PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
10. Když jsem ještě jako děcko
by Václav Bolemír Nebeský

Když jsem ještě jako děcko
Mamince na klíně seděl,
S dětským srdcem, dětským okem
Zhůru k dálným hvězdám hleděl:
Tu jsem napínal své malé,
Hravé, nevinné ručičky;
jako svatojanské mušky
Chytnouti jsem chtěl hvězdičky.
Jaké jsem byl tenkrát děcko –
Když si na to teď zpomínám!
Jaké děcko? – vždyť co jinoch
Ještě pořád to činívám.

Meter: trochaic
Píseň v reakci.
by Jaroslav Vrchlický

Ach, vím, že zmizím, pápěr květu
a vločka sněhová,
čas, velkým tužbám za odvetu,
vše pochová.
Ach, vím, že vše to kol je hříčka
a stálý koloběh,
že každý pouze fantom hýčká
si ve svých snech.
Ty, vlku, spi – ty ztiš se, čubko,
je pohodlná noční tiš,
však odboje ty doutnej, hubko,
v sled všecko vyhodíš!

Meter: iambic
MILANU ROSTISLAVU ŠTEFÁNIKOVI
by Růžena Jesenská

Hrdino vznešený, ty okřídlený,
jenž s hvězdami jsi bydlil nad světem
a k zemi, vlasti své jsi zanícený
zrak upřel, srdce rozplamenil snem,
ty všudypřítomný pro naši spásu,
proroku, vůdče, ozvěno všech hlasů,
všech srdcí srdce, lásky genie,
my čekali, jak zář tvá rozlije
své kouzlo tajemné, až přijdeš k nám,
hrdino z říše hvězd, ty hvězda sám!
Ó hrůza, hvězda sřítila se s výše
v osudnou hodinu, my v hoři jdem’
tvou drahou zemí mateřskou, a tiše
kult divu pro nás vzniká v jménu tvém,
jež zlať se věčně na obloze naší,
nechť nesmrtelnou ochranou se vznáší
nad naší vlastí nesmírný tvůj duch,
buď s námi navždy vnukáním svých tuch,
své síly perutné a světla tmám,
hrdino z říše hvězd, ty hvězda sám!

Meter: iambic
O Malínském křenu.
by Adolf Heyduk

Ach, mladším přál bych sobě být –
žel, stár jsem už a chud –
za lepší cíp bych život chyt',
což mám z těch milých dud?
Nic, zhola nic a zase nic,
jen zpěvného kus hoře;
ej, rád bych slunci vyšel vstříc
tam k nám, ke Kutné Hoře!
Tam na polích a na sadech
Malínský roste křen,
a proto čilejší tam Čech,
nechť ondy pokořen;
a napaden-li v právu svém
a křivdou štván li bývá,
v ráz jará svěžest zbují v něm
a říznost odvážlivá.
Z těch žírných polí Malínských,
jimž Bůh tak požehnal,
ve vyčpělý náš horský jih
hrst sazenic bych vzal,
a křen bych pěstil zas a zas,
jimž bystrota se vejší,
by lid náš – vrchovat je čas –
byl trochu čipernější.

Meter: iambic
1L: Die ihr nach des Meisters Worten
by Anastasius Grün

Die ihr nach des Meisters Worten
Himmelspforten werth zu sein,
Kunstgeformte, ehrne Pforten,
Laßt den deutschen Wandrer ein!
Düstre, dunkle Taufkapelle,
Deiner heil'gen Nacht entfleußt
Manch ein Strahl der Himmelshelle,
Senkend sich in meinen Geist.
Vor mir steht ein greiser Priester,
Segen betend für ein Kind,
Und des heil'gen Bornes gießt er
Auf des Täuflings Stirne lind.
Meine Hände möcht' ich legen
Auf das Kind, ich fremder Mann,
Während längst mein voller Segen
Lind und leis sein Haupt umrann;
Segen, der wie Frühthaus Fallen
Dieses Menschenpflänzchen tränkt
Süß und überreich mit Allem,
Was ein Leben Schönes denkt!
Schließt euch wieder, Himmelspforten,
Denn sein Erdenlauf beginnt!
Wandernd fort zu fernen Orten,
Seh' ich nie dich wieder, Kind!
Knab' und Mann wirst du in Jahren,
Ungestalt vielleicht und wild;
Doch ich werd' es nie erfahren,
Ach, ich seh' dich schön und mild!
Hunger wird dein Aug' verwildern,
Armut bringt vielleicht dir Qual!
Ach, in meines Segens Bildern
Sitzest du am Freudenmahl!
Deiner Mutter Pulse stocken,
Dich verräth des Freundes Wort!
Ach, nicht hör' ich jene Glocken,
Und nicht hör' ich jenes Wort!
Und es höhnte dich, dir fluchte,
Die du einzig liebst, o Graus!
Ach, in meinem Sinn doch suchte
Ich die treu'ste Braut dir aus!
Bot'st dein Herz, gequält vom Leben,
Jung dem eignen Schwerte dar!
Ach ich hab' dir doch gegeben
Gar so schönes weißes Haar!
So vielleicht dem Fluch erlegen,
Der dein Erdenloos gebannt,
Ahnst du's nie, wie einst der Segen
Fromm an deiner Wiege stand;
Wie der Mann aus fremder Ferne,
Betend über dich gebeugt,
Mit des Segens Born dich gerne,
Junges Pflänzchen, großgesäugt.
Bist der schöne Baum mit nichten,
Den er freudig ragen hieß!
Darbst an Blüthen, kargst mit Früchten,
Die er reich dich tragen ließ!
Doch, verarmt an Blüthenschimmer,
Und in Stamm und Mark verdorrt,
Blühst im Herzen mir noch immer
Du dein blühend Leben fort.

Meter: trochaic
De Amar por razón de estado
by Tirso de Molina

Honor si dais licencia a que fabrique
sospechas el temor que os desvanece,
a Enrique la Duquesa favorece.
¿Osaréis afirmar que quiere a Enrique?
Por ella es mayordomo; multiplique
nobles cargos en él, pues los merece;
la consulta le alcanza, bien parece
que a un sabio mis despechos comunique.
Hízole Conde; ya, sospechas, pasa
de lo justo el favor que manifiesta
quien con tanta eficacia a honrarle acude.
Yo, honor, no afirmo que por él se abrasa;
mas para deslucir su fama honesta,
basta dar ocasión a que se dude.

Meter: polymetric
- XVI -
by Fcode Borja

Siete veces mudó jornada, y casa
el Sol vistiendo, y desnudando el prado,
y errante por el círculo dorado,
en Mayo alumbra, y en Agosto abrasa.
Después que el Galo su inclemencia pasa,
dejando el campo a Lérida cerrado,
y de movibles muros rodeado,
al Segre dio respiración escasa.
Cuando tus Augustísimas Banderas
sobre tus altas frentes tremolaron,
que Lises coronaban extranjeras.
Pudiendo en la defensa que intentaron,
al golpe invicto de tus armas fieras,
sólo durar, lo que en morir tardaron.

Meter: iambic
S LIDMI JSI A V LIDECH BDÍŠ...
by Antonín Sova

V práci zas, jsi neznaven,
všude jak bys dlel,
kde jde nový člověk, den
nově šel.
S lidmi jsi a v lidech bdíš,
ve věcech i snech,
v chodu strojů závodíš,
dnů jsi hlas i dech.
Všude srdce Evropy
ještě hovoří
o své ráně od kopí,
o hoři.
A ty bys chtěl odejmout
nářky hodině,
bratrsky již zasednout
v duchů hostině.

Meter: trochaic
Spartacus.
by Jaroslav Vrchlický

Řím oddych’ sobě z hloubi. Otroků
juž vzpoura zlomena mocí,
lstí, svárem, řadou dlouhých útoků
a bojem ve dne i v noci.
Na cestách všech jen krev a krev a krev
i slunce v krvi se ztrácí,
zní mroucích ston a poraněných řev,
dnes vojsko těžkou má práci.
Šest tisíc křížů musí řadou stát,
ku Capui kde cesta,
číš ověnčenou by moh’ pozvedat
dnes vítěz zpupného města.
Šest tisíc křížů v tmavé nebe ční,
šest tisíc mrtvol z nich visí,
a z města jek orgie divoké zní
a v stony mroucích se mísí.
V tom Crassus rázem dělil fora dav,
svým hlasem přehlušil vřavu:
kde Spartacus jest, tisíc jiných hlav
rád za jeho dám hlavu!
Ten mrtev, dí otrok, v zápasu vír
s odvahou, sílu jež budí,
se vrhnul první, pravý bohatýr –
kdes leží s proklanou hrudí.
Sem s mrtvolou! hřmí Crassus. První všech
ta na kříž budiž vbita!
A nastal v davu shon a ruch a spěch
a smečka otroků hbitá
juž vleče zahalené v krev a prach
Spartaca mohutné tělo,
na první kříž s ním sterých paží vzmach...
však třikrát dolů jim sjelo.
A provazy jej spjali, řetězy
a hlavu na dřevo vbili,
a potom, jak se sluší vítězi,
ve tvář mu plili a pili.
Číš zněla v orgie hlahol a smích
k oslavě panského Říma,
jenž zkrušil otroků odboj a pych.
Tvář reka tiše dřímá.
Je psán v ní hluboký, vítězný klid,
jen v oku otázka klíčí:
Ó lidstvo, nežli vzplá jitra ti svit,
co křížů ještě se vztyčí!

Meter: polymetric
Před branami ráje.
by Jan Evangelista Nečas

Podmaniv si širé světa říše,
v nezřízené chtivosti a pýše
Alexandr král – jak praví báje –
vniknouti chtěl do samého ráje.
Na výzkumy loď se nesla řekou –
zahradu tam rajskou, nedalekou
spatřil posel – uzamčenou pevně;
bělovousý kmet jí střehl zjevně
a ten pravil: „Nemůže sem dále
ani noha největšího krále,
jestli pírka toho bělounkého,
daru mého,
nepřeváží něčím z toho všeho,
co jest jeho!“ –
Posel, navrátiv se, pírko podal
a vzkaz králi věrně k tomu dodal.
Pírko váženo a dolů skleslo,
na vedlejší mísce vše se vzneslo,
ať již bylo na převahu vzato
dřevo, kamení neb stříbro, zlato.
Král se podivil a všeho nechal.
Posel znovu k rajské bráně spěchal
a ptal se tam, co to asi značí?
„Trochu hlíny převážiť je stačí!“ –
pravil kmet. – Již Alexandr chápal:
Aby jeho světoborný zápal
zmizel, jako po západu stíny,
stačí trocha hlíny.

Meter: trochaic
Wandel der Sehnsucht
by Nikolaus Lenau

Wie doch dünkte mir die Fahrt so lang,
O wie sehnt ich mich zurück so bang
Aus der weiten, fremden Meereswüste
Nach der lieben, fernen Heimatküste.
Endlich winkte das ersehnte Land,
Jubelnd sprang ich an den teuern Strand,
Und als wiedergrüne Jugendträume
Grüßten mich die heimatlichen Bäume.
Hold, und süßverwandt, wie nie zuvor,
Klang das Lied der Vögel an mein Ohr;
Gerne, nach so schmerzlichem Vermissen,
Hätt ich jeden Stein ans Herz gerissen.
Doch, da fand ich dich, und – todesschwank
Jede Freude dir zu Füßen sank,
Und mir ist im Herzen nur geblieben
Grenzenloses, hoffnungsloses Lieben.
O wie sehn ich mich so bang hinaus
Wieder in das dumpfe Flutgebraus!
Möchte immer auf den wilden Meeren
Einsam nur mit deinem Bild verkehren!

Meter: trochaic
UKOLĚBAVKA.
by Josef Lukavský

Hajej, hajej v bílém loži,
nech si o mně zdát,
sny tvé ať tvé touhy zmnoží
aspoň tisíckrát,
tisíckrát a ještě jednou
tvoří řadu nepřehlednou,
a tak musíš nepřehledně
potom milovat.
Hajej, hajej, moje milá,
než zasvítí den,
jemuž řekneš, že jsi snila
nejkrásnější sen,
nejkrásnější sen o ráji,
v němž andělé vyhrávají
mezi květy té, jež ze všech
vítěznou je jen.
Hajej, hajej, má panenko,
v bílých peřinkách,
já se skryji za okénko
v letní noci tmách
a bude-li otevřeno,
jak zašeptáš moje jméno,
přijdu k tobě květ utrhnout
tiše, po špičkách...

Meter: trochaic
- 8 - A don Gabriel del Corral, en la traducción de los versos latinos de nuestro Santísimo Padre Urbano Octavo
by Lope de Vega

Yace a la sombra, que la gran montaña
las dos Castillas, árbitro de hielo,
divide altiva en el Hispano suelo,
florido un valle, que Pisuerga baña.
Aquí tu Aurora espíritu acompaña,
Gabriel, tan vivo, que mudando el cielo,
pudo tu pluma con inmenso vuelo
del sol de Italia ser Faetón de España.
Si el carro de oro no conduces solo,
no te aguarde el Eridano Occidente,
por su eclíptica vas de polo a polo.
Sigue sus paralelos felizmente,
sol Castellano del Latino Apolo,
que a su lado tendrás eterno Oriente.

Meter: polymetric
ČESKÉ AKADEMII
by Josef Svatopluk Machar

Pánové, hleďte dobře znát význam svých nesmrtelných,
stane se dozajista, umře vám ten a onen,
svět se pak: „Co je to?“ nad jmenem takovým zeptá,
byste se neptali též: „K čertu, kdo pak to jen byl?“

Meter: polymetric
6.  Winterreise .
by Ludwig Uhland

Bei diesem kalten Wehen
Sind alle Straßen leer,
Die Wasser stille stehen,
Ich aber schweif’ umher.
Die Sonne scheint so trübe,
Muß früh hinuntergehn,
Erloschen ist die Liebe,
Die Lust kann nicht bestehn.
Nun geht der Wald zu Ende,
Im Dorfe mach’ ich Halt,
Da wärm’ ich mir die Hände,
Bleibt auch das Herze kalt.

Meter: iambic
Soneto
by Alonso de Castillo y Solorzano

Siete veces IGNACIO vio el Aurora
en éxtasis divino arrebatado,
siete veces le mira el sol dorado,
y ve que él de justicia le enamora.
Siete veces Faetón estrellas dora
mientras con Dios IGNACIO está elevado,
siete veces Diana luz ha dado,
y él en tanto su dicha se mejora
¡O celestial varón, qué bien supiste
escoger la mansión a que aspiraste,
desde que al mundo infiel de emano diste!
Con Dios suma deidad, deidad te hallaste
y a su excelsa virtud tanto te uniste,
cuando mortalidades despreciaste.

Meter: polymetric
Venganza en figura de consejo a la hermosura pasada
by Quevedo

Ya, Laura, que descansa tu ventana
en sueño que otra edad tuvo despierta,
y, atentos los umbrales de tu puerta,
ya no escuchan de amante queja insana;
pues cerca de la noche, a la mañana
de tu niñez sucede tarde yerta,
mustia la primavera, la luz muerta,
despoblada la voz, la frente cana:
cuelga el espejo a Venus, donde miras
y lloras la que fuiste en la que hoy eres;
pues, suspirada entonces, hoy suspiras.
Y ansí, lo que no quieren ni tú quieres
ver, no verán los ojos, ni tus iras,
cuando vives vejez y niñez mueres.

Meter: iambic
ZELEŇ.
by Herma Pilbauerová

Ó, zeleni, ty zjeve nejluznější,
rtů přírody ty čarný úsměve,
ty jara zvěsti, plná snů a touhy,
a lásky tužeb první záchvěve!
Kdo vystihne tvé vnady, taj a kouzlo? –
Zda štětce vzmach, či veršů zvučný rej?
Ó, tebe nespoutá ni v slunci, v stínu,
jsi krásy všemohoucí čaroděj.
V luh zadívám se z jara bujný, smavý,
na polí pruh, z nějž skřivan vyletěl,
ve stromů kadeře, vln šum a chvění,
a všude juž tvůj povel k žití zněl.
Na vrchů temena i stráně snivé
juž zapadla jsi v každý lesa kout,
tu smaragdem, tam mlhou, onde nocí,
chce tisíc odstínů tvým děckem slout.
Jsi píseň zvučná, píseň jásající,
ať v mechy halíš se, ať v palem háj,
ať v hedváb listu vdechla jsi svou něhu,
ať v černo jedlí tichý smutku taj.
Květ zmíral bez tebe by v barev jasu,
jak zlato polí bez úsměvu luk,
tam v srdci lesa umlkly by písně,
jak v ledu poutech šumný proudu zvuk.
Luh, pole, háj i les i stráň tě volá
i srdce taj – zda můžeš uvěřit?
Kdo na smrt unaven je v žití žáru –
ten ještě v náruči tvé doufá žít! –

Meter: iambic
NEDĚLNÍ ODPOLEDNE.
by Josef Svatopluk Machar

Jako bílé mušky potácivě
drobty sněhu vzduchem poletají
den se dívá kalně zádumčivě,
domy vymřelé se býti zdají.
Auta chvilkou okny pozatřesou.
Kolem slepých krámů po chodnících
lidé klátí se a nudu nesou
sváteční a omrzelou v lících.
Do pokoje zní mi přitlumeně
rozhrčené tony gramofonu.
Jinak den se vleče neslyšeně
k šerému a neslavnému skonu.

Meter: trochaic
Von der Schwere und der Leichte,
 von der Fluht und Ebbe
 des Meeres.
by Barthold Heinrich Brockes

Von Cörpern, welche schwer, erforscht man die Natur.
Sie scheinen, als ob sie zum Mittelpunet der Erden
Herabgezogen werden:
Nach ihrem Lauff, der Dicke, der Figur,
Berechnet man den Grund von ihrem Fallen.
Was vor ein Trieb regiert von ihnen allen
Jm Sincken, ihre Fahrt? Was kan sie lencken,
Daß sie bald langsam sich, bald schneller abwerts sencken?
Man muß nichts von geheim-bewegenden Gesetzen,
Nichts von Vereinungs-Trieb, noch kleinen Häcklein schwätzen.
Ein eintzig’ Ursach ist allein,
(und zwar die klar und allgemein)
So Cörper schwer und leichte macht.
Dieselbige Bewegung ird’scher Theile,
Wodurch so manche Welt in runde Form gebracht,
Verursacht noch, daß unsre Lufft in Eile
Auch andre Cörper drückt,
Und sie herab zum irdschen Klumpen schickt.
Daher kommts, daß so wol von Menschen, als von Thieren,
Die Cörper, so durch Lufft umgeben und erfüllt,
Und die sich alle gleich aus ird’schem Stoff formiren,
Mit Füssen gegen sich,
Rund um den Erd-Kreis her marschiren.

Meter: iambic
1L: Grosmütigkeit pflegt stäts was grosses zu verlangen /
by Catharina Regina von Greiffenberg

Grosmütigkeit pflegt stäts was grosses zu verlangen /
wie Jason / der sich auf dem Meer zu fahren wagt /
und auch das güldne Fell durch Müh und Fleiß erjagt.
Es ist der Tugend Art / was grosses unterfangen.
Kan man nicht allezeit mit Sieg-erwerben prangen:
So ist es Sieg genug' / da Glück und Sieg versagt /
doch bleiben gleichbeherzt / in beeden unverzagt.
mit Glück-Verachtung wird offt grosser Sieg begangen.
Schadt nicht / wann ich schon auch / wie jener / sechsmal käm /
und nichts von meinem Sieg' und dessen Freud vernähm'!
diß ist der gröste Muht / den keine Schwerheit schrecket /
der vor Vnmüglichkeit selbst seine Gränzen stecket /
läst / zehenmal zu rück getrieben / doch nicht ab /
behält in allem Streit den Vorsatz biß ins Grab.

Meter: iambic
[wenn alles sitzen bliebe]
by Wilhelm Busch

Wenn alles sitzen bliebe,
Was wir in Haß und Liebe
So voneinander schwatzen;
Wenn Lügen Haare wären,
Wir wären rauh wie Bären
Und hätten keine Glatzen.

Meter: iambic
BÁSNÍK NA POPRAVIŠTI.
by Emanuel Čenkov

Jak často přemítám, ó pěvče snivý,
proč osud vrhnul tě v dnů příval divý,
proč vzal tě v oběť pro chřtán Revoluce,
proč tebe, jenž jsi ctil jen řeckou Musu,
hněv bohů vmetl mezi vzteklou Iůzu,
jež lýru vyrvala tvé jemné ruce?...
Ty’s pravý poet byl tou silou snění:
ty’s tušil zmar a skon juž ve vězení,
a přec se nevyrušil ze snů míru;
kdy v krvi brodil se hněv Jakobínů,
ty’s Krásu probouzel z dob dávných stínů
pod guillotinou drže zlatou lýru.
Ó, dítě Řekyně! – Ty’s vítal zoru,
když národ odhodil jho v náhlém vzdoru,
ty’s těšil se, že Volnosť svitne v jasu,
že vzejde svoboda všech čistých duší –
a zřel jsi barbary, již slepí, hluší
ke krvavému zasedli si kvasu.
Tu hnus jsi pocítil, ty něžný reku,
a odvážil se čelit luzy vzteku,
jež nešetřila dívek, žen a dětí...
tak stál jsi čistý v špinavých vod víru
a v službě dám, jak sluší kavalíru,
pro spásu ženy padl’s do zajetí.
Ó, proč jsi zrodil se v tom bouřném proudu,
proč vlek’ tě osud k divé chátry soudu,
ty pěvče jemný, něžný, idyllický,
jenž v celém žití nepoznav svou slávu,
pod guillotinu sklonit musel hlavu,
již věnčiti měl vavřín olympický?
Když na káře tě vezli k popravišti,
tu vzdech’ jsi jen, že chladné věky příští
na tvoje verše vzácné zapomenou...
A sotva prchly katů tvojich stíny,
věk příští zdvih’ tvou leb zpod guillotiny
ozdobiv laurem skráň tu zkrvavenou.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Antonio Barral

¿La ración cotidiana del soneto
quieres hoy? La tendrás en el instante;
que está el aceite hirviendo: un consonante,
otro más, y finó el primer cuarteto
Ahora dirás que me hallo en un aprieto
y no podré seguir más adelante;
pues te engañas; es género abundante,
y el cuarteto segundo lo completo,
Allá van dos tercetos a mi gusto,
que es en esto libérrimo el poeta;
pero será mejor una cuarteta,
que nunca a reglas justas yo me ajusto;
y con el pareado conocido,
ya tienes el soneto concluido.

Meter: polymetric
PÍSEŇ K SV. JIŘÍ.
by František Serafínský Procházka

Čacký rytíři gotiky,
slyš mne, zbožně tě vzývám,
já, ten nevěrec veliký,
svou ti písničku zpívám.
Och vím, kterak jsi miloval
kněžnu s nebeským zrakem,
a jak čaroděj hlídat dal
v sluji zlým ti ji drakem.
A tys na koně vyskočil,
kopí do ruky chytil
a jel tisíce dálných mil,
měsíc cestou ti svítil.
V skalách černá se hlubina,
kol ní zelené plamy,
a tam lká tvoje jediná,
kynouc šátečkem mhami.
Stisk’ jsi ostruhou koníka,
skočil jako blesk srázem,
země sotva se dotýká.
Stojíš u draka rázem.
Kopí u boku, vztyčený
míříš do tlamy běsu,
a ten ve prachu stočený
žíří plameny v děsu.
Plazi, ropuchy, háďata
očky zpod kopyt svítí,
však tvá ramena napjatá
cíl svůj blízko již cítí.
Jen jen dorazit, dobůsti,
co jsi nacílil směle,
ty však, bůh ti to odpustí,
jak bys kámen měl v těle.
Kopí trčí, ne dopadnout,
míjí takto den po dni,
stojíš, jakoby ztuh’ ti oud,
prosím, bodni, jen bodni!
Zatím saň ona pod kopím
tloustne jak váleček zdravě.
Váháš! – Proč? Sotva pochopím,
ač bys nabod’ ji hravě.
Přijde Angličan, nebo kdos,
v divu ramena skrčí,
s drakem, s koníkem, to tvůj los,
pak tě v museum strčí.
Klečím před tebou, rytíři,
spínám ruce své obě:
bodni, kam kopí namíří,
ušetř ostudu sobě.
Zbav se nehezké poklony,
když ten Angličan řekne:
máte to divné patrony,
máte patrony pěkné!

Meter: dactylic
- XIV - A una dama que miraba dolorosa el sepulcro de un galán, con quien había sido esquiva
by Trillo y Figueroa

¡Qué tarde, oh Fili, tu rigor se admira
del efecto que amor hace oprimido,
pues ya en fuego tu hielo convertido,
sólo sirve de hacer mayor la pira!
¡Qué tarde, oh Fili, tu rigor aspira
a detener el riesgo prevenido,
pues miras su memoria en el olvido
cuando el olvido tu memoria admira!
Mas ¡ay cruel! que no es piedad tu llanto,
sino rigor, con que le solemnizas,
porque arda más aprisa su alta gloria.
Mas ella vivirá felice en cuanto
abrigare tu hielo en sus cenizas
la gran fe de esta última memoria.

Meter: iambic
K OBLAKŮM VEČERNÍM.
by Jaroslav Vrchlický

Vyhnanci ráje, nebem putující,
proč tíhne let váš z jihu k západu?
či chcete struny zalehlé a tlící
k starému písně vzbouřit souladu?
Záplavy vaše v zoři purpurové
jsou kolébka, kde dříme minulost;
hle, v nachu vašem táhnou andělové,
nesouce lidstvu mír a blaženost.
Nad vámi nebe leskem ráje plane,
až svit ten spící zemi oslní,
z vašeho lůna ambra v duši kane
a temno nitra v duhy rozvlní.
Ó řekněte, proč z jihu putujete
na sever chladný v plachém běhu k nám?
či myslíte, že vámi štěstí zkvete
a břečtan míru srdce ruinám?
Či myslíte, že v srdce rozechvělé
se blaženosti odlesk zahostí
a struny duše dávno osiřelé
se rozezvučí touhou milosti?
Ó darmo, darmo! lásky není více,
již snů a písní minul zlatý věk;
ó spějte, mráčky, vánkem laškujíce
ve blaha eden – k jihu nazpátek!
Však možno-li, mou duši vemte spolu!
co zde v tom tužeb víru bouřlivém?
ať roven vám bez radosti a bolu
nad světy plynu v lesku zářivém!

Meter: iambic
[nun mag ich nicht mehr leben]
by Hans Aßmann von Abschatz

Nun mag ich nicht mehr leben/
Mit dir/ o Eitelkeit/
Noch deinem Dienst ergeben
Die Blütte meiner Zeit.
Der Welt geschmückte Pracht
Hat über meine Sinnen
Hinfüro keine Macht.
Was ist vor Lust auff Erden
Die sich befinde frey
Von Wechsel und Beschwerden/
Und sonder Galle sey?
Offt muß uns in der Hand
Zu Gifft und Wermutt werden
Der süsste Zucker-Cand.
Der Ehre Dunst muß schwinden/
Ein Zufall raubt das Gutt/
Der Freund ist falsch zu finden/
Das Alter schwächt den Mutt/
Der Liebe Glutt wird Eiß/
Wenn Uberdruß und Eyffer
Sich einzuspielen weiß.
Auff helles Sonnen-scheinen
Folgt trübe Regens-Zeit/
Wir schlüssen offt mit Weinen
Die beste Fröligkeit/
Eh wir sie recht gekost/
Entgeht uns aus den Händen
Die angenehmste Lust.
Vergnügen bringt dem Hertzen
Wenn man bey Freunden kan/
Mit Lachen/ Reden/ Schertzen/
Die Stunden legen an/
Wenn wir vonsammen ziehn
Und sich Gesellschafft scheidet/
Bleibt Trauren der Gewinn.
Was bringt uns nicht vor Schmertzen
Der eiteln Liebe Macht/
Wenn man nach unserm Hertzen
Mit falschen Blicken tracht/
Die Freyheit von uns jagt/
Mit Sorgen und mit Hoffen
Die krancke Seele plagt.
Wohl dem/ der so kan leben
In dieser Eitelkeit/
Daß er ihr nicht ergeben
Die Blütte seiner Zeit/
Der mitten in der Welt
Die Freyheit seiner Sinnen
Zum Eigenthum behält.
Wer/ mit sich selbst zufrieden/
Der Tugend strebet nach/
Und/ von der Welt geschieden/
Nicht fühlt ihr Ungemach/
Ansiehet ihre Lust/
Ihr aber nicht ergiebet
Die ungezwungne Brust.
Wer ohn den Zwang der Mauren
In stiller Ruhe lebt/
Sein Hertze/ sonder Trauren/
Von dieser Erd erhebt/
Und an die Eitelkeit
Der Menschen ungebunden/
Beschlüsset seine Zeit.
Er kan vergnügt genüssen
Was ihm das Glücke günnt/
Sein Schiffgen ruhig wissen
Von Wetter/ Sturm und Wind.
Es gehe wie es will/
Die Freyheit der Gedancken
Ist sein vergnügtes Ziel.
O edles Freyheits-Leben/
Voll Freud und Süßigkeit/
Dir will ich übergeben
Die Blütte meiner Zeit/
Zwar weltlich in der Welt/
Doch ohn die Welt zu leben
So lang es GOTT gefällt.

Meter: iambic
Máj.
by Augustin Eugen Mužík

Ó měsíc růží – – jeho zjev
vždy bouřlivěji dme mou krev,
vždy bolestněji rve mou hruď –
ty růže jedna – s bohem buď!
Zvěsť táhne větru tajněji
o lásce, zašlé naději,
a které srdce ovane,
to ihned žíti ustane.

Meter: iambic
Kdo všechno v noci té Tě hledá, Bože!
by Marie Calma

Kdo všechno v noci té Tě hledá, Bože!
Všech vzpomínám a spánek oči míjí.
Zřím tisíc běd, jimiž se lidstvo svíjí:
jak trpitel, připoután na své lože
Tě volá, prahna po svém vykoupení,
jak, zmožen, vítá nové světlo denní
jak příslib života. A matek hoře
zřím, zlomených nad dětmi nešťastnými,
jak duchem vinou je i lokty svými
k svým srdcím sedmibolestným. A z moře,
kde na dně ve vraku jsou uvězněna
bijící lidská srdce v rakvi z kovu,
zvuk ostrý přenášejí její stěny
ke sluchu mému tichem noci znovu
a úzkost jejich, živě procítěná,
mé čelo potem smáčí. Mocný Bože,
na všechny trpící v té noci shlédni,
sen tichý sešli na nemocných lože
a srdce bolestná těch matek zvedni
a podrž v dlani Své. A všechno hoře,
jež noci celé v klece srdcí bije,
dej spánku v moc, ať všechny vykoupí je,
i hrůzu těch, již hynou na dně moře.

Meter: iambic
A Dante
by Vicente Colorado

También a mí tu sufrimiento alcanza
cuando recorro la ciudad doliente,
en donde llora la extinguida gente
el eterno dolor sin esperanza
Entre el espanto y el dolor avanza
mi espíritu angustiado, tristemente,
temeroso de un Dios que eternamente
hace sentir al hombre su venganza
Mas cuando al fin, tras sufrimiento tanto,
el Paraíso a vislumbrar empiezo,
en esperanzas truécase el quebranto;
deténgome a su umbral, de hinojos rezo,
penetro luego en su recinto santo,
y en cruz los brazos ante Dios bostezo.

Meter: iambic
17.
by Friedrich von Logau

Weisse Füchse, rothe Füchse, schwartze Füchse sind zufinden;
Weisse bleiben, rothe bleiben, schwartze lasse man dahinden!

Meter: trochaic