PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Im Solling, auf sonnigen Waldeshöhn
by Karl Henckell

Im Solling, auf sonnigen Waldeshöhn
Altheimischer Weserlande,
Hinschlenderten wir – der Tag war schön –
An reifender Felder Rande.
Du stecktest Gerste, Roggen und Korn,
Drei volle, wiegende Ähren,
Zu roten Raden und Rittersporn –
Wir schwelgten in ländlichen Sphären.
Da, wie wir so streiften den Rain entlang –
Die Lerchen stiegen im Blauen
Und sangen dem Sommer den Jubelgesang –
Sah ich scharf zu Boden dich schauen.
Ein altes Hufeisen lag bestaubt
Zur Rechten im Fahrgeleise ...
Du nahmst es – wir haben gleich dran geglaubt –
Ich trug's ... es ging mit auf die Reise.
Im Koffer verpackt zwischen Prosa und Reim,
Siebensachen, Andenken und Kragen,
Hat das Nageleisen ins neue Heim
Uns hannoversche Erde getragen.
Erde vielleicht von derselben Spur,
Wo vor Zeiten zu Rosse nach Bremen
Mein Vater geritten stromabwärts die Tour,
Gold für Getreide zu nehmen.
Erde vom selben Pfade vielleicht,
Wo im sommerlich blühenden Schmucke
Die Mutter heiter die Hand ihm gereicht
Zur Rückkehr mit liebendem Drucke ...
Nun hängt uns das alte Hufeisen schlicht
An dicker, geschmiedeter Kette,
Umschließt des Eingangs glühendes Licht
Und stärkt und segnet die Stätte.
Das soll mit seiner gebogenen Kraft
Um die leuchtende Birne sich krümmen,
Neu Leben mit wurzelzäher Haft
Soll zaubrisch drin glühen und glimmen.
Es künde den Freunden ein echtes Herein!
Soll treu sich und wirksam erweisen,
Und mag es ein Köhlerglaube nur sein,
Uns ist es ein Glaube von Eisen.

Meter: polymetric
- 1324 - Acto I, ALFREDO
by Lope de Vega

Rosela, si yo fuera el rico suelo
que las preciosas margaritas cría,
a vuestros pies rindiera el alma mía,
diamantes del quilate de mi celo.
Si fuera fénix, nombre, vida, vuelo,
os consagrara en mi ceniza fría;
si fuera día, os transformara en día;
si fuera sol, os diera el cuarto cielo;
si fuera el oro de mayor riqueza,
rindiera a vuestras manos mi tesoro.
Mas, ¡ay!, que fueron pensamientos vanos,
que fénix, piedras, día, sol, cielo, oro,
están con mayor ser, honra y belleza,
en esos ojos, boca, pecho y manos!

Meter: iambic
3.
by Louise Otto

So laß mir meine Träume, meine Lieder!
Zur Gottheit selber hab' ich so erhoben
Mein heiß Gebet im brünstigen Geloben:
Was du mir gabst, das lasse ich nicht wieder!
So träumt ich denn, es fielen Rosen nieder,
Die sich zu einer holden Kette woben –
Und darauf schien ein Sonnenglanz von oben
Und aus den Rosen wurden Sternenglieder.
Das war der Liebe göttlich süßes Träumen
Mit seinen Wonnen, seinem Glühen, Sehnen,
Das bis hinauf drang zu des Himmels Räumen.
Im Aether dort erglänzten heil'ge Thränen,
Wie Tauesperlen oft die Rasen säumen,
So mochten sie sich an die Sterne lehnen.

Meter: iambic
BOŽÍ POŽEHNÁNÍ
by Josef Svatopluk Machar

Dal nám pánbů věštce vidné do minula,
politiky, šmoky, bystré básníky;
vůdce, kteří, když se bitva rozvinula
s praporem se staví moudře za šiky;
dal nám fifikusy, jejichž důvtip spíná
mostem vodu s ohněm, kteří svojím „snad“
vyšpekulují, že z Hradčan do Karlína
nejrychlej se jde přes starý Vyšehrad;
dal nám katolíky, kteří věří Římu,
s ním však, pánem bohem, jsou už hotovi;
poctivce, již berou, co se nahodí mu,
jen když plot tu není paragrafový –
inu, tuze se ten pánbů přioslavil,
tolik požehnání na zem naši lil –
čert teď aby přišel, všeho ji zas zbavil,
ponapravil, čím ji pánbů pokazil.

Meter: trochaic
1L: Es lagen da zwei Leichen
by Luise Hensel

Es lagen da zwei Leichen
Zu Aachen auf der Bahr;
Wohl trennt' sie manches Jahr,
Doch sind sie wunderbar
Zwei Leichen, die sich gleichen.
Wohl sind sie zu vergleichen
Die beiden auserwählt –
Die Jungfrau, Gott vermählt,
Der Greis, im Kampf gestählt, –
Der Rose und der Eiche.
Zwei Leichen und zwei Zeichen
Der Zeit und unserm Land,
Zu uns vom Herrn gesandt
Als stark' und milde Hand;
Zwei Leichen sonder Gleichen!
Die gab der Herr uns eigen,
Zu stärken unsern Muth,
Zwei Seelen rein und gut,
Darauf sein Segen ruht,
Den ihre Werke zeigen.
Zwei Seelen, die sich gleichen:
Die Liebe war das Band,
Im Armen zugewandt
Dem Herren und Heiland
Von beiden Segenreichen.
Laßt uns auch ihnen gleichen,
Im vollen Gottvertrau'n
An ihren Werken bau'n,
Bis wir sie wieder schau'n
In Gottes ew'gem Reiche!

Meter: iambic
135.
by Friedrich Rückert

Mit Freuden greifest du nach allen neuen Bildern
Der Welt und der Natur, was sie auch mögen schildern,
Nicht, um mit Bilderkram dein Zimmer auszuschmücken,
Sondern um deinen Sinn mit ihnen auszudrücken.
Ob ein Gedanke nun vom Bild sei angeregt,
Ob in das Bild ein schon Gedachtes sich gelegt;
Laß nur das schöne Spiel der Kunst dich nicht verdrießen,
Dein eignes Innres dir in Bildern aufzuschließen!
Denn, wie dein Auge selbst sich sieht im Spiegel nur,
So dein Gemüt allein im Bilde der Natur.

Meter: iambic
PIANISSIMO.
by Jaroslav Kvapil

Svou nekonečně unavenou duši
ó nech mne vypit dlouhým políbením,
a než nás život k probuzení vzruší,
přej, na Tvých rtech ať v duši Tvou se změním
Nechť ve Tvou bytost navrátím se zpátky,
až toto ticho zmizí v bouři tónů,
ať chvím se v snech Tvých jako motiv sladký
či toužný hlahol svatvečerních zvonů.
Je plno hvězd a lada jsou tak tichá,
noc bledá stojí země na zápraží,
má celá láska její něhou dýchá
a probudit se Tebe neodváží.
Je plno slz v Tvém zaníceném oku
a naše vůle v tónech něhy mizí,
i něha ona touhy ve hluboku
je křišťálová; zářící a ryzí.
Než toto ticho zmizí v bouři tónů,
přej, chvíli ještě bych se k Tobě shýbal,
a vzpomeň toužná na letní noc onu,
kdy poprve jsem ústa Tvoje líbal.
Nechť ve Tvou bytost navrátím se zpátky
Tvou nekonečně unavenou duší,
ať prozářím ji jako západ sladký,
než rhytmus bouře ze snění nás vzruší.
Je plno hvězd a lada jsou tak tichá
a naše vůle v tónech něhy mizí,
má celá láska něhou onou dýchá,
je křišťálová, zářící a ryzí.
Noc na zápraží toužné země stojí
a v tichá lada hledí s tajným chvěním –
ne duši jen, však celou bytost svoji
ó nech mne vypit dlouhým políbením!

Meter: iambic
(GROTTA AZZURA.)
by H. Uden

Sluj celá plane modří přitlumenou,
a blankyt září ve vod prohlubni,
křik drsných plavců skalou stropu zní
a vrací ozvěnou se přidušenou.
Žerď vesla, která nad blýskavou pěnou
jak nalomené temné ráhno ční,
v tyč leskle stříbrnou se mění v ní,
třpyt amethystů těká vlhkou stěnou.
Den bílý nízkým otvorem se dívá,
a světlo střízlivé a znavené
zří v úžasu, co kouzel v sobě skrývá;
co člověk ví, co člověk sní a tuší,
vše z jednoho se prýští pramene,
jest rozdíl jen, jak světlo padá v duši.

Meter: iambic
1L: Ein Knie geht einsam durch die Welt.
by Christian Morgenstern

Ein Knie geht einsam durch die Welt.
Es ist ein Knie, sonst nichts!
Es ist kein Baum! Es ist kein Zelt!
Es ist ein Knie, sonst nichts.
Im Kriege ward einmal ein Mann
erschossen um und um.
Das Knie allein blieb unverletzt –
als wär's ein Heiligtum.
Seitdem geht's einsam durch die Welt.
Es ist ein Knie, sonst nichts.
Es ist kein Baum, es ist kein Zelt.
Es ist ein Knie, sonst nichts.

Meter: iambic
- XXI - Al mismo asunto
by Joseph de Litala y Castelvi

Con la Escala blasón de tu apellido,
y el Águila en dos cuellos dividida
intentó tu soberbia embravecida
escalar el Olimpo más erguido.
Tu Bastón respetaron por temido
las Cabezas de Italia esclarecida,
temiendo ser sus feudos, y su vida
trofeos de su acero no vencido.
Tuviste al Lacio en un perpetuo miedo
mirándote arrestado en la campaña,
manteniendo sus máximas neutrales.
Batalla fue a sus huestes tu denuedo,
victoria tu valor, tu voz hazaña,
y moriste con glorias inmortales.

Meter: polymetric
Polizei, Geld und Wetter.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Freier Mensch mit göttlichen Entwürfen,
Voll von hohen himmlischen Ideen,
Aus dem Born der Schöpfung kannst du schlürfen,
Und ins Angesicht der Gottheit sehn.
Aber ohne Paß, da bist du kaum ein Thier,
Freier Mensch, es tauscht kein Hund mit dir.
Freier Mensch voll hoher Gottesgaben,
Kannst du alles hören, alles sehn,
Kannst genießen alles, alles haben,
Darfst nicht unbefriedigt weiter gehn.
Aber ohne Geld, du giebst es selber zu,
Freier Mensch, ein Schaf ist mehr als du.
Freier Mensch, setz auf die Pudelmütze,
Daß dich Kopfweh nicht und Zahnschmerz plagt;
Nimm den Schirm, er ist dir heute nütze,
Weil das Wetter doch nach dir nicht fragt;
Denn das Wetter ist wie Geld und Polizei,
Freier Mensch, leb wohl! und werd' erst — frei!

Meter: trochaic
- 112 - Que no es hombre el que no hace bien a nadie
by Lope de Vega

Dos cosas despertaron mis antojos,
extranjeras, no al alma, a los sentidos:
Marino, gran pintor de los oídos,
y Rubens, gran poeta de los ojos;
Marino, fénix ya de tus despojos,
yace en Italia, resistiendo olvidos;
Rubens, los héroes del pincel vencidos,
da gloria a Flandes y a la envidia enojos.
Mas ni de aquel la pluma o la destreza
de éste con el pincel pintar pudieran
un hombre que, pudiendo, a nadie ayuda;
porque es tan desigual naturaleza,
que cuando a retratarle se atrevieran,
ser hombre o fiera les pusiera en duda.

Meter: iambic
[ich hab in einem alten Buch gelesen]
by Wilhelm Busch

Ich hab in einem alten Buch gelesen
Von einem Jüngling, welcher schlimm gewesen.
Er streut sein Hab und Gut in alle Winde.
Von Lust zu Lüsten und von Sünd zu Sünde,
In tollem Drang, in schrankenlosem Streben
Spornt er sein Roß hinein ins wilde Leben,
Bis ihn ein jäher Sturz vom Felsenrand
Dahingestreckt in Sand und Sonnenbrand,
Daß Ströme Bluts aus seinem Munde dringen
Und jede Hoffnung fast erloschen ist.
Ich aber hoffe – sagt hier der Chronist –
Die Gnade leiht dem Jüngling ihre Schwingen.
Im selben Buche hab ich auch gelesen
Von einem Manne, der honett gewesen.
Es war ein Mann, den die Gemeinde ehrte,
Der so von sechs bis acht sein Schöppchen leerte,
Der aus Prinzip nie einem etwas borgte,
Der emsig nur für Frau und Kinder sorgte;
Dazu ein proprer Mann, der nie geflucht,
Der seine Kirche musterhaft besucht.
Kurzum, er hielt sein Rößlein stramm im Zügel,
Und war, wie man so sagt, ein guter Christ.
Ich fürchte nur – bemerkt hier der Chronist –
Dem Biedermanne wachsen keine Flügel.

Meter: iambic
Antes muerta que hartura y así acaece a muchas
by Quevedo

Entre unos centenales yo vi un día
dos hombres y una moza hermosa entre ellos;
jamás faltaba encima el uno dellos:
cuando acababa el uno, otro subía.
Cada cual su deber muy bien hacía,
mas pudo tanto más ella que ellos,
que, después de cansallos y vencellos,
aun le quedaba brío y lozanía.
«Cansada (dijo) estoy: cosa es posible,
que no hay tal ejercicio que no canse,
por más que sea gustoso y deleitable;
pero quedar contenta, es imposible:
que el apetito mío es insaciable,
y no consiente el cuerpo que descanse.»

Meter: polymetric
BEZCESTÍ
by František Gellner

Má nečinnost se mně již k smrti hnusí
a k práci své jsem vždy byl bez lásky.
Ó moci rázem roztrhati v kusy
své cíle, poměry a závazky!
Však nově začít – je to bezvýsledné,
když zklamání mé všecko proklíná,
a ruka moje, sotva že se zvedne,
již znavená mi padá do klína.
A to vím jistě: Kdybych dnes byl ženou,
tak slinám světa nastavil bych líc
a s drzým smíchem, sukní vyzdviženou
své tělo šel bych prodat do ulic.

Meter: iambic
Zda osudem.
by Adolf Heyduk

Má přání bujná, divoká,
má bujná, divá přání
jak propast smrti hluboká,
tak divoká, tak divoká,
jak rychlá bouře v pláni,
kam spěcháte, kam letíte,
proč pokoj můj tak hltíte,
proč jiskřícím svým zrakem
mně rvete v míru všakém?
Či jest to srdce osudem,
v němž má se píseň zroditi,
že hledá více, než má zem,
zda osudem, zda osudem,
žel místo lásky voliti,
a v dálce jenom pokoj zřít,
v neštěstí cítit, v štěstí mřít,
a hvězdu všakých přání
uzřít jen při skonání.
Ó srdce lidské, zázraku
největší, co svět stojí,
ty blesku, bouře bez mraku,
ty zázraku, ty zázraku!
rci, co tě vraždí, kojí,
tys oheň v prostřed moře vln,
tys svět, jenž zázraků je pln,
tys nebe, v které teklo
řečištěm přání – peklo. –

Meter: iambic
1L: Töne, frohe Leier,
by Gotthold Ephraim Lessing

Töne, frohe Leier,
Töne Lust und Wein!
Töne, sanfte Leier,
Töne Liebe drein!
Wilde Krieger singen,
Haß und Rach' und Blut
In die Laute singen,
Ist nicht Lust, ist Wut.
Zwar der Heldensänger
Sammelt Lorbeern ein;
Ihn verehrt man länger.
Lebt er länger? Nein.
Er vergräbt im Leben
Sich in Tiefsinn ein:
Um erst dann zu leben,
Wann er Staub wird sein.
Lobt sein göttlich Feuer,
Zeit und Afterzeit!
Und an meiner Leier
Lobt die Fröhlichkeit.

Meter: trochaic
- LXVII -
by Hernandode Acunya

Ajeno fue, pues fue sólo un momento,
y mil años el mal sin acabarse;
instable fue, pues vino a comenzarse
de nuevo el mal tras su contentamiento.
Para más daño fue, pues su cimiento
tan sin firmeza en mí pudo fundarse;
que grave fue mi bien, pues en mostrarse
al parecer fue bien y al ser tormento.
Bien pudieras, Amor, con tantos males
acabarme de un golpe, pues podías
con uno y el menor de los que pruebo,
sin juntar con mis penas, siendo tales,
el bien que tuve por tan breves días,
para nuevo dolor y caso nuevo.

Meter: polymetric
Karl der Große
by Johann Gottfried Herder

»war er, deutsches Vaterland,
Mörder Dir oder Heiland?«
Vieh und Heim, das war Dein Gut,
Und ein freies, edles Blut.
Er vergoß Dein freies Blut,
Nahm Dir Heim und Gut und Muth,
Und gab Dir – ha! Affentand,
Den nicht Lai', nicht Pfaff verstand!
Gab Dir Sitte! – Knechtes Muth,
Demuth! träges, schleichend Blut,
Wie dem Wurm in Wintergruft,
Eh ihn Lenz und Sonne ruft.
Gab Dir Sitt', und löschte aus
Tugend, warf in Staub und Graus
Deine Väter! Ahnenzeit!
Lobgesang der Ewigkeit!
Deine Sprache! Sieggewinn
War und Kampf Dir Eins nur! Sinn
Und Gefühl! Kraft und Verstand!
Wort und Herz und Geist und Hand
Dir nur Eins! Der Väter Schaar,
Ahnen, Adel, Götter! War
Mann und Hermann Dir nicht Gott,
Vorbild, Anbild in der Noth?
Mann ein Mann! Die edle Braut,
Kind und Heimath ihr vertraut,
Tochter Freia's! Ha, sie trat,
Eine Mana, in den Rath
Der Erkürer! Ha, da sang
Barde seinen Lobgesang
Lauter! Schwester Mana lacht
Lieblicher in ihrer Pracht
Auf der Schwester Angesicht
Nieder! schön und keusch! das Licht
Geht dem Barden auf! – Ach, ab
Bard' und Braut und Mann, ins Grab
Sind sie All' ersunken. – Noch
Will der Mörder Sterbhauch doch
Retten! – Nicht! – der Bardeklang
Wandelt! wird ihm Fluchgesang!
Fluch ihm! – Mörder war nicht werth,
Sie zu retten! Mörder fährt
Selbst hinnach, und all sein Reich
Wird, wie Deutschland, Wüste gleich!
Fromm und kahl und feist und Kind
Waren seine Söhne! sind
Alle würdelos! ihr Thron
Taumelt! und dort ahnt sie schon
Rache! Dort auf Meeres Sand
Nordens Deutsche! Vaterland
Athmet Rache! Väterblut,
Ha, die schwarze große Fluth
Brauset! seufzet! – Gottes Buch
Ist erfüllt! – der Völkerfluch
Trifft! – da schreiet Deutschlands Blut,
Und sie tanzen hin die Fluth
Ihrer Rach'. Und unterthan
Ist schon All's dem Heuchlerbann:
Was auf Deutschland sie verhängt,
Hat sie nun hinunterdrängt,
Jammern! sterben! – Vaterland
Ist gerächt! – Ach, aber Land!
Oder Sund nur, Inselnschaar!
Giebt Dir das, was Dir einst war?

Meter: trochaic
Chválořečník.
by Bohuslav Tablic

Jakýs přehorlivý Kazatel,
Planých řečí skladatel,
Františka až k nebi vyvyšoval,
Pravě: evanjelium že rozšiřoval
Na nesmírné strašné poušti,
Kde jen samé trní rostlo v houšti;
Tu že deset tisýc duší obrátil,
Pohanské pak chrámy z gruntu podvrátil.

Meter: trochaic
BALADA Z JÜTERBOGU.
by Jaroslav Vrchlický

Na náměstí v Jüterbogu velký lidu proudí shon,
od svatého Mikuláše smutným úderem zní zvon.
Až na kašnu šplhá mládež s hlasným křikem: „On, to on!“
Od radnice dlouhý průvod pomalu se zatáčí,
žoldáků šik otvírá jej, s heroldem a trubači,
na to s knězem odsouzenec s vězeňskými hlídači.
U kašny se zastavili, halapartny sňali v mih,
třikrát hlasně zatroubeno, herold s rozsudkem list zdvih’,
nad hlavou jím třikrát mávnul, hlučící v tom zástup ztich’.
„Odsouzenec, jejž tu zříte, druhdy byl váš primator,
bohatý muž, pýcha města, občana i muže vzor,
v radě bdělý, k skutku smělý v dobách zlých, když zuřil mor.
Ale v jednom ten muž dobrý otců zradil starý mrav,
tak že v stáří o vše přišel, o svůj dům a skot a brav,
v kytli režné, bosonohý hluboce kles’ pod svůj stav.
Žebrat musil, v hladu z nouze na radnici zabušil,
kde dřív pán byl, skývu dostal, ale v žalář vsazen byl,
postaven pak před konšely, jejichž sbor jej odsoudil.
Neb dí zákon, a ten vrytý každý občan v srdci měj:
Bohatstvím jen zkvétá obec, sílu, moc jím pěstit dbej,
blahobytu, zdaru, štěstí bohatství jest čaroděj.
Otec vydělá-li jmění mozolnou svou pravicí
a je rozdá v slabosti své dcerám, synům, dědici,
že sám přijde na mizinu, utlučen buď palicí!
Starý otců řád tak velí a ten synům dlužno ctít.
Tento hřešil proti němu, zmenšiv obce blahobyt,
dcerám nehodným a synům všecko dal, teď musí zmřít!“
Rozsudkem nad hlavou mávnul, třtinu zlomil podanou,
odsouzenec mlčky stojí, slzy jeho nekanou.
Což mu těch pár hodin ještě, však též v mžiku odvanou!
Trubačů fanfára břeskná, průvod se zas dále hnal,
k popravišti, kde jej čekal kat a soudní tribunal,
kněz se loučil s odsouzencem, zvonek cink’, kýv’ soudce dál.
Ale kat, jenž v této chvíli palici již zvednout měl, –
ustal... děsí jej vlas bílý, či zrak se mu náhle ztměl?
palice mu z dlaně padla, v prach před odsouzencem sjel.
„Odpuštění, otče!“ zaštkal, děsu vzlyk se davy nes’,
v proudu slzí synu svému otec ve objetí kles’.
„Dlužno, synu, zákon ctíti!“ do šedin kmet slabě hles’.
A než primator moh’ dojat otcovraždě klásti hráz,
a než mohl v souhlas tomu promluviti lidu hlas,
syn již vstal a mlatem mávnul, otce skolil v jeden ráz.
Zítra již pro příští doby na výstrahu vnukům všem
na rohy a na náměstí řád, jenž stal se zákonem,
vryt byl v mramoru a žule, městu heslem, odznakem:
„Otec vydělá-li jmění mozolnou svou pravicí.
a je v slabosti své rozdá dceři, synu, dědici,
až sám přijde na mizinu, utlučen buď palicí!“

Meter: trochaic
Die Beschäftigungen.
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Und französischen Modewiz,
Küsst den Damen die Hand, mischet den Pot pourri,
Kocht Pommaden und strickt Filet;
Zieht die Säle voll Tanz Wiesen des Frühlings vor,
Roms Kastraten der Nachtigall;
Lebt vom Lächeln des Herrn, dreht, wie ein Wetterhahn,
Nach dem Winde des Hofes sich.
Dieser liebet den Prunk gleissender Wissenschaft,
Stapelt Bücher auf Bücher auf,
Und begaffet den Band, und den bemalten Schnitt,
Und den gläsernen Bücherschrank.
Jener schachert umher, wie ein Beschnittener,
Stopfet Beutel auf Beutel voll;
Schliesst sein Kämmerlein zu, schüttelt die Beutel aus,
Und beäugelt den Seelenschaz.
Mich entzücket der Wald, mich der entblühte Baum,
Mich der tanzende Wiesenquell,
Mich der Morgengesang oder das Abendlied
Meiner Freundin der Nachtigall.
Dämmert endlich mein Traum heiter zum Leben auf,
Giebt der Himmel das Mädchen mir,
Dessen lächelndes Bild mir um die Seele schwebt;
Dann, dann bin ich ein Erdengott!
Wie ein mächtiger Gott, flieg' ich den Himmel durch,
Reisse Sterne, wie Blumen, ab,
Und bekränze mein Haupt, trinke die Quelle leer,
Die durch Rosen der Engel fleusst!

Meter: polymetric
ODA NA MOŘE (III.)
by František Zavřel

Já neviděl tě, často ale
jsi byl můj tajuplný druh,
já zvedl číši ku tvé chvále
a jako mluví k duchu duch
já omámen jsem vykřik tiše,
co rvalo mne a spíjelo
vln tvojich rytmus, moře, slyše
a také tys mne slyšelo.

Meter: iambic
¡ESPAÑA! MI MUSA SE ARRODILLA A TUS PIES...
by Zoilo J. Hilario

España, inmortal España, floresta de los claveles,
vieja madre cariñosa de la Sultana de Oriente,
patria de bravos guerreros, patria de eternos laureles,
patria de nuestros amigos, oh gloria del Occidente:
Yo te amo por tu armonioso y dulce lenguaje de oro»
por tus huellas en mi Patria y por tu nombre sonoro,
y hoy mi Musa eterna y buena se arrodilla a tus pies:
Pero, al arrodillarse, ella, mi ángel en horas de penas,
que en parte lleva también tu regia sangre en sus venas,
te envidia, porque eres libre, y nuestra Patria no lo es!

Meter: anapestic
La declaración
by Mercedes Matamoros

¡Tras la cita de ayer, por el camino
voy con el corazón regocijado,
hallando en cuanto miro, retratado,
¡oh, Faón, tu semblante peregrino!
Veo en el clavel tu labio purpurino,
tu blanca frente en el jazmín nevado,
tus ojos son el cielo abrillantado,
y el sol refleja tu mirar divino!
¡Mas recuerdo tu voz! Y no hay
                     murmullo
de brisa musical, o grato arrullo
de onda pura, o tímido reclamo,
que puedan igualarse al blando acento
con que el oído, en celestial momento,
trémula me dijiste: «¡Yo te amo!»

Meter: iambic
Za tebe!
by Augustin Eugen Mužík

Za tebe jen jsem mládí obětoval
a co mi dalo, rád ti v cestu vhodil,
tvé teplé srdce věrně ve svém choval,
a nyní – samota můj celý podíl.
Za tebe jen jsem krajem světa kráčel
svou rukou slabou tiskna chladnou tvoji,
za tebe jen jsem řetěz dnů svých vláčel,
vzdav hořkostem své dětství, ztrátám, boji.
Za tebe zatratil jsem duši bludnou
a místo ctnosti cestu volil hříchů,
a teď mám kráčet sám tou cestou trudnou
a bolest má a hanba je ti k smíchu!
Ó nyní vím, že láska slabé ženy
jest bludičky jen leskem, hříčkou větru,
ó nyní vím, že život poskvrněný
jen smrtí již se jména svého setru.
Ó nyní vím, že pravdu měl, kdo plakal
nad příchodem mým ve svět, plný bláta,
ó nyní vím, že hled tvůj, jenž mne lákal
byl světlem zloděje, jenž na lup chvátá.
Jsem ztracen již – vím dobře! Nač však lkáti,
když ozvěnu mých vzdechů půlnoc stlumí,
kdy duši nikdo jitra nenavrátí
a bez tvé soustrasti mé zajdou dumy.

Meter: iambic
67. Wie weit der Weg in Himmel.
by Angelus Silesius

Christ schätze dir die Reiß: in Himmel nicht so weit:
Der gantze Weg hinein ist keines Schrittes breit:

Meter: iambic
Éxtasis
by Clemente Althaus

Sobre el vasto universo adormecido
brilla en silencio la serena luna;
duerme la mar cual plácida laguna,
y suspenden las auras su gemido.
Todo calla en redor: ningún ruido
de la naturaleza, voz ninguna
de los dormidos hombre importuna,
en tanta paz, el solitario oído
Y en la profunda misteriosa calma
de la tierra, del aire y océano,
el oído interior levanta el alma;
y poseída de ferviente anhelo,
oír espera algún rumor lejano
de la inefable música del cielo

Meter: polymetric
- 70 -
by Lope de Vega

Concediendo el gran Júpiter las fiestas,
en que había convites celestiales,
por algunos servicios personales
a cualquiera animal cosas honestas.
Le pidió el caracol, las manos puestas,
que así lo escriben fábulas morales,
le concediese por servicios tales
que pudiese llevar su casa a cuestas.
Riose el buey, y díjole: ¿a qué efecto,
bestia infeliz, con general asombro
pides tan gran trabajo y desatino?
Y respondiole el caracol discreto:
Buey, yo me entiendo, que mi casa al hombro
mejor me mudaré de un mal vecino.

Meter: polymetric
1L: Gläser klirren,
by Karl Henckell

Gläser klirren,
Plaudereien schwirren,
Übers Billard saust der glatte Ball;
Zigaretten glimmen,
Blaue Wölkchen schwimmen,
Flinke Kellnerschöße überall.
Ist ein Summen und Zeitungsrauschen,
Kugelstoßen und Debattieren –
In der Ecke bequem zu lauschen,
Mag ein Weilchen mich amüsieren.
Aus dem Geschlacker zum Heil meiner Seele
Lockte der gütige Gott ins Café,
Wärmender Mokka rinnt in die Kehle,
An den Scheiben verträut der Schnee.
Jener Spieler, der elegante,
Weit vorbeugt er die schlanke Gestalt
Über des grünen Tuches Kante –
Lächelnd richtet sich auf der Gewandte,
Glücklich Kugel auf Kugel prallt,
Und ein lohnendes Bravo schallt.
Mir zur Seite die beiden alten
Herren legen die Stirn in Falten,
Schwierig scheint die Situation:
Mit dem nächsten kühnen Zuge
Naht die Entscheidung, naht im Fluge,
Wird trotz seinen Trabanten jetzt
Majestät schachmatt gesetzt,
Und kein Turm, kein Bismarck naht ...
Drei Studenten – versteht sich – Skat ...
Zwischen der Gäste gleichgültigen Reihn
Drückt sich frostzitternd von Tisch zu Tisch
Lilienbläßlich ein Mägdelein,
Rosen im Korbe, junifrisch.
Von dem Rotblond wirrer Locken
Niederschmelzen die nassen Flocken,
Daß das Wasser dem armen Kind
In den offenen Nacken rinnt.
»rosen, Rosen!«
Freudelosen
Schrittes schleicht's hinaus in die finstre Nacht.
Wirbelnder Schneesturm braust.
Gläser klirren,
Plaudereien schwirren,
Eine Kugel über die Barrière saust ...

Meter: trochaic