II.
by Adolf Heyduk

Za dědinou dvorec,
kolem potok kvapí,
jelší svoje rámě
v jeho vodě ztápí.
Na pravo i levo
vlnky vínky vinou,
jak když bílé husky
na projížďku plynou.
V jelších za soumraku
žvatlá sivé ptáče
a brav drobných vlnek
přes kameny skáče.
V zátočině kámen
pokryt mechem celý,
aj kamene kolem
co že se to bělí?
Co že se to bělí,
co že vodu čeří,
labutě-li mladé
protřibují peří?
Rusalky-li hravé
nebo lesní víly,
aby jarní vodou
nožky ovlažily?
Snad hřebínkem zlatým
zlaté češou vlasy,
že se to tak jásá, –
co že je to asi?
Nejsou to rusalky
na té jaré vodě,
dívčiny jsou družné
v zpěvném chorovodě.
Nekrouží labutě
nad tou vodou šerou,
ale krasavice
bílé prádlo perou.
A ta nejkrásnější
stojí u zátoky,
zdobný pás opíná
útlé její boky.
Líčka její planou,
čelo děkem jasá,
snad že to tak stojí
sama boží krása.
Sličné dívky, sličné,
něha plane z líček,
lilijí však je ona
prostřed chudobiček.
Sličné dívky, sličné,
hvězdičky to samy,
jitřenkou však ona
mezi hvězdičkami.
Stojí podkasaná
šedém na kameni,
bystrá voda kolem
perlami se pění.
Perlami se pění
a v hovorném reji
děvě zkazky šepce,
nožky celuje jí.
S kamene si sešla
drobné na oblázky,
s temene na hrdlo
rozpustila vlásky.
Rozpustila kštici
jako břízka v houští,
jako slunéčko ji
před deštíkem spouští.
Šveholí si, zpívá,
mává ručky chvatem,
rovná čechelíky
vyšívané zlatem.
Zpívá jako skřivan,
než si hnízdo vije,
že luh květovaným
pláštíkem se kryje.
Zpívá jako pěnka,
kolébku když robí,
že radostí kvítka
hlavičky si zdobí.
Zpívá jako slavík,
milo usmívá se,
že až niva celá
tone v jarní kráse.
Že až bystřeň letmo
poskakuje v mlází
a na každý kámen
diamanty hází.
Stříbrné že rybky
lahodnými svody
k nožkám vyskakují
z křišťálové vody.
Slyš, jak ze rtů růží
větřík písně věje:
samé polní kvítí –
tiše, slyšíte je?
Zpívej, srdce, zpívej
v radosti i hoři,
máš těch drobných písní
víc než perel v moři,
víc než kapek vůně
na růžovém trsu,
víc než zlatých jisker
ve slunéčka v prsu.
Zpívej, srdce zpívej
celé živobytí,
máš popěvků více,
než-li v hoře kvítí,
více než-li skřivan
v rozvlněném poli,
více nežli drozdík
v háji zašveholí.
Zpívej, srdce, zpívej
z večera až k svitu,
máš těch písní v ňadrech
jak hvězd na blankytu,
víc než jarní deštík
diamantů sroní,
víc než z jara keřem
světlušek se honí.
Zpívej, srdce, zpívej
od večera k šeři,
pokud se ti píseň
v nitru proudem peří,
krůpěj za krůpějkou
prýští se a blýská,
div že neutone
naše rodná víska.
Naše dědinečka
tichá jako pěna,
kolem do kolečka
nebem ohražena.
V lesích ukryta je,
ticho tu a milo,
snad se tady štěstí
do kukličky svilo.
Svilo-li se, věru,
počíhám si v setí,
až z kukličky v jaře
jako motýl vzletí.
Chytnu, skryju si je
do kytice pěkné,
což přede mnou každý
klobouček svůj smekne.
Šátečky mé vyšívané,
škoda je vás, škoda,
nebílí vás horské slunce,
nepolévá horská voda;
polévá jen pramen slzný,
za rána-li s očí kane,
bílí jenom horské vzdechy,
šátečky mé vyšívané.
Teče potok, teče
pod tou naší chatou,
chytnu si v něm rybku
na udičku zlatou,
na udičku zlatou,
na hedbávnou léčku,
ne-li rybku – tebe,
švarný myslivečku.
Nebo sobě zrobím
měsíčního času,
čarodějnou síťku
ze svých plavých vlasů,
ze svých plavých vlasů,
z paprsků svých očí,
snad mně mysliveček
sám do síťky skočí.
Snes, potůčku, drobný písek,
zdob se, břehu, květem,
aby přišel vámi zváben
šohaj za děvčetem;
ty dej zlata na pěšinku,
ty kytici v ruku,
a vy, ptáci, perlete mu
pohár sladkých zvuků!

Meter: trochaic