PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DĚDICOVÉ SV. GRALA (X.)
by Jaroslav Vrchlický

Ó viz ty stráně, viz ty lesy!
šik jeřábů, jenž táhne v jih!
Zajásej v citů sporé směsi
a v nových ožij nadějích!
Sni za dne v lesů tklivé šeři,
čti v noci z hvězdných nebes run,
a duch, jenž křídlem věčnost měří,
nám zahlaholí z tvojich strun!
Tu poznáš, kam tvá vkročí noha,
že všecko jednou žije láskou,
že příroda jest valnou maskou,
kterou se kmitá oko boha,
a tuchy tvé a záchvěvy,
že závoje jsou tmavořasné,
z nichž v duše tvojí zoři jasné
tvář jeho se ti objeví!
Viz přírodu a její změny!
Zda vše to není symbolem
té moci, kterou božství jmeny
chce člověk strhnout k sobě blíž,
a kterou lesy hlaholem,
poušť mlčením, noc větry vzývá,
a která všady majíc říš
neznámá v duši tvé se skrývá
a s tebou mluví ve tvém bolu
a s tebou trpí, jásá spolu?
Tys těkal světa prostorem
a vina lidstva odvěká
se slzami i se vzdorem
vznik světla v tvoji duši tlumí,
tys všecko pojal v svoje dumy
a zapomněl jsi – člověka!

Meter: iambic
65.
by Friedrich Rückert

Die Blätter, die so fest jüngst saßen an den Stielen,
Ich dachte daß sie nicht vor einem Monat fielen.
Frisch, hofft' ich, sollten sie tief in den Winter dauern;
Auf einmal rieseln sie herab in bangen Schauern.
Kein Sturm hat sie geknickt, kein Frost hat sie verletzt;
Was hat sich in der Luft, im Baumsaft was zersetzt?
Wodurch verkommen sind sie so auf einmal nur?
Sie starben, Greisen gleich, am Nachlaß der Natur.

Meter: iambic
De La Gran Sultana doña Catalina de Oviedo, Primera jornada, SULTANA
by Cervantes

A ti me vuelvo, gran Señor, que alzaste
a costa de tu sangre y de tu vida
la miseria de Adán, primer caída,
y adonde él nos perdió tu nos cobraste;
a ti, pastor bendito, que buscaste
de las cien ovejuelas la perdida,
y, hallándose del lobo perseguida
sobre tus hombros santos te la echaste;
a ti me vuelvo en mi aflicción amarga,
y a ti toca, Señor, el darme ayuda:
que soy cordera de tu aprisco ausente,
y temo que, a carrera corta o larga,
cuando a mi daño tu favor no acuda,
me ha de alcanzar esta infernal serpiente.

Meter: iambic
Soneto escrito para ser grabado en la tumba de mi
by Rosario de Acuña

Piedra, que serás polvo deleznable,
pues todo al paso de los años muere,
mi pensamiento en su amargura
                     quiere
fundirse en lo que guardas implacable
Alcanza en lo infinito y no le
                  es dable
darse a la muerte si el dolor le hiere,
que el pensamiento en su
                  amargura adquiere
una fuerza vital imponderable
En los abismos de la muerte hundido
está mi padre, luz del alma mía,
y aún más allá del polvo y del olvido.
Más allá de mi noche eterna y fría
concibo su recuerdo bendecido
y la esperanza de encontrarle un día

Meter: iambic
- XLIV - Al apóstol Santiago, patrón de España
by Joseph de Litala y Castelvi

Llegaste a España atravesando mares
adonde el Cielo tu mansión destina,
y con Sal de Apostólica Doctrina
le diste a su redil muchos millares.
Santificaste a Dios, Aras, y Altares,
siendo del Genuino rayo, y ruina,
y en su sagrada, y próvida Oficina
muchas piedras labraste singulares.
Te vio en campaña el pérfido Pagano
sobre blanco caballo en las hileras,
Caudillo del Ejército Cristiano.
Y Patrón tutelas de sus riberas
debió España las glorias a tu mano,
coronando tu Templo de banderas.

Meter: polymetric
A unos pies
by Adelardo López de Ayala

Me parecen tus pies, cuando diviso
que la falda traspasan y bordean,
dos niños que traviesos juguetean
en el mismo dintel del Paraíso
Quiso el amor y mi fortuna quiso
que ellos el fiel de mi esperanza sean;
si aparecen, de pronto me recrean;
cuando se van, me afligen de improviso
¡Oh, pies idolatrados; yo os imploro!
Y pues sabéis mover todo el palacio
por quien el alma enamorada gime,
traed a mi regazo mi tesoro
y yo os aliviaré por largo espacio
del dulcísimo peso que os oprime

Meter: polymetric
Bratr z mokré čtvrti.
by Ladislav Quis

Píseň, druzi, panenky,
dobré pivo k tomu,
dnes už sotva od sklenky
dostanu se domů!
Daleká ta cesta jest,
plna bláta, louží,
a já nevím, na mou čest,
kdo tam po mně touží.
Pijme, pějme, kozel vem!
trampoty a dluhy,
dnes jsme živi, zítra mřem’,
nač dbát o den druhý!
Sude, tvoje vládne moc!
Vše jde se mnou rejdem.
Rozume můj, dobrou noc –
bůh ví, kdy se sejdem!

Meter: trochaic
1L: Mit jenen nicht, die mich umgeben,
by Betty Paoli

Mit jenen nicht, die mich umgeben,
Verbring' ich diesen Rest von Leben,
Nein! mit der Heimgegang'nen Schaar.
Mit ihnen, die in fernen Tagen
Mich sah'n in meiner Blüte ragen,
Und deren Zeit die meine war!
Beim Fest, im dicht gedrängten Saale,
Im stillen Wald beim Mondesstrahle
Verfolg' ich träumend ihre Spur;
Und hier wie dort, auf allen Wegen
Tritt mir vertraut ihr Bild entgegen,
Nur reiner und verklärter nur!
Und aus dem Mund der teuren Schemen
Mein' ich die Frage zu vernehmen,
Die mir im eig'nen Herzen brennt:
»allein, allein auf dieser Erde,
Was hoffst du wohl, daß dir noch werde?
Was hält dich noch von uns getrennt?«

Meter: iambic
Humanitě.
by Ferdinand Písecký

Humanito, bědná lásko naše!
Stvořili jsme tebe, svoji pýchu,
v krásných chvílích naivity bílé
a pak lichotili jsme si v tichu,
shlížíce se šťastni ve svém díle.
Čestné místo jsme ti vykázali
v středu svojich lásek, ideálů.
O své lásce k tobě mluvili jsme, psali,
lásku svou ti vyznal i ret králů.
Humanito, bědná lásko naše!
Co jsme z tebe, kráso, udělali?
Naše srdce, hlavy zmátl kdosi,
zrak náš šílenstvím se náhle kalí,
naše ruce tebe, lásko, rdousí.
V prachu ležíš, dílo našich duší,
krví potřísněno tělo krásné...
A my, k smrtelným tvým vzdechům hluší,
nevidíme, že tvůj život hasne.
Humanito, bědná lásko naše!
Odpusť, lidstvo opilec je starý.
Uvidíš, že zase vystřízliví,
zas ti bude nosit lásky svojí dary,
v touze k tobě vznese pohled snivý.
Našich ideálů středem budeš zase,
lásku vyznávat ti budem perem, ústy –
a pak – až se zaskvíš v plné kráse,
v prach tě srazí opilec zas pustý.
Humanito, bědná lásko naše!

Meter: trochaic
41.
by Friedrich Rückert

Wir haben, spricht der Herr, der Erde Schmuck bereitet,
Damit daran geprüft sei, wer durch's Leben schreitet.
Wer nach dem Schmucke hascht und sich darin verfängt,
Gelangt zum Himmel nicht, weil er am Ird'schen hängt.
Doch wer mit Füßen tritt den Schmuck und ihn verachtet,
Hat höhern Sinn, nur daß er zu gewaltsam trachtet.
Wer mit dem Schmuck sich schmückt, und, wie er Blumen pflückt,
Sein Ziel hält unverrückt, nur der ist ganz beglückt.
O freue dich, daß, wo du gehst, an deinen Pfaden
Die kühlen Schatten stehn, die dich zur Ruh einladen.
Erquick' und stärke dich, doch nicht in träger Rast
Vergiß des Weges, den du noch zu machen hast.

Meter: iambic
PÍSEŇ JABLONĚ.
by Karel Dostál-Lutinov

Stála jabloň na stráni
jako živé usmání,
panna k svatbě uchystaná,
bílým kvítím zasypaná.
Přišel člověk hladový,
hleděl na strom májový:
Zemi jíš a piješ vodu,
v slunci koupáš se – dej plodů!
Kdo chce sladké plody nést,
musí napřed plát a kvést,
zemi jíst a vodu pívat,
do slunka se přiodívat.
Poshověj mi, člověče,
až můj květen uteče –
až mě plody osypou,
až mé listy zežloutnou –
pak jsem tvou, ach, pak jsem tvou.

Meter: trochaic
Immer Sie
by Heinrich Christian Boie

Warest du nicht die Armide,
Die den wackern Reinhold zwang?
Tönte dir nicht der Ovide,
Nicht der Gleime Liebessang?
Legtest du in Rosenbande
Nicht des Zephyrs Wankelmut?
Stiegst du nicht an Cyprus Strande
Wonnenschauernd aus der Flut?
Ein auch dir bekannter Kleiner,
Schön wie du und wohl gelaunt,
Hat mir längst ins Ohr geraunt:
Wo gesprochen wird von Einer
Die, was treflich ist, vereint,
Wird Helena stets gemeint.

Meter: trochaic
- LXVIII -
by Fcode Borja

Quien de disimular ignora el arte,
ni amar pretenda, ni reinar espere;
pues más trofeos desarmado adquiere
con maña el tiempo, que con fuerzas Marte.
Y el cielo atento con la industria parte,
el bien, que ciega la violencia quiere;
y cuanto más en le furor creciere,
la busca más en escondida parte.
Quien calla, encubre su animoso intento,
sin armas mata, y del mayor despojo
la suerte aguarda, que a gozar convenga.
Ni estima la ambición del vencimiento,
porque es en quien venció su propio enojo,
menor victoria, que a los otros venga.

Meter: iambic
KRVAVÝ ZÁPAD.
by Jaroslav Vrchlický

Jak do řeky své chmurné zlato hází,
až ze dna její vstává fantasticky,
jak po tabulích oken všech se plazí,
mne rozladí v své teskné slávě vždycky.
Ruch města tiše kolébá se pod ním,
jen ztlumeně sluch rozeznat jej může,
a po řece v dál na zrcadle vodním
viz rozházené smutné jeho růže.
Den skonává a smrt svou halí tmami.
Ten západ obraz lva jest, jemuž z rány
krev teče na boku a teče z tlamy
a jenž má všecky zuby vylámány.
A s takým ubitým lvem dnes mne právě
kýs přítel srovnával... Svit hasne v řece,
já cítím ránu na srdci i hlavě,
však co jest sláva? Lvem když byl jsem přece!

Meter: iambic
VI. Boj s Milkem.
by Josef Tichý

Kdo si dělá žerty z lásky,
Ten se nesmí s Milkem dát
Do žertu i žádné sázky,
Aniž smí s ním někde stát.
Mnohý, an se raněnému
Jeho střelkou rouhával,
Sám se ranit nechal jemu,
Když do žertu s ním se dal.
Jiný, an se v světa hluku
Vřelé lásce mnohých smál,
Sám vkul pouto na svou ruku,
Když jen chvílku s Milkem stál.
Kdo si z lásky žerty tropí,
Ten se musí Milka bát,
Neb on jedem střelky kropí,
A pak raní velmi rád.

Meter: trochaic
- LIII -
by Juan de Tassis y Peralta

¡Oh volador dichoso que volaste
por la región del aire a la del fuego,
y en esfera de luz quedando ciego
alas, vida y volar sacrificaste!
Y como en las de Amor te levantaste,
tu fin incauto fue el piadoso luego
que te dio libertad, pero tú luego
más con el verte libre te enredaste.
Efectos de razón, que aquellos brazos
soltando prenden, y, si prenden, matan
con ciegos nudos de eficaz misterio.
¡Oh muerte apetecida, oh dulces lazos!,
donde los que atrevidos se desatan
vuelven con nueva sed al cautiverio.

Meter: polymetric
- CXIV -
by Juan de Tassis y Peralta

De este antiguo ciprés, que en Menfis pudo,
verde obelisco, aguja ser famosa,
mi fortuna elección hace forzosa,
no menos por funesto que por mudo.
El tronco animará metal agudo,
que, informando corteza misteriosa,
oráculo será de voz quejosa,
vaticinante en mi carácter rudo.
Quejas, seguras ya por no escuchadas,
aunque, por no escuchadas, no perdidas,
endechará de hoy más su mudo acento;
donde, si a la piedad encomendadas,
de su dueño no fueran admitidas,
apelarán al tribunal del viento.

Meter: iambic
Andre Abhandlung.
 Von den Liedern, die gewissen Handthierungen eigen waren,
 oder bey gewissen Gelegenheiten gebraucht wurden.
by Friedrich von Hagedorn

Sie braucht der Ammen Kunst, singt beider Kinder Ohr
Ein süsses Liedchen vor.
Dies Liedchen lockt den Schlaf, er kömmt, und beide Brüder
Verschliessen schon die Augenlieder.

Meter: iambic
1L: Nehmt ihr Prinzen als Admirale,
by Franz Grillparzer

Nehmt ihr Prinzen als Admirale,
Habt des ihr wenig Frucht und Lohn;
Die Herren wählen ihre Ideale
Zumeist aus Campes Robinson.

Meter: iambic
X. Otázka.
by František Serafínský Procházka

Vranky mé, vranky grošovaté,
proč hřívou třesete?
Děvče mé, děvče, děvče zlaté,
proč má být nechcete?
Pohladím vranky, jako pěny
hned cvrnknou podkovou,
aťsi jsem synek opuštěný
s chaloupkou dochovou.
Pohladím děvče po vrkoči
a hubičku mu dám,
jen má-li ono věrné oči,
ty, které já rád mám.
Chalupa v slunci samé zlato,
ó tam nám pokvete!
Panenko, stálo by to za to,
panenko, nechcete?

Meter: iambic
538
by Josef Vlastimil Kamarýt

Všem se Bůh najíti nedá,
jenom tomu, kdo jej hledá.

Meter: trochaic
1L: Prinz, um den Sohn Ulyssens groß zu bilden,
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Prinz, um den Sohn Ulyssens groß zu bilden,
Stieg Pallas einst von des Olymps Gefilden;
Doch damals war sie braun und alt,
Verhüllt in Mentors ernste Miene.
Bey dir behielt sie ganz die göttliche Gestalt,
Und gab sich blos den Namen Caroline.

Meter: iambic
Julius Caesar, Act I, Scene I [Wherefore rejoice?]
by William Shakespeare

Marullus speaks to two rejoicing Commoners

Wherefore rejoice? What conquest brings he home?
What tributaries follow him to Rome,
To grace in captive bonds his chariot-wheels?
You blocks, you stones, you worse than senseless things!
O you hard hearts, you cruel men of Rome,
Knew you not Pompey? Many a time and oft
Have you climb'd up to walls and battlements,
To towers and windows, yea, to chimney-tops,
Your infants in your arms, and there have sat
The livelong day, with patient expectation,
To see great Pompey pass the streets of Rome:
And when you saw his chariot but appear,
Have you not made an universal shout,
That Tiber trembled underneath her banks,
To hear the replication of your sounds
Made in her concave shores?
And do you now put on your best attire?
And do you now cull out a holiday?
And do you now strew flowers in his way
That comes in triumph over Pompey's blood? Be gone!
Run to your houses, fall upon your knees,
Pray to the gods to intermit the plague
That needs must light on this ingratitude.

Meter: iambic
LILIJE.
by Antonín Klášterský

V měsíčním světle chvějí se, chvějí
sněhově bílé lilije,
jak na dívčím když obličeji
se snivá záře rozlije.
Čistoty dětí, lásky světic
a bílá záře panenství,
kdy tiché snění, hlavou letíc,
jen křídlem duši rozechví.
A ty spí na svém čistém loži
a rozpuštěný mají vlas,
pod krásnou hlavu ruce složí
a skloní hedváb dlouhých řas.
A ty spí v tmavu s rakví chladnou
v hluboku na dně mohyly,
a lilije jim bílé vadnou,
jež v ruce dnes jim vložili.
A prvých duše v snu se chvějí,
ač neví proč a co svět zlý.
A noc je tichá – v závoj její
ty druhé skryty, pevně spí...

Meter: iambic
STÁŘÍ AUGUSTOVO
by Josef Svatopluk Machar

Čas odstoupit, neb Tiberius čeká.
Smrt stahne s ramen rukou necitelnou
nádherný, zlatem lemovaný purpur,
studené tělo herce plamen stráví,
a nezbude, než jmeno, pouhé jmeno.
Snad potlesk zazní dlaní několika
– ne herci tak, neb herec protiven byl,
ne jeho hře, neb trvala jim dlouho –
však radosti to bude výron pouze,
že herec pryč a hra že ukončena...
Ó prázdná marnosti ty všeho žití!
A přec hrál dobře dobrou hru tu herec.
Kdo může říci, že mou masku prohlíd,
že vnikl jedenkrát jen v duši moji?
Snad Agrippa kdys – ten jen tušit mohl
a více ne než Livia, má žena,
a Maecenas, ten dobrák opatrný;
snad tušili a snad se dohádali
mých vášní sklonů, šli jim moudře s cesty,
neb hověli jim, když jim rozum řekl,
že vzdor by marný byl a nebezpečný...
Teď Tiberius čeká... Nikdo neznal,
co v duši mé se skrývá: já však přehled
tu arenu, jež životem se zove,
i zápasníky její; nezůstala
mi tajnou myšlenka jich nejtajnější –
jen Tiberius... Jak já zůstal světu
jakousi živou, kamenou však sochou,
tak záhadou on trvá pro mou duši.
Dívám se často na tu holou lebku,
však nepronikám stěnou skrání jejích,
dívám se často v zelenavé oči,
však ty jsou němy jako voda moře.
Ty oči jeho oslabuje slunce,
že předmětů ni lidí nerozezná,
však ve tmě vidí zřetelně a jasně
způsobem šelmy... Tiberius čeká...
Jsem osamělý... Lidé plní sice
síň paláce mi, touží u mých dveří
mě pozdraviti, v senatě se kupí
kol mého sedadla – však duše jejich
jdou k Tiberiu, kolem Tiberia
se nesou jejich naděje a touhy...
Pták, který zmlká při západu slunce,
i muška, která k spánku ubírá se,
i květina, jež květ svůj uzavírá –
ti všichni způsobem svým pospíchají
pozdravit slunce, z východu když stoupá...
Čas odstoupit, neb Tiberius čeká.
Řím bude tleskat, hra je dokončena.
A dobře tak, neb snadno moh by herec,
o ducha sílu stářím pozbavený,
v úloze zmást se, mluvit lidským hlasem
a vypravovat smutek duše svojí.
Žil mnoho, viděl zanikání všeho,
jmen nejslavnějších, legií i říší,
a smutný výsměch z toho všeho sedí
mu nyní v duši jako sýček věště
i skon mu vlastní. Není bohů kdesi,
jen chmurné Fatum, jež se stále živí
hynutím všeho. Šťastni jsou jen mrtví:
Agrippa, Maecenas a děti moje
a ti, kdož byli. Zapsat chtít své jmeno
v paměti lidí – smutné předsevzetí,
když časy ničí lidstvo i jich paměť.
Žil Julius kdys, zabitý můj otec,
kdo řekne dneska ještě slova o něm?
Oh, paměť lidská – jaká špatná deska
pro činy minula! Hle, paměť moje:
Je pravda to, že počet nekonečný
žen nejkrásnějších v nosítkách byl nošen
v ložnici moji? Syny že jsem míval?
Že Řím a svět rtům naslouchaly mojim?
Že mlád jsem byl? Oh, paměti ty bědná...
Jak On, jak Caesar byl by asi pustil
svět z ruky svojí? Jakými as sloupy
podepřel říši, jakou svorou spojil
krov nad budovou světa? Marno ptát se.
Muž zahynul, a myšlenky a plány
zabily dýky Cassia a Bruta...
Co za mnou, nic je, přede mnou tma pouze,
Jdi s jeviště!... Hru novou začít nutno,
neb stará znavila již obecenstvo.
Hru novou, tragedii s novým vládcem
osudů lidských, valných vojsk a říší...
Jít s jeviště... neb Tiberius čeká...

Meter: iambic
Nálada v smutném dni prosincovém.
by František Novák

Ta žlutá vrata vížky hřbitovní,
ve které smutně denně zvonek zní
v náš klidný dol, v tu samotářskou ves:
víc než-li dřív – mne chmurou plní dnes.
Za těmi vraty tam je mrtvých sad,
kde také i já dřímat budu snad,
až srdce, skráně nepokojný žár
uvadlé trávy stlumí suchopár.
Tam v pusté stráni, v těžké hlíně sám,
zapadnu na vždy přátel vzpomínkám,
a v zimě, v létě... neznám, neželen
tam budu spáti dlouhý, chmurný sen...
A v naši ves – v tu jaro přijde zas,
v ní jiní budou v budoucí ten čas –
I ta, kterou jsem tolik rád zde měl,
zde nebude, kde prvně jsem ji zřel!
Snad jenom časem na den, hodinu,
návštěvou přijde v rodnou dědinu
a oknem v dumách bude hleděti
na hřbitov, který v stromech viděti.
„Dej klid mu Pane!“ tiše zašeptá –
na víčka šátek přitiskne pak svá...
Ó pro tu slzu té, již měl jsem rád,
zde na pustině neznám chtěl bych spát! –
Ta žlutá vrata vížky hřbitovní,
ve které smutně denně zvonek zní
v náš klidný dol, v tu samotářskou ves:
víc než-li dřív – mne chmurou plní dnes!

Meter: iambic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Pablo de Sotomayor

Del Píndaro Español, del Cisne raro,
que tan dulce cantó con docta pluma,
la forma reducida a breve fuma,
ceniza sella aquí este Mármol Paro.
El que a pesar de envidia, ingenio claro,
nuevo Virgilio fue, prudente Numa,
porque olvido su nombre no consuma
descansa en bronce, contra el tiempo avaro
Aquí el divino Montalbán reposa
Tu afecto mueva a llanto, o peregrino,
su pérdida temprana lastimosa.
Y pues vive inmortal, contra el destino,
de tan grande Varón, tan breve Losa,
venera en paz, y sigue tu camino.

Meter: iambic
Der Schmerz
by Nikolaus Lenau

Sie ließ sich überraschen
Von diesem Trauerwort,
Und ihre Tränen waschen
Die rote Schminke fort.
Das Leben täuscht uns lange,
Du zeigst der Schminke bar
Des Lebens welke Wange,
O Schmerz; wie bist du wahr!

Meter: iambic
- 767 - Acto II, ROSAURA
by Lope de Vega

Bellísimo animal parece el hombre.
Ninguno he visto que me agrade tanto.
Ya por su ausencia me provoco a llanto,
que no hay vergüenza que mi pecho asombre.
Dame licencia que te llame y nombre
Felipe mío, pues si a ver levanto
la vista al monte, todo causa espanto,
si no es el eco de tu dulce nombre.
¿Felipe? ¡Hola, Felipe! ¡Por los Cielos,
que aquella otra le detiene y tiene
entre los brazos, y esto llaman celos!
Pues, otra, que le dejes te conviene,
que iré a matarte si me dan recelos,
que por otra hermosura se detiene.

Meter: iambic
Deja, que ya es tiempo, en su sosiego
by López Maldonado

Deja, que ya es tiempo, en su sosiego
al cuerpo que hasta ahora fatigado,
bástete amor lo que ha por ti pasado
sin valerle jamás justicia o ruego
¿Para qué tratas tú de arderle en fuego
cuando le ha el tiempo y la razón helado,
y cuando tus engaños le han dejado
sordo a tus voces y a tu lumbre ciego?
En sus trabajos y miserias fuiste
rico de sus despojos y contento
y yo también lo fui de sus engaños.
Esos (por darte el alma) Amor me diste
Allá te avén con mis pasados daños,
que a sí lo haré yo con tu escarmiento.

Meter: iambic
Acto I, BLANCA y CARLOS, dialogado
by Lope de Vega

¿Iguálase a mi mal algún tormento?
¿Qué tormento cruel se iguala al mío?
Si esto han visto mis ojos, ¿qué confío?
¿Qué baste a tanto mal mi sufrimiento?
¿En qué piensa parar mi pensamiento?
¿Qué fin piensa tener mi desvarío?
Ya toda mi esperanza al viento envío.
Ya toda mi esperanza lleva el viento.
Que locura es llorar las cosas hechas.
Loco es quien fía de palabras dichas.
Declaradas murieron mis sospechas.
¿Quién confía en promesas? ¿Quién en dichas?
Todo es penas amor. Todo es endechas.
Todo es celos amor. Todo es desdichas.

Meter: iambic
(VELIKÝ ZVON.)
by H. Uden

V plášť dlouhý, bělostkvoucí zahalen
až k oblakům se pne tvůj hrdý štít
i s křížem, jenž je v štíhlé témě vbit.
Noc krátká prchla, zmizel plachý sen,
již bledla jitřenka, a svítal den,
když poslední jsme opustili byt,
jenž orlím hnízdem v balvanech je skryt,
ve stínu temném padajících stěn.
A šli jsme sněhem, tesem příkrých skal
a hranou úzkou přiostřených čel,
kde s každé strany jícen zhouby zel,
– i život stoupá výš a spěchá dál,
a spása jest mu každým krokem blíž –
až došli jsme a objali jsme kříž.

Meter: iambic
El único día del paraíso – XI
by Gaspar Núñez de Arce

Rendidos por la angustia y el
                        espanto
caen en honda congoja, y
                     mientras dura
su lánguido sopor, la noche
                        oscura
cubre los cielos con su negro manto
¡Ay!, al volver de su
                     estupor, ¡con cuánto
afán, mezcla de asombro y de pavura,
clavan en las tinieblas de la
                        altura
su mirada tenaz, que ciega el llanto!
Con el aura que calla el ruido expira
Un astro sin calor, por el sombrío
y mudo espacio, amarillento gira.
Y, abrazándose a Adán, en su extravío,
Eva balbuce sollozando: -¡Mira!
¡Es el sol que se muere! ¡Siento frío!

Meter: polymetric
The Garden
by Andrew Marvell

How vainly men themselves amaze
To win the palm, the oak, or bays,
And their uncessant labours see
Crown’d from some single herb or tree,
Whose short and narrow verged shade
Does prudently their toils upbraid;
While all flow’rs and all trees do close
To weave the garlands of repose.

Fair Quiet, have I found thee here,
And Innocence, thy sister dear!
Mistaken long, I sought you then
In busy companies of men;
Your sacred plants, if here below,
Only among the plants will grow.
Society is all but rude,
To this delicious solitude.

No white nor red was ever seen
So am’rous as this lovely green.
Fond lovers, cruel as their flame,
Cut in these trees their mistress’ name;
Little, alas, they know or heed
How far these beauties hers exceed!
Fair trees! wheres’e’er your barks I wound,
No name shall but your own be found.

When we have run our passion’s heat,
Love hither makes his best retreat.
The gods, that mortal beauty chase,
Still in a tree did end their race:
Apollo hunted Daphne so,
Only that she might laurel grow;
And Pan did after Syrinx speed,
Not as a nymph, but for a reed.

What wond’rous life in this I lead!
Ripe apples drop about my head;
The luscious clusters of the vine
Upon my mouth do crush their wine;
The nectarine and curious peach
Into my hands themselves do reach;
Stumbling on melons as I pass,
Ensnar’d with flow’rs, I fall on grass.

Meanwhile the mind, from pleasure less,
Withdraws into its happiness;
The mind, that ocean where each kind
Does straight its own resemblance find,
Yet it creates, transcending these,
Far other worlds, and other seas;
Annihilating all that’s made
To a green thought in a green shade.

Here at the fountain’s sliding foot,
Or at some fruit tree’s mossy root,
Casting the body’s vest aside,
My soul into the boughs does glide;
There like a bird it sits and sings,
Then whets, and combs its silver wings;
And, till prepar’d for longer flight,
Waves in its plumes the various light.

Such was that happy garden-state,
While man there walk’d without a mate;
After a place so pure and sweet,
 What other help could yet be meet!
But ’twas beyond a mortal’s share
To wander solitary there:
Two paradises ’twere in one
To live in paradise alone.

How well the skillful gard’ner drew
Of flow’rs and herbs this dial new,
Where from above the milder sun
Does through a fragrant zodiac run;
And as it works, th’ industrious bee
Computes its time as well as we.
How could such sweet and wholesome hours
Be reckon’d but with herbs and flow’rs!

Meter: iambic