PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
TĚŠITELKY
by Antonín Sova

Máte jasná čela, moje těšitelky,
dny, jež v probuzení u lože mi bdíte,
máte jasné oči, jimiž nepovíte
záměrů svých rozhled nesmírný a velký.
Růže těžce voní, s prstů bílých kanou
vám, ó těšitelky, před práh můj, kam vyjdu
a kde v majestátním, nekonečném klidu
slunce v modru čistém zpívá píseň rannou.
Dáváte mi píti ze svých bílých dlaní
napršenou krůpěj přebolených bouří.
Ještě zdá se časem... propálená kouří
dřeň se mojí duše... Krupěj? Díky za ni.
Máte hlasy zvonů, zamlžených dálí,
severními větry, pohřbíváním puklé.
Před vámi se lidstvo v prachu tísní shluklé,
vzývá vás, vám klne, modlí se, vás chválí.
Všichni vadnou, jako klasy kosou padnou,
jako ptáci zhynou, když se cíle minou,
a přec všichni k cíli svému cestou zrádnou
dojdou, s vámi v jednu věčnou hudbu splynou.
Milosrdny jste, že vaše nekonečná
pohřbívá nás láska starostlivá, bdělá,
a že ty, kdož přečtli tajemství vám z čela,
vírou zanášíte na ostrovy věčna.

Meter: trochaic
1L: Wie eine seltne Gegend ist dein Herz,
by Paul-Marie Verlaine

Wie eine seltne Gegend ist dein Herz,
Wo Masken, die mit Bergamasken schreiten,
Zum Tanze spielen voll geheimem Schmerz
Im Truggewand, mit dem sie bunt sich kleiden.
Obgleich in weichem Ton sie singen, wie
Der Liebe Sieg dem Lebensglück sich eine,
So glauben doch nicht an die Freude sie,
Und ihr Gesang fliesst hin im Mondenscheine.
Im kalten Mondenschein, des trübe Pracht
Die Vögel träumen lässt auf ihren Zweigen,
Und der die Wasserstrahlen weinen macht,
Die schlank aus weissen Marmorschalen steigen.

Meter: iambic
[the snow is melting]
by Kobayashi Issa

The snow is melting
and the village is flooded
      with children.

Meter: polymetric
Las piedras preciosas – La sardónica
by José Navarro Montes de Oca

La ilumina un reflejo opalescente
de naranja en sazón que al sol se dora,
como un cáliz de rosa, transparente,
que en pétalos de luces se desflora
Si la luz la ilumina levemente,
de matices de grana se colora,
cual si encerrara en su cristal luciente,
el oro luminoso de una aurora.
Engarzada en tu antiguo camafeo,
derrama su dorado parpadeo,
de luminoso esmalte de granada.
Y al mirarla en tu nuca alucinante,
semeja el rictus, rojo y enervante,
de una honda y sangrienta puñalada.

Meter: polymetric
(robinson spricht zu Gott)
by Maria Luise Weissmann

Du bist, o Gott, so grenzenloser Art:
Mir, der Dich sucht, gesellt sich Irgendeiner,
Der spricht mit Spott von Deinem weißen Bart.
Und hebt mein Flehen auf: wir sind wie Keiner.
Und daß ich hier bin, einsam und gebannt
Auf einer Insel: dafür sind sie viel(e)
In großen Städten. Und das harte Land
Das ich bebaue, ist dem Pflug wie Spiel.
Doch wenn ich lache, weint dann einer wo,
Und es bleibt still um Dich. Wir sind gewogen,
Du bist der Ausgleich. Traurig oder froh,
Verworrne Melodie kam fern gezogen:
Und starb schon hin. Und war schon Harmonie.

Meter: iambic
[eben kam mir ein ächter Bußgedanke]
by Georg Friedrich Daumer

Eben kam mir ein ächter Bußgedanke;
Kehren wollt' ich in heilsam enge Schranke;
Doch mein Liebchen, es lugt herein mit hellen
Schelmenaugen und merket, daß ich kranke,
Schleicht dann näher und lacht mich aus und schmeichelt
Und umgarnet die Seele mir, die schwanke.
Ach, wie lacht mich ihr Mündchen an, das rothe,
Ach, wie reißt mich ihr Brüstchen hin, das blanke!
Sag', o Himmel, o sage selbst, wie bliebe
Frei das Innere hier von argem Wanke?
Du, das Gold der realen Wonne heischend,
Giebst so luftige Waare nur zum Danke!
Drum erlaube mir immer noch ein wenig,
Daß ein traulicher Arm mich süß umranke!

Meter: trochaic
1953.
by Nikolaus Ludwig von Zinzendorf

Kleine, aber doch dabey ganz zu deinen sachen: halte sie von feinden frey, sie und ihre nachen.
Wiege sie im seiten-schrein durch die wilden wellen, bis sie werden drüben seyn, bey ihren gesellen.
Blut und wunden müssen sie immerdar geleiten: deiner engel ihre müh bleib an ihrer seiten.
Es sey der Gemeine glük ihr licht auf den wegen, und daheim der wunden-blik ihr einiger segen.
Wenn du sie hineingebracht, und wirs werden hören, danken wir der wunden-macht unter allen chören;
Küssen die durchgrabne hand, die sie hingetragen, wird uns bis ins vaterland kein geleit versagen.

Meter: trochaic
Všechno se koupí.
by František Zelenka

Pan rada stár, však ještě země
se drží pevně; – dobré neměl dosud partie;
oj, pojď mé malé děvče ke mně,
chci milovat tě, sám to člověk žije nežije.
A malé děvče? – Domovničí
jí tatík v jednom lepším domě; jaká budoucnost
jí štěstí dá a neb ji zničí?
pah! dneska dávno už se nevyplácí dívčí ctnost.
Jak vše se mění v krátké době.
Jsi děvče hezky šacené a pěkné jako květ.
Čas plyne... Aj, v tvém lůně robě?
Pán od báby ti koupí čest za zlatých třicet pět.

Meter: iambic
400. So werdet ihr Ruhe finden für eure Seelen
by Gerhard Tersteegen

Nicht suchen, vorgezogen werden
Und mehr geliebt von andern hier auf Erden,
Dies bringet in der Seelen Grund
Die größte Ruh und Frieden alle Stund'.

Meter: iambic
Poslední láska Dona Juana. (XXXI.)
by Jaroslav Vrchlický

V tom však polekaná zřela
mrtvého v tmě Leporella,
ňadra se jí bouřně chvěla.
Don Juan ji k sobě tisk’,
tlouci její srdce cítil,
jak ji v náručí své chytil,
plamen se mu krví řítil,
v oku jeho divě blysk’.
„Nelekej se, drahé děcko!“
Pak jí vypravoval všecko,
při tom vždy ji k sobě tisk’.

Meter: trochaic
- 28 - Cortando la pluma, hablan los dos
by Lope de Vega

-Pluma, las musas, de mi genio autoras,
versos me piden hoy. ¡Alto a escribillos!
-Yo sólo escribiré, señor Burguillos,
estas que me dictó rimas sonoras.
-¿A Góngora me acota a todas horas?
Arrojaré tijeras y cuchillos,
pues en queriendo hacer versos sencillos,
arrímese dos musas cantimploras.
Dejemos la campaña, el monte, el valle,
y alabemos señores. No lo entiendo;
¿morir quiere de hambre? Escriba y calle.
-A mi ganso me vuelvo en prosiguiendo:
que es desdicha, después de no premialle,
nacer volando y acabar mintiendo.

Meter: polymetric
6. Der Hirsch, der sich im Wasser sieht
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Ein Hirsch bewunderte sein prächtiges Geweih
Und als er sie besieht, mit ernstlichem Gesicht,
Hört er im nahen Busch ein Jägerhorn erschallen,
Sieht eine Jagd von dem Gebirge fallen,
Erschrickt und flieht! Nun aber hilft ihm nicht
Das prächtige Geweih dem nahen Tod entfliehn,
Nicht sein vollkommner Leib, die Beine retten ihn!
Die reißen, wie ein Pfeil, die prächtige Gestalt
Mit sich durchs weite Feld, und fliegen in den Wald!
Hier aber halten ihn, im vogelschnellen Lauf,
An starken Zweigen oft die vierzehn Enden auf.
Er reißt sich los, er flucht darauf;
Lobt seine Beine nun, und lernet noch im Fliehn,

Meter: iambic
VÝMOL.
by Jan Beránek

Kopanicemi jde cesta široká.
V dešti, slunce žáru stejně hluboká
tůň to jest, hned bahna, hned zas prachu plná,
jak by zjevovala stokrát do roka
synu kraje toho ústa zlomyslná,
z čeho zplodila Máť Zem jej, otroka.
„Neskula, hleď, z ocele tě kalené,
nevykřesala tě jiskrou z křemene –
sem, hle, sem jen sáhla, zde nabrala chvatem
drobet prsti, hlíny, ano, prach i s blátem,
vědouc, že jen ze hmoty tak poddajné
slepit dá se tvor, jejž přesnadno lze hnísti,
jehož žití za sousto je prodajné,
jazyk znající jen jediný hles: jísti –,
jehož páteř uvykla být pod knutou
věčně k hrudě zemské v oblouk sehnutou,
jehož hlava vztyčiti se nepokusí,
tupě žalostíc: Už musí tak být, musí. –
Ej, když musí, bude, hlavo zpozdilá:
v prachu, kde jsi celý věk se brodila,
zahyň! V lůně zhyň, kde jsi se zrodila!“
Děj se vůle Páně! –  Marně, hlase cizí,
převrátit se snažíš dávný žití chod:
člověk slyší tě, leč ozvěna tvá mizí,
jak mu za patou se octne rmutu brod.
A tak, byť i denně s proklínáním chodil
třeba celý chotár ve zmolách těch zlých,
přec se nenajde, kdo sem by kámen hodil –-
kámen v lůno Matky – totě přec je hřích!
Chůze zlá – co naplat! Tak v tom děd už chodil,
jeho děd i praděd, jejich dědové...
půjdou v jejich šlépějích i vnukové.
Cesta-li se zhorší, čižmář do holení
přidá záhybů, ať výš lnou ku koleni –
však i noha dívčí snese takové!

Meter: trochaic
167. Deß Kristen Joch ist leichte.
by Angelus Silesius

Krist es kan ja dein Joch dir nie beschwerlich sein:
Denn GOtt und seine Lieb die spannt sich mit dir ein.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Diego Gómez de Figueredo

Nunca la muerte en su fatal sentencia
a piedad se ostentó más reducida,
pues de este fénix raro la partida
antes lisonja ha sido que violencia
Mas si a su envidia dio su vida esencia,
y estorbo a más aplauso fue su vida,
hoy hace de esta estatua esclarecida
la fama asilo, si la envidia ausencia
Lisonjera la muerte así contemplo,
pues este bronce mudamente exclama
su envidia en humo, su renombre en templo
Dejando al mundo en esta insigne llama
con dolor inmortal más vivo ejemplo,
con muerta envidia más eterna fama.

Meter: iambic
1L: Doch schärfer als sonst ist der Schmerzenszug
by Ada Christen

Doch schärfer als sonst ist der Schmerzenszug
Auf Deinem Antlitz ausgeprägt.
Du gönnest dir nicht Ruh genug,
Zu treu hast du das Kind gepflegt.
Doch weißer als sonst ist heute Dein Mund
Und Deine Augen glänzen erregt,
Du athmest mühsam! ... Thu mir kund,
Ob einen Wunsch Deine Seele hegt?
Und schwerer als sonst Deine kleine Hand
Sich plötzlich auf meinen Scheitel legt;
Du wirst so still ... Sag, was entschwand
Aus Deinem Aug' wie fortgefegt?
Und kalt und starr wird Dein holder Leib,
Dein Herz nimmer sanft an meinem schlägt ...
So rede, ... Weib ... mein Weib! ... Mein Weib!!
Herrgott! ....... todt! ......

Meter: iambic
- L -
by Francisco de La Torre

No la belleza que la noche adorna,
Cintia cercada de ojos, ni la estrella,
cuya resplandeciente lumbre bella
los elementos y los cielos orna;
no, si cuando se parte Febo y torna
resplandeciendo entre esta y entre aquella
nube sutil, que la blancura de ella
claras y transparentes Iris torna;
no la memoria de mi pena eterna
en el alma divina sustentada,
desde el punto que humana parte informa
pueden causar visión de amor interna,
como la vista de mi Ninfa amada
cuando en sus ojos bellos me transforma.

Meter: iambic
- XCIII - A Lope de Vega
by Gongora

Después que Apolo, tus coplones vido
salidos por la boca de un pipote,
insolente poeta tagarote,
en su délfico trono la ha sentido.
La satírica Clío se ha corrido
en ver que la frecuente un necio zote,
y de que tantas legua sen un trote
la hayas hecho correr. Crueldad ha sido.
Deja las damas, deja a Apolo y tente;
pido perdón al pueblo que enojaste,
que, aunque corrido el cortesano bando,
no corras tanto, corredor valiente:
que si un sombrero por correr ganaste,
mira no ganes un jubón trotando.

Meter: iambic
Sonnet III: “Mindful of you the sodden earth in spring”
by Edna St. Vincent Millay

Mindful of you the sodden earth in spring,
    And all the flowers that in the springtime grow,
    And dusty roads, and thistles, and the slow
Rising of the round moon, all throats that sing
The summer through, and each departing wing,
    And all the nests that the bared branches show,
    And all winds that in any weather blow,
And all the storms that the four seasons bring.

You go no more on your exultant feet
    Up paths that only mist and morning knew,
Or watch the wind, or listen to the beat
    Of a bird’s wings too high in air to view,—
But you were something more than young and sweet
    And fair,—and the long year remembers you.

Meter: iambic
1L: Ein Sänger, der in weiter Ferne
by Wilhelm Waiblinger

Ein Sänger, der in weiter Ferne
Vom deutschen Vaterlande lebt,
In dessen Geist und Herz so gerne
Der Heimat Bild herüberschwebt,
Singt unter Frühlingslaub und Blüte
Zum ersten Mal voll stiller Ruh
Im tiefbesänftigten Gemüthe
Sein Lied euch in den Norden zu.
Euch Allen rührt sie sanft den Busen,
Die Sehnsucht nach dem schönen Land,
Wo einst der heil'ge Chor der Musen
Der Vorzeit Lorbeerkränze band,
Unsterbliche, gepries'ne Siege
Die Weltgebieter einst gekrönt,
Und Sanzio seine große Wiege
Mit allem Himmelsglanz verschönt.
Drum hofft der Sänger, auch willkommen
Mit seinem Herzensgruß zu sein:
Denn ob ihm schon das Glück genommen
Was wild und zart, was groß und klein
Das heiße Herz ihm einst erfreute,
Der Heimat wie der Liebe Lust;
Ach Wonnen, die er nie bereute,
Die Sehnsucht jeder Menschenbrust;
Doch ist der Trennung bittre Klage,
Das Ach des Lebewohls gestillt,
Und allen Gram verlorner Tage,
Das trübe Nachtstück, überschwillt
Die reine Flut des neuen Lebens,
Wo die Vergangenheit versank,
Wo ich des wunden Seelenstrebens
Vergessenheit in Fülle trank.
Kein feuchtes Auge voll Vertrauen,
Voll Liebesweh, voll sel'gem Wahn,
Doch wohl auf immergrünen Auen
Blickt mich manch süßes Veilchen an;
Ach keiner Lippe holdes Schmachten,
Kein Seufzer, kein beredter Schwall,
Doch Haine, die schon Flaccus lachten,
Voll vom Gesang der Nachtigall!
Wohl jauchzt die Seele voll Entzücken,
Wenn von Mäcenas Wunderhaus,
Gleich einem Schleier anzublicken,
Aus alter Bögen Nacht heraus,
Von Tiburs Fels, wie aus den Lüften,
Die silberne Kaskade schäumt,
Im Wasserklang, in Blumendüften
Die große, schöne Vorwelt träumt!
Wenn sie an deinem klaren Spiegel,
Dianensee, dem Winde lauscht,
Der in dem Laub mit sanftem Flügel
Gleich einem Geist der Fabel rauscht;
O Lust, die nur die Götter kennen,
Wenn oft so unaussprechlich hold
Die lichten grünen Haine brennen,
Und Psyche schwelgt im Abendgold;
Wenn in die hellen, milden Weiten
Ihr Blick aus Lorbeerdunkel streift,
Und träumend von den Heldenzeiten
Zum Zauberberg der Circe schweift,
Der dort so lieblich, so verschwiegen,
An Sagen und an Wundern reich,
Des Meeres blauem Duft entstiegen,
Den Märchen meiner Kindheit gleich;
Wenn sie, vom Jubel und Gesange
Nun aus dem Träumen aufgestört,
Ein frohes Volk beim wilden Klange
Der Tamburine jauchzen hört,
Und auf der Flur in lust'gen Tänzen,
Wo goldne Früchte niederblühn,
Voll Sinnenlust, mit Rosenkränzen
Die schönsten Frau'n der Erde glühn;
Da möchte sie voll Freude fühlen,
Wie ewig jung und sorgenlos
Dort im Olymp die Götter spielen,
Erhaben über Glück und Loos;
Da möchte sie nur selig preisen
Wer keiner weitern Zukunft harrt,
Da grüßte sie allein als Weisen
Das Kind der holden Gegenwart.
Und so empfangt denn auch die Gabe,
Die mir der Augenblick geschenkt:
Zwar hat die Zeit im frühen Grabe
So eilend den Genuß versenkt.
Doch ihm entsproßt die schönste Blume
Des Liedes duft'ge Heiterkeit;
So sei die Blüte denn dem Ruhme,
Die Frucht der Ewigkeit geweiht.

Meter: iambic
ROZMARY MODY
by Josef Svatopluk Machar

Pánbů je zas v modě v básních, článcích, řeči,
bez něho je každé vzdělání zas kuso –
točí se to s každým, buď pán sebe větší:
včera trochu Voltaire, dnes zas trochu Rousseau.

Meter: trochaic
1. Die Erde
by Ludwig Tieck

Höher kann der Muth nicht streben,
Wunderbar bin ich besiegt,
Und ich fühle, wie das Leben
Seinem Widerstand erliegt.
Festen Trittes geht mein Sehnen
Auf die Dauer, Sicherheit,
Alle Wünsche, alle Thränen
Zittern vor der Ewigkeit.
Hier auf grüner Flur zu weilen
Nahe dem geliebten Kern,
Mäßig Freud' und Leiden theilen
Will die arme Seele gern.
Pflanzen kehren balde wieder,
Von den Bäumen fällt das Laub,
Alle Blumen sinken nieder,
Alle Farben löscht der Staub.
Frühling, Herbst und Sommer kommen,
Wie ein Lächeln gehn sie fort,
Und die Flammen sind verglommen,
Liebe flieht, ein eilend Wort.
Willst du tiefer, inn'ger walten
Als um dich die ganze Welt,
Was die tausendfach Gestalten
Bindet und zusammenhält?
Laß entfliehen, laß entfließen,
Dem nicht Dauer ist geliehn,
Demuthsvoll sollst du genießen,
Und im Stolze sollst du büßen,
Alles, alles muß verblühn.

Meter: trochaic
SUSPIRIA.
by Jaroslav Vrchlický

Co budoucnost mi může dáti,
když vše mi vzala přítomnost,
když po žních, snů svých na souvrati,
dlím opozděný, plachý host?
Jak rákos osud rve mou vůli,
můj sražen let, můj schladnul žár,
a moje písně? Takto tulí
se k stromu svadlých listů pár.
Mám říci Smrti, jež vše bere:
„I toto svadlé listí vem?“ –
Již vše mi v dálce mizí šeré,
jak v zimních mlhách břehů lem.
Co drobná prška v zrak můj práší,
jak slzné „s bohem“ zašlým snům,
to listí se tak měkce snáší,
tak tiše k stromu kořenům...

Meter: iambic
1L: Nun still, mein Schritt, im stillen Nebelfeld;
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Nun still, mein Schritt, im stillen Nebelfeld;
hier rührt kein Leben mehr an meine Ruhe,
hier darf ich fühlen, daß ich einsam bin.
Kein Laut; kein Hauch; der bleiche Abend hält
im dichten Mantel schwer die Luft gefangen.
So thut es wohl dem unbewegten Sinn.
Mein Herz nur hör'ich noch; doch kein Verlangen
nach Leben ist dies Klopfen. Lust und Schmerz
ruhn hinter mir versunken – gleich zwei Stürmen,
die sich umarmen und im Wirbel sterben;
was störst du mich, mein allzu lautes Herz!
Sie haben Alle nie wie du gefühlt,
wie Du allein; nicht Freund, nicht Weib noch Kind;
sie sind
müht sich ein grüner Schein im Nebelmeer,
ein Bahnlicht – sieh: so glimmst auch du im Trüben.
Hinaus, hinaus, wo keine Menschen sind!
Was wollt ihr noch? Weiter! auf jenen Hügel,
der grau zu Dunkel schwillt; Gesichter, weicht!
sie folgen mir; o hätt'ich Flügel.
Und aus dem bleichen Feld tauchen die Sträucher
und sehen zu – der Hügel raucht:
wie feucht von Schweiß sich starr und breit
der Dunstalb an die Brust der Erde saugt.
Gesichter, weicht! weicht! Seht mich keuchen!
Sie folgen mir. Oh Qual der Einsamkeit.
Am Bahndamm niederzittr'ich in den Sand,
die glühende Stirne auf die nasse Schiene:
o käme jetzt das Eisenrad gerannt!
Kalt frißt sich mir der blanke Strom ins Mark,
die Hände pressen wild den harten Reifen –
ich kann nicht mehr! Da –– horch: sei stark:
Gellend am Horizont ein hohles Pfeifen,
zwei Augen quellen stechend aus der matten
Dunstferne, und – was will der Schatten,
was dunkelt dort der Erlenbusch?
Er löst sich, kommt; es reißt mich hoch,
er ist schon nah, ich will's begreifen,
es nimmt Gestalt an, – Wahnsinn? Da:
den Nebel teilt ein schwarzer Streifen,
mein wühlender Blick wird still und weit:
Jubel – stumm schüttelt mich ein Schrei:
Jubel, ein
und knatternd stampft der Dampfzug mir vorbei.

Meter: iambic
Znělka.
by Jan Pelikán

Proč tvou chtějí, národe můj milý,
slávu zastříť hanby příkrovem,
proč by rádi tobě nad rovem
ku poslední pouti odzvonili?
Co jím činíš, že bujaré síly
zničiť usilují v mládí tvém,
jaro tvé proč v dechu mrazovém
by s tvou mluvou rádi upálili?
Bojí se, že splatíš jim ty rány –
v okovy že, jež tě poutaly,
ruce jejich budou ukovány!
Leč tys tichý jako holubice,
voliť hotov, kdyby žádali,
mír a pokoj věčné za různice.

Meter: trochaic
V záři minulosti.
by Svatopluk Čech

Vzdech trpký vítá našich králů řadu,
jež klonil v jařmo cizích tretek chtíč,
i zpupné panstvo cizojmenných hradů,
snah cizích raby, lidu svého bič;
než kdy sám národ povstal v žáru svatém
a blesky kalicha v noc duchů dštily,
a slepec zaburácel s pomsty mlatem:
tu žasl svět, tu velicí jsme byli.
Ký div, že naše skráň se v lesku sluní,
jenž září z velkých historie desk,
že stále, stále na rtu našem duní
ten dalný houfnic hrom a cepů třesk – –
Leč, bratři! nevrátí se titan slepý,
i reci jeho v mohylách se skryli,
a v musejích se bortí strašné cepy –
My velicí jsme byli, ach! jen byli.
Co pomůže nám vavřín zašlé doby,
co síla, moc, jež rozpadla se v nic?
Ach! lipanské a bělohorské hroby
co vzaly, nevrátí nám nikdy víc.
Hůř žebráku, jenž chodil v zlatohlavě,
smích budí slaboch, pyšný z dávné síly,
svou hanbu neskryjeme v otců slávě,
co jsme, jen vidí svět, ne co jsme byli.
Jen přítomnost nám stvoří osud celý.
V té utrhněm’ si slávy ratolest
a bychom barbary jen otce měli,
tím pyšněji by zkvetla synů čest.
Však svěsíme-li v boji chabou ruku:
nechť dědové si laury věčné vili,
nic neodvrátí zkázu kleslých vnuků,
a lidstvo chladně řekne, že jsme byli.
Nás budil svit, jenž zářil z prchlých věků,
a byl nám zdrojem nové důvěry;
než, stále vzpomínat jen dědů reků
a sníti v troskách zašlé nádhery,
to marně čas a sílu jarou tráví
a zrak nám kalí, klamným leskem zpilý –
Již nechme snění v rozvalinách slávy
a k činu, bychom velkými zas byli!

Meter: iambic
In der Ferne
by Emanuel Geibel

Sag' an, du wildes, oft getäuschtes Herz,
Was sollen diese lauten Schläge nun?
Willst du nach so viel namenlosem Schmerz
Nicht endlich ruhn?
Die Jugend ist dahin, der Duft zerstob,
Die Rosenblüte fiel vom Lebensbaum;
Ach, was dich einst zu allen Himmeln hob,
Es war ein Traum.
Die Blüte fiel, mir blieb der scharfe Dorn,
Noch immer aus der Wunde quillt das Blut;
Es sind das Weh, die Sehnsucht und der Zorn
Mein einzig Gut.
Und dennoch, brächte man mir Lethes Flut
Und spräche: »Trink, du sollst genesen sein,
Sollst fühlen, wie so sanft Vergessen tut«, -
Ich sagte: »Nein!«
War alles nur ein wesenloser Trug,
Er war so schön, er war so selig doch;
Ich fühl' es tief bei jedem Atemzug:
Ich liebe noch.
Drum laßt mich gehn, und blute still mein Herz;
Ich suche mir den Ort bei Nacht und Tag,
Wo mit dem letzten Lied ich Lieb' und Schmerz
Verhauchen mag.

Meter: iambic
Mlado- a staročešství.
by František Ladislav Menhard

Jen v samých hádkách, lepší co je,
čas mnohý promarní i síly svoje –
a často Němcům na prospěch
pak opomene jednat jako Čech...

Meter: iambic
Soneto
by Damasio de Frías

Mostróme un dedo amor blanco, y
                     hermoso
por entre unas ventanas cierta tarde,
no sé si es de la mano por quien
                     arde
mi alma noche y día sin reposo
Amor como es astuto y cauteloso,
cuando ve que me voy hace que aguarde,
mostrándome el traidor de tarde en tarde
un dedo, un ojo, un no sé qué gracioso.
Y yo de muy hidalgo y comedido,
dándome amor un dedo, me contento
con sólo verlo, y quedo muy ufano
¡Ay cuán mejor será ser atrevido!
que amor no quiere hidalgo encogimiento,
sino, si dan el dedo asir la mano.

Meter: iambic
Als sie den Busen zudeckte.
by Johann Georg Gressel

Mein Kind du deckst den Schnee der zarten Liebes-Ballen/
Und siehst nicht daß mein Geist die zarte Gegend küßt/
Mein sage/ solt’ es dir auch allzuwohl gefallen?
Wenn man den Augen raubt/ was ihr Vergnügen ist.

Meter: iambic
Nesoucitný.
by Adolf Heyduk

Vdala jsem se, smutně jsem se vdala,
nevím, kam bych k spánku hlavy dala,
na kámen už kladla jsem ho v poli,
šedý kámen tlačil, hlava bolí.
A přec na kámen radš dám ji znova,
než na tvrdá ňadra ženichova;
tvrdý kámen hlava noc jen cítí,
tvrdé srdce všecko živobytí.

Meter: trochaic
Retrato
by René López

Nariz gascona de afilada punta,
rubia, sedosa, medieval melena;
redonda cara que la carne llena,
rudo entrecejo que las cejas junta.
Mirada torva, fiera y cejijunta;
boca delgada que al hablar ordena,
y en cuyos labios de elegancia helena
ligero bozo juvenil despunta.
Anchas espaldas y robustos brazos;
jubón que adornan brilladores lazos;
oscuras botas, toledano acero.
Y hasta la línea que su vista alcanza,
en ademán de retador nos lanza
todo el desdén de su mirar austero

Meter: polymetric
SLUNCE
by Jaroslav Kvapil

Slunce, bože největší, nekonečný,
plným jasem zlatilo’s moje žití,
z černých nocí, z propastí zvedlo jsi mne
v paláce bohů.
Nad propasti všednosti zvedlo jsi mne
tam, kile září umění, přelud velký,
tam, kde láska zázrakem kralující
život můj chrání.
Do tisíců atomů zmizím zase,
moje bytost nadšená uvolní se
velikým Tvým, posvátným požehnáním
do věků věčně:
ale zázrak umění, jejž jsem poznal,
moje láska největší, nekonečná
a můj život pohanský v jiných tvarech
žíti tu budou.
U tří těchto oltářů vzývám Tebe,
neb v těch zlatých palácích přebýváš Ty,
z těch tří hrobek heroů matky Země
zvedneš mne k sobě.
Od planety k planetě půjdem spolu
v jiných tvarech, v proměnách žíti budem,
až Tvým jasem očistěn, vrácen bohům
shořím v Tvém klíně.

Meter: polymetric
Kalter Streich.
by Eduard Mörike

Ich glaub's; die lieben Eltern gegenwärtig
Sind selber ungemein davon charmirt,
Wenn bei der süßen Jugend allzeit' fertig
Amor dem Hymen pränumerirt.

Meter: iambic
Nesnáz nepřekonatelná.
by Alois Gallat

Nechť je milostenka má
bohata a vznešena,
králem třeba otec její –
nedbám nic a jen se směji.
Na ohnivém koníku
sjedu pro svou militku,
unesu ji v čilém letu
navzdor moci, navzdor světu.
Kdyby drahou dívku mou
jímal žalář hrůzou svou,
i tu vítězství své slavím,
okovů ji mocně zbavím.
Kdyby v středu moře snad
dívku mou kryl pevný hrad,
celé moře hbitě zbrodím,
milenku svou osvobodím.
Kdyby oheň zhoubou zlou
obklíčil již dívku mou,
z žaroviště katy strhnu,
pro dívku se v plamen vrhnu.
Kdyby byla děva ta
v říši duchů zakleta,
nebojím se děsných zjevů,
obrům vyrvu tu svou děvu.
Než však – otec milky mé
u nás koželuhem je;
on mi nechce dát své robě:
„Bože, co jen počnu sobě?“

Meter: trochaic