PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
The Knight's Tomb
by Samuel Taylor Coleridge

Where is the grave of Sir Arthur O'Kellyn?
Where may the grave of that good man be?—
By the side of a spring, on the breast of Helvellyn,
Under the twigs of a young birch tree!
The oak that in summer was sweet to hear,
And rustled its leaves in the fall of the year,
And whistled and roared in the winter alone,
Is gone,—and the birch in its stead is grown.—
The Knight's bones are dust,
And his good sword rust;—
His soul is with the saints, I trust.

Meter: amphibrachic
DIVOKÝ PARK.
by Antonín Klášterský

Z kraje ovšem slunný trávník, glorietty, květiny,
stromořadí přistřižená, ulízané pěšiny.
Ale dál to houstne, roste, jak chce Pánbůh, víc a víc,
mezi stříbrem mladých březin červený kmen borovic.
Vše se stihá, mísí, splétá od země až do nebes,
to už ani parkem není, to je les už, celý les.
Místo zrnek písku zlatých, místo trávy pružný mech,
a to staré, shnilé listí leží tu i po létech.
Vlhký vzduch a ticho lesa, korun klenba, šerá spleť,
kterou jen, když slunce vpadne, sosen kmen plá jako měď.
Jak tu kdysi živo bylo! Pánů kroky a dam smích
probudily v pozdní chvíli často ptáka na větvích.
A ta láska! Zprvu ovšem jak v tom parku záhony,
cudný pohled, kudrlinka, naškrobené poklony.
Ale šlo se dále, dále – žhavé zraky, bledá líc...
střevíček se vyplet’ z šatů, nožka šla, jen tancujíc.
Až ty vlhké lesní stíny přehouply se na čelo,
až se v čtyřech očích sladkou vášní kolem zatmělo.
Co tu z toho všeho zbylo? Přelétlo vše jako pýr.
Při vrátkách zbyl pouze starý martialní mušketýr.

Meter: trochaic
En el segundo centenario de D. Pedro Calderón de la Barca – VIII
by Numa Pompilio Llona

Sobre la frente el astro de la idea,
y en ambos hombros poderosas alas,
tal se mostraba, entre esplendentes galas,
del mundo ante la atónita asamblea;
risueña como en triunfo Galatea,
o como Dione en las empíreas salas;
o bien lanzando, cual ceñuda Palas,
el grito de furor y de pelea.
Y levantando hasta el cenit su vuelo,
-de la eterna creación sacerdotisa-
alzó su acento, que escuchaba el suelo.
Por casi un siglo, en aptitud sumisa,
desde su himno infantil CARRO DEL CIELO,
¡hasta, el canto, del cisne, HADO Y DIVISA!

Meter: iambic
- 11 - Fuerza de lágrimas
by Lope de Vega

Con ánimo de hablarle en confianza
de su piedad entré en el templo un día
donde Cristo en la luz resplandecía
con el perdón que quien le mira alcanza.
Y aunque la fe, el amor y la esperanza
a la lengua pusieron osadía,
acordeme que fue por culpa mía
y quisiera de mí tomar venganza.
Ya me volvía sin decirle nada,
y como vi la llaga del costado,
parose el alma, en lágrimas bañada.
Hablé, lloré y entré por aquel lado,
porque no tiene Dios puerta cerrada
al corazón contrito y humillado.

Meter: iambic
I. Tys, Bože, dobrý, veliký,
by Jiří Opočenský

Tys, Bože, dobrý, veliký,
vzdejž tobě čest tvor všeliký,
zvlášť ducha rozumného;
jak slavní jsou ti skutkové,
jež nebe, zem má hotové,
byť znal svět Boha svého:
zřejmě vzdejme
čest a chválu
Králi králů,
velebnému,
k stvořením svým laskavému.
Nebť nám se zjevil v slovu svém,
v tom apoštolském, prorockém,
kdež základ Krystus jest sám;
naň kázal všem nám stavěti,
jen na něj máme hleděti,
on za vůdce jest dán nám,
vděčně hleďme
na Ježíše,
z jeho říše
plynou nyní
nebeská nám dobrodiní.
On praví: Aj já s vámi jsem,
vždy dokud stát má tato zem,
chcy chránit věřícý své;
když zůstanete v řeči mé,
tak dojdouc pravdy nebeské,
dám vám díl svobody mé:
slavně pravme,
žeť co slíbil,
nepochybil,
splnil právě,
k zjevné jména svého slávě.
Slib tento plní Krystus Pán,
jenž věrným k spasení jest dán,
jich nikdý neopouští;
v čas bouře stalé na moři
nic jeho loďku nezboří,
nebť na zlé moc svou spouští:
zřejmě mějme
v jeho mocy,
ve dne v nocy,
naději ctnou,
zachová nás ochranou svou.
Kdož v řeči jeho zůstává,
tenť pravdu věčnou poznává,
jenž činí svobodného;
jak slíbil učedlníkům svým,
tak plní s nimi držícým,
kdož věří v Pána svého:
zřejmě znejme
pravdu svatou,
známost zlatou,
k níž nás vodí,
ze všech hříchů vysvobodí.
Tváť jest to, Bože, dobrota,
žeť oučastni jsme života,
ty sám chléb k němu dáváš;
dals Krysta, slovo, svátosti,
též svobodu z své milosti,
což vše nám zachováváš:
snažně važme
sobě vzatých
darů, svatých,
přemilostných,
dušem našim přeradostných.
My vidíme, co otcové,
y starodávní králové,
ač chtěli, neviděli;
též slyšíme, co předkové,
jsouc této cýrkve oudové,
ač chtěli, neslyšeli:
vděčně slyšme
slovo Boží,
víru množí,
život dává,
od zlého nás zachovává.
Bůh nakloňuje cýsaře,
v tom prozřetedlné mocnáře,
co duším důstojného;
dal Jozef druhý svobodu
y našemu též národu,
by ctně ctil Boha svého:
vděčně zvučme
zpěvy svými
srdečnými
v shromáždění,
svobodou jsouc obdařeni.
Tuž náboženství svobodu,
k ctné radosti všech národů,
y dnes náš cýsař chrání;
svým milostivým řízením,
též spravedlivým souzením
nás proti zlému brání:
vroucně prosme
Dárce všeho,
aby jeho
s nejjasnějším
domem chránil v času zdejším.
Chraň, Bože, všecky vrchnosti,
dej jim vše dobré z výsosti,
by lid tvůj šťastný mohl být;
nám propujč srdce vděčného,
též chování k nim věrného,
y v tom dej vůli tvou ctít:
zvlášť pak, chraň tak
vrchnost (naši zdejší)
nejslavnější
do skonání,
v nebi jí dej kralování.
Ten svátek snášelivosti,
Hod toleranční milosti,
v němž tobě prozpěvujem,
buď svědkem slibu slavného
k tvé lásce srdce vděčného,
jejž nyní obnovujem:
věrně plňme
povinnosti
svatých ctností
poznalého
náboženství křesťanského.
Dej Bože, ducha umění,
ať v jména tvého cvičení
y dítky vychováme;
ať náboženství svobody,
té drahé, vzácné příhody,
jak sluší, užíváme:
Bůh sám dej nám
srdce vroucý,
světu mroucý,
k Bohu vděčné,
potom popřej slávy věčné.

Meter: polymetric
[wenn wir nun krafftlos ungestalt]
by Simon Dach

Wenn wir nun krafftlos ungestalt
Von aller Welt verlassen liegen,
Der Tod mus über uns Gewalt
Ohn einig' Hülff und Rettung kriegen.
Hin ist die Welt sampt ihrer Lust,
Der Sinnen Kräffte müssen brechen,
Wir röcheln mit der vollen Brust,
Die Zunge kann kein Wort mehr sprechen.
Es endet sich des Lebens Lauff
Sampt dieser Erden eiteln Dingen,
Die finstre Grabstat thut sich auff
Vnd sucht uns tieff hinein zuschlingen.
So meinet nicht, es sey gethan,
Vmb uns und unser gantzes Wesen,
Dieß war der blinden Heyden Wahn
Die nie von Glauben was gelesen.
Wir ziehen nur das irdisch aus
Vnd legen ab der Sünden Leiden,
Damit das schöne Himmels-Hauß
Vns könne herrlich überkleiden.
Vns die wir jetzt schon himmlisch sind
Vnd auff was zeitlich ist nicht sehen,
Denn dieß ist Schatten, Rauch und Wind
Und lässet sich wie Staub verwehen.
Nein sondern auff die Ewigheit
Ohn untterlaß die Hertzen lencken,
Da Gott ohn Weise, Maß und Zeit
Sich uns wird zu geniessen schencken.
So sollt ihr nun den Sinn allein
Hinauff wo Christus wohnet kehren,
Der unsrer Schatten Liecht wird seyn
Und unsern schnöden Leib verklären.
Gebt keiner leichten Wollust stat
Lasst euch die Sünde nicht bethören,
Weil dort nur Unschuld Stelle hat
Die Säw und Hund hinaus gehören.

Meter: iambic
- CXXXVI - A la muerte nunca bien llorada de Fray Hortensio Félix Paramecio, honor de Milán y España
by Joseph de Litala y Castelvi

Fénix Del Sol, feliz parto del día,
en cuya lira por sus cuerdas de oro,
melodías alterna el Thespio Coro,
tu vocal usurpando melodía.
Como (ay dolor) tu métrica armonía,
en sombras yace, y en concierto lloro,
quién tan precioso nos robó tesoro?
¡O hado o muerte o noche negra y fría!
Moriste Hortensio, y con tu voz divina,
las delicias Hortenses de Tesalia,
marchitaron tu pompa peregrina.
Lágrimas por Aljófar de Castalia,
sordo está el monte, muerta Cabalina,
sin luz el Sol, sin gracias Acidalia.

Meter: polymetric
A una doncella
by Marcelino Menéndez Pelayo

Cual trocose de Frigio en la marina
la Tantálida antigua en piedra dura;
cual de Tereo la consorte impura
un tiempo convirtiose en golondrina
Convirtiérame yo, virgen divina,
en espejo do vieras tu hermosura;
trocárame en la rica vestidura
que ciñe tu alba forma peregrina
Agua quisiera ser para lavarte,
aroma para ungir tu blanco lecho,
collar que circundase tu garganta,
o cinta que ajustases a tu pecho;
sandalia quiero ser para calzarte,
porque me huelle así tu leve planta.

Meter: polymetric
VZKŘÍŠENÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Zdrán svými nepřátely,
a bídně zdeptán v prach,
kdys básník, orel smělý,
dnes, v hrudi steré střely,
jsem ležel na marách.
Ni známky o životě,
vše za mnou shon a vír.
Já propadl již hmotě,
a v každé kosmu notě
jsem slyšel: Mír, jen mír!
Tu kdosi přišel ke mně
a tiše vztáhnul dlaň.
Kol voněla hned země,
a kvetla, sotva jemně
on pohladil mou skráň.
Kdo byl to? Svatá láska,
či vlastní pýchy cit?
Či slední k žití páska?
Má smrt jen byla maska,
já cítil: Musím žít!
Jak Ježíš Lazarovi
„Vstaň!“ hlasem něhy děl,
kdos mystickými slovy
mně vdechl život nový,
a já jsem za ním šel.
A teď, co prší kolem,
ať kámen nebo kal,
mnou nehne, liljí polem
jdu tiše, netknut bolem,
za novým cílem dál...

Meter: iambic
Píseň večerní.
by Emanuel Lešehrad

Noc nad krajem chýlí
křídlo upíra,
soumrak nebem pílí,
zvonek slabě kvílí:
Den umírá,
den umírá.
Ticho. Mlknou pláně,
z pastvy ovce jdou,
klinkot zní se stráně,
klinkot: „Anděl Páně!“
mdlou krajinou,
mdlou krajinou.
Zvolna v šeru kraje
pluje bledý sen,
v dáli tmí se háje,
vítr naříkaje
oplakává den,
oplakává den.

Meter: trochaic
A España
by Bernardo López García

Solar de pundonor; de valor río;
columna y valladar de las naciones;
e mundo al tremolar de tus pendones
se espanta de tu noble poderío.
Con Cartago y con Roma, el hado
                     impío
te hizo luchar, por armas tus peñones;
del árabe las bárbaras legiones,
flotaron cual aristas a tu brío
Venciste sin cesar; y ¡ay! apenada
riegas con llanto de dolor profundo
tu corona gloriosa y venerada;
¡Patria! levanta tu esplendor fecundo;
no te destroces con tu propia espada;
véncete a ti, como venciste al mundo.

Meter: polymetric
Z MOUDROSTI MATEŘSKĚ I.
by Antonín Klášterský

Sto očí, dcerko, musí míti žena
a takové, jež všecko prohlédnou.
Hned zbystři zrak: nevalná muže cena,
když nechce míti služku šerednou;
a chce-li starou, nebuď uklidněna,
sám nevěří si, podleh' nejednou;
když nechutná mu, rci, že nutná změna,
že si svou matku vezmeš dovednou.

Meter: iambic
POSLEDNÍ VŮLE
by Josef Kalus

Třeba jsi už napsal poslední svou vůli,
proto nemusíš však ještě umírat:
dokud jedno srdce ku tvému se tulí,
těš se ze života, celý svět měj rád!

Meter: trochaic
[xauerius der mütig Helt]
by Friedrich Spee

Xauerius der mütig Helt,
Hatt eyffer dergestalten,
Wan er gedacht der newen welt,
Sein hertz wolt sich zerspalten,
Vnd rieff dan laut gantz vnuerhelt,
O Gott, kan mich nicht halten!
Hör auff, hör auff, felt mir zu schwer,
Die gnad ist mir zu mächtig.
Der Seelen eyffer wütet sehr,
Vnd brennet mich so kräfftig,
Daß kaum vor hitz kan bleiben mehr:
O Gott die brunst ist hefftig!
Drumb wird noch bleich- noch purper-tod
Zur forcht bey mir erklecken:
Ja wan mitt diß- vnd iener noth,
Man dächte mich zu schrecken
Da würd sich erst in wangen roth
All blutt vnd muth erwecken.
Wan ich so gar auch vber Meer
Ein Seel wüst abzulangen;
Wolt gern durch lauter spieß vnd speer,
Durch pfeil vnd spitzig stangen
Durchlauffen, wie der wilde Beer,
Daß nur die Seel möcht fangen.
Ach, ach, wie bringt mirs grosse pein,
Wie springt mir mein geblüte,
Daß nitt all heyden Christen sein!
Drumb Gott mich noch behüte,
Laß mich zur newen welt hinein,
Darnach steht mein gemüthe.
Zu lang ist mir die zeit, vnd stund,
Mein hertz will mir zerbrechen:
Begird vnd eyffer mich verwund,
Mitt warheit ich mach sprechen,
O Gott werd ich nicht bald gesund
So magst mich gar erstechen.
O Lieb nim hin all ingeweid
Auß meinem leib zurstunde
Werffs vber Meer auff iene seit
Es dient zum newen funde:
Mein hertz doch käm in Jappon weit,
Wan ich schon gieng zu grunde.

Meter: iambic
97. Jesus zu der Seele
by Gerhard Tersteegen

Kind, schließ die Augen zu vor diesem ganzen Rund,
Die Welt laß von der Welt und ihren Puppen handeln,
Bleib du stets nah bei mir in deiner Seele Grund!
So innig wollen wir hier miteinander wandeln;
Was geht die Welt dich an? Bald gehest du hinaus;
Dann sind wir stets beisamm'n in meines Vaters Haus.

Meter: iambic
Soneto XII
by Esteban Manuel de Villegas

Al mirto daba de la frente el bello
nieve, que abriga su cascada roca,
y en dulce sueño la pasión provoca
no al levantar, mas al caer el cuello.
En profundo sudor mirto el cabello
deidad brotaba por nariz y boca,
fatigado el color en quien coloca
clavel la sangre, purpurado y bello.
Si a sí le das a la vejez tardía,
o dulce Anacreón, o dulce amigo,
descuido tan feliz deidad tan pía,
en vano el tiempo, en vano es tu enemigo
pues puede la bonanza de este día
desmentir el rigor que usó contigo.

Meter: iambic
Schöner Herbst
by Kurt Tucholsky

Das ist ein sündhaft blauer Tag!
Die Luft ist klar und kalt und windig,
weiß Gott: ein Vormittag, so find ich,
wie man ihn oft erleben mag.
Das ist ein sündhaft blauer Tag!
Jetzt schlägt das Meer mit voller Welle
gewiß an eben diese Stelle,
wo dunnemals der Kurgast lag.
Ich hocke in der großen Stadt:
und siehe, durchs Mansardenfenster
bedräuen mich die Luftgespenster . . .
Und ich bin müde, satt und matt.
Dumpf stöhnend lieg ich auf dem Bett.
Am Strand war es im Herbst viel schöner . . .
Ein Stimmungsbild, zwei Fölljetöner
und eine alte Operett!
Wenn ich nun aber nicht mehr mag!
Schon kratzt die Feder auf dem Bogen –
das Geld hat manches schon verbogen . . .
Das ist ein sündhaft blauer Tag!

Meter: iambic
Lína.
by Jan Jindřich Marek

Kdyby krásná Lína moje byla,
Jak bych zjasnil mysl mrákotnou!
U ní by se v mžitku proměnila
Žalost strastná v radost blahotnou.
Jediné jen od ní políbení
Ztišilo by všechny žádosti,
Každé vřelé modrých očí zření
Množilo by plamen milosti.
Kdyby něžná Lína moje byla,
Na marnou bych slávu zapomněl;
Byťby nás jen slamná střecha kryla,
Blahý bych s ní život vésti chtěl;
Něžní koráloví rtové její
Rozněcují k lásce plamenné,
Amorové z nich se lstivě smějí,
Kynou Iíbat Iíce růžené.
Kdyby vnadná Lína moje byla,
Nejvyšší bych došel blahosti,
Aniž chtěl, by Láda pro mne vila
Řetěz jinovábných radostí;
Její řeči stříbroznění budí
Buďto city čisté milosti,
Aneb balzám v srdce lijíc, pudí
Z mysli trudonosné starosti.
Kdyby věrná Lína moje byla,
Věčná jala by nás blaženost,
Smrt by nás jen na čas rozloučila –
Plamen lásky vřel by na věčnost. –
Osude, přej šťastně dojít cíle,
Jenž mne blahým učiniti má,
Popřej brzy dočkat se té chvíle,
V které bude sličná Lína má!

Meter: trochaic
60.
by Friedrich Rückert

Wer etwas Gutes schafft, der halt' es nur fürs Beste,
Daß er sich ganz darin bestärke und befeste.
Er mag, was Gutes sonst, was Bessres sei, vergessen,
Und das aufs beste thun, was ihm ist angemessen.
Doch gut ists auch, daß ers erkenn' als mangelhaft,
Einseitig, und beschränkt nach seiner Eigenschaft.
Nicht schelten wird er dann den andern, der ihn schilt,
Weil das nicht gelten kann der Welt, was dir nur gilt.

Meter: iambic
Bohemia infantil
by Evaristo Méndez

La tropa vagabunda de
                  pilluelos inicia
su emigración del pueblo, en busca de praderas,
de bosques, de arroyuelos, de sol y de quimeras
La mañana es el éxodo fraternal y propicia
Se creen conquistadores de un país sin noticia
o de un mundo lejano Atraviesan
                  las eras
cortando los caminos, o
                  arrancan las primeras
frutas de Estío Su libertad les acaricia
Y les embriaga Llegan a un
                  arroyuelo; el sauce
sombrea las orillas del silencioso cauce
y en el agua se sienten en su propio elemento
Meriendan un yantar escaso, y
                  el regreso
emprenden Y la hora que oprime
                  con su peso
y que mustia los campos, calla su pensamiento

Meter: anapestic
- 0 - Jornada III, LUCINDA De Porfiar hasta morir
by Lope de Vega

Sale la nave, y sale la esperanza,
que para el golfo desde el puerto alienta;
con su peso, en las ondas se sustenta,
y cuantas deja atrás, tantas alcanza.
El piloto, que sabe la mudanza,
la vista por las nubes alimenta,
y con temor del golfo y la tormenta
le pesa de mirar tanta bonanza.
Así mis bienes, si es razón llamarlos
bienes, en duda, amor, de merecerlos,
salen, y la esperanza, a acompañarlos.
Aflígeme el temor de estar sin ellos,
por que toda la gloria de gozarlos
disminuye la pena de perderlos.

Meter: polymetric
XlI.
by Kaspar von Stieler

Wir singen. Fillis spielt die Flöten
den Schall merkt Sie und ich allein.
Laß/ Fillis/ laß dein Fingern seyn/
Soll aber ich die Laute schlagen/

Meter: iambic
Kurze Weile .
by Clemens Brentano

So wünsch ich ihr ein gute Nacht,
Bei der ich war alleine,
Kein traurig Wort sie zu mir sprach,
Da wir uns sollten scheiden:
„scheid nicht mit Leid,
„gott weiß die Zeit,
„die Wiederkehr bringt Freuden.“
Da ich am jüngsten bei ihr war,
Ihr Angesicht wollt röthen,
Das hat die rothe Sonn gethan,
Als wir in Scheidens-Nöthen;
Viel Scherz viel Schmerz,
Brach ihr das Herz,
Das bin ich innen worden.
Das Mägdlein an der Zinnen stand,
Hub kläglich an zu weinen:
„gedenk daran du junger Knab,
„laß mich nicht lang allein,
„kehr wieder bald,
„dein lieb Gestalt,
„löst mich aus schweren Träumen.“
Der Knabe über die Heyde ritt,
Sein Rößlein warf er rumme:
„gedenk daran mein feines Lieb,
„dein Red werf du nicht umme,
„beschertes Glück
„nimm nie zurück,
„ade ich fahr mein Straßen.“
Der uns das Liedlein neu es sang,
Von Neuem hats gesungen,
Das hat gethan ein freier Knab,
Ist ihm gar wohl gelungen,
Er singt uns das,
Darzu noch baß
Hats Mägdlein überkommen.

Meter: iambic
Zwiegespräch
by Klabund

Wie kommt es, Mädchen,
Daß du deine zarten, weißen Schuhe
Beim Tanzen nie beschmutzest? –
Weil ich auf zarten, roten Herzen tanze.

Meter: iambic
ZTRACENÁ STRUNA
by František Cajthaml-Liberté

Vášnivá píseň má dobře prý zaznívá,
a že je trhaná, nikdo nezazlívá:
směle a odbojně zpívat prý dovedu
požáry odvety vrhat bez ohledu
na zlaté ohromné Molocha svatyně,
kde hynou zástupy pariů nevinně.
Jen jedna struna prý schází v mém varytu,
již měl bych vyhrabat ze srdce úkrytu
a na ni zahráti, zapěti z hluboka,
jak starý útisk slz proud žene do oka,
do oka národa, jenž z moře dravého
v prorvách se zachránil pobřeží pustého.
Ó, škoda moudrých rad, jež s mráčky odletí;
tehdy již když jsem pěl písně své v podletí,
měl jsem již strunu tu, znal její úlohu, –
od družek ale ji odloučit nemohu!
Když všechny zazvučí, i její slyšet sten:
jen ucho přichýlit a zmizí lichý sen!
Krev z krve lidu jsem a cítím porobu,
svá pouta svrhnout chci, než dojdu ku hrobu,
tomu, kdo pije krev neb rve nám čest či řeč,
platí mé písně vzdor, hrozí můj nahý meč.
Válečné volání zní z blízka, z daleka:
já stojím na straně bitého člověka.

Meter: polymetric
Soneto
by Manuel Salinas y Lizana

De sus doradas trenzas un cabello
la bella ninfa Doris cogió un día,
que licenciosamente le ponía
perfiles de oro al cristalino cuello
Con este sutil lazo, cuanto bello,
las dos manos, que asidas me tenía,
fuertemente me ataba, y me decía:
en fe de mío, no podrás rompello.
Búrleme yo, creyendo confiado,
ser tan fácil romper tan flaco nudo,
mas cuando lo intenté, creció mi pena.
Vime tan fuertemente aprisionado,
que ni bastó el valor, ni
                  industria pudo
romper los hierros de tan gran cadena

Meter: iambic
La mariposa y el árbol
by Manuel Gutiérrez Nájera

Con el ruego que dura lo que el
                     día
preguntaba la inquieta mariposa:
¿por qué son tus raíces tan añosas
que le sirven de tumba a mi agonía?
¿Por qué duran tus hojas temblorosas
lo que nunca jamás podrán las mías,
estas alas de efímera estadía
que de efímeras se hacen silenciosas?
Pero el árbol, consciente del
                     destino
que lo incrusta en el mundo soberano,
respondió con la vista en el camino:
Heme aquí, con el verde haciendo gala,
mas la fuerza del siglo toda en vano,
si no tiene mi tronco tus dos alas.

Meter: anapestic
Příteli, jsi na omylu!
by Beneš Metod Kulda

Soused hodný, spravedlivý,
poctivou se prací živí,
s roztomilou moudrou chotí
nadarmo se nelopotí.
Děti jako růže květ
na očích má zbožný děd,
otec-li i s chotí svou
do kostela spolu jdou.
Celá obec neustálou
rodinu tu daří chválou.
Závistník však mluví časem
potměšilým k němu hlasem:
„Sousede, Ty živ jsi vskutku
v nekonečném trapném smutku;
nevycházíš z bytu svého,
neznáš ruchu veselého;
hlučný hlahol, bujné písně,
nezbavují Tebe tísně.
Odřekni se večer vody,
půjdem’ spolu do hospody.“
Zbožný křesťan slovům těm
odpovídal úsměvem,
až pak svůdce řeč svou stavil,
on tak jemu vlídně pravil:
„Příteli, jsi na omylu,
poznej svatých ctností sílu!
kterouž Bůh náš, Kristus sám,
hojně dává věrcům nám.
Hospodu mi chválíš?
tou mne neošálíš,
vidím, že Tvá snaha
nemá mnoho blaha;
z rodinného štěstí
já se nedám svésti.
Hospodě-li výhost dáš,
řekneš: „Bratře, pravdu máš!“

Meter: trochaic
from Lalla Rookh
by Thomas Moore

From The Fire-worshippers

“How sweetly,” said the trembling maid,
Of her own gentle voice afraid,
So long had they in silence stood,
Looking upon that tranquil flood—
“How sweetly does the moon-beam smile
To-night upon yon leafy isle!
Oft in my fancy’s wanderings,
I’ve wish’d that little isle had wings,
And we, within its fairy bow’rs,
      Were wafted off to seas unknown,
Where not a pulse should beat but ours,
      And we might live, love, die alone!
Far from the cruel and the cold,—
      Where the bright eyes of angels only
Should come around us, to behold
      A paradise so pure and lonely.
Would this be world enough for thee?”—
Playful she turn’d, that he might see
      The passing smile her cheek put on;
But when she mark’d how mournfully
      His eyes met hers, that smile was gone;
And, bursting into heart-felt tears,
“Yes, yes,” she cried, “my hourly fears
My dreams have boded all too right—
We part—for ever part—to-night!
I knew, I knew it  could not last—
’Twas bright, ’twas heav’nly, but ’tis past!
Oh! ever thus, from childhood’s hour,
I’ve seen my fondest hopes decay;
I never lov’d a tree or flow’r,
      But ’twas the first to fade away.
I never nurs’d a dear gazelle
      To glad me with its soft black eye,
But when it came to know me well
      And love me, it was sure to die!
Now too—the joy most like divine
      Of all I ever dreamt or knew,
To see thee, hear thee, call thee mine,—
      Oh misery! must I lose  that too?
Yet go—on peril’s brink we meet;—
      Those frightful rocks—that treach’rous sea—
No, never come again—though sweet,
      Though heav’n, it may be death to thee.
Farewell—and blessings on thy way,
      Where’er thou goest, beloved stranger!
Better to sit and watch that ray,
And think thee safe, though far away,
      Than have thee near me, and in danger!”

Meter: iambic
Die Drei
by Nikolaus Lenau

Drei Reiter nach verlorner Schlacht,
Wie reiten sie so sacht, so sacht!
Aus tiefen Wunden quillt das Blut,
Es spürt das Roß die warme Flut.
Vom Sattel tropft das Blut, vom Zaum,
Und spült hinunter Staub und Schaum.
Die Rosse schreiten sanft und weich,
Sonst flöß das Blut zu rasch, zu reich.
Die Reiter reiten dicht gesellt,
Und einer sich am andern hält.
Sie sehn sich traurig ins Gesicht,
Und einer um den andern spricht:
»mir blüht daheim die schönste Maid,
Drum tut mein früher Tod mir leid.«
»hab Haus und Hof und grünen Wald,
Und sterben muß ich hier so bald!«
»den Blick hab ich in Gottes Welt,
Sonst nichts, noch schwer mirs Sterben fällt.«
Und lauernd auf den Todesritt
Ziehn durch die Luft drei Geier mit.
Sie teilen kreischend unter sich:
»den speisest du, den du, den ich.«

Meter: iambic
[tadeln ist leicht, wie ihr wohl wißt]
by Franz Grillparzer

Tadeln ist leicht, wie ihr wohl wißt,
Die Tat beweist es.
Doch eins gibts, was noch leichter ist:
Nachbeten heißt es.

Meter: iambic
92 Není o tom pochyby, že
by Jan Evangelista Nečas

Není o tom pochyby, že
konávají dobrý skutek
lidé, kteří s duší cizích
zapuzují žal i smutek.
Jací jsou to dobrodinci,
zvěděti by mnozí chtěli.
Jsou to lidé, kteří sami
mnoho žalů přetrpěli!

Meter: trochaic