PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XLVII - Al desengaño de los peligros de la mar
by Luis Carrilloy Sotomayor

Osado en fin te atreves, pensamiento,
ayer burla del mar, de él anegado,
viendo que, aun fiero del furor pasado,
debe la arena a su robado asiento.
Segunda vez, con atrevido intento,
la barca ofreces al licor salado;
aún destilas vestidos que has colgado,
pensamiento, ¡ay cuán otro pensamiento!
Aquellas tablas de tu rota nave,
con que el mar, aunque mudo, te habla tanto,
te den lo que él, pues te aconseja, sabe.
Mas si tan fuera estás, cruel, de espanto,
prevén escollo en que tu vida acabe,
mientras prevengo a tus obsequias llanto.

Meter: iambic
1L: Wo du auch wandelst im Raum, es knüpft dein Zenith und Nadir
by Friedrich Schiller

Wo du auch wandelst im Raum, es knüpft dein Zenith und Nadir
An den Himmel dich an, dich an die Achse der Welt.
Wie du auch handelst in dir, es berühre den Himmel der Wille,
Durch die Achse der Welt gehe die Richtung der Tat.

Meter: iambic
1.
by Ludwig Achim von Arnim

Nach meiner Lieb viel hundert Knaben trachten,
Allein der, den ich lieb, will mein nicht achten,
Ach weh mir armen Maid, vor Leid muß ich verschmachten.
Jeder begehrt zu mir sich zu verpflichten,
Allein der, den ich lieb, thut mich vernichten,
Ach weh mir armen Maid, was soll ich dann anrichten.
All andre thun mir Gutes viel verjehen,
Allein der, den ich lieb, mag mich nicht sehen,
Ach weh mir armen Maid, wie muß mir dann geschehen.
Von allen keiner mag mir widerstreben,
Allein der, den ich lieb, will sich nicht geben,
Ach weh mir armen Maid, was soll mir dann das Leben.

Meter: iambic
7.
by Adolf Friedrich von Schack

Dein Aug' ist schwarz wie die Sturmesnacht,
Wenn Wolken den Himmel durchjagen;
Ich blick' hinein in die wilde Pracht
Und fühl' ein schwindelndes Zagen;
Dann wieder wie aus der Unendlichkeit quillt
Ein Glanz hervor, der das Bangen stillt.
Dein Aug' ist schwarz, ist schwarz wie der Tod;
Oft nur mit heimlichem Grauen,
Das mich in die Tiefe zu reißen droht,
Vermag ich hinein zu schauen;
Und Wonnen doch schauern aus ihm mich an,
Die nie ich geahnt, noch fassen kann.

Meter: iambic
- LVIII -
by Argensola

Mirando Cloris una fuente clara,
donde otras veces afilar solía
las armas desdeñosas, con que hería,
y en vano ahora contra mí repara.
Vio como el tiempo sus mejillas ara,
en señal de castigo y rebeldía,
sembrando sal, donde el amor tenía,
para sacrificar las almas ara.
Viéndose tal con lágrimas y tierra,
enturbiaba la fuente por vengarse,
como si ella la causa hubiera sido.
Al fin, sacó este fruto de su guerra,
que vio poder las aguas aclararse,
mas no cobrarse el tiempo ya perdido.

Meter: iambic
SONET O ŽIVOTĚ A SMRTI
by Josef Svatopluk Machar

Mé klasy hezky zrály, vzduch čistý kol se chvěl,
a chrpy blýštěly svou jasnou raní rosou –
nezvaný sekáč, Život, v lán mého žití šel
a chrpy pošlapal svou nohou hrubou bosou.
I do zrajících klasů vjel naostřenou kosou,
je na svou káru vrhal a sprostou píseň pěl –
a rozhled se... a smíchem tvář zkřivil tuponosou
a zapálil si dýmku a s károu dále jel...
Jde po strništi dívka. Má vlídný černý zrak,
má v černomodrém vlase vetknutý rudý mák
a zástěrku má tmavou, kam vrhá chvílemi
jen ze soustrasti jakés lítostivé
klas přišlápnutý, květy položivé,
jež drsný sekáč nechal na zemi...

Meter: iambic
Sobremesa alegre
by Manuel Magallanes Moure

La viejecita ríe como una muchachuela
contándonos la historia de sus días más bellos
Dice la viejecita: «¡Oh, qué tiempos aquellos,
cuando yo enamoraba a ocultas de la abuela!».
La viejecita ríe como una picaruela
y en sus ojillos brincan maliciosos destellos
¡Qué bien luce la plata de sus blancos cabellos
sobre su tez rugosa de color de canela!
La viejecita olvida todo cuanto la agobia,
y ríen las arrugas de su cara bendita
y corren por su cuerpo deliciosos temblores.
Y mi novia me mira y yo miro a mi novia
y reímos, reímos mientras la viejecita
nos refiere la historia blanca de sus amores

Meter: iambic
- XII - Al rey invicto Jaime de Aragón
by Joseph de Litala y Castelvi

Celebren tus hazañas inmortales,
o Marte Aragonés, Jaime Sagrado
del caudaloso Ebro más dorado
hasta el Pactolo en líquidos cristales.
Treinta y cinco batallas, y campales,
del Agareno dio tu brazo armado,
sacando tu Pavés despedazado
de los reencuentros de la lid Marciales.
Dos mil Templos y más, a la memoria
de María Purísima fundaste
en su alabanza, nombre, honor y gloria.
La Tierra y Mar del Árabe triunfaste;
serás empeño heroico de la Historia,
y el mármol a tus hechos será engaste.

Meter: iambic
- 91 - Acto I, Escena XI, CELINDA
by Lope de Vega

Nunca, tirano amor, de tus embustes
resultaron menores desatinos;
ya no podrás hallar otros caminos
para que más de veras me disgustes.
¿Qué un conde humilde y una reina ajustes?
Enlaza, amor, las hiedras con los pinos;
mas no enredes los frágiles espinos
cuando, por niño, de locuras gustes.
Mira, amor, que era el Conde propio centro
desta alma y calidad, y que es pequeño
para los brazos de la Infanta bella.
Mas eres vino, amor; que una vez dentro,
quieres que te obedezcan más que al dueño,
y echas de casa a quien te puso en ella.

Meter: iambic
- - Acto II, EL REY
by Lope de Vega

Poderosa potencia, entendimiento,
no por la general filosofía
que da a la majestad la monarquía,
que voy en diferente fundamento.
Pero, para rendir el pensamiento
e inclinar a su amor la fantasía,
como muestra el ejemplo de la mía,
¿quién tuviera tan presto atrevimiento?
Más quiero la razón que los antojos,
aunque la vista reine en los oídos;
que cuando al ver se rinden mil despojos,
con el divino oír quedan vencidos;
porque si el cuerpo escucha por los ojos
el alma quiere ver por los oídos.

Meter: polymetric
- - Sobre los laureles poéticos
by Lope de Vega

Llevome Febo a su Parnaso un día,
y vi por el cristal de unos canceles
a Homero y a Virgilio con doseles,
leyendo filosófica poesía.
Vi luego la importuna infantería
de poetas fantásticos noveles,
pidiendo por, principio más laureles
que anima Dafnes y que Apolo cría.
Pedile yo también por estudiante,
y díjome un bedel: «Burguillos, quedo:
que no sois digno de laurel triunfante.»
«¿Por qué?», le dije; y respondió sin miedo:
«Porque los lleva todos un tratante
para hacer escabeches en Laredo.»

Meter: iambic
Nationale Verteidigung
by Kurt Tucholsky

Das paßt euch so. Ihr grölt und brüllt
von Friedensdemokraten;
in dicken Phrasenrauch gehüllt
ruft ihr nach mehr Soldaten.
Obristenfrauen schrein und krähn
mit euch: »Marsch-Marsch! nach Flandern!«
Es sollen dorthin sterben gehn
die andern, die andern!
Die Todespein der andern schwand
in Urlaubstag und -nächten.
Ihr liebt nicht euer Vaterland!
Ihr hängt an Vorzugsrechten!
Das hamstert, schickt und schwatzt so nett
bei braungebratenen Zandern.
Die zwanzig Gramm vom Pflanzenfett
den andern, den andern!
Die Zeit ist aus. Die andern stehn
und recken ihre Glieder.
So lang geduckt, und nunmehr sehn
sie sich als Menschen wieder.
Der Friede kommt. Und ist er hier,
dann kommt das Heimwärtswandern.
Die Zeit ist aus. Jetzt kommen wir:
Die andern! Die andern!

Meter: iambic
Der Garten des Herzens
by Wilhelm Müller

In meines Herzens Mitte blüht ein Gärtchen,
Verschlossen ist es durch ein enges Pförtchen,
Zu dem den Schlüssel führt mein liebes Mädchen.
Es ist April. Komm, wolle dich nicht schämen,
Und pflücke dir heraus die liebsten Blumen!
Sie drängen sich entgegen deinen Händen.
Je mehr du pflückst, je mehr sie wieder sprossen,
Doch willst du unberührt sie blühen lassen,
So werden sie vor ihrer Zeit vertrocknen.

Meter: iambic
[das Bild des Mann's in nackter Jugendkraft]
by Wilhelm Busch

Das Bild des Mann's in nackter Jugendkraft,
So stolz in Ruhe und bewegt so edel,
Wohl ist's ein Anblick, der Bewundrung schafft;
Drum Licht herbei! Und merke dir's, o Schädel!
Jedoch ein Weib, ein unverhülltes Weib –
Da wird dir's doch ganz anders, alter Junge.
Bewundrung zieht sich durch den ganzen Leib
Und greift mit Wonneschreck an Herz und Lunge.
Und plötzlich jagt das losgelassne Blut
Durch alle Gassen, wie die Feuerreiter.
Der ganze Kerl ist eine helle Glut;
Er sieht nichts mehr und tappt nur noch so weiter.

Meter: iambic
PROBUZENÍ K ŽIVOTU
by Josef Šimánek

V pochybné chvíli, když se uzavřela
nad bytostí mou předtuch klenba těsná,
má duše zsinalá se němou hrůzou chvěla,
já k životu jsem probudil se ze sna.
Šílený bolestí jsem hleděl do Tvých lící,
jak rychle v černou tmu se rozplývají,
na celý zjev Tvůj, v prázdno prchající,
a myšlénky se zastavily v taji.
To bylo večer již a srdce mého bití
hrozilo na vždy ztichnout každou chvíli.
Já zpečetil jsem vše, co poutalo mne k žití,
a poslouchal, jak vítr venku kvílí.
A cítil jsem pak v srdci rozteskněném,
když zaplavil mne žal jak vlna dravá,
že bytost má je hrob, kde pod kamenem
svět vidin, mládí v prach se rozpadává.

Meter: iambic
VELKONOČNÍ
by Jan Neruda

„Kdo snáší ta červená vajíčka?“
ptá zvědavé se děcko.
„„Mé dítě, zajisté ňáký Čech:
ten snáší všecko!““

Meter: polymetric
Die
 Unterwerfung gefallner Engel
 und ihre Bestimmung
 zu
 Schutzgeistern der Menschen.
by Justus Friedrich Wilhelm Zachariae

Alsbald gab Orion Befehl, die Posaune zu blasen;
Und ein mächtiger Cherubim stieß mit harmonischen
In das äthersche Metall, die ganze Gegend erschallte
Von dem Getön. Mit fliegenden Schritten begaben
Unter ihre Standarten und Fahnen. Die glänzenden
Drängten sich dicht an einander, und mit gehörneten
Schloß sich das sämtliche Heer an seinen Führer, Orion,
Neben welchem der hohe Gesandte zum Sprechen be-
Ehrerbietige Stille beherrschte die wartenden Schaaren,
Und mit auf ihn geheftetem Blick, und banger Erwar-
Standen sie, seine Worte zu hören; — voll Anstand

Meter: polymetric
Mi destino
by Mariano Roca de Tagores

Campo estéril, mortífera laguna
me vio nacer, y la yermada arena
présago iluminaba de mi pena
fúnebre rayo de sangrienta luna
Trueno de muerte me arrulló en la cuna
cuando Castilla, al sacudir la ajena,
forjaba ya la bárbara cadena
que dio al Corso tirano la fortuna
Mi primer tierno involuntario llanto
uniose al llanto de la patria mía
y mis ojos lloraron su quebranto
De entonces miran en la luz del
                     día
lúgubre antorcha de dolor y espanto
y amo a mi patria y lloro su agonía

Meter: polymetric
- LX -
by Argensola

El vulgo vano (siervo de la fama
que de estatuas y títulos se admira)
a la ganancia vil atento aspira,
y a todo lo demás vanidad llama.
El sabio la virtud sin prendas ama,
por los títulos vanos no suspira,
de la ganancia infame se retira,
y sólo a sí se alumbra con su llama.
De esto nos dejas admirable ejemplo,
o Diógenes nuevo, no rendido
al favor de Alejandros o Mecenas.
En ti dos graves Scévolas contemplo,
uno del justo Marte favorido,
otro de la que dio su nombre a Atenas.

Meter: iambic
XVIII. Lípy, svědci rozkošného blaha mého,
by Jan Vlk

Lípy, svědci rozkošného blaha mého,
kam se poděl šum, jarosti zjev,
jímž jste jako harfy jemné zvukem
sprovázely mé milosti zpěv?
Milé lípy! jaro, léto ušlo,
jeseň vzala list i vonný květ.
Ovšem nad tím hořce srdce pláče,
svůj když ozdob zbaven vidí svět.
Srdce moje, viz, jak ty jsi těžké!
Bez ní žádných nechceš slastí znát,
úsilně mne k máti zemi táhneš,
toužíš v klínu jejím spočívat.
U vás, lípy, v jichžto jarém listí
ozýval se mého plesu hlas,
v stínu vašem, v lůně země máti,
lehkým těžké srdce bude zas.

Meter: trochaic
Na Albinu.
by Josef Košín z Radostova

Že’s co nejhezčí, zdaž milována
od svých družek jsi co nejsrdečněji?
To to! naopak co nejjizlivěji
nenáviděna i pomlouvána.

Meter: trochaic
- XXIII - Rindiéndole a amor su mal
by Luis Carrilloy Sotomayor

Confieso tu poder, ¡oh Amor!, rendido:
tu hierro en mí tal dice, y mi cuidado;
baste, ¡oh fuerte gigante!, haber poblado
brete que tantas veces han vestido.
Sufre tu planta un cuello que no ha sido
tantas veces, ¡oh fiero!, sujetado,
que merezca desprecio, desechado
ya por común, por vil, ya por fingido.
¿Qué me quieres, cruel? Entre unos ojos,
llamándolos mi bien, hallé mi muerte,
dichosa, por ser tú la causa de ella.
Deja la aljaba, afloja el arco fuerte,
que ella me niega sangre, y mis enojos
volverá, y tú podrás mejor vertella.

Meter: iambic
Mis culpas
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Señor, de nuevo ante tu altar postrado,
mis culpas te confieso, arrepentido:
de nuevo acudo a tu piedad, rendido
por el peso implacable del pecado
Mi espíritu me advierte, desolado,
que tu nombre otra vez ha escarnecido,
y cobarde otra vez y envilecido
contra Ti y tu poder se ha rebelado.
Mas yo sé que magnánimo me amparas,
y aunque gimo y te invoco, no
                  me arredro
al juzgar mis traiciones y mis dudas;
que si a Pedro y a Judas me comparas,
dirás que te he negado como a Pedro
¡pero no te he vendido como Judas!

Meter: polymetric
Las folias
by Antonio Zerolo Herrera

Música original la de mis lares,
pues conmueven el alma del patriota,
desde la isla, hermana de la jota,
hasta el viento que zumba en los pinares.
¡Oh, las folías! Tienen sus cantares
un recuerdo de amor en cada nota;
pero hay algo también que a
                  veces brota
del undívago seno de los mares
Allá en las noches plácidas, serenas,
cuando flota el misterio en el ambiente
y reposa el Atlante en las arenas,
más que el oído, el corazón lo siente:
¡es la voz, es la voz de la sirenas
que cantan a la isla eternamente!

Meter: anapestic
- XCVIII - Lloraba esta ausencia
by Pedro Soto de Rojas

No regales la tierra, Fénix mía,
con netas perlas, de tus bellos ojos
que enriquecen el mar de mis despojos,
y están pobres sus conchas de alegría.
Antes salgan sus soles a porfía,
enjugando del alma los despojos,
y como en Cancro entre sus rayos rojos
muera la noche, y resucite el día.
Mas llora, sí, bien, llora, y de tal suerte
mares serán mis ojos con tu llanto,
que al ruido estreche su diluvio en medio.
Pyrra en el monte a solas podrá verte,
no se atribuya a este rigor espanto,
que a tal dolor difícil, tal remedio.

Meter: polymetric
-XXIV-
by Garcilaso de La Vega

Ilustre honor del nombre de Cardona
décima moradora de Parnaso,
a Tansillo, a Minturno, al culto Taso
sujeto noble de inmortal corona;
si en medio del camino no abandona
la fuerza y el espirtu a vuestro Laso,
por vos me llevará mi osado paso
a la cumbre difícil de Helicona.
Podré llevar entonces sin trabajo
con dulce son que el curso al agua enfrena,
por un camino hasta agora enjuto,
el patrio, celebrado y rico Tajo,
que del valor de su luciente arena
a vuestro nombre pague el gran tributo.

Meter: iambic
Sonnet.
 Er schauet der Lesbie durch ein
 loch zu.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Es dachte Lesbie sie sässe gantz allein/
Indem sie wohl verwahrt die fenster und die thüren;
Doch ließ sich Sylvius den geilen fürwitz führen/
Und schaute durch ein loch in ihr gemach hinein.
Auff ihrem lincken knie lag ihr das rechte bein/
Die hand war höchst bemüht/ den schuch ihr zuzuschnüren/
Er schaute/ wie der moß zinnober weiß zu zieren/
Und wo Cupido will mit lust gewieget seyn.
Es ruffte Sylvius: wie zierlich sind die waden
Mit warmen schnee bedeckt/ mit helffenbein beladen!
Er sahe selbst den ort/ wo seine hoffnung stund.
Es lachte Sylvius/ sie sprach: du bist verlohren/
Zum schmertzen bist du dir/ und mir zur pein erkohren:
Denn deine hoffnung hat ja gar zu schlechten grund.

Meter: iambic
7. Auf Herrn Adam Zeidlers und Jungfrau Esther Webers Hochzeit
by Paul Fleming

Sieh sie an, die
fromme Zynthie, und höre!
Du auch, züchtige Zythere,
unsrer Nächte Heroldin,
trit herfür und gieb dein Zeichen,
daß die kühlen Schatten streichen!
Ja, ihr tuts. Der schöne Tag
ist der schönen Nacht gewichen.
Was ists, das dort kommt geschlichen,
was ists, daß ich fragen mag,
das aus jenen Hörnern lachet
und der Braut solch Sehnen machet?
Lune ists, der Tag der Nacht,
und die Herrscherin der Flammen,
so die Lieben fügt zusammen,
hat sich neben sie gemacht,
neben sie, dieweil sie beide
Gleiches tun bei solcher Freude.
Sie stehn nun und sehn mit Lust
ihre güldnen Ritter ringen,
daß die süßen Bahnen klingen
einen Ton uns unbewußt.
Was sie mit dem Winken wollen,
ist, daß wir nun schlafen sollen.
Die verjüngte Frülingswelt
eilet, was sie kan, zu Bette.
Alles eilet um die Wette
und verbirgt sich in sein Zelt.
Alles hat sich schon geleget,
was Wald, Luft und Wasser heget.
Alles braucht sich seiner Ruh'.
Sehet, wie die Saat sich bücket,
die verwachte Rose nicket
und tut wie ihr Auge zu,
und die taumelnden Zypressen
haben ihrer selbst vergessen!
Die gekühlte Luft schleicht aus
und haucht auf die trucknen Matten
tauende gesunde Schatten,
und das frohe Sternenhaus
geußt den schlummernden Gewächsen
neue Kraft in ihre Flechsen.
Was ist mehr froh als die Braut,
daß der Lauf der hohen Sonnen
nun hat seinen Zweck gewonnen,
daß nun Alles, was sie schaut,
ist mit dicker Nacht begossen
und die Augen zugeschlossen?
Mahl und Tanz sind gleich nun aus.
Die bezechten Gäste wandern
immer einer nach dem andern;
Iederman der sucht sein Haus.
Nun vermeint sie sich zu laben,
erst recht satten Fug zu haben.
Sie umfängt des Liebsten Leib.
Wahr ists, daß in süßem Zagen
sie einandern selbst verklagen,
sie ihn Man und er sie Weib,
daß mit halbgeweintem Lachen
sie so neue Namen machen.
Lieben, redet nicht zu viel!
Denn die abgeführten Sternen,
die behorchen euch vom Fernen
und verraten dieses Spiel.
Alle Götter wissen morgen,
was ihr meintet ganz verborgen.
Was ihr sonsten tut, das tut!
Nehmt und gebet, gebt und nehmet,
dessen sich kein Herze schämet,
dem es wird wie euch so gut!
Schaffets, daß sich selbsten müssen
die geküßten Küsse küssen!
Dieser angenähme Streit,
der aus Einigkeit entspringet,
bringt euch, was er Allen bringet,
die so sein, als wie ihr seid.
Was durch Streiten wird verloren,
wird durch Streiten auch geboren.

Meter: trochaic
16.
by Friedrich von Logau

Gute Reden sind wie Jungfern, die man nach der Grösse nicht,
Die nach Schönheit, nach Geschicke, nach Verstand man gerne richt.

Meter: trochaic
Soneto
by Francisco de Figueroa

Gasto mis pasos y mis tristes días
tras un deseo loco y engañoso,
que sostiene el vivir dificultoso
con vanas esperanzas y alegrías;
y encontrado mi daño por mil vías,
sin ser abierta senda a mi reposo,
doquier que vuelvo el rostro lastimoso,
hay campo lleno de miserias mías.
Miseria será todo y desventura,
hasta que se ejecute la postrera
en los cansados años de mi vida.
Pagará el pensamiento su locura,
y morirá el deseo cuando muera
el alma, que es vivienda aborrecida.

Meter: iambic
4.
by Louise Otto

Ein Ziel, ein hohes, hatt' ich mir erkoren,
Ihm weiht ich mich mit allem was ich bin:
Die Freiheit nahm mich auf als Priesterin,
In ihrem Dienst hielt ich, was ich geschworen.
Und war's ein Spott, den Klugen wie den Thoren,
Ehrt' in der Frau ich auch die Bürgerin:
Klar blieb und fest und unbeirrt mein Sinn,
Nie hab' ich mich von meinem Weg verloren.
Das Ewige, sich hier schon offenbarend
In Lenz und Liebe und im Freiheitsdrang,
Bis in den Tod in meiner Brust bewahrend.
Und wie ich oft schon ahnend auf mich schwang,
Nicht Müh' und Not noch jähen Sturz befahrend,
Bin ich bereit zu meinem letzten Gang!

Meter: iambic
NAD CIZÍ PÍSNÍ.
by Antonín Klášterský

Jako když na luhu šírém a zkvetlém,
slední když večera svity se lámou,
jeden květ, zalit červánků světlem,
náhle mi zavoní vůní tak známou:
Z cizí mi písně, která se sluní
v paprscích přejných, miláček země,
myšlenky obraz barvou i vůní,
tvarem i pelem hlásil se ke mně.
Hlásil se ke mně, k rodnému otci –
znám tě, ó, znám tě, květe mé duše,
z vlastního nitra za tiché noci
jsem si tě trhal v opojné tuše.
Jaké tě větry neslyšné asi
zavály kradmo v píseň tu cizí,
zářně kde planeš v pýše své krásy,
co tvůj vděk u mne již ztrácí se, mizí?
Můj jsi, ó, můj jsi a nejsi můj zase,
zloba však nešlehá z očí mi prudce,
spíše jak, líce v radostném jase,
v pohnutí své bych měl sepjati ruce.
Přes marné spory, přes boje denní
tajemný, stálý duchů styk tuším,
přejemná vlákna příbuzných snění,
neznámé mosty od duše k duším.
Od duše k duši, od čela k čelu
nese se oblak bílý a vonný,
část tvojí duše a krve a pelu
v záhybech dřímá mlžné té clony.
Nevíš, kde padne, se snese a chytí
jako ta krůpěj chladivé rosy,
cítíš jen zárod nového žití,
v kalich jak přijme z budoucích kdosi.
Na nové barvy, vůně a tvary
s pelem pel smísen, s dechem dech splývá,
zavoní prudce znovu cit starý,
jemný nach šípků se v růží krev slívá.
Bělozář, bílý plamínek skály,
všecku běl lilijím budoucím střádá,
orchidej nová by vzplanula v dáli,
kukačka lučin se rozchvěje ráda.
A my v těch nádherných stvolech a květech,
které máj duší zas vydá a vysní,
jeden jich atom, po tisíci letech
budem žít, chvět se a zpívat, má písni!
Cítím již vůní jich omamnou něhu,
plamenných barev jich svítí mi pýcha,
vlastní má nesmrtnost bez konce, břehů,
z cizí té písně mi do tváří dýchá!

Meter: polymetric
U POPELE HANY KVAPILOVÉ.
by Josef Merhaut

Hrst popele z ciziny donesená,
jak by sem s větry byla přilétla –
to’s tedy Ty, nejlíbeznější žena,
jaká kdy v české zemi rozkvetla?
Hrst prachu, jak by z květiny tu zbyla,
když uvadlou ji prsty rozdrtí.
Tvůj osud: květina ve váse bílá,
ve váse voníš ještě po smrti. –
Haničko, Hano, slyšíš mne, ó, Prachu? – –
Anežko Champrosé! – To už je dvacet let:
na scéně stála’s, tvář v horečném nachu,
a v jemné ruce ulomený květ.
V rozpacích, útlá, sladkou bázeň v hlasu,
čekala’s příchod kohos drahého –
Ne rytíř Caraman Tě objal v pasu:
to přišlo Umění od pólu krásného.
Přijala’s jeho horké políbení.
Vidím Tě posud: křehká květina
v zmámení plachém, v prvním rozjitření
k východu slunce oči upíná –
A v jeho službě šla’s pak život celý:
Slunečno, rozkoš, krása, sladký smích –
vše sama pro všechny, byť krvácely
Tvé stopy od ran z temna mířených.
V Tvých stopách vždy přec růže vykvetaly,
a posud bloudí jejich prostranstvím
Tvé krásné sny – ty, jež se tělem staly
a do věčnosti hledí okem Tvým:
Ó, Nóro! Elido! Markétko! Paní,
jež díváte se v dálku s pobřeží!
Bytosti s výšek hor a z mořských plání,
náhrobní kámen na vás neleží:
Očima Tvýma v dál jsou zahleděny
ty všechny smutné paní vidin Tvých.
Co asi v dálce viděly ty ženy
za echa kročejů Tvých posledních?
Že žiješ v nich, splývajíc s věčným mořem
a jasně hledíc ve svou otčinu,
kde ve Tvých růžích dívky bloudí s hořem
a pláčou pro zlomenou květinu – –
A přece je to, Haničko, viď, krásné,
tak moci zmizet v plném rozkvětu,
a sotva že náš plamen prudce zhasne,
být oplakáván od všech poetů –
Svou vůní ještě všecky opojiti,
nechat tu drahé v teskném údivu,
pak v průvodu svých paní odejíti –
prach, splynout s mořem v chvíli odlivu – –
Hrst prachu, která z květiny tu zbyla,
když uvadlou ji větry rozdrtí...
Haničko, květino ve váse bílá,
ve váse voníš ještě po smrti.

Meter: iambic