PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Arete.
by Jaroslav Vrchlický

Arete, krásná Aristippa dceř
a hrdá jako Juno,
si vyšla večer v háje tmavou šeř,
kdy vycházíš ty, luno!
A před tvou tváří, která symbolem
je smavé Afrodity,
jí splýval s rtů hrdosti plápolem
ten smělý hovor hbitý:
Slyš, holoubků jež párem tažena
svět držíš pod svou nohou,
já nechci býti láskou blažena
jak všecko pod oblohou!
Nechť každý lká pod sladkým tvojím jhem,
mře, zmítá se a svíjí,
dceř otce filosofa hrdá jsem,
tvou zhrdám poesií.
Tvou zhrdám něhou, tvými plameny,
myšlence zasvěcena
já nechci nikdy muže rameny
být k loži přivlečena!
Já velké zasvěcuju Palladě
svůj celý život čistý! –
V tom divný ševel zvučel po sadě
jak chechtot mezi listy.
A rázem blízký rozdělil se keř,
v něm svítilo dvé očí,
než ohlédne se Aristippa dceř,
faun starý z něho skočí;
je hrozný, plný prachu, na bradě
má ještě zbytky pěny:
Já slyšel, cos tu lkala k Palladě,
ó křehké slovo ženy!
I prchá Arete a za ní on,
juž přižehnul ji k hrudi,
dech jeho cítila a lásky zvon
ji náhle ze sna budí.
Kde faun jest? – Zmizel. Ale jeho dech
otrávil její duši;
teď vášně palný a neznámý žeh
jí mozek v hlavě suší.
Teď cítí jen, že musí milovat
a muže za objetí
že dá i život! Sama v divý chvat
za faunem v houští letí.
A na měsíce ploše zářivé
hle velká, obrovitá
plá Afrodita! V tváři hněvivé
jí zlobný úsměv kmitá.
Ví, kořist vyrvala juž Palladě,
svůj prohlíží lup jistý,
a divný ševel zvučí po sadě
jak chechtot mezi listy.

Meter: iambic
1L: Liebe Chloe, was sollen diese Kränze? Du weinest, ach!
by Salomon Gessner

Liebe Chloe, was sollen diese Kränze? Du weinest, ach!
Ich sah es. Ach unser Vater! Er muß wohl mehr krank seyn als er gestern war.

Meter: polymetric
- 1 - Acto I, TOMÉ
by Lope de Vega

¡Fuese enojado! Amor, ¿qué culpa tengo
si no nací más sabio y entendido?
Alumbra tú mi rústico sentido,
que ya para la ciencia le prevengo.
Algunas esperanzas entretengo.
Un leño soy. Desbástame te pido.
Por Celia a mi ganado voy perdido.
Yo no sé nada. De mis viñas vengo.
¿Cómo podré por mi mujer tenerla
si el principio no sé de requebrarla
y me acobarda el miedo de ofenderla?
Dame el hablar, pues das el desearla;
que como tú me enseñes a quererla,
el tiempo, Amor, me enseñará a olvidarla.

Meter: iambic
ZA TROCHU LÁSKY...
by Jaroslav Vrchlický

Za trochu lásky šel bych světa kraj,
šel s hlavou odkrytou a šel bych bosý,
šel v ledu – ale v duši věčný máj,
šel vichřicí – však slyšel zpívat kosy,
šel pouští – a měl v srdci perly rosy.
Za trochu lásky šel bych světa kraj,
jak ten, kdo zpívá u dveří a prosí.

Meter: iambic
El esquife
by José J. Villa

La blanca vela desplegando al viento,
el azuloso mar surca triunfante,
reclinada la borda vacilante
al impulso del loco movimiento
Dominador del líquido elemento,
parece que su dicha ve distante
y que en pos de ella lánzase anhelante,
como tras la ilusión el pensamiento.
Desde un peñón, en la arenosa playa,
pasar le veo la cerúlea raya
que al mar y al cielo en el confín divide
Y al ocultarse en el espacioso umbroso,
se esfuma como un cisne misterioso
que moviendo las alas se despide

Meter: polymetric
- XLVIII -
by Argensola

Fabio, pensar que el Padre soberano
en esas rayas de la palma diestra
(que son arrugas de la piel) te muestra
los accidentes del discurso humano,
es beber con el vulgo el error vano
de la ignorancia, su común maestra;
bien te confieso que la suerte nuestra,
mala o buena, la puso en nuestra mano.
Di, ¿quién te estorbará el ser rey, si vives
sin envidiar la suerte de los reyes,
tan contento y pacífico en la tuya,
que estén ociosas para ti sus leyes,
y cualquier novedad que el cielo influya
como cosa ordinaria la recibes?

Meter: polymetric
Soneto
by Armando D. García

¿Y sabes por qué fue? Yo era un
                     proscrito
visionario de sendas prometidas,
desterrado del bien por el delito
de llevar mis antorchas encendidas
El duelo de la Vida, hecha calvario
por el desierto gris del abandono,
llevó a mi corazón de visionario
la amargura secreta del encono
Y tú, bajo la clámide divina
de tu ternura fraternal y humana
trocaste en santa mi obsesión felina
Y refrenando anárquicos furores
fuiste, para mi vida, como hermana
que sembrara de rosas mis dolores

Meter: polymetric
I heard a Fly buzz - when I died - (591)
by Emily Dickinson

I heard a Fly buzz - when I died -
The Stillness in the Room
Was like the Stillness in the Air -
Between the Heaves of Storm -

The Eyes around - had wrung them dry -
And Breaths were gathering firm
For that last Onset - when the King
Be witnessed - in the Room -

I willed my Keepsakes - Signed away
What portion of me be
Assignable - and then it was
There interposed a Fly -

With Blue - uncertain - stumbling Buzz -
Between the light - and me -
And then the Windows failed - and then
I could not see to see -

Meter: iambic
- -
by Lope de Vega

Con presunción de bélico soldado
galán sale y feroz Pablo atrevido,
que si ahora en la cuenta no ha caído,
caerá muy presto del primer estado.
¿A dónde, Pablo, de soberbia armado
para quedar con una voz vencido?
seguid las letras, ¿dónde vais perdido?
que habéis de ser doctor del mayor grado.
Aunque valor vuestra persona encierra,
no es bien que nadie contra Dios presuma,
que dará con los ojos por la tierra.
La Iglesia espera vuestra docta suma,
mirad que no sois vos para la guerra,
dejad las armas y tomad la pluma.

Meter: iambic
7.
by Joseph von Eichendorff

Die Welt treibt fort ihr Wesen,
Die Leute kommen und gehn,
Als wärst du nie gewesen,
Als wäre nichts geschehn.
Wie sehn ich mich aufs neue
Hinaus in Wald und Flur!
Ob ich mich gräm, mich freue,
Du bleibst mir treu, Natur.
Da klagt vor tiefem Sehnen
Schluchzend die Nachtigall,
Es schimmern rings von Tränen
Die Blumen überall.
Und über alle Gipfel
Und Blütentäler zieht
Durch stillen Waldes Wipfel
Ein heimlich Klagelied.
Da spür ich's recht im Herzen,
Daß du's, Herr, draußen bist –
Du weißt's, wie mir von Schmerzen
Mein Herz zerrissen ist!

Meter: iambic
Thou blind fool, Love, what dost thou to mine eyes (Sonnet 137)
by William Shakespeare

Thou blind fool, Love, what dost thou to mine eyes,
That they behold, and see not what they see?
They know what beauty is, see where it lies,
Yet what the best is take the worst to be.
If eyes corrupt by over-partial looks
Be anchor’d in the bay where all men ride,
Why of eyes’ falsehood hast thou forged hooks,
Whereto the judgement of my heart is tied?
Why should my heart think that a several plot
Which my heart knows the wide world’s common place?
Or mine eyes seeing this, say this is not,
To put fair truth upon so foul a face?
    In things right true my heart and eyes have err’d,
    And to this false plague are they now transferr’d.

Meter: trochaic
La gota amarga
by Julio Herrera y Reissig

Soñaba con la Escocia de tus ojos
verdes, los grandes lagos amarillos,
y engarzó un nimbo de
                  esplendores rojos
la sangre de la tarde en tus anillos
En la bíblica paz de los rastrojos
gorgearon los ingenuos caramillos
un cántico de arpegios tan sencillos
que hablaban de romeros y de hinojos
¡Y dinos en sufrir! Ante aquel canto
crepuscular, escintiló tu llanto
Viendo nacer una ilusión remota,
callaron nuestras almas hasta el fondo
y como un cáliz angustioso y hondo
mi beso recogió la última gota.

Meter: iambic
Duma královská.
by Adolf Heyduk

Tak divno mi! Proč? S těží vím.
Stále jsem v dumách,
o skvostném zlatohlavu sním,
sním o korunách!
Chci obé stihnout směle.
Jen pak budu prost žele,
až budu králem.
Spát nelze; přepodivný klam!
Pomoci není.
Vždy korun skvost výš čela mám,
plášť na rameni.
Což neprchne mi z hlavy
ten přelud usmívavý,
že budu králem?
A budu jím a žele prost,
jak srdce tuší;
za milou snů těch lahodnost
svou dal jsem duši.
Mně nelze, nelze zhola
z těch divných kouzel kola...
Musím být králem!
A zvítězím; vše v krátký čas
skutkem se stane,
až do Šumavy přijdu zas
a slunce vzplane:
sním o korunách stromů
a slunném plášti k tomu!
Tam budu králem!

Meter: iambic
91.
by Friedrich Rückert

Ein Geist, der schöpferisch den meinen angehaucht,
In dessen Glanz ich mich mit Sehnsucht eingetaucht;
Ich habe doch von ihm nichts als die Form genommen,
Und aller Stoff ist mir von andern hergekommen.
Die Welt ist lauter Stoff; du nimmst von denen eben
Den Stoff, nimmst sie als Stoff, die sonst nichts können geben.
Und nur dem Geiste selbst, der dir das Höchste gab,
Das geistige Gepräg, nimmst du nichts Ird'sches ab.
So hat die Sonnenblum' ihr Himmelsbild in Augen,
Und läßt die Wurzel rings im Boden Nahrung saugen.

Meter: iambic
(Rosa.)
by Jan Květoslav Klumpar

Růže něžná! věčně bude Tobě
O Tvé blaho s péčí srdce moje bíť;
S tebou, drahá! chci ve každé době
A trud a slasť družně rozděliť.

Meter: trochaic
115. Auf Jemanden, der zu früh todt gesagt ward
by Abraham Gotthelf Kästner

Die Fama, reicher noch an Zungen als an Ohren,
Bereitet ihm zu früh sein Grab.
Noch wälzt er sich, durchs Paradies der Thoren
Den breiten, lust'gen Weg hinab.

Meter: iambic
SKIZZA.
by Karel Červinka

To dnes je smutný a deštivý den,
– lucerny ve tmě jsou body,
mlhou vzduch zalit je, nelze jít ven,
v ulicích září mdle vody.
Do oken rozlit z lamp žlutavý jas,
domy teď zavřeli s třeskem...
Smutná noc říjnová blíží se zas
s mlhou a pochmurným steskem!
Pod stromy listů teď válí se žluť,
Bože, jak smutno je všade.
To ani podzim, to možno v mou hruď
zima už tiše se klade!...

Meter: dactylic
- VIII -
by Juan de Almeida

¿A do miraste, ojos desdichados,
que así pagáis el yerro que hiciste?
Si venís de mirar lo que perdiste,
de allá venís a ciegos condenados.
Sin culpa pagaréis como culpados
por no querer mira en lo que viste;
con lo mismo pagaste que ofendiste
quedando, en ver la luz, de ella privados.
Llorad vuestro dolor y desventura,
pues por el pensamiento así quitaste
la vista, por llegar a su locura.
Aquel atrevimiento que tomaste
de vuestra claridad fue sepultada,
adonde para siempre os sepultaste.

Meter: iambic
XXIII. VOLBA. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Za noci v stínech tiše plížilo
se jedenáct sem, do tmy hřížilo
se plaché oko vytřeštěné bázní.
Zvěst nelhala... tam visí na sněti...
puk’, střeva vykydla mu... Prokletí
jde jistě za ním dlouhých věků strázní.

Meter: iambic
Niega al amor ser deidad, sino esclavo de Lisi
by Quevedo

Quédate a Dios, Amor, pues no lo eres;
que servir a quien sirve es vil locura.
Esclavo eres de Lisi en prisión dura,
¿y qué te sirva yo de esclavo quieres?
Ni templo habites ni holocausto esperes,
pues yaces, sacrificio a la hermosura
de aquella vista que me abrasa pura,
donde, ardiendo, con flechas y arco mueres.
El virote, que fue peso a tu aljaba,
en tu cuello te muestre fugitivo,
de humana majestad, deidad esclava.
Cierra el palacio, en otro tiempo altivo;
forje grillos tu padre, que forjaba
para tu enojo el rayo vengativo.

Meter: polymetric
Z povídek starého parku. (I.)
by Jaroslav Vrchlický

Padalo listí, padalo
do úžlabiny cest,
a než se oko nadálo,
co zlatých kolem hvězd!
Ty zlaté hvězdy s javoru,
ty s buku krvavé
park změnily i oboru
v pohádky mlhavé.
Schodištěm pustým samotná
šla listím bez lásky –
Ta ztichlá alej dřímotná
ty zná již procházky.

Meter: iambic
Soneto
by María de Zayas y Sotomayor

Amar el día, aborrecer el día,
llamar la noche y despreciarla luego,
temer el fuego y acercarse al fuego,
tener a un tiempo pena y alegría.
Estar juntos valor y cobardía,
el desprecio cruel y el blando ruego,
tener valiente entendimiento ciego,
atada la razón, libre osadía.
Buscar lugar en qué aliviar los males
y no querer del mal hacer mudanza,
desear si saber qué se desea.
Tener el gusto y el disgusto iguales,
y todo el bien librado en la esperanza,
si aquesto no es amor, no sé que sea.

Meter: iambic
1934. Stůjte pevně v člunu žití
by Petr Bezruč

Stůjte pevně v člunu žití
v proudu dobrém nebo zlém,
šťastná hvězda nech Vám svítí
v roce třicátém čtvrtém!

Meter: trochaic
E ilftes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Die Tugend eilte fort: der Saal blieb unterdessen
Die Kostbarkeit des Stabs nur heimlich zu ermessen;
Das Kreuz/ welches man das
Ferdinandeische zu nennen pflegt/ weil

Kayser Ferdin. II. in der äussersten Ge-
fahr ganz besondern Trost dabey fand.
Man sähnte sich darnach. Sieh da! von ungefähr
Dringt ein erweckter Lerm von Ohr zu Ohr daher.
Wo man von diesem Saal konnt auf die Gasse sehen,
240Dort sieht man ein Gedräng, ein Lust-Getöß entstehen;
Man reißt die Fenster auf; und viele dringen hin
Als wann ein Wunderwerck vor dem Palast erschien.
Man sieht befremdet an, wie sich der Saal verwirret,
Wie die Neugierigkeit durch alle Reihen irret.
245Ich weiß nicht, wie geschwind sich alles lebhaft macht;
Man lispelt, redet, horcht; man sähnt sich, lauft und lacht.
Es fragt die Königinn den Rath was es bedeute?
Was dann den Saal so schnell zu diesem Lerm verleite?
So hör’ ich, daß der Greiß selbst voller Wunder spricht:
250Der Zufall sey ihm neu, er wiß' es selber nicht.
Er geht von dorten fort, vielleicht es zu ergründen,
Warum dann dieß Geräusch, die Regungen entstünden.
Weil man nichts trauriges, nur Freuden-Zeichen spührt,
So zeiget jedes Herz sich desto mehr gerührt.
255Indessen hört man nur ein Wort von Adler-Schaaren:
So will fast jeder Wiz dadurch was offenbaren.
Der Alte kommt zurück, und mit vergnügtem Sinn
Naht er sich zu dem Thron und sagt der Königinn:
Es sey ein Adler-Schwarm auf den Palast geflogen,
260Das habe diesen Saal, auch schon das Volck bewogen.
Zugleich fängt überall ein neues Murmeln an,
Man zweifelt, fragt und rätht, was es bedeuten kann.

Meter: iambic
El picador
by José Zorrilla

Con el hirviente resoplido moja
el ronco toro la tostada arena,
la vista en el jinete alta y serena
ancho espacio buscando al asta roja
Su arranque audaz a recibir se
                     arroja
pálida de valor la faz morena,
e hincha en la frente la robusta
                     vena
el picador, a quien el tiempo enoja
Duda la fiera, el español la llama:
sacude el toro la enastada frente,
la tierra escarba, sopla y desparrama;
le obliga el hombre, parte de repente,
y herido en la cerviz, húyele y brama,
y en grito universal rompe la gente.

Meter: iambic
196. Kdo za vlast kráčíš v boj svým bratrům k vděku,
by Adolf Heyduk

Kdo za vlast kráčíš v boj svým bratrům k vděku,
radš s mečem v srdci padni na svůj lán,
než s nohou zkrvácenou od útěku.

Meter: iambic
Z NÁBŘEŽÍ
by Josef Svatopluk Machar

Když slední slunce zář tlum zlatí domů, věží
a řeku, ostrovy a v sterých oknech plá,
já štíhlou paní vždy potkávám na nábřeží,
jde se svým manželem, vždy smutná, nemluvná.
Zrak její dojímá mne tajuplnou mocí:
Zpod dlouhých černých řas se na tě zadívá,
a je ti, jak bys stál sám v hercegovské noci,
v níž gusle, táhlý zpěv kdes v dálce zaznívá...
Byl smutek ten už v nich, když jimi prvně zřela
zář vnikat sluneční v svou rodnou světnici?
V ně tenkrát se steskem máť její pohlížela
i otec v rukou svých ji prvně držící?
Či první láska v nich ten výraz zanechala,
– jí bylo patnáct as těch krásných jarních let –?
Či proto, lásky té že nikdy nepoznala,
a příkaz rodičů že její „ano“ ved?
Muž její jeden z těch, kdož pedanticky dbalí
bez bouří prožili života svého dny,
šosáci poctiví, filistři dokonalí,
syn právem na hrob dá jim nápis počestný.
Má jistě salony, kde slovo padne zřídka,
kde čistě leskne se vše jako v svatyni –
jsou smutny oči ty, že není dítka, dítka,
jež vše tam pocupá a strhá, pošpiní?
Vzplál v zornicích těch žár jen jednou v jejím žití,
blysk obdiv, zápal v nich, jen úsměv jediný?
Vtip, hloupost, zábava se kol ní všady řítí,
má modu, divadlo, klep, koncert, noviny!...
To bůh ví. Štěstím snad by bylo otce, matky,
i jejím vlastním též i toho manžela,
z nich kdyby zářil smích neb lásky plápol sladký
a vášeň bezmezná v tom zraku hořela,
však jistě nejal by tou tajuplnou mocí
jak teď, kdy z černých řas se na mne zadívá:
je mi, jak stál bych sám kdes v hercegovské noci,
a gusle, táhlý zpěv sem z dálky zaznívá...

Meter: polymetric
NOVOROČNÍ.
by Josef Merhaut

V noc číše moje kvete, růžově zářivá,
s ní poslouchám, jak buší věčnosti kladiva,
sloup starý jeden kácí, na nový v práci hřmí –
svou zvedám číš, ó, dítě, na naše přátelství!
Ten jeden rok co podal, vše slyším v hřmění tom,
violy d’amour píseň i z dálky dunět hrom,
i píseň kroků Vašich i předrahý Váš hlas,
když v májovém kdys jitru jsem zastavit směl Vás.
I lupení v tom zpívá v aleji chvějivě,
a píseň zní na nervů napiaté tětivě,
kdy čekával jsem v letě v opojné závrati...
Ó, jitra, jež jsem ztratil a jež se nevrátí!
Jenž odchází, buď slaven! Dost krásné bylo již,
že duše naše k sobě v něm přistoupily blíž,
že Tajemství jsme blíže v tvář pohleděli v něm!
Buď pozdraven, jenž nosil Váš obraz v znaku svém! –
Jak číše moje hoří! Plá to v ní nad granát!
Ó, dítě, s Vaší číší dnes srazil bych svou rád,
ať přes hranice věků a v celý vesmír hřmí:
na Vaši krásu tmavou, na naše přátelství!
Na Vaše štěstí, dítě, jak já bych chtěl je zřít,
kdybych moh’ s celým světem hrdě se za Vás bít,
kdybych moh’ proti všechněm svůj za Vás zvednout štít
a s Vaší barvou v boj jít za Váš i za svůj klid!
Na Vašich očí velkých horečné plameny,
na Vašich vlasů tmavých vášnivé prameny,
na Vaší duše prudké i slunné bystřiny,
na Mysterium, za nímž jdu v její hlubiny! – –
V noc číše moje rudá plá krví ohnivou –
S kým přiťuknu si, dítě, na pozdní touhu svou?
Svou číši v prázdno zvedám a hvězdný hledám zrak,
a nebe je tak tmavé, a světla škrtí mrak.
Svou číši v prázdno zvedám. – Nač čekám ještě dál?
Jen důvěřivé slovo bych zaslechnout si přál,
jen jeden krok, jenž blíž jde, mé číši nevyhne,
jen jedno přiťuknutí, jež všecko vystihne!
Vše uhádnout a poznat, až do dna vypíti,
dvě duše z číše jedné... a pak ji rozbíti,
jen pohledy pít dlouhé... a sladce oddaní
poslouchat dunět kovy na věků rozhraní – –
V noc číše moje hoří krvavě zářivá.
S ní poslouchám, jak buší věčnosti kladiva,
v to hřmění číš svou zvedám, v dnů nových záplavy,
a zpívám: miluji Vás! – Vám piju na zdraví!

Meter: iambic
100.
by Friedrich von Logau

Tod ist ein langer Schlaf; Schlaf ist ein kurtzer Tod;
Die Noth die lindert der, und jener tilgt die Noth.

Meter: iambic
Ruinas
by Bernardo López García

Arcos, templos, columnas seculares
ceniza son no más, en polvo vano,
Sidó reflejo del poder humano,
ve rodar sus sepulcros y sus lares,
de Roma la pagana, los altares
se hacinan sobre el mundo grano a grano;
Venus sin tronco, sin cabeza Jano
coronan sin pudor los muladares
Los gimnasios, el circo, el ateneo
cayendo van; su túnica divina
cede el genio a la muerte por trofeo;
y el tiempo canta cuando así camina,
al Gran Poder, que puede a su deseo
hacer de la creación una ruina

Meter: iambic
62.
by Friedrich Rückert

Man kann, was man gestand, nicht leugnen hinterher;
Die Nuß ist aus der Schal', und geht hinein nicht mehr.

Meter: iambic
Auf die krönung Sr. Kön. Maj.
 in Preussen.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Was Cœsar abgezielt/ ward vom August vollzogen;
Was Friedrich Wilhelm wünscht/ hat Friederich gethan.
Er legt ein neues reich/ wie dort Augustus/ an.
Doch hierinn hat er noch den Römer überwogen;
Daß er in ruh betritt/ was jener blutig schaute/
Daß er dem sohne pflantzt/ was jener fremden baute.

Meter: iambic
39. Er redet ihre Halsperlen an
by Paul Fleming

Was bildet ihr euch ein, ihr Muscheltöchter ihr?
Vermeint ihr, daß mein Lieb euch trägt zu ihrer Zier?
Nein, darumb trägt sie euch, darmit ihr selbsten schaut,
wie viel ihr dunkler seid als ihre klare Haut!

Meter: iambic
18.
by Friedrich Rückert

Der Fürsten Unglück ist, daß jeder thun und sagen
Nur immer das will, was er ihnen sieht behagen.

Meter: iambic
Zvědavost.
by Šebestián Hněvkovský

Povězte mi, máti, co jest to?
Láskou to tak všude nazývají,
Od mnohých to bývá zakleto,
Jiní za radost to pokládají.
Co jest to as zamilování?
Jest to nadcha, čili stonání?
Staří dí, že jest to uřknutí;
Mládež: že to od děv okouzlení.
Mnozí chodí pyšně nadchnutí,
Zase jiní v pouhém rozmejšlení.
Rcete! jak to asi povstane,
Že tak dívka hocha uhrane?
Tam hoch a zde zpívá dívčička;
Jak to může býti nakažlivé?
Že prej rozpálí je hubička?
Zdá se mi to býti nepravdivé.
Bojím se však předce hubičky,
Škádlejí mě proto dívčičky.
Díte, že mám na to času dost,
Bych si raději jen práce hleděl;
Snadby neškodila vědomost:
Pročež bych rád toho výklad věděl;
Sice, věřte, zkusím hubiček,
Nebudu se báti dívčiček.

Meter: trochaic
Zastři okénko!
by Josef Hubáček

Zastři rouškou okénko své v noci!
Měsíc po nebesích stoupá tiše,
do okénka hledí z hvězdné výše.
V směvnou jemu tvář jsem zíral němě,
sladké chtění rodilo se ve mně,
cítil jsem, jak v spící vnadnou tváři
celuje tě sladko stříbrnou svou září, –
zastři rouškou okénko své v noci.
Zastři rouškou okénko své v noci!
Měsíc zřel, jak bílá tvá je šíje,
slouchal tajně, jak ti srdce bije,
líbal ručku, líce ti a čelo,
líbal, kochal, až se k ránu mělo,
a tak vřelé jeho milování, –
loučiv se on plakal s rosou ranní!
Zastři rouškou okénko své v noci.

Meter: trochaic
- XLIX - Colérico amor
by Pedro Soto de Rojas

¿Por qué Fénix permites, que padezca,
(siendo tú causa) este dolor extraño?
si es por no merecerte, no es engaño,
que por nacer está quien te merezca.
No, que soy tan indigno te parezca,
aunque (cual ves) me cubre tosco paño,
que no confiere amor (cuando es tamaño)
que vil materia sus ardores crezca.
Sacrificado a tu belleza pura
tienes mi pecho, admite sus ardores,
si has de admitirlos, de mortal criatura;
y si han de merecer tus amadores,
por valor natural tu hermosura,
tú sola ten a tu belleza amores.

Meter: iambic
KANDÍK PSÍ ZUB.
by Antonín Klášterský

Ty milý květe budící se vesny
s tím smaragdy jak posázeným listem,
již ve vzduchu tak opojném a čistém
se týčíš zas, vrch ozdobuješ lesný.
Když našel jsem tě na tvém místě jistém
kdys mladý hoch, ó, byl to výkřik plesný,
leč dnes, kdy chvím se chladné zloby svistem,
ty milý květe, jinak pláš mi ve sny!
Ty pravíš mi: Ne chvála jen a sláva,
i zášť a zloba duši sílu dává,
jí křídlo tuží v let, ó, dolů, tího!
Hle, básníku, jak vesele tě zdraví
můj jemný květ, tak čistý a tak smavý,
a přec vzal život ze zubu jen psího.

Meter: iambic
KDYŽ JSEM BYL NAPOSLED V PRAZE...
by Josef Svatopluk Machar

Když se vlak blížil ku Praze,
začlo mi srdce bít v touze –
ký div, vždyť prožil jsem tu kdys
tolik let bídy a nouze!
A Praha roste! Činžáky
jak řady pěchoty stojí,
mladí jsou bíle natřeni,
staří pak ve špíně svojí
zatrpkle stojí v linii.
Elektřina též tu honí
do kandelábrů plameny
a tramway na místě koní.
Krádeží, vražd a sebevražd
také už pěkný řad je tu,
noviny též tu, jež hlásají
kresbou i písmem je světu,
pikantní jsou tu též historky,
bursa a stávky a pletky –
nu, velkoměstem nejsme sic,
budeme však jím už hnedky!
Oh, Praho, v snění jdu ulicí,
všecko tu k vzpomínkám svádí,
parky a kameny zpívají
nám píseň našeho mládí!
Dojat jdu ulic pletivem –
čas věru otevřít oči;
lidé tu vrážejí do boků,
z ničeho na nohu vskočí!
Vlasatých mladíků houfy tu,
dívám se na ně tak plaše –
na tyhle mladé genie
vždy plodnou byla vlast naše!
Jsou tu i známí z mladých let,
sto se jich za půldne staví –
však jaká nemoc to posedla,
pro bohy, ty české hlavy?!
Sotva kdo ústa otevře,
už mu z nich klopotem kypí
růženec hlubokých poznámek
a vtipy, oh, pražské vtipy!
Tak prvý, druhý, dvacátý –
kde člověk na světě vidí
tolika v tak malém hnízdečku
rádobyvtipných lidí!
Každý ti dává tonem znát
patře ti významně v oči:
– Nu, vlastně ten český globus náš
se, víte, kolem mne točí... –
Večer si člověk usedne
a z denních dojmů se sbírá;
mrak se mu roztáhl po duši,
ruka se maně v pěst svírá:
Drž Osud ruku svou nad tebou,
ó Praho, čas jde tak klusem,
tvé tělo staré a kamenné
uchraň před dětí tvých vkusem,
jim pak se vrozená navrať řeč
a pravé moudrosti ostych –
míň generálů, Praho, měj
a více vojáčků prostých!

Meter: dactylic
PANÍ ***
by Jaroslav Kvapil

Milostpaní, nač ten plamen touhy,
nač se starat, naříkat a mřít?
V žití stačí štěstí paprsk pouhý
a ten život dost a dost je dlouhý –
nač se hořem utrápit?
Milostpaní, zde nic nepomůže;
já jsem pozdě přišel na ten svět,
vy zas brzy rozkvetlá jste růže,
vy teď máte, milostpaní, muže –
a já zase půjdu zpět!
Milostpaní, svět nás často raní,
pro život má jed jen k posledu:
nač ta touha, slzy nač a lkání?
Na to vše já, věřte, milostpaní,
zapomenout dovedu!

Meter: trochaic