.
Amemos, Antonino, de tu Roma
la armonía sagrada, que aún subsiste,
de la gloria fugaz que el tiempo dorna,
y que en el verso o piedra, que resiste,
rosa del mármol, lirio del idioma,
da la fragancia eterna de lo triste.

Meter: polymetric
16. Brief
by Christiana Mariana von Ziegler

Dein angenehmes Blat verdoppelt mein Vergnügen,
Ein Blat das Feur und Geist zu seinem Inhalt hat,
Und das durch Schmeicheley mich nicht sucht zu betrügen;
Drum les ich es mit Lust, und mich daran nicht satt:
Nicht darum, daß du mich vor andern hochgepriesen,
Nicht darum, daß du mich und meinen Reim besingst,
Nicht darum, daß du mir viel Höflichkeit erwiesen,
Nicht, daß du durch dein Lob in meine Achtung dringst;
So eitel bin ich nicht, und will mich nicht vergehen;
Ich sehe auf den Grund, und das was dich gerührt.
Du denkst gewiß daran was vormals ist geschehen,
Und wie die Unschuld mich zum Helicon geführt.
Ich schrieb frey ohne Zwang, kein Aufsehn zu erhalten;
So wie mein Einfall war setzt ich die Zeilen hin,
Ich ließ die Phantasie nach eignem Willen walten;
Deswegen glaub ich nicht daß ich zu schelten bin.
Und dennoch hat der Neid sich hier und dar erhoben,
Ich sehe wie ergrimmt er mich noch itzt anblickt.
Doch acht ich weiter nicht sein Schelten und sein Toben.
Gnug daß er meinen Sinn noch niemals hat verrückt.
Ich schreibe dennoch fort bey seinen schelen Minen,
Denn meine Feder dringt nicht in ein Ehrenammt:
Ich darf mir auch kein Brodt mit selbiger verdienen,
Drum seh ich wirklich nicht, woher der Eifer stammt.
Man will uns Geist und Witz, Verstand und Ansehn schwächen;
Und glaubet, unser Kopf sey von Gedanken leer.
Doch du, mein edler Freund, suchst diese Schmach zu rächen.
Glückseliges Geschick! der Vorwurf schmerzt nicht mehr.
Dein Beyfall ist zu schön; du lobest mein Beginnen,
Dein Rühmen stellet mich zur klugen Breßlerin.
Die Ehre ist zu groß, der Dank nicht zu ersinnen.
Ich schwere daß ich nicht der Feder mächtig bin.
Der Breßler Ruf schallt noch in unsern schönen Linden:
Man liebt und preiset noch das mehr als kluge Weib.
Sie suchte sich mit mir als Schwester zu verbinden,
Was mir den Tag verkürzt, war auch ihr Zeitvertreib.
Sie würde wohl dein Lob mit mir in Reime bringen,
Pflicht und Erkenntlichkeit trieb unsre Federn an.
Doch ihr erblaßter Mund heißt mich vor sie mit singen,
Wenn ich gleich ihren Geist gar nicht erreichen kann.
Dein Thon ermuntert mich, mich reizen deine Lieder.
Wenn du die Seiten rührst, wenn deine Muse singt,
So lassen sich zugleich die Gratien hernieder,
Weil dein beliebter Schall durch Phöbus Wälder dringt.
Gepriesen sey der Tag, an dem du mich besungen.
Mein Ansehn steigt dadurch; die Spötter quälen sich,
Daß ihnen auch bey dir ihr Endzweck nicht gelungen.
Dergleichen Sieg ergetzt das Herz recht inniglich.
Nun mögen tausend gleich auf meine Feder fluchen,
Mich tröstet im voraus dein trefflicher Verstand.
Wenn der – – mich nur will anzufrischen suchen,
So leg ich auch das Blat so leicht nicht aus der Hand.
Du rühmest schon dein Glück, und weist mich kaum zu nennen.
Erhebe dich mein Freund; ich laß dir keine Ruh,
Und lerne mich nur erst in unsern Linden kennen,
Sprich mir nur ehestens in meinem Zimmer zu.
Hier endet sich mein Reim, doch nicht mein Angedenken
Verbleibst du künftig noch mein so gewogner Freund;
Will ich dasselbige dir auch im voraus schenken.
Ich ehre jedermann der es recht redlich meynt.

Meter: iambic
Preis des Höchsten
by Johann Peter Uz

Wer sollte dich, o Gott, dich, Ewiger, nicht preisen,
Um dessen güldnen Thron unsterblich Lob erschallt,
Der ganzen Schöpfung Lob, das in unzählbarn Weisen
Von tausend Welten widerhallt?
O Schöpfer, hör auch mich von deiner Güte lallen!
Was wär ich, dein Geschöpf, erhieltest du mich nicht?
Ich wäre schon vorlängst, wie mürber Thon, zerfallen,
Der in des Töpfers Händen bricht.
Was unser Gott gemacht, das will er auch erhalten!
Er wacht für seine Welt; er, er vermag allein,
Was seine Güte schuf, mit Weisheit zu verwalten:
Gott wacht! Wie ruhig kann ich seyn!
Mehr Gutes fließt uns zu, von seinen milden Händen,
Als Böses uns verfolgt, und Gutes vor uns flieht.
Ach! daß die Sterblichen ihr stolzes Nichts empfänden!
Vorn Herrn geschiehet, was geschieht.
Mit Nacht bekleidet, fliegt von Gottes lichtem Throne,
Das ernste Schicksal aus, und ist ihm unterthan.
Er macht, was ihm gefällt, aus dem beseelten Thone:
Sein Rathschluß ist nicht unser Wahn.
Die Tage gleiten hin, und Jahre folgen Jahren:
Er spricht, so kommen sie, sie fliehen, wenn er winkt;
Und müssen wechselnd sich mit Glück und Unglück paaren,
Wies ihm, dem Herrn, am besten dünkt.
Er zürnt! Ihr Sünder bebt! Er kömmt in schnellen Wettern,
Die rothen Blitze glühn in seiner starken Hand.
Der Höchste macht sich auf, die Stolzen zu zerschmettern,
Und legt ihr Leben in den Sand.
Von Zwietracht angeführt, würgt über tausend Leichen
Der blutbespritzte Krieg, wann ihm die Rache ruft.
Der Hunger ächzt ihm nach: Die Flügel fauler Seuchen
Vergiften die geschwärzte Luft.
Doch wann Gott gnädig ist, erheitern sich die Zeiten;
Dann scherzt auf sichrer Flur der Friede, der entwich:
Bekränzt mit Bluhmen, geht ihm Ueberfluß zur Seiten,
Und alles lacht und freuet sich.
Erhebe dich, o Herr, die Rotte zu zerstören,
Die sagt: es ist kein Gott! es laut und spottend sagt,
Und, Schöpfer, wider dich, die Schöpfung zu empören,
Die Welten aufzuwiegeln wagt!
Ihr Netz berücke nicht die Seelen deiner Frommen!
Verflucht sei ihre List, verflucht ihr schnöder Spott!
Es müsse nie dein Lob von meinen Lippen kommen!
Du bist mein König und mein Gott.

Meter: iambic
SPRAVEDLNOST.
by Josef Václav Sládek

Spravedlnost! – Hospodine,
volám nocí, dnem,
přec i, jak se trudem šine,
rájem bude zem.
Spravedliv by dav byl k davu,
spravedliv král k nám,
spravedliv i k svému bravu
abych já byl sám!

Meter: trochaic
De la comedia Los amores de Alarcón – Villamediana - Escena séptima
by Alfredo Chavero

Si por virtud, Jusepa, no mancharas
el tálamo consorte del marido,
otra Porcia de Bruto hubieras sido,
que sin comer, sus brasas retrataras.
Mas no es virtud el miedo en que reparas,
por la falta que encubre tu vestido;
pues yo sé que sin ella fueras Dido,
que a tu Siqueo en vida difamaras
llames castidad la que, forzada,
hipócrita, virtud se representa,
saliendo con su capa disfrazada.
Jusepa, no eres casta; que si
                        alienta
contraria fuerza a tu virtud cansada,
es vicio la virtud cuando es violenta

Meter: iambic