PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: O Gott, du bist doch nichts als Güte,
by Johann Christian Günther

O Gott, du bist doch nichts als Güte,
Ich hab es tausendmahl erkand,
Doch hat sich mein verstockt Gemüthe
Noch niemahls recht zu dir gewand.
Ich lief und häufte Sünd auf Sünden,
Als wollt ich gar kein Ende finden.
Dein Eifer schwieg und lies mich gehn;
Jezt stund ich würcklich auf dem Falle,
Da kommstu mit dem Donnerknalle
Und zwingst mich mit Gewalt, vom Unglück aufzustehn.
Warum verlies mich nicht dein Herze,
An das ich doch so spät gedacht?
Ich brauchte stets dein Wort zum Scherze,
Das jezt den Glauben kräftig macht;
Sein Geist bewegt die harten Sinnen
Und macht, daß Herz und Auge rinnen.
O Herr, das ist ein Gnadenquell,
Denn dadurch weis ich vor die Sünden
Ein Bad der Reinigung zu finden,
Und auf dergleichen Guß wird Glück und Himmel hell.
Ich dancke dir vor meine Zähren
Und vor der Seelen Angst und Leid,
Ihr Ernst entdecket mein Bekehren
Und würcket mir zur Seeligkeit.
Verschonen war die gröste Strafe,
Ich hätte bey dem Lasterschlafe
Gewis den lezten Tod erlebt.
Die Noth erscheint zur rechten Stunde
So wie ein Arzt durch Blut und Wunde
Die eußerste Gefahr mit kleinen Schmerzen hebt.
Von nun an soll auch Ernst und Buße
An guten Wercken fruchtbahr seyn.
Herr, gönne dem erlösten Fuße
Noch weiter Wort und Weg und Schein;
Stehst du nicht überall zur Seiten,
So muß er augenblicklich gleiten;
Wir wandeln zwischen Nez und List.
Ich weis, du wirst in allen Sachen
Auch vor mein endlich Wohlseyn wachen,
Dieweil du darum Gott und unser Vater bist.

Meter: iambic
TAJEMSTVÍ JEHO NOCÍ.
by Růžena Jesenská

Hrál Bacha, otce nedostižné harmonie,
pak vstal a řekl: „Čtvrtá dimense-intensum – jest,
má přítel Fricker pravdu.“ Zhasnuv světla
do noci vyšel, kde již milliony hvězd
zářily nade tmou a klidem. „Osvětli je,
můj Pane, ony duše!“ řekl tiše, „dej, by slétla
s tvých trůnů milost k nim -–
nejhříšnějším!“
Tak kráčel ponořen
do noci tajemství, do vidin extáse,
v bolestných pochybností nesnáze
a v mysterií nejžhavějších sen.
A cosi úžasného
tvář jeho obestřelo, jako v deliriu šel
po pravém břehu Schaichy. Velká byla víra jeho
ve vlastní slovo, v plamen, jenž mu v srdci zněl
podivnou fugou.
Náhle zastavil se nad Heilbronnem,
kde jasná voda z pískovce se prýští,
a stojí v temném lese starý rozpjatý dub onen,
a pod ním jeho kazatelna. Na ni vystoupil
jak zadumaný mág, by v chvíli příští
půlnoční obvyklý svůj velký akkord snil,
by do tmy shromážděných duší spásu záře vnes’ –
Oetinger Bedřich Krištof, blouznivý a přísný kněz.
Hlas jeho náhle rozlehl se širým lesem,
jak boží hallucinace, horoucnost stupňoval
a vyvrcholil soucítění v žal:
„Vstříc bouřím každý svoji duši nesem’
a nevíme, kdy v zmatek upadne,
kdy potřísněna hříchy klesne
v hlubiny trýzně strašné, záhadné!
Bolesti vaše spát mne nenechají,
zoufalost vaše na pomoc mě volá.
Jdu! Ať má síla Ďábla ve vás zdolá,
chci, aby všichni sešli jsme se v ráji!“
Stál jako zjevení v tmě noci ozlacené
a zvednuv ruce dlouho nesouvisle, vroucně řečnil
a končil jak sto modliteb by zvěčnil:
„Vás vysvobodím, duše odsouzené!“
A zašeptal: „Je vás les plný,
duchové, drazí duchové, tak vámi přeplněn je vzduch,
tak obklopujete mě, jako koráb vlny,
chci, aby lkání vašich srdcí slyšel Bůh!“
Hlas jeho ustal s chvěním jako rozzpívaný zvon.
Ó, co viděl on:
pod větví baldachýnem v stínu skály
tam velké zástupy kajících duchů stály,
vtělené v lidské postavy, zrak doufající,
upřený úzkostlivě k němu – k dárci míru,
se stopou strázně, záludných dob v líci
a žití nejkrutějších vírů.
Podivná gesta projevila se a nestřeženy vzmach –
posmrtné upřímnosti, někde úžas bolesti a strach
před věčným zatracením,
a jinde pouhá lítost, prostoupena chvěním
imaginárních srdcí, světel nebeských.
A celý les dech zastavil a s kazatelem ztich’!
Oetinger sestupoval s kazatelny, pramen smutně šuměl,
duchové vánkem zázračným se zvedli
a kněze následovali. On vinám jejich porozuměl
a s nimi loučil se. A hvězdy bledly.
Duchové vraceli se do tajemných říší
velikých utrpení, světlo pokání
nesouce ve svých stínech, pokorní a tiší.
Oetinger na života a na smrti rozhraní
a světských rozkoši, snů na poušti
utkvěl a duchy každé noci vítá
a káže jim a z trestu propouští,
když dlouho po půlnoci na východě svítá.
Soumraky odcházejí,
a duše z očistce vysvobozené s nimi...
A v Oetingrově duši podivné se barvy chvějí:
Bachovy hudby kouzlo, přízrak Daemonů –
a touha po nebi. Nad vrchy zasněnými
slunce se zjevilo a ve zvonů
tesklivé písně srdce bušila mu vstříc:
„Kde, kde je nebe, kde je Bůh?
Když duší odsouzených, nešťastných
je plný vzduch,
kde, kde je nebe?“
Odpověď slavnou zavřel v prsou svých
„Jen tam, kde srdce těžce zápasíc,
vítězně zapomene Sebe!“

Meter: iambic
GALILEO GALILEI.
by Adolf Heyduk

A mniši vztyčili své hlavy shýblé:
„Co učíš, všecko napořád je klam,
jest pravdou jen, co hlásá svatá bible,
kde boží zjevení jsou psána nám!
Ty hlásáš proti ní, že zem se točí,
že není veškerenstva pevný bod;
bys viděl duchem, vypíchnem ti oči,
dost skrovný trest to za ďábelský svod.
Však v žaláři ti netřeba jich ani,
dost mírný to tvých podvodů je lék.
Tam dost buď tvému mudřeckému štvaní
a ne-li, dáš svou hlavu na špalek.“
– ,Nic nehlásal jsem proti pravdě svaté,
jsem o všem v duši přesvědčení pln,
řeč kasuistická mne nepomate,
mne nepoučí příboj slovných vln.
Ať hrozíte, jsem odvolání dalek,
co řekl jsem, sám Bůh mi v srdce klad‘,
mne nestraší váš topor ani špalek,
mám vás i sebe znova klamat snad?‘ –
– „Nuž, budiž zbudována šibenice!“
– „Ne,“ řekl papež, „budiž poučen,
tam zkrotne v čas, až zpuchnou jeho líce,
tam v beránčí se změní tygří sen.
Dřív odvolal, nuž odvolá snad znova,
pak z Říma navždy vyhoštěný buď,
leč bludařská-li zas pronese slova,
pak neúprosná bude naše hruď!“
Když veden, ztýrán, v postrach všeho lidu,
dí mnich: „Mluv v posled, ať se skončí věc!“
I tyčí hlavu mudřec a dí v klidu:
,Už neodvolám! Svět se točí přec!‘

Meter: iambic
POUTNÍK.
by Václav Jaromír Picek

Klepe poutník na vše dvéře
V pozdní noční hodině,
Z ciziny se domů béře,
Neb je sladko v otčině.
Mnohý okno své otvírá,
Ptá se, zda to našinec,
Hned je zase však zavírá,
Volaje: To cizinec!
Klepe také u okénka,
Kde dívenku celoval,
Nekvapí však ven milenka,
Již tak vroucně miloval.
Aj tu poutník líce smáčí,
Srdce nesa raněné;
Ještě k jedné chyži kráčí,
Zda tam duše milené.
Sotva klepe, vyjde máti,
Vyjde otec k synu ven;
Proč ho mohli ti hned znáti? –
Že pravý tam domov jen.

Meter: trochaic
II. SEBEVRAŽDA V KAMENNÉM MLÝNĚ.
by Josef Merhaut

Tak tichá bydlela vedle nás, –
bílá a slaboučká pára,
jakoby obláček mhy se třás’ –
nad loukou ubledlou s jara,
v březnovém mlžení jara.
Dny celé hrála jen na klavír –
přes zeď mi znělo to k stolu,
jako když vichrů hvizd a vír
se snětí sráží květ dolů,
do kalných kaluží dolů.
A pak se ztratila. – K řece kdes
zbloudil ten obláček páry, –
vítr, jenž hnal ji tam, vzteklý děs,
chyt’ ji v své hladové spáry,
v své ledové, bezedné spáry. –
Slaboučkou pak ji už do vln vmet’,
s vodou ji smíchal bez otázky – –
A pak dál nadutě k městu lét’
ten vítr toulavé lásky,
brutální, švihácké lásky.

Meter: dactylic
Wiegenlied einer alten frommen Magd
by Ludwig Achim von Arnim

Ich wollte mich zur lieben Maria vermiethen,
Ich sollte ihr Kindlein helfen wiegen;
Sie führt mich in ihr Kämmerlein,
Da waren die lieben Engelein,
Die sangen alle Gloria!
Gelobet sey Maria!

Meter: iambic
Modern Love: XXXVII
by George Meredith

Along the garden terrace, under which
A purple valley (lighted at its edge
By smoky torch-flame on the long cloud-ledge
Whereunder dropped the chariot), glimmers rich,
A quiet company we pace, and wait
The dinner-bell in prae-digestive calm.
So sweet up violet banks the Southern balm
Breathes round, we care not if the bell be late:
Though here and there grey seniors question Time
In irritable coughings. With slow foot
The low rosed moon, the face of Music mute,
Begins among her silent bars to climb.
As in and out, in silvery dusk, we tread,
I hear the laugh of Madam, and discern
My Lady’s heel before me at each turn.
Our tragedy, is it alive or dead?

Meter: iambic
7.  Das wohlbethaute Heu.
by Angelus Silesius

Kein Vieh hat besser Heu/ weil Graß wächst/ je genossen!
Als was mein Jesulein der ärmste hat begossen
Mit seiner Aüglein thau: Ich dächte mich/ allein
Durch diese Kost gerecht und Ewig satt zu seyn.

Meter: iambic
[für Theodor Körner]
by Heinrich von Kleist

Glück auf! Was in der Erde schießet,
Das Gold, das suchst du auf.
Das, was dein Herz, o Freund, verschließet,
Vergißt du nicht. Glück auf!

Meter: iambic
Der Granit
by Joseph Viktor von Scheffel

In unterirdischer Kammer
Sprach grollend der alte Granit:
»da droben den wäßrigen Jammer
Den mach' ich jetzt länger nicht mit.
Langweilig wälzt das Gewässer
Seine salzige Flut übers Land,
Statt stolzer und schöner und besser
Wird alles voll Schlamm und voll Sand.
Das gäb' eine mitleidwerte
Geologische Leimsiederei,
Wenn die ganze Kruste der Erde
Nur ein sedimentäres Gebräu.
Am End' würd' noch Fabel und Dichtung,
Was ein Berg – was hoch und was tief;
Zum Teufel die Flözung und Schichtung,
Hurra! ich werd' eruptiv!«
Er sprach's, und zum Beistand berief er
Die tapfern Porphyre herbei,
Die kristallinischen Schiefer
Riß höhnisch er mitten entzwei.
Das zischte und lohte und wallte,
Als nahte das Ende der Welt;
Selbst Grauwack, die züchtige Alte,
Hat vor Schreck auf den Kopf sich gestellt.
Auch Steinkohl' und Zechstein und Trias
Entwichen, im Innern gesprengt,
Laut jammert im Jura der Lias,
Daß die Glut ihn von hinten versengt.
Auch die Kalke, die Mergel der Kreiden
Sprachen später mit wichtigem Ton:
»was erstickte man nicht schon beizeiten
Den Keim dieser Revolution?«
Doch vorwärts, trotz Schichten und Seen,
Drang siegreich der feurige Held,
Bis daß er von sonnigen Höhen
Zu Füßen sich schaute die Welt.
Da sprach er mit Jodeln und Singen:
»hurra! das wäre geglückt!
Auch unsereins kann's zu was bringen,
Wenn er nur herzhaftiglich drückt!«

Meter: polymetric
1L: Euch alle soll der Mensch regieren,
by Abraham Gotthelf Kästner

Euch alle soll der Mensch regieren,
Sprach einst
Der Mensch, das Werk von meiner Hand.
Wie? ließen sie sich trotzig hören,
Gebeut was Größers uns zu ehren,
Der Mensch wird nicht von uns erkannt.
Dieß Wesen ohne Kraft und Waffen,
Dieß hast du uns zum Herrn erschaffen?
So fragt der Leue schon ergrimmt:
Dann will ich seine Herrschaft schauen,
Wenn er, zerfleischt von meinen Klauen,
In seinem Blute vor mir schwimmt.
Ich? sprach der Adler, soll ihm nützen?
Auf Gemsen nie erstiegnen Spitzen
Wird ihm mein Wohnhaus wohl entdeckt?
Wodurch denn will er mich bezwingen?
Der kühne Flug von meinen Schwingen
Geht höher, als sein Blick sich streckt.
Mir, schloß der Wallfisch, zu gebieten?
Soll er, wo Frost und Wellen wüthen,
Mir mehr, als beyde, furchtbar seyn?
Nein, Heerden von dergleichen Thieren
Will ich, mein Schwanz darf sie nur rühren,
Zerschmettert in das Meer zerstreun.
Wißt, hat sie drauf der Gott belehret,
Schwach, unbeflügelt, unbewehret
Ist er doch mächtiger, als ihr.
Was mehr, als Stärke, Flug und Waffen,
Wird ihm nur eine Kraft verschaffen,
Und diese Kraft besitzt kein Thier.
Dann trotz' ein Löw' auf seine Klauen,
Wenn er, durch schärfern Stahl zerhauen,
Vor ihm in seinem Blute liegt.
Dann wird der Adler ihm enteilen,
Wenn durch die Luft auf schnellern Pfeilen
Der Tod unfehlbar nach ihm fliegt.
Du wüthest nur, um mehr zu bluten,
Belebtes Eyland kalter Fluthen,
Wenn dich sein kühner Schuß verletzt
Vor Menschen wird der Stolz entweichen,
Die selbst der Rest von ihres gleichen
Verächtlich, fast zu Thieren setzt.
Die Kraft, durch die ihm wird gelingen,
Luft, Erd' und Wasser zu bezwingen,
Die bleibt euch ewig unbekannt.
Zu bald nur wird sie euch zum Schrecken
Durch ihre Wirkung sich entdecken,
Den Namen hört: sie heißt

Meter: iambic
ALPY.
by Ladislav Linhart

Ohromné hory pohled v dálku úží
na zemi všední v malicherné pýše,
však vznášejí jej do závratné výše
ku polím sněhovým a květům alpských růží.
Nad celý svět! Kde volněji se dýše!
Kde světem znavený se poutník vzpruží,
kde zase s přírodou se svatou sdruží
řka: „Život krásný jest! A krásná lidstva říše!“
A duch můj vzrušený, jenž vždycky výš se vznášel,
teď jako bujný oř, zbavený otěží,
se vznesl nad skály porostlé protěží,
ve výších závratných klid žití teprv našel.
Z té výše, jíž lze stěží dosíci,
se díval na svět pod ním ležící.

Meter: iambic
1L: Den Priester rufst du wieder zur Jüngerschaft
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Den Priester rufst du wieder zur Jüngerschaft
Des grossen Stifters; machest zum Unterthan
Den jöchbeladnen Landmann; machst den
Juden zum Menschen. Wer hat geendet,
Wie du beginnest? Wenn von des Ackerban's
Schweiss nicht für ihn auch triefet des Bauren Stirn,
Pflügt er nicht Eigenthum dem Säugling,
Seufzet er mit, wenn von Erndtelasten
Der Wagen seufzt: so bürdet Tirannenrecht
Dem unterdrückten Landeserhaltung auf,
Dienst, den die blutge Faust des stärkern
Grub in die Tafel. Und die zerschlägst du!
Wen fasst des Mitleids Schauer nicht, wenn er sieht,
Wie unser Pöbel Kanaans Volk entmenscht!
Und thut der's nicht, weil unsre Fürsten
Sie in zu eiserne Fessel schmieden?
Du lösest ihnen, Retter! die rostige,
Engangelegte Fessel vom wunden Arm;
Sie fühlen's, glauben's kaum. So lange
Hat's um die elenden hergeklirret!
Wir weinten Unmuth, dass uns der Römer Rom
Zwar nicht beherschte, aber doch peinigte:
Und blutig ist die andre Thräne,
Dass uns der Römlinge Rom beherschet!
Dass Deutschlands Kaiser Biegel des Zelters hielt!
Dass Deutschlands Kaiser nackt um des Buhlen Schloss
Herging, erfror; wenn nicht Matildis ...
Aber du komst kaum, und siehst; so siegst du!
Nun mag der kronentragende Obermönch,
Mit allen seinen purperbemäntelten
Mönchlein, das Kanonsrecht, wie weit es
Walte, beschielen. Du hast gesehen!

Meter: iambic
- XLVI -
by Juan Boscan

Amor me da con blandos movimientos
al corazón un sentimiento cierto,
para tentar si puede haber concierto,
que pueda concertar mis pensamientos.
Acuden luego aquí mis sentimientos,
diciendo que es mejor el desconcierto;
que amor sin él sería luego muerto,
que desconciertos son sus fundamentos.
Renuévase con esto la pelea;
no hay despartir, que muere el que desparte,
ni siento yo cual parte mejor sea.
Son todos de una y ora de otra parte;
uno hay allí que vence y no pelea
con desear, que es desear su arte.

Meter: iambic
- LVII - Se propone la desconfianza que se tiene de su adoración
by Joseph de Litala y Castelvi

Lisi, mi amor no tiene otro cuidado,
del que te rinde Amante mi desvelo,
que a tenerle es sin duda, que este anhelo
mereciera perder tu dulce agrado.
Si ya sacrifiqué en tu Altar sagrado
mi corazón, ardiente Mongibelo,
como se hurta a la Deidad de un Cielo
la víctima, y el culto que ha votado.
Si yo Lisi quererte más pudiera,
y más almas el Alma conquistara,
todas a tu hermosura las rindiera.
Mas no se si mi fe se acreditara,
si tu rigor con esto se venciera ,
si mi pena sus males acabara.

Meter: iambic
- CXXXIV -
by Fcode Borja

Déjame Lisis, o daré más voces,
que da un enfermo con dolor de ijada;
maldiga el cielo Musa tan cansada,
no me mates a versos, sino a coces.
Yo las quiero sufrir, pues más atroces
serán los golpes de una silva airada,
que la furia en tus corchos reiterada,
por mas que hieran sin piedad veloces.
¡Qué mal, o Lisis, de mi arbitrio sientes!
Como yo de tus versos ignorantes;
inicios son del mundo diferentes.
No mendigues más hoy entre pedantes;
y es justo, pues te dejan ya los dientes,
que te dejen cambiar los consonantes.

Meter: polymetric
ODPLATA.
by František Kyselý

Jak bloudili by, městem tam i sem
máť Ježíšova chodí s Josefem
a lidí všech se ptají zasmutilí,
zdaž hocha jejich někde nespatřili.
Máť povídá: „Má syn můj jediný
jak zlato vlasy, rty jak maliny.
Můž’ vpravdě odplatu si získat hojnou,
kdo o něm zpraví matku bezúkojnou.“
„Ta hojná odplata mi přijde vděk,“
dí hledajícím šklebný výrostek
a jeho velké oči divně svítí,
jak jevily by, že chtí všecko míti.
„Já,“ tvrdí, „ztraceného najdu vám.“
I vede oba přímo v Boží chrám
a sedící tam v zákoníků kole
jim ukazuje božské na pachole.
Než sotva Ježíš zraky pozvedne,
hoch náhlým strachem z něho pobledne,
jak třtina zachvěje se, skloní hlavu
a beze stopy utají se v davu.
Pak svatá rodina se vzdaluje
a matka Ježíšovi žaluje:
„Já odplatu jsem tomu přislíbila,
kým o tobě mi dojde zpráva milá.
Tím slibem zlákán jakýs divý hoch
nám k nalezení tebe dopomoh’,
leč bez odplaty zmizel ve svatyni.
Jak dostojím své přípovědi nyní?“
Syn odvětí: „Ta malá nehoda
nech srdce tvého, máti, nehlodá!
Ten hoch se zlotří, za dvacet pak roků
též ukřižován bude po mém boku.
Než bezčetných vin drtnou pod tíží
dá najevo žel hořký na kříži
a s něhou, jaká všecko hoře zkájí,
já řeknu mu: Dnes budeš se mnou v ráji.“

Meter: iambic
- CIV - En la fiesta del nacimiento de Nuestro Señor
by Argensola

Hoy rompe Dios los orbes celestiales,
y al de la tierra tan benigno arriba,
que desarma la diestra vengativa,
para abrazar con ella a los mortales.
Y pues gime por paz en los umbrales,
un tiempo odioso, la esperanza viva
del ofensor, ya próspero, aperciba
al Dios infante júbilos triunfales.
¡Oh feliz culpa!, que si por inmensa,
ni en los senos cupieron del olvido,
ni en méritos de humana recompensa,
la justicia y la paz, que tú has unido,
libran hoy el remedio de la ofensa
en el amor del príncipe ofendido.

Meter: polymetric
1L: Der eifersüchtige Pankraz
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Der eifersüchtige Pankraz
Lag ächzend auf dem Sterbebette
Und sprach zu seinem Weib, der zärtlichen Finette,
Die weinend vor ihm stand: Gehab dich wohl, mein Schatz!
Und lieb als Wittwe mich im Grabe
So treulich, wie du es bisher gethan.
Die Treue, schluchzte sie, verhindert mich daran,
Weil ich mich schon versprochen habe.

Meter: iambic
Dru MOŘICI HRUBANOVI K PADESÁTINÁM.
by Karel Dostál-Lutinov

Náš dube hanácký! Z kypřiny Kobeřic
rozkládáš k výši mohutné své tělo.
Už padesát let přes ně přeletělo,
ty ale klidně můžeš sobě říc:
já stál vždy pevně, ať to kolem hřmělo.
Ať lůzy smečka lála nevěříc,
ať bylo kolem dusno, neveselo,
ať jenom pochyba ti zněla vstříc,
tys nezachmuřil nikdy strachem čelo:
Tys dubem stál, ať kolkolem to hřmělo.
Hrdina! Vůdce lidu! Jasná líc!
A víra pevná, až se peklo chvělo!
Když mnohé srdce už si zoufat chtělo,
Tys rostl v síle, rostl v lásce víc!
Vždy stál’s jak dub, ať blýskalo a hřmělo.
Zpočátku téměř sám Tvůj Blaník váhal spíc –
však zvolna kolem tebe řad se tmělo,
odvaha rostla, vojsko mohutnělo
a s fanfárami táhne vítězíc.
Ty stáls vždy pevně, ať to kolem hřmělo. POSLÁNÍ:
Dnes tisíc pozdravů Ti letí vstříc:
Kéž ještě půl sta let Tvé září čelo
a plane láska Tvojich zřítelnic,
byť hromů tisíc nám kol uší hřmělo!

Meter: iambic
Na Augustu.
by Josef Košín z Radostova

Ač jsi hloupa, přece se ti poštěstilo
lecčeho dosíci svojí spanilostí,
čehož dosáhnouti by se nezdařilo
mudrci i sebe větší učeností.

Meter: trochaic
DVA FRAGMENTY z romance o Mefistu a troubadouru. (II. (Romance troubadoura před trůnem Noci.))
by Adolf Bohuslav Dostal

Ó Noci, ženo s černou krví
a dechem vášní horoucím,
svou píseň k tobě zpívám prvý
a s čelem divně planoucím.
Jel rytíř bez bázně a hany,
po širé pláni jel,
tam za lesy jsou bílé stany,
tam čekají tři krásné panny,
tři panny kouzelnice.
Jel celý den, teď noc se sklání,
kraj mlhou sšedivěl;
dál rytíř v němém pospíchání
jel plání, jel i lesní tmání
v té noci bez měsíce.
Ó Noci, zavři černé oči,
mně zpívat nelze před nimi,
já chvěji se, mně svět se točí
před těmi zraky žhavými.
Když dojel rytíř, půlnoc byla,
tři panny čekaly:
ta první z nich ho políbila,
ta druhá se jen uklonila,
a třetí nehnula se.
A potom vzduchem hudba zněla,
zvonily pokály,
tam pod stany tři bílá těla
se na lehátkách stříbrem skvěla,
tři těla v božské kráse.
Ó Noci, paní vášní žhavá,
ne, nehleď na mne, nehleď tak,
mně víří krev a třeští hlava –
a já psal „Věrnost“ ve svůj znak!
Té první rytíř zlíbal rety,
při druhé touhou mřel,
ta třetí rozpletla své květy,
a vztáhla náruč beze věty –
rytíř se nehnul ani.
Když přešel čas a zoře vstala,
pan rytíř zpátky jel,
jedna mu čelo zulíbala,
a druhá snivě zakývala –
však třetí k neshledání.
Ó paní, ne, tu náruč plnou
mi nerozpínej svůdně vstříc,
ó paní, slyš, mé rty ti klnou –
v mých žilách blesků na tisíc!
Jel zase lesem, zase plání
tím krajem plným čar,
jel volně v tichém zadumání –
v tom stínem před ním z nenadání
ta třetí panna stojí.
„Já byla vášní k tobě němá,
ty’s nezhasil ten žár:
tvá krev ať pokoje teď nemá,
tvá touha věčně neskojená
ať spálí duši tvoji!“...
Ó Noci, dost, já tvůj jsem zcela,
dál zpívat, paní, nemám sil.
Co je mi štít už! Vůni těla
ó dej, bych ve tvých loktech pil! – –

Meter: iambic
74.  Du must Vergöttet werden.
by Angelus Silesius

Christ/ es ist nicht genug daß ich in GOtt nur bin:
Ich muß auch GOttessafft zum wachsen in mich zieyn.

Meter: iambic
Ein Prophet
by Rainer Maria Rilke

Ausgedehnt von riesigen Gesichten,
hell vom Feuerschein aus dem Verlauf
der Gerichte, die ihn nie vernichten, –
sind die Augen, schauend unter dichten
Brauen. Und in seinem Innern richten
sich schon wieder Worte auf,
nicht die seinen (denn was wären seine
und wie schonend wären sie vertan)
andre, harte: Eisenstücke, Steine,
die er schmelzen muß wie ein Vulkan,
um sie in dem Ausbruch seines Mundes
auszuwerfen, welcher flucht und flucht;
während seine Stirne, wie des Hundes
Stirne,
was der Herr von seiner Stirne nimmt:
Dieser, Dieser, den sie alle fänden,
folgten sie den großen Zeigehänden,
die Ihn weisen wie Er ist: ergrimmt.

Meter: trochaic
[zur Journalisten-Börse]
by Franz Grillparzer

Zur Journalisten-Börse
Gehst du mit Meyerbeer,
Was nützen dir Dichterverse,
Prozente gelten mehr.

Meter: iambic
I Know It Will Be Quiet When You Come
by Joseph Auslander

I know it will be quiet when you come:
No wind; the water breathing steadily;
A light like ghost of silver on the sea;
And the surf dreamily fingering his drum.
Twilight will drift in large and leave me numb
With nearness to the last tranquility;
And then the slow and languorous tyranny
Of orange moon, pale night, and cricket hum.

And suddenly there will be twist of tide,
A rustling as of thin silk on the sand,
The tremor of a presence at my side,
The tremble of a hand upon my hand:
And pulses sharp with pain, and fires fanned,
And words that stumble into stars and hide.

Meter: iambic
U moře, když je viděl po letech.
by Jaroslav Vrchlický

Ó buďte zdrávy v slunce jase,
vy velké vody zářící!
v nichž tisíc zvuků potírá se
a hřímá divou vichřicí,
v nichž tisíc jisker hoří, blýská,
a tisíc proudů vře a tryská
v tvář hvězdám, slunci, měsíci!
Zas po letech, ó valné vody,
nad vámi stojím zdrcený,
a nedůvěřiv křídlem ody
se nese celý zlacený
můj zpěv v dny dávné minulosti,
jež jak vy na dně trosky hostí
a mnohý sen juž ztracený!
Let, velké vody, málo tomu,
neznámých krajů cizinec
jsem patřil v příval vašich hromů,
a vichrům stavil vzdornou plec,
a písní, jež se žalem chvěla
a k hvězdám doletěti chtěla,
jsem rozbíjel svou úzkou klec.
Já u vás hledal hvězdu lásky
a mír štvanému jelenu,
a pohled v božství beze masky
mi sršel v moři plamenů,
když zaplály jste v západ zlatý,
já hledal náhradu v své ztráty
a v pal svůj svěžest pramenů.
Má píseň plachá, polekaná
Maenada, břečťan ve vlase,
z orgie svojí zburcována
tu stála v těžkém zápase,
jak paian její žalmem chmurným
by život přetrh’, bezazurným
plout majíc nebem chvěla se!
A nyní láskou sobě vrácen
se dívám, moře, veselý
na příval vln, jenž sluncem zlacen
se halí v purpur zatmělý;
teď s ňader milované ženy
v tvou dálku patřím roztoužený,
jak snil jsem, proude vzkypělý!
Teď klidně jako v život patřím
ve vln a světla záplavu,
s tvým dechem ducha svého bratřím;
co budoucnosti v mlhavu
se tajilo, teď k rtům se chýlí,
a vědom vlastní svojí síly
všem zmijím šlapu na hlavu.
Co s hrdým okem moje píseň
s vlající větrem kadeří
v tvých přívalů se noří tříseň,
z dna tvého k hvězdám zaměří,
a že tvé vlny kouzelněji
než ňadra ženy mé se chvějí,
ó, velké moře, – nevěří!

Meter: iambic