PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXXV -
by Gongora

Celos de quien bien ama, amargo freno,
que a un tiempo me corréis y paráis fuerte;
sombras de la enojosa y triste muerte,
tiniebla que se opone al sol sereno.
Víboras encubiertas en el seno
de dulces flores, mal que no se advierte,
tras prósperos principios triste suerte,
y en sabroso manjar mortal veneno.
¿De cuál fruta infernal acá salistes,
ruina universal de los mortales?
¡Ay! ¿por qué perseguís mis ojos tristes?
Vuelve al infierno ya, dejad mis males;
maldito sea el punto en que nacistes,
que bien bastaba amor sin furias tales.

Meter: iambic
- XXXII -
by Juan Boscan

Quien dice que la ausencia causa olvido,
merece ser de todos olvidado;
el verdadero y firme enamorado
está, cuando está ausente, más perdido.
Aviva la memoria su sentido;
la soledad levanta su cuidado;
hallarse de su bien tan apartado,
hace su desear más encendido.
No sanan las heridas en él dadas,
aunque cese el mirar que las causó,
si quedan en el alma confirmadas.
Que si uno está con muchas cuchilladas,
porque huya de quien le acuchilló,
no por eso serán mejor curadas.

Meter: iambic
Co zardívá se...
by Adolf Heyduk

Co zardívá se po sadech, –
snad růže jsou to v křoví?
„Ach ne, ach ne, můj rozmilý!
To láska, již jsme zasili
kdys písněmi i slovy.“
Co zelená se humnami, –
zda kyprý jetel mladý?
„Ach ne, ach ne, můj rozmilý!
To naděj, již jsme zasili,
ta vypučela všady.“
Co modrá se to po stráních, –
zda horský len juž zkvítá?
„Ach ne, ach ne, můj rozmilý!
Toť věrnosť, již jsme zasili,
ta vždycky modře svítá.“
Co červená se návrším, –
snad mák to pálá dolu?
„Ach ne, ach ne, můj rozmilý,
to bolesť, již jsme zasili...
a rozešli se spolu.“

Meter: iambic
Celajes de abril
by José Martínez Monroy

Pura nube, que vaga en manso vuelo,
si el rojo sol que fúlgido amanece
la ilumina, magnífica parece
púrpura y oro en el azul del cielo
Cual de la blanca aurora rico velo,
al hálito del céfiro se mece:
crece en carmín, y en resplandores crece,
y al alma infunde misterioso anhelo.
Así, llena de encanto y lozanía,
esplende, si en su luz amor la dora,
dulce ilusión de joven fantasía.
Mas ¿qué vale si al fin se descolora
la ráfaga, y cual flor de un solo día,
lo ideal pierde el lustre que atesora?

Meter: iambic
Ratbod in Köln
by Felix Dahn

Den Frieden schlossen Fürst Pippin und Ratbod jüngst, der Friese:
Zum Feste kam ins heil'ge Köln der rotgelockte Riese.
Er kam aus Wodens heil'gem Hain, von Donars alten Eichen,
Am Hals trug er aus Bernstein stolz des Hammergottes Zeichen.
Er schritt vorbei Sankt Gereon: sie rührten leis' die Glocken:
»da schläfern sie wohl Kinder ein?« rief er und warf die Locken.
Er schritt vorbei Sankt Ursula: sie täten ihm alles berichten:
»elftausend Mädchen? All' sehr alt? Des lüstet mich mit nichten.
Mich wird dereinst vom treuen Schild empor nach Walhall führen
Auf ihren Armen weich und weiß die schönste der Walküren.«
Er kam in das Palatium, das glänzte von bunten Steinen,
Marmor der Tisch, Gold der Pokal, der Hochsitz elfenbeinen.
Mit Wohlgefallen sah der Held zur Linken und zur Rechten,
»so reich seid ihr? – Das wußt' ich nicht! Da müssen wir wieder fechten.«

Meter: iambic
Jaro nutnou výzbroj doplňuje,
by H. Uden

Jaro nutnou výzbroj doplňuje,
rozeslalo výzvu všem svým dětem,
každý den se pyšní novým květem,
z vichru, který občas zkouškou duje,
křídlo si a pevnou peruť kuje,
aby nad hory se vzneslo letem,
smilovalo se nad chmurným světem,
který dosud mořem zimy pluje.
Všichni čekající, míry dbejte,
trpělivostí se opásejte,
z dlouhých příprav naděj’ plnou mějte!
Kdo chce vysvoboditelem býti,
kdo má každým krokem vítěziti,
nesmí ledabylo v zápas vjíti.

Meter: trochaic
- LXXV -
by Bocangel y Unzueta

Viendo España la pérdida temprana
de Carlos, que hoy los astros acrecienta,
a deidad memoriosa se lamenta
que en Templo no mortal reside ufana.
Divina en ciencia y en respuesta humana,
no sólo con alivios la alimenta,
mas en glorioso rapto la presenta
a Carlos que hace su querella vana.
Satisfechas se vencen sus querellas;
las de llanto son ya de gozo fuentes,
mirando un godo ejército cristiano.
Contempla a Carlos entre formas bellas,
añadido a sus altos ascendientes;
parte alegre y consuela al gran hermano.

Meter: iambic
O kráse tvé...
by Adolf Heyduk

O kráse tvé, tvé dobrotě
má píseň spěchá v šírý svět,
leč tebe nelze dostihnout
a marný její let.
Ach nelze, nelze, píseň má
jest tobě němé dítko jen,
jež zádumčivost zrodila
a jemuž otcem jarní sen.
Jsou tiché, tiché písně mé,
jen po vlastech je přítel zná,
leč co tak tiše v nich jsem pěl,
je vřelá láska má.
Ta pučí, květe v srdci mém,
ty nad ní jako cherub dlíš,
a slyšíš zvuk a slzu zříš,
leč slova její neslyšíš.

Meter: iambic
The Tree
by Countess of Winchilsea Anne Finch

Fair tree! for thy delightful shade
'Tis just that some return be made;
Sure some return is due from me
To thy cool shadows, and to thee.
When thou to birds dost shelter give,
Thou music dost from them receive;
If travellers beneath thee stay
Till storms have worn themselves away,
That time in praising thee they spend
And thy protecting pow'r commend.
The shepherd here, from scorching freed,
Tunes to thy dancing leaves his reed;
Whilst his lov'd nymph, in thanks, bestows
Her flow'ry chaplets on thy boughs.
Shall I then only silent be,
And no return be made by me?
No; let this wish upon thee wait,
And still to flourish be thy fate.
To future ages may'st thou stand
Untouch'd by the rash workman's hand,
Till that large stock of sap is spent,
Which gives thy summer's ornament;
Till the fierce winds, that vainly strive
To shock thy greatness whilst alive,
Shall on thy lifeless hour attend,
Prevent the axe, and grace thy end;
Their scatter'd strength together call
And to the clouds proclaim thy fall;
Who then their ev'ning dews may spare
When thou no longer art their care,
But shalt, like ancient heroes, burn,
And some bright hearth be made thy urn.

Meter: iambic
- 1379 - Acto II, CARLOS
by Lope de Vega

Cuidados míos: muy aprisa intenta
un agraviado amor perder la vida,
tan triste, tan cobarde, tan perdida,
que apenas un cabello la sustenta.
A los agravios, la venganza alienta,
y en mí no quiere amor que yo la pida;
que aunque la causa del amor se olvida,
nunca se olvida del honor la afrenta.
Como infiernos de amor, en que amor pena,
son los celos, que salen a los labios
del fuego del que el alma vive llena.
Pues si infiernos de amor los llaman sabios,
¿qué nombre tiene amor para su pena,
después que se averiguan los agravios?

Meter: iambic
Auf den Dom zu Sanct Stephan in Wien
by Friedrich Hebbel

Altehrwürd'ges Symbol der wahren Einheit und Eintracht,
Welch ein gewaltiges Bild stellst du mir hin vor den Geist!
Mehr erhebt es mich fast, dich werden zu seh'n in Gedanken,
Als mich, gesättigten Blicks, deiner Vollendung zu freu'n.
Welch ein harmonisches Leben! Welch fröhlicher Austausch der Kräfte!
Und von Geschlecht zu Geschlecht schlingt sich das heilige Band.
Kaum entfaltet der Meister, des Genius irdischer Herold,
Fromm und begeistert den Plan, als sich auch Alles ihm beugt:
Nicht das Handwerk bloß, das nur durch's Dienen sich adelt,
Auch die stolzere Kunst horcht nur auf seinen Befehl.
Einer greift zur Kelle, der And're zum Meißel, und freudig
Fängt nun Jeglicher an, was er nicht endigen soll.
Wer als kräftiger Jüngling die luft'gen Gerüste erklommen,
Steigt erst herunter als Greis, doch es ersetzt ihn sein Sohn,
Diesen wieder sein Enkel, und als nun endlich der Letzte
Für die Spitze des Thurms windet den schimmernden Kranz,
Siehe, da kann er die Blumen auf dessen Grabe schon pflücken,
Welcher den Grundstein einst, gläubig vertrauend, gelegt!
Aber nun stehst du auch da, ein Fels, von menschlichen Händen,
Und verkündest der Welt, wie man das Dauernde schafft!

Meter: polymetric
RŮŽE.
by Bohdan Kaminský

Na klíně uschlou růži tvou, se dívám v širou dál.
Je večer vonný,
nad krajem večer tiše vlá a západ nachem vzplál.
A vůně bílých růží kol se nese nad záhony
a voní vřes
jak tehdá – víš, ve krásnější a sladké chvíle ony.
V ten večer jeden, jediný, v ten svatý, velký ples.
Ó Marie má,
kam se ty chvíle poděly, kde je ten večer dnes!
Že jako jiný zahynul – a příroda je němá,
když volám kol,
ozvěna po mně pláče jen a odpovědi nemá.
Kol táhne podzim mrazivý, tajemný, snivý bol
a všude zima –
A náhle strom se zachvěje i klas i mech i stvol.
A slunce v posled vyleje na vše své zlato rudé.
Kraj celý vzplál – –
to všecko v pláči chvěje se, jak v dlouhé zimě bude...
Na klíně uschlou růži tvou, se dívám v širou dál.

Meter: iambic
- CXIX -
by Juan de Tassis y Peralta

Estas de amor, si negras, siempre claras,
con alma estrellas, luces siempre ardientes
son para vida y muerte de las gentes,
de su mayor riqueza más avaras.
Tú, de afectos gran dios, si ahora amparas
suspiros justos, ansias mil dolientes,
pródigas, oficiosas, reverentes,
en sangre y flores correrán tus aras.
Arda en las flores, arda alimentado
Amor de amor, y el admitido ruego
sacrificio se logre ya aceptado.
Gloria la pena y apacible el fuego
su llama aliente el ventilar alado
del gigante dios niño y lince ciego.

Meter: polymetric
La musa
by Delmira Agustini

Yo la quiero cambiante, misteriosa y compleja;
con dos ojos de abismos que se vuelvan fanales;
en su boca una fruta
                  perfumada y bermeja
que destile más miel que los rubios panales
A veces nos asalte un aguijón de abeja;
unos raptos feroces a gestos imperiales
y sorprenda en su risa el dolor de una queja;
¡en sus manos asombren caricias y puñales!
Y que vibre, y desmaye, y llore, y ruja, y cante,
y sea águila, tigre, paloma en un instante
Que el Universo quepa en sus ansias divinas;
tenga una voz que hiele, que suspenda, que inflame,
y una frente que erguida su
                  corona reclame
de rosas, de diamantes, de estrellas o de espinas!

Meter: anapestic
Sonst
by Joseph von Eichendorff

Es glänzt der Tulpenflor, durchschnitten von Alleen,
Wo zwischen Taxus still die weißen Statuen stehen,
Mit goldnen Kugeln spielt die Wasserkunst im Becken,
Im Laube lauert Sphinx, anmutig zu erschrecken.
Die schöne Chloe heut spazieret in dem Garten,
Zur Seit ein Kavalier, ihr höflich aufzuwarten,
Und hinter ihnen leis Cupido kommt gezogen,
Bald duckend sich im Grün, bald zielend mit dem Bogen.
Es neigt der Kavalier sich in galantem Kosen,
Mit ihrem Fächer schlägt sie manchmal nach dem Losen,
Es rauscht der taftne Rock, es blitzen seine Schnallen,
Dazwischen hört man oft ein art'ges Lachen schallen.
Jetzt aber hebt vom Schloß, da sich's im West will röten,
Die Spieluhr schmachtend an, ein Menuett zu flöten,
Die Laube ist so still, er wirft sein Tuch zur Erde
Und stürzet auf ein Knie mit zärtlicher Gebärde.
»wie wird mir, ach, ach, ach, es fängt schon an zu dunkeln –«
»so angenehmer nur seh ich zwei Sterne funkeln –«
»verwegner Kavalier!« – »Ha, Chloe, darf ich hoffen? –«
Da schießt Cupido los und hat sie gut getroffen.

Meter: iambic
3. Hochfeierliche Empfängnuß Christi
by Johann Klaj

Der Höchste zu der Zeit/ als Eva gantz vermessen/
den Höchsten und sich selbst/ gestellet in vergessen/
durch allzu kühne Hand auff einmal Obst vnd Tod
gebrochen/ abgestürtzt sich/ mich und dich in Noth/
Sprach seine Diener an: Wie/ meine jhr meine Bürger/
Soll der Verleumder dann/ der Höllen Mohr/ der Würger/
so Meister spielen? Nein; soll denn der Apffelbiß
mir in der Sternenburg/ thun einen solchen Riß?
Ich will den! Gabriel/ auff/ setze dich zu Wagen/
Laß dich den Wolckensturm durch Dampff und Dünste tragen/
in Pfeilgeschwinder Eil/ hin in Idumens Stadt
die von dem grünen Zweig/ den schlechten Namen hat/
Da wohnt die/ gegen der die Gottheit ist entflammet/
die von Vhranen her/ und Königs Blut gestammet/
sag/ daß sie tragen soll/ den/ der sie selber trägt/
das Menschen Hauß/ und alls was sich darinnen regt;
Genug! der Herold fleugt in Götter hoher grösse/
es lebt durch Seidnen Flor/ die wolerziemte Blösse/
das Stirngestirne Liecht/ die Wangenzier bestralt/
den Rosengleichen Mund/ mit Lilgen untermahlt.
Das Wollenweiche Haar/ sich von der Scheitel strecket/
den Alabaster Hals/ wie klares Fließgold lecket;
So blinckt der Tag der Nacht/ das liechtentlehnte Liecht/
neigt nächtlich Wolcken ab/ sein Sichel Angesicht/
beleuchtet sich im Meer/ bespiegelt sich im Wellen/
die jhrer Fürstin gleich/ bald ab/ bald zuwerts prellen;
In seiner Rechten gläntzt die Blumenkönigin/
die Kron vnd Sceptern gleicht; die/ die in jhren Sinn/
Dem Trauring abgesagt; durchlas damal die Blätter/
die jhr und jhres Sohns hertzallerliebster Vetter
vorlängsten auffgesetzt; der Abgesandte schwingt
sich in jhr Zimmer hin/ vnd seinen Gruß anbringt:

Meter: iambic
De Amor y celos hacen discretos
by Tirso de Molina

Mariscal, si sois cuerdo en esta empresa,
amando, mucho vuestra dicha gana.
Estimad los favores de mi hermana,
pues que no dan disgusto a la duquesa.
Proseguid, pues veis lo que interesa
con ella vuestro amor, la pena vana
que tenéis, olvidad de la tirana
voluntad que vuestra alma tiene presa.
Mirad que, si os preciáis de agradecido,
eterna fama y triunfo de esta gloria
gozoso ganaréis contra el olvido.
Acordaos, y a vuestra alma haced memoria,
que siempre, de que sois de mí querido
me acuerdo, mucho más que de Victoria.

Meter: polymetric
Až...
by Jaroslav Vrchlický

Až hadů syk a vlčic řev
kdys dozní nad mou hlavou,
co zbude po mně? Zpěv, jen zpěv
a to, co zve se slávou.
Můž’ těchou být: – je shltí zem
a zpěv můj bude zníti?
Co platno mi, když v boji zlém
jsem s nimi zmrhal žití!

Meter: iambic
Der Kranke
by Friedrich Hebbel

Der Kranke in seinem Bette,
Wie schlief er so schwer und bang,
Als hin zu der schwülen Stätte
Der erste Lenzhauch drang.
Ein Fenster war aufgegangen,
Durch das er hinein sich stahl,
Nun kühlt er die heißen Wangen,
Die glühende Stirn zumal.
Und all dies linde Kosen,
Das Blüten gelockt aus dem Baum,
Es giebt dem Hoffnungslosen
Genesung in süßem Traum.
Doch ach, der holde Gedanke
Erschüttert zu sehr sein Herz,
Vor Freuden erwacht der Kranke
Und fühlt den alten Schmerz.

Meter: iambic
- LXV -
by Argensola

Engañaste, Galeso, si barruntas
que alguna vez me pareciste sabio;
que tu fisonomía es astrolabio
por donde yo averiguo mis preguntas.
Tu frente es breve, a quien las cejas juntas
y la roma nariz hacen agravio
los dos bigotes sobre el grueso labio,
que se miran recíprocas las puntas.
Dirásme que desmiente a las facciones
espíritu gentil algunas veces,
y así, no puede haber certeza en esto.
Pero si no eres tú lo que pareces,
sino que hay discreción tras ese gesto,
en la encinas nacerán melones.

Meter: iambic
- XCVII -
by Fernando de Herrera

Aquel sagrado ardor que resplandece
en la belleza de la Aurora mía,
mi espíritu moviendo, al pecho envía
la pura imagen que en mi alma crece.
En ella está fijada, y de allí ofrece
al pecho su valor en compañía,
y de sí misma efectos altos cría,
con que mi ingenio y nombre se engrandece.
Vuelo tan alto, que con rayo fiero
o con ardiente sol fuera impedido
si no me diera aliento mi Luz pura;
mas, ya que muero como siempre espero,
ni en mar seré ni en río sumergido;
que el mundo me será la sepultura.

Meter: iambic
- 69 - Acto IV, Escena I, FERNANDO
by Lope de Vega

Aquí, donde jamás tu rostro hermoso
planta mortal, divina Dorotea,
toque atrevida, tu sepulcro sea,
sin columnas de pórfido lustroso.
El fénix yace en inmortal reposo,
no vuelva a renacer, ni el sol le vea,
construyéndole en vez de urna Sabea
mis lágrimas pirámide oloroso.
¿Mas que importa, si amor inmortaliza
el único milagro que deshace,
y a más eterno sol la pluma enriza?
Remedio inútil entre peñas yace,
si del alma, que abrasa en la ceniza,
infante fénix del difunto nace.

Meter: iambic
2.
by Luise Büchner

Der Morgen graut im heim'schen Abendlande,
Ein Kauffartheischiff naht dem sich'ren Port,
Des Kaffees Frucht von jenes reichen Pflanzers
Plantagen trägt es wohlverwahrt an Bord;
Gepackt in Säcke, die das arme Mädchen
Mit den Genossen trauernd hat gewebt,
An jedem eine bitt're Thränenquelle,
An jedem banger Schrei nach Freiheit klebt!
Und sieh, wie man auf Gräber Blumen pflanzet,
So, auf die rauhen Säcke, sonst verkannt,
Streut wie versöhnend tausend bunte Blüthen
De weißen Frauen kunstgeübte Hand. –
Der Thränen Spur, wohl ist sie auszutilgen,
Doch ach, ihr Quell rinnt stets noch unversiecht!
Soll das Geweb' nur sich mit Blumen schmücken,
Indess' im Sclavenbann der Weber liegt?
O, möchten Bürge diese Kränze werden,
Daß Allen bald der Freiheit Krone winkt,
Daß auf den Schätzen, die der West uns sendet,
Nicht mehr des Schwarzen bitt're Thräne blinkt,
Daß euch, ihr Frau'n, wenn eure Hand behende
Die Nadel führt, die bunten Farben wählt,
Dies rauh' Gespinnst mit leisen Geisterworten
Nicht mehr der schwarzen Schwestern Leid erzählt!

Meter: iambic
Christ’s Nativity
by Henry Vaughan

Awake, glad heart! get up and sing!
It is the birth-day of thy King.
     Awake! awake!
     The Sun doth shake
Light from his locks, and all the way
Breathing perfumes, doth spice the day.

Awake, awake! hark how th’ wood rings;
Winds whisper, and the busy springs
     A concert make;
     Awake! awake!
Man is their high-priest, and should rise
To offer up the sacrifice.

I would I were some bird, or star,
Flutt’ring in woods, or lifted far
     Above this inn
     And road of sin!
Then either star or bird should be
Shining or singing still to thee.

I would I had in my best part
Fit rooms for thee! or that my heart
     Were so clean as
     Thy manger was!
But I am all filth, and obscene;
Yet, if thou wilt, thou canst make clean.

Sweet Jesu! will then. Let no more
This leper haunt and soil thy door!
     Cure him, ease him,
     O release him!
And let once more, by mystic birth,
The Lord of life be born in earth.

Meter: iambic
MĚSTEČKO.
by Emanuel Čenkov

Od kříže pod lesem, kde žito zraje,
ve třpytu zlaté vibrace, jež divy tvoří,
rád pluji étherem v ty žluté kraje,
jež v dálky šedé splývají jak obzor moří.
Nad říčkou neklidnou, na skalin tesu,
plá v modru bílé městečko... kříž věže hoří
a tichem zářivým, přes dol sem k lesu,
jak z jeslí starých ohlasy se zvuky noří.
U říčky křišťálné plá louka v kráse...
Hoch, snědý trhan, dvě tam kozy pase
i volá na holku, jež žene řadu hus...
Na hradbě omšelé, jež z věků zbyla,
žár růží rozkvétá... a dívka bílá
sní o studentu teď, kam děla mířil Prus.

Meter: iambic
Al Vesubio
by Juan Ruiz de Alarcón

Al Nilo, Eúfrates, Ganges y Danubio
lágrimas faltan y en ardiente abismo
gime Neptuno todo el caso mismo
del hijo infausto del Planeta rubio
Tanto de rayos, tanto es el diluvio,
que el orbe ya en funesto paroxismo
el último flamante cataclismo
se anticipa en volcanes del Vesubio
¡Oh, humano sueño! ¡oh, necia confianza!
Despierta ya, que el cielo en el que miras
te ofrece avisos del mayor estrago.
Y si irrita sus iras tu tardanza,
¿cuál será, cuál, el golpe de sus iras,
si tales son las iras de su amago?

Meter: iambic
DOSLOV BÁSNÍKŮV.
by František Serafínský Procházka

Zněl zvonů svátečních zvuk velebný a smělý,
a davem šumícím se břehy řeky chvěly,
most sivý, kamenný proud lidu jímal stěží,
jenž valil se jak mračno od věže až k věži,
když zved’ jsem hlavu zpitou z dumy staromodní
a jasem přítomna se odtrhnout chtěl od ní.
Chtěl zajásat jsem, střást vše, v chaotickém varu
co z duše vytrysklo a slilo se v tom tvaru,
jejž sloky předchozí byl zjevil prostý um
na pospas čtenáři i pospas kritikům.
Třpyt světel měňavých, jež tryskla vzhůru z řeky,
květ růží hořících tak harmonicky měkký,
hvězd pěti mihoty, hvězd pěti plápol rudý,
jenž chvěl se na vodách a v symbolu tkvěl všudy,
hra barev pro oči a pro dav hříčka stálá
dnes před mou duší tu jak výhrůžka zlá stála.
A modla barokní, ta mdlá, v niž marně bije
již pravda moderní a zář jí trhá s šije,
se zdála vyrůstat v těch nových dumách mých,
a v prostor sváteční zněl tichý její smích.
Tu báji napsanou jsem maní znova prožil,
jíž reflex truchlivý zde jakby náhle ožil
a v pravdy nahotě se zjeviv zíral na mne.
Kdo střese z národa vše tradice ty klamné,
kdo strhne řetězy, jež na všech stranách vleče,
úderem myšlénky jak plamenného meče?
Kdo silný, veliký štít pravdy chrabře vznesa
za jazyk jediný, náš jazyk, ze tmy lesa
lid dobrý vyvede a v příští nový věk
ideu novou vtělí do těch světýlek...?
Čí slovo perutné dost síly bude míti,
by šlehlo v zástupy a v nich se jalo hřmíti
do duší zkroušených a v bezvědomí chabém
se v prachu plazících před světlých vznětů rabem?
Čí? – Ó měst královno v svém vdovském šerém hávu,
jejž rádi změnili by za nevěstky slávu,
zřím plaše za sluncem, jež rudý pojal západ,
a ono proroctví již počínám já chápat,
jež pěvec báje mé vzal s sebou v žhavý hrob
a jeho splnění dnům nechal příštích dob.
Hlas slyším před branou, hlas lví, hlas temných hromů,
on letí přes moře, ó královno, tvých domů,
on bije na brány, ó jaká v něm je pýcha,
a oráč na nivách jej slyše jedva dýchá!
Hlas jeden jediný, a plno je ho v echu,
a perlík dělníka se zastavuje v spěchu,
muž práce mozolné si oči protřev z prachu
se dívá kolkolem a nezachví se v strachu
to slyše volání, jež v duši skryto měl,
s nímž na svět rodil se a s ním i tiše mřel.
Zřím k nebi temnému,kde zora nová svítá,
den duchů vítězných, ó královno, on vítá,
k tvé hledí čelence, z níž tryská ona záře,
a úsměv, vzácný pták, mu jasní chmurné tváře. –
Hřmi, hlase, k východu, hřmi v čtyři strany světa,
kde trčí na horách tvá dostižená meta,
a přes ně val se dál a srdce hledej všady,
kde pravé lidskosti den probleskuje mladý,
a volných myšlének i svaté svobody
kde pojí zpod jarma vznět silné národy!
Kde jsem? – U nohou tvých, ó královno, ó paní,
sne let mých mladistvých, sne touhy mojí ranní?...
Ne. V tmách dlím večera, kdy vše se kolem smráká,
a marně pozývám v let fantasie ptáka,
by v temnu hrobovém jen jednu jiskru vznítil.
Však přece najednou jsem v plachém strachu cítil,
jak v šumu pravšedním a v přitlumeném hluku
kdos maní přátelsky mně stiskl chabou ruku –
hlas lva, hlas proroka, hlas známý – duní zem,
a v noci beze hvězd my spolu jdem, my jdem...

Meter: polymetric
- L - A una dama que decía que, cuando fuese posible admitir algún pensamiento amoroso, no bastaría ninguna fuerza de la pasión a que la confesase
by Luis de Ulloa y Pereira

Déjate idolatrar, no agradecida,
ni aun agradable, bella indiferente,
del Ciego Dios el sacrificio ardiente,
ni le admita tu fe, ni le despida.
Que si alguna Centella desasida
de su sagrado incendio felizmente,
no por actividad, por accidente,
emprendiere el sosiego de tu vida;
no importará que en el retiro estrecho
del corazón presumas ignorante
ocultad la quietud de tus enojos.
Que la descubrirán a tu despecho,
las elocuentes voces del semblante,
los eficaces ecos de los ojos.

Meter: polymetric
- XXVI - A la humildad
by Antonio Enriquez Gomez

Esta de pocas damas conocida,
diosa del sabio, esposa del discreto,
señora fue del siglo más perfecto,
Reina es del imperio de la vida.
Ámanla como causa producida
del sumo Autor, cuyo divino objeto
el vano quiso hacer rasgo imperfecto
y su línea quedó forma lucida.
No la soberbia Memphis, laureada
de rayos Soles, se atrevió imprudente
a esta Aurora de Estrellas coronada.
Defiéndala con ánimo el prudente,
ámela el sabio y quede colocada
en la divina y soberana mente.

Meter: polymetric
Break of Day
by John Donne

‘Tis true, ‘tis day, what though it be?
O wilt thou therefore rise from me?
Why should we rise because ‘tis light?
Did we lie down because ‘twas night?
Love, which in spite of darkness brought us hither,
Should in despite of light keep us together.

Light hath no tongue, but is all eye;
If it could speak as well as spy,
This were the worst that it could say,
That being well I fain would stay,
And that I loved my heart and honour so,
That I would not from him, that had them, go.

Must business thee from hence remove?
Oh, that’s the worst disease of love,
The poor, the foul, the false, love can
Admit, but not the busied man.
He which hath business, and makes love, doth do
Such wrong, as when a married man doth woo.

Meter: iambic
El ladrón
by José de Jesús Esteves

Mientras la virgen rústica dormía
cercano el lecho a la ventana abierta,
y su hermosura, a la penumbra incierta,
un cisne en un remanso parecía:
yo, que la contemplaba y que sentía
toda la sangre de mi sed despierta,
estuve a punto de gritar: «- ¡Alerta!»,
cuando pasó un ladrón la celosía
Yo le vi penetrar por la ventana;
vile llegarse, de cautelas lleno,
al lecho de la virgen aldeana
¡Era un rayo de luna que sereno,
besó su casta desnudez pagana,
tembló de amor y se durmió en su seno!

Meter: iambic