PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Delight in Disorder
by Robert Herrick

A sweet disorder in the dress
Kindles in clothes a wantonness;
A lawn about the shoulders thrown
Into a fine distraction;
An erring lace, which here and there
Enthrals the crimson stomacher;
A cuff neglectful, and thereby
Ribands to flow confusedly;
A winning wave, deserving note,
In the tempestuous petticoat;
A careless shoe-string, in whose tie
I see a wild civility:
Do more bewitch me, than when art
Is too precise in every part.

Meter: iambic
Caminante
by Rosario («Crisantema») Sansores

No te impacientes, caminante Apura
sin recelos el vino de tu vaso
y si en mitad de la jornada dura
ves lucir una flor, detén tu paso
Fue el destino, tal vez, quien, al acaso,
la puso para darte su frescura,
tal vez sus hojas de brillante raso
para ti reservaban su hermosura
Si canta un ruiseñor, oye su trino
Y si ves al Amor, ¡oh, peregrino!,
tender el arco con segura mano,
el peligro no esquives; ¡que en su herida
están todos los goces de la vida
y todo el fondo del dolor humano !

Meter: polymetric
Odplutí.
by Josef Müldner

Dva slabé vesel údery z tmy daleké:
náš přívozník se blíží, duše má.
Tak sladko je zde čekat na břehu,
kam zavedla nás ruka neznámá.
Jen stiš se; neboť, hle, stop našich nenajdou!
Nám vůně vyjdou vstříc rozkvetlých jabloní,
až předháněni touhou poplujem’,
a vítr v plachty opře se, loď naši nakloní.
Já pochodně svých triumfů pak uhasím
před mrtvým Tajemstvím, jež nikdo nepochoval,
jež za kýms’ jde v snech nocí nad námi,
kam mnohý z Bratří plul, však nikdo nedoploval.
A obejmem’ se vroucně v chvíli té,
až převozník zrosená vesla položí,
až plachet bílou náruč Dálkám otevře
a nikdy více již ji nesloží.

Meter: iambic
- 114 - Que los libros sin dueño, son tienda y no estudio
by Lope de Vega

Fabio, notable autoridad se saca
de escribir el autor, por darnos mueca,
que sacó de su propia Biblioteca
la historia de Charlín y Tacamaca.
Articular humana voz la urraca,
es como remojar la arteria seca,
porque es llamar al guante chiroteca,
esto de Biblioteca o Bibliotaca.
¿Qué librería de orador Hispano,
de Senador Jurisconsulto grave?
¿qué fénix Escorial? ¿qué Vaticano?
Por libros, quiere Persio que le alaba,
¡o mísera ambición de aplauso humano!
que el libro es el que enseña, no el que sabe.

Meter: iambic
NA SMRT SLEČNY.
by Jan Opolský

Vy spíte již, však role má je těžká,
jen horký dech mi plyne přese rty,
vy shasla Jste při nejistotách dneška
po přetrpění temné puberty.
Mne zraňuje Váš trudný titul „panna“,
jež nad silnými slabá vítězí,
ke stolu lačných Jste teď předvolána,
neb slitování Jeho bez mezí.
Před vlastním snem Jste v postrachu se chvěla
a prosila Jste boha o mnoho,
stům milenců Jste ve snách dát se chtěla
a nebyla Jste milou nikoho.
A nyní on svým cherubínům velí
a pochybné jich láme otázky,
by do těch míst Vám bránu otevřeli,
jež mají ti, kdo shasli bez lásky.
O proste za mne, mučennice marná,
jenž pohrdal jsem vždycky askesí,
než ztratí zvuk ta slova jednotvárná,
že slitování Jeho bez mezí.

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Vladimír Frída

Slabé slunko pozasvitlo,
ale v stínu leží sníh.
Cos jak úsměv v očích kmitlo,
kdo ví, co slz dříme v nich?
A přec paprsk padne jednou
v každou z nejsmutnějších lích.
Po bouřích se duhy zvednou – – –
Nereptám již a jsem tich.

Meter: trochaic
Ahnenstolz der Völker
by Friedrich Hebbel

Thörigter Stolz auf Ahnen! Du bist mir verhaßt an Geschlechtern,
Aber an Völkern noch mehr. Drückend empfand ich's in Rom.

Meter: polymetric
Z MÉHO ZÁTIŠÍ.
by Emanuel Lešehrad

Jas luny pad do mé síně...
Pták zmlk na hruši –
Hvizd vlaku... Mdlé stíny líně
sprchají v duši...
Před okny svítilna plane –
Park... Střechy villy...
Dech fial oknem sem vane...
Kdes’ housle kvílí...
Na město noc klesá zvolna...
Víc a víc dýše
mdlá vůně fial... tak bolná...
Pst,... tiše... tiše...

Meter: dactylic
- VII - A un olmo, consolando su mal
by Luis Carrilloy Sotomayor

Enojo un tiempo fue tu cuello alzado,
a la patria del Euro proceloso:
era tu verde tronco y cuello hojoso,
dosel al ancho Betis, sombra al prado.
Ya que la edad te humilla, derribado,
gimes del tiempo agravios; ya, lloroso,
tu ausencia llora el río caudaloso,
tu falta siente y llora el verde prado.
Envidia al alto cielo fue tu altura:
cual tú me abraza el suelo, derribado,
imagen tuya al fin, ¡oh tronco hermoso!
Tu mal llora del Betis la agua pura;
y quien llore mi mal nunca se ha hallado:
¡qué aun en esto me falta el ser dichoso!

Meter: iambic
Rozmarina.
by Josef Burgerstein

Když jsem ondy na okýnku
Dívky mé zhled’ rozmarinku,
Chtěl jsem se již s plesem ptát:
Má-li k naší svatbě zvát?
Napadl mi mládeneček,
Že, když v rakvi leží,
Povždy v ruce růženeček
S rozmarinou střeží.
Jedno kvítí k svatbě, k hrobu? –
Dívčino, ach dělme se!
Ruka tvá je v blahou dobu,
Má pak v rakvi ponese.

Meter: trochaic
- XXIX- A Su Majestad que mató un toro que había vencido a las demás fieras
by Lope de Zarate

Duplicose ya el Tauro, que tu mano,
ilustrando las vidas que desata,
califica con Astros cuanto mata
a imitación del ínclito Tebano.
Como con él, en luz el cielo ufano
queda con tu blasón, pues lo retrata
en su zafiro con radiante plata,
corona digna de Monarca Hispano.
Con lo divino sus aciertos mides,
siendo en honor de todo tu alabanza,
pues aún la herida de tu mano es gloria.
Si la luz, premio del valor de Alcides,
una fiera postrada de ti alcanza,
qué, quién, no envidiará ser tu victoria

Meter: polymetric
Nobl Sokol.
by Hugo Václav Wunsch

Prostým nechce nikdy býti,
chce mít povždy extra zvyky,
proto prchá ze sokolny
před každými prostocviky!

Meter: trochaic
SENSITIVA.
by František Serafínský Procházka

Řídneme – lesík prosvětluje
peň za pněm zvrácený je klát,
výš přerůstá jen smutná thuje,
a z dálek začlo mrazně vát.
Motýli křídla černých flórů
tázavě kladou na pňů šeď,
a silné srdce ze svých vzdorů
se v úzkosti ptá: A kdo teď?
Řídneme – průlom po průlomu,
už větev k větvi nesahá
z té dáli rozestouplých stromů
a do prázdna se napřahá.
A dosáhne-li ruka k ruce,
tak zběžně jenom zavadí,
a oko, co rve nitrem prudce,
v lhostejném zdání nezradí.

Meter: iambic
Liebes Publikum,
by Ludwig Thoma

Zehn Jahre sind gewiß kein hohes,
Kein Alter nicht für mich und Sie.
Doch ist's nicht wenig für ein rohes
Und schwer geprüftes Hundevieh.
Drum kommt nur her zum Gratulieren!
Es bildet ja kein Hindernis,
Es wird euch alle nicht schenieren,
Daß euch das Luder öfter biß??
Geehrtes Fräulein, Ihre Gaben
Erfreuen das gemeine Biest,
Sollt' er Sie mal beleidigt haben,
So hoff' ich, daß Sie's nicht verdrießt.
Herr Staatsanwalt?! Sie sind ein Schmeichler!
Wenn nur kein Arg dahinter steckt!
Sie wünschen doch, Sie kleiner Heuchler,
Daß unser Hundchen bald verreckt?!
Na ja, nun schweigen Sie mal stille!
Von Anstand hat es keine Spur.
Gewiß! Doch ist es Gottes Wille,
Er schuf auch diese Kreatur.
Herr Pfarrer auch! Und – Stillgestanden!
Jetzt präsentiert mir das Gewehr!
Daß Hoheit uns für würdig fanden,
Ist wirklich unverdiente Ehr'!
Ach, daß kein Groll uns länger trenne,
Gelobt' ich gerne frommen Geist,
Doch wie ich dieses Hundsvieh kenne,
Hilft alles nichts. Das Luder beißt.

Meter: iambic
Es kehret sich alles um.
 Madrigal.
 G. L.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die welt ist um und um gestürtzt:
Der alte deutsche glaube
Schmeckt kaum so gut, als eine faule traube.
Die wahrheit ist mit schimpff verjaget,
Und wegen mord und ehebruch verklaget.
Die adler werden so gemein,
Daß ihrer mehr als kleine mücken seyn.

Meter: iambic
3.
by Klabund

Wirt, schlag aus dem Fass den Banzen,
Wir wollen saufen und tanzen:
Mimi und ich.
Lahmer, du spielst Harmonika,
Und die zahme Elster schreit krakra.
Die Amseln flöten.
War das ein Tag! Wird das eine Nacht!
Auf den Neckarhügeln sind Sonnwendfeuer entfacht:
Unsre Herzen.
Mädchen, du lachst verschwenderisch!
Du bist atemlos! Komm ins Gebüsch!
Ich will dich umarmen!
Der feiste Wirt zapft an seinem Fass.
Der Lahme singt mit rostigem Bass.
Die Elster schreit.
Mädchen, ich spüre deinen Schoss
Als läge die Sonne vor mir bloss,
Die Nacht leuchtet.
Ich streiche dir das Haar zurecht.
Der Wirt offeriert gebratenen Hecht
Und goldenen Mosel.
Öffne das Auge! Jetzt bist du sanft
Wie der Mond überm Wiesenranft,
Holde Dryade!

Meter: iambic
Pěvkyni, která zpívala arii z Mozarta.
by Karel Dewetter

Rád vzpomínám – Již do soumraku
se halil vlídný pokoj ten –
svit krbu hrál jí v modrém zraku –
dešť venku šlehal do oken.
Tak mladá byla, krásy plna
a o klavír se opřela –
a v hrdle jejím zlatá struna
se v sladké písni rozchvěla.
A zpívala akkordů znění –
tak sladkou notou, zvonivou –
jak skřivan v jitra uzardění
svou píseň jásá nad nivou...
A zpívala, jak ve sítině
hrá vánek, jako nápěv vil,
jak slavík touží v keřů stíně,
jež milujících hlavy skryl.
A v jejím hlase se cos chvělo
jak ševelem vzdušných per,
kdy anděl oblétá ti čelo
a v sny ti šeptá v podvečer.
To zvuky byly krásné snivé,
jak konejšící struny hlas,
jak lkání flétny sladkomřivé
ve kraji tichém, v jara čas...
A co tak pěla v pozdní chvíli
hle, u klavíru, jako v snu
stál divuplný přízrak bílý
s parukou, v kroji dávných dnů...
V dlaň hlavu skryl a slouchal tiše
a kolem rtů mu úsměv hrál – –
O Mozarte! to z duchů říše
ten zpěv tě na zem odpoutal!
A dozpívala, a co hlasný –
kol pěvkyni zněl potlesk vstříc –
co ona klopí zrak svůj krásný
svou zlatou hlavu sklánějíc – –
Co já jí žehnal slzy v řase,
stín mistrů se k ní schýlil blíž –
a políbil jí čelo v kráse,
a tiše zašel v duchů říš.

Meter: iambic
Der Schnee.
by Barthold Heinrich Brockes

Wofern sie nun, in ihrem Fall, solch eine kalte Luft berüh-
ren,
Worinn sich eine Kälte findet, so kalt, daß sie darinn gefrie-
ren;
So wird aus vieler Bläsgen Klumpen bald kleiner und
bald grosser Schnee.
Wie dieser Schnee nun flüchtig Salz und Oel und Fettig-
keit enthält,
Nebst einem kleinen Feuer-Theilchen, der in dem Mittel-
punct verschränkt;
So muß aus diesen Eigenschaften, wenn solcher Schnee
sich abwerts senkt,
Und auf den luckern Boden fällt, das Theil des Ackers
und der Erden,
Das er befeuchtet und zugleich bedünget, durch ihn frucht-
bar werden.

Meter: iambic
KDE VÁS POCHOVÁM?
by Josef Václav Frič

Hromorázně jste se probořily,
smělé zámky snů mých nezkojených,
kotrmelcem jste se ponořily
do jezera slz mých nezroněných.
Přijde-li mi časem chuť do pláče,
kamž jich stavitele pochovám,
bych nad hrobem zakletého spáče
zaplakal si tiše, sám a sám?
Slyšíš kvil těch dítek nezrozených?
Vy byste mne děti umořily!
V hlavě mé hle tanec žalů skáče –
v mozku svém vám slavné hroby dám.
Lásko! babo! rozmazlené dítě!
Blesk ti dávno zdrtil outlý zvonec,
přetrh’ krvavé ty srdce nitě –
s cukrováním tvým je na vždy konec!
Přijde-li mi ale chuť do pláče,
staré tóny, kde vás pochovám?
Kvílíváte jako noční ptáče –
připravím, ach, záhy pokoj vám!
Aj, ten bujný, smělý slávy honec,
zapomněl na vlastní svoje sítě –
v srdci mu těch šípů strašák skáče –
Jděte spat! já vám tam slámu dám.

Meter: trochaic
Ze zápisků zapomenutého. (XII.)
by Ferdinand Tomek

V mém nitru bouří žhavé peklo muk – – –
„Jsi, hochu, zaslepen jak mladý kluk,
jenž po prvé se napil z lásky číše
a milostné jen verše všude píše.
Ty nezříš červa, jenž se v růži kryje,
a neslyšíš, jak jedovatá zmije
ti syčí na blízku – vždy blíž a blíž...
Spíš, brachu, tvrdě; kdy se probudíš?“
List takový mne došel bez podpisu
a pochyb červa nasadil mi v duši.
Kdo jest, kdož klid můj z nenadání ruší?
Zda přítel to či člověk, z jehož rysů
se škodolibost na mne drze chechce,
či nevčasný to žert je naposled?
Tak přemítám; než mrak, jenž zkalil hled,
se přece nijak rozplynouti nechce,
spíš roste ještě, podobu svou mění,
až příšerná je nyní z něho saň,
jež na mne zuby jedu plné cení
a syčí posměšně: Nuž, braň se, braň!
Pryč, přelude! Což rozum snad mne míjí?
Snad jsem již uštknut jedovatou zmijí
a v hrozné horečce má hlava šílí?!
Ach, jaký jsem to bloud byl pošetilý,
že podlehl jsem smyslů mámení!
Ten, bezbranného v bezejmenném listě
kdo napadá, sám bídákem jest jistě!
Hle, jak ten list se svíjí v plameni...

Meter: iambic
55. Auf die Schlesische Poeten
by Christian Wernicke

Der sich durch falschen Wahn entehret,
Und Deutschlands
Der dort wo
Von
Demselben ist auch
Der jedes Dings Natur versteht,
Und sinnlich die vorstellt, bekant

Meter: iambic
Krátce.
by Albína Dvořáková-Mráčková

Kvapně běží mého žití kroky,
rychle se to blíží ku cíli,
mé však srdce truchle nekvílí,
před časem že v hrob klesne hluboký.
Lépe mřít, jak proud se rychlotoký
v moře vrhá, ve vod přesily,
než životem své jak nečilý
lučinami potok vléci kroky.
Lépe jest, kdy vichr u rozkvětu
růži zlomí, nebo v poupěti,
než list svadlý v smích kdy mrhá světu.
Volím žíti krátce – ale stkvěle!
blesk kdy jarou palmu rozdrtí,
pozatruchlí družstvo háje celé! –

Meter: trochaic
- XXXIV - Vaya con Dios (Beatriz) el ser estafa
by Juana Ines de La Cruz

Vaya con Dios (Beatriz) el ser Estafa,
que esto se te conoce, hasta en el Tufo;
mas no es razón, que siendo yo tu Rufo,
les sirvas a otros gustos de Garrafa.
Fiaste en que tu traza es quien te Zafa
de mi cólera, cuando yo más Bufo,
pues advierte (Beatriz) que si me Atufo,
te abriré en la cabeza tanta Rafa.
Dime, si es bien, que el otro a ti te Estafe,
y cuando por tu Amor eche yo Bofe,
te vayas tú con ese Mequetrefe.
Y yo me vaya al Rollo, o a Getafe,
y sufra que el Picaño de mi Mofe,
en Asa, Uso, Afe, Ofe, y Efe.

Meter: iambic
Fragment
by Hermann Conradi

Wir gehen so stumm neb'einander
Und haben das Herz doch so voll ...
Süß duftet der Oleander
Aus deiner Locken Geroll ...
Mit ihren schwellenden Armen
Klammert die Leidenschaft
Sich mir um die Brust ... sie packt mich
Mit wilder dämonischer Kraft ...
Ich möchte dich an mich reißen,
Dich überströmen mit Glut –
Schwelgen in deinen weißen
Armen und rauschende Flut
Süßbetäubender Minne
Schlürfen aus blitzendem Krug ...
Und mit seligem Sinne
Feiern den süßen Trug ...

Meter: iambic
OKAMŽIK.
by Jaroslav Vrchlický

Okamžik je plaché děcko,
za kštici jen chytni jej,
nemá nic a dá ti všecko,
v něm je žití ruch i rej.
Co máš dlouho? Radost? Mládí?
Kam chceš s nimi? Marný sen!
Čas tak neúprosně pádí,
mine noc a mine den.
Okamžik je všeho králem,
pokud v dlaň jej zachytíš,
v světa víru neustálém
on je blaha pevná číš.
Na rtech lásky, v tvůrčí chvíli,
kde je všeho bytí vznik,
s věnem žití se ti chýlí
jediný bůh – okamžik!

Meter: trochaic
Die Wahrheit .
by Clemens Brentano

Vier Jungfräulein von hohem Stamm,
Die waren bei einander,
Ignis Feuer die erst mit Nahm,
Aqua Wasser die ander:
Aer die Luft, so hieß die dritt,
Dann Veritas die Wahrheit,
Die stand da in des Gartens Mitt,
Und leuchtete in Klarheit.
Ich sehne mich gar oft nach euch,
Sprach sie mit klugen Sinnen,
Drum saget mir, eh ich entfleug,
Wo soll ich euch stets finden?
Das Feuer sprach: Schlag an ein Stein
Mit guten Schwerdtes Spitzen,
So werd ich schnelle bei dir sein,
Und freudig Funken spritzen.
Das Wasser sprach: Wo Binsen stehn,
Da sollst du nach mir graben,
Du wirst mich bei der Wurzel sehn,
Da will ich dich erlaben.
Die Luft sprach: Wenn an einem Baum
Die Blättlein gehn und nicken,
Da bin ich auch in selbem Raum,
Und will dich bald erquicken.
All drei sie sprachen wonnsamlich:
Du edele Warheite!
Wo sollen wir dann finden dich?
Die Wahrheit sprach: Im Leide.
O ihr Schwestern Mord über Mord!
Kein eigen Haus mir bleibet,
Man findet mich nicht hier, nicht dort,
Ein jeder mich vertreibet.
Ich pocht auch bei Gelehrten an,
Weil ehrlich ist ihr Wandel,
Doch ist ihr Werk ein Lug und Wahn
Und spärlich nach dem Handel.
Sie fingen mich und banden mich,
Begossen mich mit Dinten,
In mein schneeweißes Angesicht,
Ich muste schier erblinden.
Mit Büchern schlugen sie mich dumm,
Und krazten mich und krallten,
Und zogen mich beim Haar herum,
Zur Thür hinaus mich brallten.
Sie wollte klagen noch viel mehr,
Ein Thürlein thät erklingen,
Ein Critikus kam ganz grad daher,
Davon that sie sich schwingen.

Meter: iambic
4.
by Andreas Gryphius

Der festen Himmelburg die Schuld' vnd Gri i verschlossen/
Ist Hutt vnd Riegel frey/ dort seh ich Jesum stehn
An Gottes rechter Hand/ großmächtig hoch vnd schön/
Nicht wie auff Golgatha mit vielem Blutt begossen/
Ich schaue neben Ihm die seiner Schmach genossen/
Wie herrlich schau ich sie/ wie jauchtzend vmb ihn gehn/
Vor Angst itzt Freudenvoll/ Welt spotte/ spey vnd höhn:
Die keine Noth vnd Schmach vnd Folter hier verdrossen
Sind auß der Angst zu Trost/ durch Tod zu Gott/ geführt/
Vnd mit der Ehren-Kron von Christus Hand geziehrt.
Trotzt Feinde! jagt mich auß! versperrt mir eure Thüren!
Wenn jenes Thor auffgeht/ werfft diesen Cörper eyn!
Zubrecht was irrdisch ist/ diß Fleisch/ die Arm vnd Bein!
Ich kan den Schatz doch nicht/ der darinn ist/ verlieren.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Juan Pérez de Montalbán

Faltar la luz intempestivamente,
porque una nube descortés asalta
la muralla del sol, que el prado esmalta,
no es defecto del sol, sino accidente
Así, LOPE, tu luz a nuestro oriente
falta, vencida de región más alta,
que solamente muere quien nos falta,
y quien nos sobra vive solamente
Mas si en tu eclipse queda esclarecida
siempre tu luz, llorarte es ofenderte,
que no es caer triunfar de la caída
Goza en tu muerte pues tan feliz suerte,
que si tu muerte mejoró tu vida,
más que a tu vida debes a tu muerte.

Meter: polymetric
Darwinismus.
by Jaroslav Vrchlický

Nuž tedy vývoj – Klidně na vše zřím:
Štěrk, býlí, strom a zvíře – jedna řada;
být skončena se zdá ta Iliada
u člověka – vše další je tu dým.
To celky v sobě hotové jsou, vím,
dál žijí klidně, kosmos z nich se skládá;
jen v nitru člověka ta věčná váda,
spor, záchvat, vznět dál k cílům nejvyšším.
Štěrk, zvíře, strom a býlí co jsou, budou,
proč v článku sledním vývoje, proč v nás
ta neúkojná touha jiným býti?
Proč neobejmout úlohu tu chudou
myslící třtiny? Odkud vnitřní hlas,
být víc a lepší než to celé žití?

Meter: iambic
MNĚ SMĚŠNÝM JEST...
by Julius Brabec

Mně směšným jest, když kráčím zvolna v davu
po osvětlených večer Příkopech,
zřím milující k hlavě klonit hlavu
a šveholit o štěstí, lásky snech.
Jsou šťastni. – Ano. – Ale nepomyslí,
co do toho, když dnes se líbají,
dnes věrnost sobě, lásku přislibují
a zítra juž se ani neznají.
Ni nepomyslí, ač svět stále stejný,
ač tatáž obloha i stejná zem,
že člověk stárne ve každinké chvíli
a spěchá dál, až stane nad hrobem.

Meter: iambic
Die Leoparden.
by Barthold Heinrich Brockes

Eine sehnliche Begier: Was er siehet, zu zerstücken,
Schielt, nebst Mordlust, Unvergnügen, hämischen ge-
Grausamkeit, Wuth, Grimm und Gram, aus des Leoparden
Sein am Kopf gedrucktes Ohr, sein von Blut-Durst dürrer
Voller scharf-und starker Zähne, gleichen einem wahren
Ist doch, in des Todes Werkzeug, den gekrümmten starken
Und der schweren Pfoten Last, fast der sichre Tod zu schauen.
Aber welche sanfte Triebe, welche Lust, in ihrer Ruh,
Sieht man die von ihren Jungen ausgesogne Mutter fühlen!
Der geschloßnen Augen Lied deckt ihr grimmig Feuer zu,
Und es scheint, sie fühl, im Traum, ihrer jungen Welpen
Wie so sanft, gelenk und weich, liegt ihr Körper ausgestreckt!
Dächte man, daß in demselben ein so harter Geist versteckt?
Was ist ferner nicht für Schönheit auf der Thiere Balg zu sehn!
Welche Farben! heisset man sie nicht recht erschrecklich schön?
Doch ich muß, bey dieser Schönheit, leider eins noch zugestehn,
Ob mir gleich für das Geständniß dieser bittern Wahrheit
Nemlich daß, nicht nur bey Thieren, Schön- und Bosheit oft
Ach wie oft wird unter Menschen, unter einer schönen Haut,
Auch ein Leoparden-Geist, voller Neid und Wuth, gefunden!

Meter: trochaic
1L: Woher, Du Wolkenpalast, an die Säume
by Johann Gottfried Herder

Woher, Du Wolkenpalast, an die Säume
Der Erd' hinausgebreitet, fern
Vom Libanon zum Hekla, zu den Affen
Und Patagonen hin?
Woher, Du Himmelsstürmer, der den Zeiten
Verwüstung drohet? Wo dann ruhn
Die ew'gen Säulen, die Dich stützen? Hobest,
Erhobst Du Dich nicht selbst
Auf Trümmern nur versunkner Heiligthümer,
Im Sturz der Zeiten, namenlos?
So wie in Tagesneig' ein Moderwölkchen
Im fernen grauen Ost.
Das Moderwölkchen unbeahnet sammelt
Aus Höll- und Klüften Dämpfe sich,
Bis Mitternachts es hoch sein Haupt erhebet
Und deckt der Sterne Glanz,
Und überzieht den Himmel, stürzet nieder
Die Schlummernden in mehr als Nacht,
In Dampf und Trümmer. Schaut die Zauberwolke!
Sie hüllt das alte Rom,
Das Helden-Rom, die Königin der Welten,
Auf ihren sieben Thronen ein
Zur Zaubervettel mit dem vollen Becher,
Zur Herrscherin der Welt
Auf sieben neuen Thronen. Und die Erde
Floß über von des Bechers Wuth;
Die Völker taumelten; der Berg der Götter,
Der Berg der Musen wich;
Meerüber floh die Weisheit in die Zelte
Gastfreier wilder Araber.
Die Bücher brannten, und der Rauch der Bücher
Erhebt sie prächtiger,
Die Zauberwolk'. In schwarzen runden Wellen
Rollt sie von Erd' zu Erden hin,
Und in ihr klirren Ketten, heil'ge Waffen
Der Zwietracht, Paukenschall
Zum Morde der Vernunft. Die Banne blitzen,
Wie Höllengabeln heben sie
Die Kronen von der Königsschläfe, jagen
Im Strudel alle Welt
Gen Osten in das heil'ge Grab des Todes;
Da pranget nun, was Wolke war,
Als Palast des gekrönten Schuhs, der Thronen
Wie Sünden niedertrat.
Noch steht der alte Palast, aber öde;
Und immer sinkt der Nebel mehr.
Ihr Brüder, seht, die schöne helle Sonne
Steigt langsam schon empor!
Der Nebel sinkt, und mehr als Wolkenschlösser
Stehn glänzend uns vor Augen da.
So nahe wart Ihr, Hütten bessrer Menschen,
Und wir, wir sahn Euch nicht,
In Nacht begraben. Kommt, der Hütten Kinder!
Auf freiem Hügel wollen wir
Der Morgenkönigin, der Sonn', uns weihen,
Die Euch das Licht gebracht.
Ihr horchet, was dort in der letzten Wolke
Wegjammert? Brüder, horchet nicht!
Es ist der Circe Lied! sie wandelt Menschen
Zu Opferthieren um.
Kommt, vor dem Angesicht der Morgenröthe
Uns zu umarmen, und nur ihr,
Der Göttlichen, so lange, lange Sklavin,
Der Wahrheit uns zu weihn!
Und Menschenwürde, Menschenfreiheit wollen
Wir redlich anerkennen, rein
Anbeten Gott, bis einst allgegenwärtig
Der Welt die Sonne strahlt!

Meter: iambic
XIV  MARDI GRAS
by Stanislav Kostka Neumann

Hospoda malá, soudruzi,
pivo s čepicí,
sentimentální písnička
o bílé silnici.
Vesnický jazzband řinčí,
maškary kolují,
to se dnes proletáři
prostě tu radují.
To chudí lidé bezzubí
hraji si na tygra.
Také jsem oslavil tu
svůj mardi gras.
Abychom zapomněli,
tu sešli jsme se dnes.
Abychom zapomněli
na bídu, žaly, děs.
Ty muže upracované
bakchický sen jal,
pravěké svobody dozvuk
v krvi jim zazpíval.
Ty ženy umořené
s bledými děťátky
těšily se dnes na rej
jak na pohřeb a na svátky.
Také jsem přišel zapít
pochybným pivem cos.
Jazzband mi řinčel.
Anebo první kos?...
K půlnoci přišlas, zjevení,
touho má daleká.
V tmě naslouchali jsme spolu
v dálku, jež haleká.

Meter: iambic
- 40 -
by Lope de Vega

Aquí cuelgo la lira que desamo,
con que canté la verde primavera
de mis floridos años, y quisiera
romperla al tronco, y no colgarla al ramo.
Culpo mi error, y la ocasión infamo,
por quien canté lo que llorar debiera,
que el vano estudio vano premio espera,
ladrón del tiempo con disfraz le llamo.
En otra lira, a cuyo son recuerdas
dormida Musa, en este breve plazo
canta segura de que el tiempo pierdas.
Templola amor con poderoso brazo,
que en tres clavijas le subió las cuerdas,
y le labró de una lanzada el lazo.

Meter: iambic