PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXXVII - Espejo falso reprendido
by Pedro Soto de Rojas

Oye Genil, y el orgulloso brío
corrige de su curso plateado,
que no es justo que estés alborotado
si intentas retratar al dueño mío.
Fénix honrando ayer tu margen frío
vio tu rostro (¡así fuera!) demudado,
más que por falta de color rosado,
por ser tu espejo de verdad vacío.
Los ojos en su engaño, el pensamiento
en mí, y en el amor su enojo, grita
dando culpa a su herida, y a mi cura.
Bien puedes ver cruel el sentimiento,
que en mi causa el amor, pues flor marchita
es ya mi tez, y sombra mi figura.

Meter: iambic
Der Apfelbaum
by Wilhelm Müller

Was drückst du so tief in die Stirn den Hut?
Wohin so früh, du junges Blut?
»herr Thürmer, schließt nur auf das Thor!
Ich hab' eine lange Reise vor.«
Und also ging's zur Stadt hinaus,
Es hielt der Mond am Himmel Haus,
Wohl über die Brücke, wohl über den See:
Da wurde dem Wandrer so wunderweh.
Es rauschten die Zweige vom Ufer her,
Und sie rauschten so tief und sie rauschten so schwer.
»wer schüttelt die Zweige? Es weht ja kein Wind,
Und es spielen um's Haupt mir die Lüfte so lind.«
Da gab es im See einen plätschernden Schall,
Als hätt' es gethan einen schweren Fall.
»herzliebste, das muß von dem Baume sein,
Den ich habe gepflanzt in dem Garten dein.
Die schönen Äpfel, so roth, so rund,
Nun liegen sie unten im kalten Grund!«

Meter: polymetric
An Doris
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Könt ich Holz, wie Menschen schnitzen,
Lauter Nimfen wolt ich schnitzen;
Könt ich Marmorseulen hauen,
Lauter Nimfen wolt ich hauen;
Könt ich nur Tapeten wirken,
O! so wirkt ich lauter Nimfen;
Lauter zärtliche Blondinen,
Lauter willige Brunetten,
Und die zukkersüsse Schöne,
Die mich itzt so zärtlich küßte,
Solte mir zum Muster dienen.

Meter: trochaic
Elegie. (2.)
by Emanuel Miřiovský

Spíš nebo bdíš? – Mne půlnoc objímá
ramenem chladným se zpomínkou žele.
Ty zůstala’s mi věrnou, noci má,
když každý přioděl se v šaty nepřítele,
kdo na prsou co druh spočíval kdysi.
Vše ticho kolem, jak by smrti dechem
noc ovanula každé živobytí;
však mrtvá za dne duše má se křísí
a chorál pěje touhy plným vzdechem.
Citové lásky za dne poukrytí
se hlásí mocně zase k životu
a v slavíkově sladkém tlukotu
ta píseň lásky mé do noci zaznívá.
Květ nadějí jak z jara okřívá,
dere se k slunci poupě tužeb mých
a volno mi, jak byl bych v nebesích.
Spíš nebo bdíš? – Jestliže sen tě kolíbá,
ó budiž nejkrásnější, zdoben růžemi!
Ať anděl lásky skráň ti zulíbá,
jenž poletuje stráží nad zemí!
A pakli bdíš, ó spoj myšlenek vlny
s vlnami mých, ať v políbení skanou
co slzy blaha v půdu milovanou.
Měsíce pohled padá slastiplný
na věnec lesův, v dálce rozkvetlý;
tam za ty lesy, vzhůru ku severu
mé touhy vše jak ptáci ulétly,
když mlha klesá v doly v pološeru;
tam za ty hory, s nebem splývající,
zanáší vánek každé moje chvění,
protkané nití z krve mojich ran,
jež osudu jsem složil v obětnici,
jak po bouři loď v moři, ztroskotán!
Čarovné na ucho doráží znění,
jak z aeolovy harfy mocné tóny,
jak svatvečerem rozhoupané zvony.
Sem blíž, vy zvuky, ať se zavěsí
má duše na vás jak na vyvolenou,
by proměnil se žal můj na plesy,
a na věky ať prsa zapomenou,
jaký byl hrot, jenž proklál jejich hloubi
a v kousky rozbil palác nadějí.
Hle, trosky ty teď duha míru vroubí,
mé duši blaze, blaze, blaze jí!
Tys duha má, ať spíš či bdíš –
ty zjevila se’s v záři nad mohylou,
v níž pochoval jsem každou tužbu milou;
hle, mrtvý palác vstává s nebes výš,
mohutné věže k modru nebe ční,
lesknou se báně, vzduchem stříbro zvoní
a zevšad ryk hlaholí sváteční,
s balkónů bohatých se drahá hlava kloní,
to hlava tvá – ať spíš či bdíš –
mé z mrtvých vstání z dálky nevidíš?...

Meter: iambic
O šťastný ten, kdo z kalných vln
by Jiljí Vratislav Jahn

O šťastný ten, kdo z kalných vln
života zmítaného
pozdravil výspy blažené,
kraj míru posvátného!
Tam může rány palčivé
v lahodné rose koupat
a nedočkavé touhy své
v kališcích květů houpat.
Kdy vlastní vůle chce a svět
se proti němu spiknout,
tam může bojů nerovných
na věrném srdci zniknout.
Plameny nových vítězství
mu proudí z krásných očí
a blahé věštby z sladkých rtů,
a lidé? – ať jen sočí!

Meter: iambic
1
by Gottfried Keller

Wer ohne Leid, der ist auch ohne Liebe,
Wer ohne Reu, der ist auch ohne Treu,
Und dem nur wird die Sonne wolkenfrei,
Der aus dem Dunkel ringt mit heißem Triebe.
Bei euch ist nichts als lärmendes Geschiebe,
In wildem Tummel trollt ihr euch herbei,
Meßt aus und schließt den Zirkel sonder Scheu,
Als ob zu hoffen kein Kolumb mehr bliebe!
Euch ist der eigne Leichnam noch nicht klar,
Ihr kennet nicht den Wurm zu euren Füßen,
Des Halmes Leben nicht auf eurem Grab;
Und dennoch kränzt ihr schon mit Stroh das Haar,
Als Eintagsgötter stolz euch zu begrüßen –
Der Zweifel fehlt, der alte Wanderstab.

Meter: iambic
74.  Gewalt nihmt den Himmel ein.
by Angelus Silesius

Gewalt geht über Recht. Wer nur gewalt kan üben/
Von dem wird auch die Thür des Himmels aufgetrieben.

Meter: iambic
Taller moderno
by José Asunción Silva

Por el aire del cuarto saturado
de un olor de vejeces peregrino,
del crepúsculo el rayo vespertino
va a desteñir los muebles de brocado
El piano está del caballete al lado,
y de un busto de Dante el perfil fino,
del arabesco azul de un jarrón chino
medio oculta el dibujo complicado.
Junto al rojizo orín de una armadura,
hay un viejo retablo, donde inquieta
brilla la luz del marco en la moldura
Y parece clamar por un poeta
que improvise del cuadro la pintura
las manchas del color de la paleta

Meter: polymetric
Los doce meses – Febrero
by José Wen Maury

Fue en una noche de Febrero umbría
cuando una vez te vi ¿Lo has olvidado?
Del Norte, el cierzo, que soplaba helado,
nuestros nerviosos cuerpos atería.
Tenue rubor, de púrpura teñía
tu encantadora faz, y emocionado,
vi que volviste el rostro avergonzado
que de mi erótica mirada huía.
Otro Febrero, para mí, muy triste,
con un Pierrot traidor y divertido
en tumultuoso Carnaval, -¡me acuerdo!-
mi amor burlaste, y de mi amor huiste
Por eso, aun, de tu traición herido,
cuando Febrero llega, te recuerdo.

Meter: iambic
Mé písně.
by Bohuslav Ptačovský

Moje malé písně
prostičké jsou kvítí,
proto se v nich často
ranní rosa třpytí.
Moje malé písně
v srdci vyrůstají,
proto v sobě často
stopy krve mají.

Meter: trochaic
IN MEMORIAM.
by Jaroslav Vrchlický

Ó mládí, vlohy, kráso s tužbou sladkou!
Dech větrů a váš lehounký květ zmizí.
Však zářil přece, byť i chvíli krátkou,
jen domů vrátil se, neb zde byl cizí.
Ne, věřit nelze, že můž’ zhynout mládí,
ne, věřit nelze, srdce že můž’ stlíti,
vždyť jako jindy my tě máme rádi,
a lásce smrť je stejná jako žití.

Meter: iambic
93.
by Friedrich Rückert

Verschieb nicht, was du heut besorgen sollst, auf morgen,
Denn morgen findet sich was neues zu besorgen.

Meter: iambic
32
by Johann Wolfgang Goethe

Du hattest längst mir's angetan,
Doch jetzt gewahr ich neues Leben:
Ein süßer Mund blickt uns gar freundlich an,
Wenn er uns einen Kuß gegeben.

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Jaroslav Vrchlický

Jarní bouř se převalila,
dozněl v dálce první hrom,
o čem, duše má, jsi snila
právě v okamžiku tom?
Teď jen vdechuješ tu vůni,
teď jen lokáš mír a klid
a v tvé tiché tmavé tůni
zrcadlí se hvězdný třpyt.
Nech jej svítit, nech jej kanout
do svých roztoužených snů!
Nevíš, čím ti bude planout
v smutné šero zimních dnů.
Fialka prý vůni ztrácí
první bouře na konec,
posud zní tvých písní ptáci,
a co bouří snesla’s přec.
Na to myslila jsi asi,
když tich v dálce první hrom.
Ó, sny Vesny! Ó, sny krásy!
Šťastna byla’s v mžiku tom!

Meter: trochaic
Ach und weh, kein Schmalzele meh!
by Ludwig Achim von Arnim

Ich hab' emahl ein Bettelmädele küßt,
's Schmalz ist ihm aus dem Häfele 'raus g'spritzt.
Bettelmädele schreit Ach und Weh,
Hab ja kein Schmalzele meh!

Meter: iambic
Ach, odpouštět je sladké! Tolstoj s Kristem
by Jaroslav Vrchlický

Ach, odpouštět je sladké! Tolstoj s Kristem
v tom setkali se. Líp jest v srdci čistém
nést lásku pouze, třeba k nepříteli;
leč k také výši dospět v trudu mnohém,
je třeba jako druhý býti bohem,
neb jako první – stařec odumřelý.
Kde ale posud bouří míza jara,
kde burácí to, víří, duní, hárá,
tam po ráně v líc levou, těžká práce
je, pravou nastavit! – A mlčet na vždy,
mně zdá se víc než oběť samovraždy
anebo tupá starců resignace.
Ne, útočník vždy plné právo nemá,
a čí jsou ústa ku urážce němá,
je světec nebo baba. – Nejsem světcem
a babou nechci být, dím klidně svoje,
na hrubý suk klín hrubý v tísni boje,
na hrubé plátno jedu hrubým štětcem.

Meter: iambic
1L: Bis zur späten Schwelle des Lebens freute
by Christian Graf zu Stolberg

Bis zur späten Schwelle des Lebens freute
Sich der weise, singende Greis, und kränzte
Seine glatte, glühende Stirn' und haschte
Fliehende Nymphen.
Bis zu deines blühenden Lebens Schwelle
Müsse dir auch jegliche Freude lächeln,
Dich kein Bienlein stechen, und deine Leyer
Immer ertönen.

Meter: polymetric
Die Musik
by Gotthold Ephraim Lessing

Ein Orpheus spielte; rings um ihn,
Mit lauschendem Gedränge,
Stand die erstaunte Menge,
Durchs Ohr die Wollust einzuziehn.
Ein Trinker kam von ungefähr,
Und taumelte den Weg daher.
Schnell faßt' er sich, blieb horchend stehn,
Und ward entzückt, und schriee: schön!
So schön, als wenn bei meinem wackern Wirte
Das helle Paßglas klirrte!

Meter: iambic
NA PRVNÍ LIST RODINNÉ KRONIKY.
by Antonín Klášterský

Co vyrval otec stínům nepaměti
a v knihu zachyt’ jako skála zvuk,
syn v lásce chrání, jako skvost to světí,
snad zamyslí se nad tím ještě vnuk;
však dál pak rychle jiné časy přijdou
a s jinou snahou, radostí a bídou,
co bylo, smyl už bouřlivých vln shluk,
a stará kniha, jak už to tak bývá,
kdes v pavučinách, prachu odpočívá...
Však dřív neb pozděj přec jí najde kdosi
a těžké desky rychle zbaví spon,
on čte a čte... Hle, oko se mu rosí
a je mu, jak by slyšel zníti zvon,
jak dávných let by táhla k němu vůně,
jak echem zněl by duchů smích i ston
a jak by těch, z nichž sotva zbyly kosti,
vál vroucí pozdrav k synu budoucnosti.
Vše, i ty hroby zarůstají travou.
Zda byl, kdo spí tam? Nebyl to jen sen,
že žil, že trpěl, mladou toužil hlavou,
že miloval, že tvořil v čtveru stěn?
Těch přešlých věk, jich bolesť, touha jará
již vnukům bude pohádka jen stará,
již poslouchají děti u kamen,
však poznají i z pohádkových nití,
že v celku přec – se opakuje žití.
Sic nedočtou se o zázracích reků,
již s mečem v ruce pokořili svět,
jen tichý obraz prostičkého vděku
jak v kouzelných by parách byl se zved’,
však i to blaží, když se síla ztrácí,
jen vědět silný že byl ve své práci
a velký snahou neznámý náš děd,
že v boji všedním, v denních strastí muce
měl hrdé čelo vždy a čisté ruce.
Hůř bude-li těm, kteří z těžké knihy
té kdysi setrou sžírající prach,
kéž z listů těch do bolestí a tíhy,
do toužení i do klopoty snah
jim těchy chladem zavane to k hrudi,
kéž nad nimi se nová síla vzbudí
a nový vzdor a nový křídel vzmach,
kéž mrtvých hlasem listy ty by zněly:
Vy přetrpte, jak my jsme přetrpěli!
Však ne, chci věřit, líp že bude jednou,
že v stopách otců dále dojde syn,
a vnuci již že s plesem v oku shlédnou,
co my jen plaše snili, jako čin;
pak ve svém štěstí a nad snah svým květem
i nad naším snad zamyslí se vzletem
a snem a touhou, jdoucí ze hlubin,
a pak z těch listů k šťastnějším nechť sklání
se mrtvých otců velké požehnání!

Meter: iambic
1L: Unverändert in dem Leben,
by Christiana Mariana von Ziegler

Unverändert in dem Leben,
Unverändert in dem Tod!
Was mir Zeit und Glück wird geben,
Es sey Freude, es sey Noth;
Alles ist mir einerley.
Ich bin immer froh und frey.
Unverändert in den Worten,
Unverändert in der That;
Gegen den an allen Orten,
Welcher meine Freundschaft hat.
Denn ich liebe nicht den Schein,
Falsch und hinterlistig seyn.
Unverändert in der Liebe,
Unverändert bleibt die Lust;
Denn der Ursprung reiner Triebe
Herrschet über Geist und Brust.
Ich verschenke nicht zum Scherz
Meine Freyheit und mein Herz.
Unverändert in dem Leiden,
Unverändert, ist der Schluß;
Wenn man mich will schmähen, neiden,
Weis ich doch nichts von Verdruß.
Denn nichts störet meine Ruh,
Und ich lache noch darzu.
Unverändert in dem Glücke,
Unverändert bleibt mein Sinn;
Bey dem widrigsten Geschicke
Bleib ich immer wie ich bin.
Da verdoppelt sich mein Geist,
Wann er sich dem Schmerz entreißt.
Unverändert in den Sitten,
Unverändert in dem Muth;
Sollt ich um Vergebung bitten,
Wär die Handlung noch so gut?
Wenn ich mir nichts zeigen kann,
Hör ich keinen Tadler an.
Unverändert in Gedanken,
Unverändert muß man seyn;
Denn die Großmuth läßt nicht wanken;
Sie räumt keine Grillen ein.
Ihre Wirkung ist zu schön,
Sie kann sich in nichts vergehn.
Unverändert in dem Hoffen,
Unverändert überhaupt;
Dadurch wird das Ziel getroffen,
Das uns kein Vergnügen raubt.
Nun, ich sage frey heraus:
Dieser Schluß macht alles aus.

Meter: trochaic
Marina Dmitrevna. (I.)
by Bohuslav Čermák

Ne to kouře větrem pochvácené
vysokým se buřanem potácí,
ne to mraky stepi ku zelené
hučiví se svalili buřnáci:
tatarská to orda, tmíc se v dáli,
kouře valem, bouří v step se valí.
Tisíc jezdců, dobrých tisíc koní,
o třemeny jatagany zvoní,
blýská kopí, toul na pleci tmělý,
ostré drnčí kalené v něm střely.
Sdupán buřan, země duní, stená,
v prachu mládci, na komoních pěna,
skok za skokem pestří turbany se,
pestří pásy, blyští kaftany se.
Oj jak děsně bunčuky se hříví,
větrem vzdmuté s půlměsícem zlatým
a nad nimi s křídlem kropenatým
supů hejno pochod skřehá divý.
Oj jak kotly víří, trubky kvílí,
divoké to vzduchem „allah“ vřeští,
s temen hor jak po valném by dešti
bystřiny se vodopádem lily.
Dál a dále Nogajci ti smělí
širokou se stepí rozletěli,
rozletěli, v bujném dobrodruží
vězni kdys by těžce ztupenému,
Mehmedu to mirze do harému
nejkrásnější Donu jali růži.

Meter: trochaic
Yerros, culpa, fortuna...
by Fernando Maristany

Yerros, culpa, fortuna, amor ardiente;
para mi perdición se conjugaron
Yerros, culpas, fortuna, me sobraron;
me bastaba el amor tan solamente.
Todo murió, mas tengo bien presente
el dolor de las cosas que pasaron,
pues sus hartas frecuencias me
                     enseñaron
a renunciar a cuanto me contente
Erré todo el transcurso de mis
                     años
e hice que la fortuna castigase
mis mal fundadas, locas esperanzas;
del amor sólo vi breves engaños;
¡ay, quien tanta pudiera que quebrase
este mi genio altivo de venganzas!

Meter: polymetric
- XV -
by Lope de Zarate

Brota diluvios la soberbia fuente,
más piadosos que el cielo para Egipto,
cuando el piélago en ondas infinito,
aun su misma ribera no lo siente.
Multiplican mis ojos tu corriente,
contra la fuerza del celeste rito,
pues cuando abrasa el Sol todo el distrito,
de sus márgenes pasa la creciente.
Hiriendo el Sol las encumbradas sierras,
que al Nilo se derraman en tributo,
vuelven a ser fructíferas las tierras.
En mí, causa mi sol el mismo efecto;
mas ¡ay, que son lágrimas sin fruto,
pues con ser agua, queman en secreto!

Meter: polymetric
Wir wollen eine Schneeburg bauen
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Und eh' es wieder beginnt zu thauen,
Da wollen wir eine Schneeburg bauen
Mit hohem Wall und Pfosten und Wänden
Geschützt nach allen Ecken und Enden.
Und haben wir uns gehörig verschanzet,
Mit Bällen reichlich verseh'n von innen,
Dann wird die Fahne aufgepflanzet,
Dann mögen die Feinde zu stürmen beginnen.
Wir wollen uns tapfer von innen wehren,
Und vertheidigen unsere Festung mit Ehren.
Wir aber werden die Fahne schwingen
Und jubelnd unser Sturmlied singen
Und siegend in eure Schneeburg dringen.

Meter: iambic
- CLVII -
by Fernando de Herrera

Clara, süave luz, alegre y bella,
que los zafiros y color del cielo
teñís de la esmeralda con el velo,
que resplandece en una y otra estrella;
divino resplandor pura centella
por quien libre mi alma, en alto vuelo
las alas rojas bate y huye el suelo,
ardiendo vuestro dulce fuego en ella;
si yo no sólo abraso el pecho mío
mas la tierra y el cielo y en mi llama
doy principio inmortal de fuego eterno,
¿por qué el rigor de vuestro antiguo frío
no podré ya encender? ¿Por qué no inflama
mi estío ardiente a vuestro helado invierno?

Meter: iambic
O, ich habe gebetet ...
by Max Dauthendey

O, ich habe gebetet unter dem nächtlichen Baum,
O, ich habe gebettelt um eine Gnade nur.
O, ich fragte beim Reichtum der Sterne im Raum.
Götter, lenket das Glück auf meine Spur!
Ging und wurde schweigend wortlos entlassen.
Ging und schwieg vor mich hin in den leeren Gassen.

Meter: trochaic
En la muerte de una joven
by José Cornelio Díaz

¿Por quién, oh virgen, del cubano suelo,
la corona de flores desparcida,
y en profundos pesares sumergida,
la frente cubre funerario velo?
La mansión de la paz y del consuelo,
tierra de bendición, isla querida,
por el monstruo del Ganges homicida
sumisa yace en lágrimas y duelo
Al pastor venerable, al inocente
infame oprime con su garra fiera;
al siervo y al señor hiere igualmente
Ni de Luisa el candor ni la severa
virtud, ni el lloro de piedad ardiente
su sed de muerte y destrucción modera

Meter: polymetric
Mi amor y la luna
by José Gonzalo Roldán

Eres tú con tu mágico lucero,
con tu luz que jamás brilla importuna,
pura, apacible, misteriosa luna,
cándida imagen de mi amor primero.
Si eres tú la que vuelves lisonjero
sueño de cisne en límpida laguna,
la que viste mi amor y mi fortuna,
la misma que brillaste aquel Enero;
Dile a aquella beldad de
                  acento blando
que piense en mí cuando suspire al verte,
que contigo y su amor estoy soñando
Que yo mismo no sé cual es mi suerte,
que no sé si a la vida voy andando
o si voy caminando hacia la muerte.

Meter: polymetric
PÍSEŇ STRHANÁ.
by Adolf Racek

Vesmír, vesmír, nesmírný, závratný vesmír – – –
A nic, nic, jen v bezedno tančící atom,
vesmír, vesmír a jediný tančící atom – – –
Atom, atom, mrtvý a svítící atom – – –
A nic, jen stín jediný oživne, člověk,
člověk, člověk zasípne, scepení člověk – – –
Vesmír, vesmír, nesmírný, nehnutý vesmír – – –
A nic, nic, jen v bezedno tančící atom,
vesmír, stín, prach, molekul, člověk. –

Meter: trochaic
1L: Ich muß, mein Liebchen, scheiden –
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Ich muß, mein Liebchen, scheiden –
Hörst du das Jagdgebell?
Mich ruft des Vaters Hifthorn,
Sein Klang ist silberhell.
Ruh' sanft hier in der Grotte,
Die kühler Duft durchschwebt,
Bis aus dem Wollkenmeere
Der Abendstern sich hebt.
Leb' wohl! Bald kehr' ich wieder,
Eil' dieser Höhle zu
Auf Flügeln meiner Liebe
Und kröne deine Ruh.

Meter: iambic
A un artista al abandonar su país
by Manuel del Palacio

¿Partes? ¡adiós! Del Sena turbulento
o del Arno feliz por la ribera,
dejas la patria que en tu edad primera
madre amorosa te enseñó su acento
Flotando quedan en le vago viento
los ecos de tu voz dulce o severa,
y el alma que tu canto conmoviera
lágrimas da otra vez al sentimiento
Tal es del genio la misión sublime;
de dichas y placer raudal fecundo,
las glorias canta, y las miserias gime:
lo quiere Dios en su saber profundo;
el mundo por el arte se redime,
y el arte tiene como patria el mundo.

Meter: iambic
- 1203 - Acto II, HERNANDO De Las almenas de Toro
by Lope de Vega

Pidió Faetón al Sol el carro de oro,
venció al importunado padre el ruego,
diole las riendas, y corriendo luego,
vino a pasar sobre el Atlante Moro.
Allí vertiendo de uno, y otro poro
en cambio de sudor llamas de fuego,
cayó sobre el Herídano, que ciego
le dio sepulcro en lamentable coro.
No menos yo por más ardiente Polo
el carro de este Sol a llevar pruebo,
ingrata más que Dafne con Apolo.
Hoy a mayor hazaña el alma atrevo,
pues si aquel se perdió con un Sol solo
yo con dos soles que en tus ojos llevo.

Meter: iambic
- LIV -
by Lope de Zarate

Dar sustento a la envidia es noble hazaña
porque si ella pecando en su flaqueza
equivoca la acción de fortaleza,
su maliciosa calidad no extraña.
No en lo imperfecto lo perfecto daña
como de superior naturaleza
el de origen oscuro en la nobleza
halla blanco a las flechas de su saña.
Das tanto que alabar que no pudiendo,
como el que hace enemigos obligando,
te niega la virtud quien no la siente.
Quien más la arguye más la está diciendo
pues muestra su flaqueza no imitando
y así por envidioso es maldiciente.

Meter: polymetric
Připomenutí.
by František Vladislav Hek

Jestli v rákosí sedíš, budiž vesel,
chutně pišťaly řezej; neb jak přejde
čas, bys v pišťalách samých seděl, pískat
nebude komu.

Meter: trochaic
- VII -
by Gregorio de Matos

¡Qué presto el tiempo, Nise, se ha mostrado,
en una queja sola, mil tormentos!
Pues me vuelve en pesares los contentos,
que siempre duplicó lo venerado.
Decir, Nise, que falta mi cuidado,
bien puede industria ser de tus intentos,
que en mi celo acreditan sentimientos,
y en ti lo verifica el retirado.
Pero si en esa duda al tiempo dejas
de mis verdades sólo las razones,
de tus retiros tantas experiencias;
calle mi queja la razón de quejas,
y mi oblación repita obligaciones,
que amor publicará las evidencias.

Meter: iambic
Mudrc a rek.
by Milota Zdirad Polák

Ostrookem světa tajemství ve tichu zpytovati,
Čarodějný tanec kul jak zasvěcenec přehlídati,
V přírozenstva nejskrytější záhyby se duchem loudit,
V bludných stezkách veškerosti přece nikdy nezabloudit,
Na paloucích v modrojasnu ohněm zkvětlých ducha pásti,
Domýšlení svá na hrdé vynálezy směle klásti,
Nadvětrné byty světlé duch jak čistý obývati,
Štít a jmeno mudrce si snažně v potu dobývati,
Jaký blahý srdce cit
Musí za odplatu být
Tomu, jenž se k podniknutí
Nesnadností těchto nutí!
Kdo však vlasti, když ho volá, s tělem, s krví hbitě slouží,
Po bitvě jen s nepřátely vroucně v smělém srdci touží,
Koho hrůzy černá křídla, ani mečů ostrých bleskot,
Diví hřebci nepostraší, ani hromů řvoucích třeskot,
Komu radost v srdce leje hlučné polních trubic znění,
Komu tváře barví hbitě hřmotných bubnů rachocení,
Co bázlivci blednoucímu do žil chladný mráz jen leje,
Tomu směle v očí hledí, na to hrdě jen se směje,
Ba i krutou smrt jenž s věnci z krvavého boje kyne,
Nevěstu jak roztomilou vroucně k prsoum svým přivine, –
Jaký blahý srdce cit
Musí za odplatu být
Tomu, jenž se k podniknutí
Nesnadností těchto nutí!

Meter: trochaic
Návrat.
by Adolf Heyduk

Já k milostným se písním zase vracím,
cit mile rozzvučel se lásky dechem,
z mých ňader poupata se derou spěchem
a bílý cherub žehná těmto pracím...
Já k milostným se písním zase vracím,
jak horský jinovec se vrací v kraje,
a s četou teplých větrů v konec máje
si ještě zavzdechnu – a doburácím.
Já, k milostným se písním zase vracím,
jak pták se vrací k plných růží trsu,
když jestřáb – život – poranil ho v prsu,
a jako pták se v keř těch růží kácím.
Já k milostným se písním zase vracím,
jak kmet se vrací ke kolébce – hrobu –
jak jeseň zimou v milou jarní dobu
a jako jeseň rudé lístky ztrácím.
Já k milostným se písním zase vracím...
Ach! zbytek purpuru ty lístky zdobí
z té krásné, zlatovlasé mládí doby –
a purpurnými listy dokrvácím. –

Meter: iambic
Zastesk' si v křoví slavíček
by Eduard Kučera

Zastesk' si v křoví slavíček
drobounce tak a zticha,
zazpíval píseň tesklivou,
větřík že sotva dýchá.
Slavíčkem byl bych rád – tak rád,
abych tak uměl pěti,
abych moh' světu celému
o lásce vyprávěti.
Zase bych v alej chodíval,
kde jsem tak často sníval –
tam bych ti v písních, Liluško,
mnoho – tak mnoho zpíval...

Meter: dactylic
- XIII -
by Juan de Almeida

-¿Adónde vas, Amor? -Vengo huyendo.
-¿qué dices? -Lo que oyes. -¡No es posible!
-¿Tú huyes, di?, ¿de quién? -De una invencible
belleza que aun aquí la estoy temiendo.
-¿Por qué la temes, di? -Porque no entiendo
que gracia, que virtud tiene invisible,
que no la acierto tiro que sensible
padezca, pues de mí se está riendo.
-¿El nombre de esa Idea soberana
me di, si sabes? -A nadie oculto es:
más bella que mi madre aunque es humana,
y a quien sin duda París más de gana
le diera que a ninguna de las tres
por premio de hermosura la manzana.

Meter: iambic