PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Pater noster
by Xaver Dvořák

Šílenstvím lásky, jež se vzdává cele,
my děti Tvoje, my Tvůj rod;
pod nohou Tvojí nebe hvězd se stele,
my země nakažený plod.
Tvá věčnost bez hrází a bez prostoru,
jak zrnko písku v ní náš den,
Tvé plesy jsou všech archandělských sborů,
náš pláč je, a náš sten.
Ty sluncem záříš v chory nevinnosti,
nám duši zhlodal hřích;
ó rci, je žár to Tvojí horoucnosti
tak Tebe zvát, či jen náš pych?!
Tys harmonie luzná všehomíra,
my jeho drsný nesoulad,
jest milosrdenství Tvůj soud a míra,
nás nenávist zná pouze drát.
Nuž! než-li vtiskneš stigma v naše čelo,
jímž na věky jsme syni Tví,
dej, království by zemí rozpučelo
nám sladkého zde bratrství!

Meter: iambic
La mujer ideal
by Eduardo S. del Palacio

Acaso la forjó mi fantasía,
y, de la mente plácida quimera,
tal vez en vano mi ansiedad espera
con formas de mujer hallarla un día.
Ella es de mi razón único guía,
de mis pasiones única barrera,
y siempre he de querer lo que ella quiera,
pues a su voluntad rendí la mía.
Ensueño vagoroso del deseo,
yo sus encantos en el pecho abrigo,
yo, sólo el mundo de su amor poseo.
Mujer la aguardo, sombra la persigo,
y en mis delirios de placer la creo
nacida en mí, para morir conmigo.

Meter: iambic
[komm/ Floridan/ komm/ Schäfer/ von den Enden]
by Georg Philipp Harsdörffer

Wo dieser blaue Strand schleicht an der freyen Stadt
der andern Blum und Ruhm/ die seinen Namen hat/
Komm/ Floridan/ komm/ Schäfer/ von den Enden/
Laß diesen Ort und dessen mindre Lust/
Laß deinen Fuß sich rükkwarts wieder wenden/
Komm schaue diß/ was vielen unbewust.
Es ruffet dir der Pegnitz sanftes Rinnen/
Ihr Strand/ den jetzt der edle STRPHON ziert/
Die Schäfer-spiel dort Ruhm und Preiß gewinnen:
Hier dieser Fluß dir wenig Lob gebiert.

Meter: iambic
A Dialogue between Thyrsis and Dorinda
by Andrew Marvell

DORINDA
When death shall part us from these kids,
And shut up our divided lids,
Tell me, Thyrsis, prithee do,
Whither thou and I must go.

THYRSIS
To the Elysium.

DORINDA
                        Oh, where is’t?

THYRSIS
A chaste soul can never miss’t.

DORINDA
I know no way but to our home,
Is our cell Elysium?

THYRSIS
Turn thine eye to yonder sky,
There the milky way doth lie;
’Tis a sure but rugged way,
That leads to everlasting day.

DORINDA
There birds may nest, but how can I
That have no wings and cannot fly?

THYRSIS
Do not sigh, fair nymph, for fire
Hath no wings yet doth aspire
Till it hit against the Pole:
Heaven’s the centre of the soul.

DORINDA
But in Elysium how do they
Pass eternity away?

THYRSIS
Oh, there’s neither hope nor fear,
There’s no wolf, no fox, no bear.
No need of dog to fetch our stray,
Our Lightfoot we may give away;
No oat-pipe’s needful; there thy ears
May sleep with music of the spheres.

DORINDA
Oh sweet! Oh sweet! How I my future state
By silent thinking antedate:
I prithee let us spend our time to come
In talking of Elysium.

THYRSIS
Then I’ll go on. There sheep are full
Of sweetest grass and softest wool;
There birds sing consorts, garlands grow,
Cool winds do whisper, springs do flow.
There always is a rising sun,
And day is ever but begun.
Shepherds there bear equal sway,
And every nymph’s a Queen of May.

DORINDA
Ah me, ah me!

THYRSIS
                        Dorinda, why dost cry?

DORINDA
I’m sick, I’m sick, and fain would die.
Convince me now that this is true
By bidding with me all adieu.

THYRSIS
I cannot live without thee, I,
I’ll for thee, much more with thee, die.

CHORUS
Then let us give Corillo charge o’ the sheep,
And thou and I’ll pick poppies, and them steep
In wine, and drink on’t even till we weep,
So shall we smoothly pass away in sleep.

Meter: iambic
5) Als er ihm an seinem Nahmens-Tage
 schrieb.
by Christian Gotthold Spindler

Frommer Vater! da dein Nahme itzt mit die-
sem Tage steigt,
Da sich dessen froher Schimmer deinem Sohn so
herrlich zeigt,
Laß mich deinen Tag begehn bey so heitern Son-
nen Blicken,
Laß dir itzt den stillsten Wunsch aus dem Pleiß-A-
thene schicken.
Flieht ihr Grillen, flieht ihr Sorgen, weiche Un-
muth, falscher Feind!
Weil an diesem hellen Lichte, meines Vaters Licht
erscheint.
Vater! blüh in steter Lust, Freude, Glück und
Wohlergehen,
Daß wir unsrer Seuffzer Frucht mit sehr viel Ver-
gnügen sehen.
Vater! meine gantze Regung soll zu deinem
Dienste glühn,
Bis mich einst das schöne Salem wird der Sterb-
lichkeit entziehn.
Nun verdopple Zeil und Schrifft, suche balde mir
zu schreiben,
Aber ich will bis in Tod dein getreuster Sohn ver-
bleiben.

Meter: trochaic
-XXI- A una dama hermosa, y tiradora de vuelo, que mató un águila con un tiro.
by Quevedo

¿Castigas en la águila el delito
de los celos de Juno vengadora,
porque en velocidad alta y sonora
llevó a Jove robado el catamito?
¿O juzgaste su osar por infinito
en atrever sus ojos a tu aurora,
confiada en la vista vencedora,
con que miran al Sol de hito en hito?
¿O porque sepa Jove que en el cielo,
cuando Venus fulminas, de tu rayo
ni el suyo está seguro, ni su vuelo?
¿O a César amenazas con desmayo,
derramando su emblema por el suelo,
honrando los leones de Pelayo?

Meter: polymetric
134. Die Kraft der Zurückkehrung
by Angelus Silesius

Wenn du dich, meine Seel, zurück hinein begibst,
So wirst du, was du warst und was du ehrst und liebst.

Meter: iambic
Wer hat gewonnen?
by Joachim Ringelnatz

Weil du berühmt bist und mir Wahrheit sagst,
Zerschlag ich dir ein Stück von deinen Zähnen.
Nun du mich meidest und sogar verklagst,
Bitt ich dich um Verzeihung unter Tränen.
Du lächelst siegreich, läßt mich also leiden. – –
Ich werde reich und gut. Du wirst senil.
Ich frech. – Und wir versöhnen uns und meiden
Und plagen uns im wechselschroffen Spiel.
Doch immer ruhiger und mehr besonnen
Legt sich der Kampf. Die Wahrheit steht. Es fragt
Jeder von uns und jeder neu verzagt:
»wer hat gewonnen?!«

Meter: iambic
- CXXXII -
by Fcode Borja

¿Tú sabes, Mopso, más que la Gramática?
¿Y algunas presunciones de Retórica?
Y has oído decir que la Teórica
es parienta remota de la práctica.
La locución veneras Asiática,
y del Libio la grave pluma histórica,
la secta de los Griegos Pitagórica,
y las hermanas Épica, y Dramática.
Todo es nada, pedante meritísimo,
aunque parezca del mayor Teólogo
tu venerable calva, y tu carátula.
Y para aquel Mecenas barbarísimo,
es tu invención mayor, que de un Astrólogo,
y tu ingenio más romo, que una espátula.

Meter: iambic
176.
by Friedrich Rückert

Dein Streben sei, o Sohn, ein innres Gutes frei
Zu machen so, daß es ein äußres Schönes sei.
Warum soll gleißnerisch ein Schlechter sich bestreben,
Mit falschem Scheine sich des Guten zu umgeben,
Ein Guter aber sich im Gegentheil befleißen,
Zu scheinen schlechter als er ist, um nicht zu gleißen?
Durch besser Scheinen wird kein Schlechter besser werden,
Doch ungestraft kann sich kein Guter schlecht geberden.
Wenn du mit herbem Trotz dein Gutes eigensinnig
In dir verschließen kannst, so ist es nicht recht innig.
Denn, wäre voll sein Drang, so bräch' es aus der Hülle,
Wie aus der Knospe bricht der Rose Liebesfülle.
Die Knospe aber, die sich dumpf verstockt, und wagt
Nicht aufzugehn, ist wol im Kern vom Wurm genagt.
Drum wenn kein Wurm dich nagt des Hochmuths in der Brust,
So blüh auf unverzagt, dir und der Welt zur Lust!
Nur nichtig ist der Schein, doch wichtig die Erscheinung,
Vollkommen ist allein des Seyns und Scheins Vereinung.
Mach ein Gedicht aus dir, das dann nur ist gelungen,
Wenn aus dem Vollgehalt die Wohlgestalt entsprungen.

Meter: iambic
184.  Du must dich noch gedulden.
by Angelus Silesius

Erwart’ es meine Seel: das Kleyd der Herrlichkeit
Wird keinem angethan in diser wüsten Zeit.

Meter: iambic
Blutende Eiche
by Peter Hille

Blumen sind hervorgebrochen,
Die zittern voll Blut
Und können nicht sagen,
Was da war ....
Klagende Farben ....
Blutende Eiche.

Meter: polymetric
VÁNOČNÍ
by František Odvalil

Ježíšek, který na nebi
Vánoce svaté slaví,
pokynul andílkům. Slétli se,
a on jim takto praví:
„Vidíte tam tu jiskřičku,
jak dole plá a bledne?
Nebojte se té dálavy,
nebojte hloubky ledné!
Toť země má. Tak maličký
na světě tom má podíl.
Ale já mám ji vroucně rád:
tam jsem se, milí, zrodil.
Toť země, matka člověka.
V klíně má přemnoho dětí.
A ty dnes přece nejlépe
mé narození světí.
Vy ode mne je pozdravte
a štědře podarujte
vším, co má nebe lidského!
S mým požehnáním plujte!“
Tu hned se všude po nebi
duhoví, zlatí, bílí,
jak při velikém ptáků tahu
andílci rozkřídlili.
A svatý Josef hned jich má
kol zástup nepřehledný.
Prý: dědečku, nám udělej
škatule, truhlice, bedny!
Sekerou mávl pěstoun jen,
beden jak babek v máji!
a pilou říz a pod pilou
zas bedny odlétají.
(Neb v nebi se již taková
věc děje bez povyku,
jak Bůh, když svoje „Budiž“ děl,
tak vše se dělá v mžiku.)
A pak se v bedny nakládá,
co všecky ráje mají:
jablka, datle, oranže,
jaké jen v nebi zrají,
a toť se ví, i banány
a kokosy a fíky
a zvlášť těch zlatých ořechů
pytel tak převeliký,
a čokoláda, bonbony
i mandle upražené,
všecko, nač se jen takový
andílek rozpomene.
A potom děti, kterým jest
tak blaze na nebíčku,
(však každé tam má přemnoho
babiček, dědů, strýčků)
své poklady již snášejí:
panenky, ovečky, oře,
kašpárky, slony, medvídky –
barev a zvuků moře –
a každé ještě něco by
tak rádo přibalilo,
co malým tvorům pozemským
by obzvlášť milo bylo.
„Ten míč, se kterým přišel jsem!“
„A ptáčka, který zpívá!“
„Těch bonbonů, jichž z kornoutu
mi tady neubývá!“
A zvláště svatá Mláďátka,
miláčci Matky Boží,
co za celý rok dostanou,
ze všeho tady složí.
A bedny jsou již plničké
a pěkně povázány.
Teď ještě vzkazy rozličné
pro malé slečny a pány.
„Tož především jim řekněte,
jak pěkné to zde máme!“
„Aby si přišli za námi!“
„A že se nehádáme!“
„A že to vše, co měli jsme,
jim darujeme rádi.“
„Aby to dobře věděli,
že jsme jich kamarádi.“
„Že posíláme jim i sny,
kterých jsme nedosnili.“
„l touhy, které teprv zde
se nám všem vyplnily.“ –
V tom svatá Panna blíží se,
andělské tichnou hlásky.
„A já že jejich maminkám
posílám mnoho lásky.“ –
Nebeská vrata dokořán,
andílci letí, jen fičí.
Zvolna se sype měkký sníh.
Na nebi Gloria cvičí...
Však co to jest – ten nesouzvuk –
jak ustrašené ptáče!
Ah, venku kdesi, před vraty,
několik andílků pláče.
„Co zas? Vás v Čechách vyprali?“
I Petr má duši malou.
„Ne, my tam ani nebyli...“
„Tož zpovídat se, alou!“
„Nějací černí andílci
se do nás cestou dali...
Měli též svoje balíky...
naše nám skonfiskovali...“
(tak naříkají andílci,
byli to prváčci malí.)
„Ó Michale, již rychle leť,
tebe ta spřež se lekne,
a pořádek hned udělej!
To by tak bylo pěkné!“
A s vojskem Michal vyjíždí,
polnice nebes dují.
„Ať mi těch dětí aspoň dnes
svým jedem neotravují!“

Meter: iambic
PÍSNIČKA Z LĚTA.
by Václav Hlaváček

Růžová líčka a oči hnědé –
kudy kam cesta, cestička vede.
Obilím jdeme, stopeni v moři –
slunéčko svítí a máky hoří.
Kol žitná pole, jen pole širá –
v předtuše štěstí, cosi hruď svírá.
Srpnové slunce rozpálí, zmámí –
zatočí vše se, zatočí s námi.
Hedvábná ňadra a rety rudé –
co je nám po tom, co zítra bude.
Nemůže přece jináče býti –
co platno všechno, když chce se žíti...

Meter: polymetric
A un pesimista
by José Asunción Silva

Hay demasiada sombra en tus visiones,
algo tiene de plácido la vida;
no todo en la existencia es
                  una herida
donde brote la sangre a borbotones
La lucha tiene sombra; y las pasiones
agonizantes, la ternura herida,
todo lo amado que al pasar se olvida,
es fuente de angustiosas decepciones
Pero, ¿por qué dudar, si aún ofrecen,
en el remoto porvenir oscuro,
calmas hondas y vividos cariños,
la ternura profunda, el beso puro,
y manos de mujer, que amantes mecen
las cunas sonrosadas de los niños?

Meter: iambic
62. Auf den Buscus
by Andreas Gryphius

Der karge
Und Darr und Lungensucht schreckt mit der schwartzen Baar/
Entsetzt sich vor dem Tod/ nicht daß er wündscht zu leben:
Nur daß er vor ein Grab soll virtzig Creutzer geben.

Meter: iambic
122.  Es sind nicht Heiligen.
by Angelus Silesius

Es können/ wie du sprichst/ nicht viel der Heilgen seyn.
Warumb? denn

Meter: polymetric
Ohnivý dům.
by Adolf Heyduk

U Dušníku blízko lesa stojí Pičín, ves,
prostřed návsi starý javor těžkou hlavu vznes’,
kmene jeho silné větve hojná zdobí klesť...
O javoru takovouhle zaslechl jsem zvěsť:
Tam, kde strom, dřív statek stával; sedlák bohatec
dnem i nocí ustavičně více toužil přec:
že dal peklu hříšnou duši, zjevno bylo všem,
slétalť ďábel k sedlákovi žhavým plivníkem.
Jmění rostlo: samé zlato snášel sedlák z niv;
jedné noci uhlíř z lesa zlý však spatřil div:
satana zřel ze hřebene statku, ó ký děs!
na plamenných křídlech v mraky sedláka si nes’.
Ráno sprahlé bylo místo, kde stál dům a stáj,
nic nezbylo, ani mrvy, leda divná báj:
v půlnoci prý o Jakubě slyšet děsný šum,
a kde javor z půdy roste, plamenný je dům.
Než však kohout zakokrhá, znikne strašný zjev,
na nebi jen oblak divný rudne jako krev:
to je mračno, v kterém ďábel sedláka si vlék’,
já však myslím, že to zory červánek.

Meter: trochaic
Večer.
by Antonín Klášterský

Jsem, Bože můj, jak chudý polní květ,
dnes voní, zítra nepohřešen zvadá,
ach, chraň mne, chraň, jak hledíš na ten svět,
kde je mi trýzní, že mám líce mladá,
a kde tak mnohý bez své vůle padá!
Ó, dej mi, Bože, mnoho, mnoho sil,
ať, jak jsem chuda, silna tady stojím,
jak byl by mne kdos cestou opustil,
než k umučeným vzhlédnu skráním tvojim,
já někdy se, můj Bože, chvím a bojím...
Chci pracovat až do krve a mdlob
a na tvrdé chci ulehati lože,
jen trochu lásky do mé cesty stop,
a nepocítím v nohou ostřic nože,
jak květu z rána slunce dáš, ó, Bože!
Kus pravé lásky, věrnou jednu hruď
a na ni hlavu večer sklonit moci,
s ní dýchat, doufat, trvat buď jak buď,
to, Bože, přej mi – spínám dlaň jak k otci –
a o tom zdát se dej mi dneska v noci...

Meter: iambic
by Stefan George

Die schönste aus der weissen schwestern zug
Wie fürstenmantel hing die schlichte wolle
Um ihres nackens ihrer schulter bug
Im schauspiel dann als sich die opfer mehrten
Und zügellos die menge beifall rief
Die todberufenen den cäsar ehrten:
Ihr auge blieb gelassen streng und tief
Wenn ich der kurzen werbung rausch bedenke!
Ich riss die priesterin von dem altar
Und alle länder brachten brautgeschenke
Ich bot in bächen gold und balsam dar
Und zweiflend ob das neue glück mir werde
Erfand ich nur den quell der neuen qual...
Ich sandte sie zurück zu ihrem herde
Sie hatte wie die anderen ein mal

Meter: iambic
Del Quijote, Primera parte, capítulo XXVII, canta Cardenio
by Cervantes

Santa amistad, que con ligeras alas,
tu apariencia quedándose en el suelo,
entre benditas almas en el cielo,
subiste alegre a las empíreas salas,
desde allá, cuando quieres, no señalas
la justa paz cubierta con un velo,
por quien a veces se trasluce el celo
de buenas obras que, a la fin, son malas.
Deja el cielo ¡oh amistad!, o no permitas
que el engaño se vista tu librea,
con que destruye a la intención sincera;
que si tus apariencias no le quitas,
presto ha de verse el mundo en la pelea
de la discorde confusión primera.

Meter: iambic
La luz del alma
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Busca el alma, Señor, piloto
                     experto
que en el mar proceloso de la vida,
tras la fiera borrasca embravecida
salva la lleve al abrigado puerto
Yo a Ti acudo, Señor: que el
                  riesgo advierto
de mi frágil barquilla mal regida
y sé que, por tu mano protegida,
no habrá de zozobrar en rumbo incierto
El tiempo es duro y la jornada ruda
Mi atribulado espíritu defiende
de los recios embates de la duda
Las nieblas desvanece, el viento calma,
y en el confín de mi horizonte
                     enciende
el faro de la fe ¡la luz del alma!

Meter: polymetric
NÁVRAT.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Když vracel jsem se po letech
alejí starou domů,
tu v cestu kvítí padalo
mi k nohoum se všech stromů.
A každý květ byl nadějí,
již sobě duše spředla,
a každý květ byl illusí,
jež jednou v svět mne vedla.
Když vracel jsem se po letech
alejí starou domů,
tu v cestu kvítí padalo
mi k nohoum se všech stromů.

Meter: iambic
NA PRAHU.
by Václav Jaromír Picek

Praho, Praho, máti měst,
Srdce České země,
Tobě naše plémě
Věčně bude věnce plést.
Ty se’s v slávě zaskvěla,
Neb tu na Petříně
V příštích věků klíně
Matka Čechů viděla.
Národové klekali
Před tvou mocnou tváří,
A v té jasné záři
Reci čeští jásali.
Ti sic dávno zesnuli,
Prápor nezachvívá,
Vnuk však o nich snívá,
Jakby z hrobu kynuli.
Kdyby někdy vrahové
Tobě, Praho máti,
Srdce chtěli kláti,
Zakryjou tě synové.
Ty pak v nové oslavě
Počneš zase žíti;
Zpěv ti bude zníti
Na Labi a Vltavě.
Proto, Praho, máti měst,
Jásej v blahé době,
České plémě tobě
Věčně bude věnce plést.

Meter: trochaic
- CII -
by Lope de Vega

Cuando el mejor planeta en el diluvio
templa de Etna y volcán la ardiente fragua,
y el mar pasado el límite desagua,
encarcelando al sol dorado y rubio;
Cuando cuelgan del Cáucaso y Vesubio
mil cuerpos entre verdes ovas y agua,
cuando balas de nieve y rayos fragua,
y el Gange se juntó con el Danubio;
cuando el tiempo perdió su mismo estilo
y el infierno pensó tener sosiego
y excedió sus pirámides el Nilo;
cuando el mundo quedó turbado y ciego,
¿dónde estabas, Amor, cuál fue tu asilo,
que en tantas aguas se escapó tu fuego?

Meter: polymetric
ČEKANKA.
by František Serafínský Procházka

U brány při cestě na rumišti
čekanka blankytným okem blyští,
v touze hledí
do daleka
a pořád rytíře čeká, čeká.
Šli kolem vojáci, bubnovali,
čekanku do prachu zadupali.
Ale ona
za rok zase
modrýma očima dívala se.
Šli kolem z večera milující,
utrhli čekanku na kytici.
Ale ona
za rok zase
modrýma očima dívala se.
Dragouni letěli kolem vnově,
koně ji roznesli na podkově.
Ale ona
za rok zase
modrýma očima dívala se.
Sluníčko zapadá, slunce vzchází,
miláček čekance nepřichází,
nepřichází,
marná touha,
ve prachu čekanka dál se plouhá.
Ubohá čekanko pohádková,
písničkář trhá tě nyní znova,
k bílým dvorům
hledí branou,
nedočkáš, zůstaneš starou pannou!

Meter: polymetric
ČERVNOVÉ RŮŽE.
by Adolf Brabec

Poupata již růže mají,
růže, růže krvavé,
sladký červen vzkřísí v taji
růže, růže bělavé.
A když přijde sladká chvíle,
večer kráčí po kraji,
dívčí ručky sněhobílé
vonné růže trhají.
Snad i pro mne poupě zkvete,
růže je tak krásné zřít,
a ty růže tisíckvěté
přál bych si na hrobě mít!

Meter: trochaic
Betrachtungen über das Gesicht.
by Barthold Heinrich Brockes

Die Seele sucht offt aus den Ketten,
Die sie umschlingen, sich zu retten;
Sie selber, wenn sie offt durch Jrrthum fortgerissen,
Und daß aus Schwachheit sie den Sinnen folgen müssen,
Erleuchtet sie sie doch gar offt hingegen,
Und leitet sie auf rechten Wegen,
Ja richtet ihre Handlung ein.
Der Jrrthum wird durch sie vertilget und verbessert,
So, daß was Anfangs schien ein blinder Sinn zu seyn,
Hernachmahls plötzlich wird erkannt,
Daß es ein würcklicher Verstand.

Meter: iambic
VALČÍK.
by Jan z Wojkowicz

Valčíku sladký, pomalý,
nyvý až k zapotácení –
tak choře mdlý, tak zlý, tak zlý,
tak závratný z divného snění...
U večer pozdní, kdy sny jdou
hlavou tak těžkou, opilou –
ty zajmeš, a houpáš, a kolébáš,
sem a tam, sem a tam, sem a tam,
až churavou ji uděláš,
dudy dam, dudy dam, dudy dam,
duši mou,
duši mdlou...
Oh, přicházíš odkuds z daleka,
ze země Krásného Snění,
odnášíš srdce v cizí kraj,
jenž z krajů pozemských není,
kde stesk se cítí k pláči tak,
tak choře láska šálí,
slib stejně jako výčitka
tak mocně v srdci pálí –
pro ručku chce se zaplakat,
pro každý pohled skonat,
v závratných samých úsměvech
jen stonat a jen stonat...
Kde objetí tak malátná,
polibky nekonečné,
v pohledech samá láska jen –
takové stonání věčné...
Jak se mi stýská, bože můj,
až stkáti chtěl bych, stkáti –
a věčně jenom hladit, snít,
tak celičký se vzdáti –
co melodie, níž a výš,
s tou tklivou variací,
svíjí se v pláči, dudy dou –
vždy bolněji se vrací – –
a malátná a mámivá,
tak rozmazleně zlá a mdlá,
v tom neustálém štkání
se vrací bez přestání...
Valčíku, nemuč – ne, muč víc
kolébavými rytmy –
víc stesků zlých a podivných,
víc ještě ať se setmí –
víc ještě voní raménko,
hlavička níž se skloní –
a hudba ať je ještě víc
bolná a monotonní –
delší těch unylých očí stesk,
ten stisk, to zachvění dlaní –
na prsou prsa, horký dech,
v tom věčném kolébání – –
Jak se mi stýská, bože můj, bože můj – –
Tak chtěl bych nést se dáti,
v zem vysněnou, v zem vysněnou,
tam spáti jen a spáti...
Leč s hudbou tou, jež níž a výš,
vždy v stejné variaci,
jak v nemožnou by prahla říš,
se stále kolem vrací –
má duše krouží v touze jen,
sem a tam, dudy dam,
tam a sem –
hned k neznámým kam’s výšinám
vždy výš a výš, a výš a výš,
až se kdes v blahu ztrácí –
a zase nazpět v touhy klam,
vždy níž a níž,
vždy v těžší tíž,
v lkající resignaci...
Jak se mi stýská, bože můj,
bože můj, bože můj...
Valčíku, rabe Erotův,
ty srdce čaroději –
proč děláš vášeň nemocí
a lásku beznadějí?
Proč dáváš o snech Věčna snít,
jež nemůže zem dáti?
Proč ženeš svou moc Démona
tak příliš do závrati?
Valčíku, bože ukrutný,
ty srdce čaroději,
ty, při němž srdce zemdlená
zrádcují nejraději:
Proč připomínáš tolik rád,
co mohl život dáti –
proč dáváš o všem tolik snít,
co se už nenavrátí?
U večer pozdní, v chvíli zlou,
přicházíš s tísní záludnou –
houpáš a kolébáš sem a tam
duši už k všemu znavenou –
a tak ji, básník snící klam,
zaplétáš v kličku osudnou
svým věčně stejným dudy dam,
dudy dam, dudy dam,
dudy dou...
Valčíku, oh, ty valčíku,
Démone vítězící!
Duši jsi vzal mi, obloudil,
duši mou příliš snící –
Teď v hudbě zlého toužení
zajata v marném štkání,
musí se v stálém kroužení,
v tvých rytmů sladkém soužení
vraceti bez ustání...

Meter: iambic
Einem „Freunde“.
by Arno Holz

Wenn du mich hinterrücks begeifert;
Dein Grund ist jedenfalls sehr triftig,
Auch

Meter: iambic
58.  Der Eigen gesuch.
by Angelus Silesius

Mensch suchstu Gott umb Ruh/ so ist dir noch nicht recht/
Du suchest dich/ nicht Jhn? bist noch nicht Kind/
nur Knecht.

Meter: iambic
V tmách.
by Ferdinand Písecký

Och, zlaté slunce,
zdroji všeho žití!
Zapadlos náhle za obzor,
a my jsme v tmách!
Jen oči šelem nocí rudě svítí
a v duše naše padl strach.
A strach náš roste, strach nás ve prach drtí!
My bijem kolem sebe šíleně.
Už tisíce nás padlo v náruč smrti
a ženy, děti pláčí zděšeně.
Vše, co jsme mozkem, srdcem postavili,
my sami rozbili jsme v pomatení
a ve tmě sami jsme si otevřeli žíly,
z nichž běží krev... A již jí mnoho není.
Och strašná tma,
v níž jenom šelem oči svítí!
Ty pijí naši krev a jí se sytí.
O slunce, zlaté slunce, zjev se, zjev!

Meter: iambic
15.
by Klabund

Ach Gott, wir sind ja ganz und gar, vertattert,
Der eine Abend ist dem andern gleich.
Und jedes Auto rattert
Uns in dasselbe Himmelreich.
Da gehen Mädchen auf rasiertem Rasen,
Da steht wohl eine Bank, man setzt sich hin.
Die Militärmusiker blasen
Mir jene Stelle, wo ich sterblich bin.
Was weiss ich denn, als dass ich Kinder kriege,
Bald hier, bald da, wie es der Zufall will?
Es knarrt noch jede Stiege
Das nämlich dämliche Idyll.
Bei manchen Eltern setzt es fröhlich Hiebe,
Geht ihre kleine Dirne auf den Kies.
Was nützt es, wenn ich tausend Frauen liebe,
Und meiner Mutter Schoss mich von sich stiess ...?

Meter: iambic
Stummseyn der Liebe .
by Justinus Kerner

Wohl neigt nach goldner Sonne,
Sich stumm die Blum' der Au,
Doch spricht von ihrer Wonne
Im Kelch der helle Thau.
Halt' ich dich Lieb' umwunden,
Gedrückt an's Herze ganz,
Schweigt Lippe fest gebunden,
Spricht nur des Auges Glanz.
Ein Leidender entschlagen
So plötzlich aller Pein,
O Liebe! kann nichts sagen,
Der kann nur stille seyn.

Meter: iambic
- LXIV - Vuestra edad, Gran Señor, en tanto exceda
by Juana Ines de La Cruz

Vuestra edad, gran Señor, en tanto exceda
a la capacidad que abraza el cero;
que la combinatoria de Kirkero
multiplicar su cantidad no pueda.
Del giro hermoso la luciente Rueda,
que el uno trastornó, y otro lucero;
y que el fin fue del círculo primero,
principio de feliz al que suceda.
Vivid, porque entre propios, y entre extraños,
de mi plectro las claras armonías,
celebren vuestros hechos, sin engaños;
y uniendo duraciones a alegrías,
a las glorias compitan vuestros años
y las glorias excedan a los días.

Meter: polymetric