PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Allein
by Ernst Moritz Arndt

Ich bin allein, in weiter Welt allein,
All meine Sterne schlossen ihren Himmel,
Im dichten Menschenstrudel ganz allein,
Allein im bunten, wilden Erdgewimmel –
Zum Ozean des Nichts wie treibst du fort!
Der meine jungen Tage einst umglänzte?
So flüchtig, süße Freude, warest du,
Die meinen Frühling einst mit Rosen kränzte?
Einsam der Mensch und ohne Heim und Ort?
Einsam der Mensch? Du faselst, dunkler Tor –
Lockt nicht die Sonne mit den alten Strahlen?
Lockt nicht die Wiese mit dem Blumenflor,
Ein zweites Eden vor dir hinzumalen?
Spricht Gott nicht in dem Stein und Gras und Strauch,
Im Sternenschimmer und im Blütenhauch?
Spricht Gott in dir nicht? Ja, wenn Kerkernacht
Im Moder fern von Sonn' und Mond dich hielte,
Und wenn des Satans schärfste Höllenmacht
Mit allen Zweifelsschüssen auf dich zielte,
Wo Gott und Liebe spricht, wie könnt' es sein?
Mit Gott und Liebe bleibt kein Mensch allein.
Gleich fliegen her die Myriaden Geister
Und jagen alle düstern Spuke fort
Und werden aller bösen Träume Meister,
Und fröhlich tagt's wie junger Morgenschein:
O Gott und Liebe! O du Liebesheld!
Du Stiller alles Jammers, aller Klagen!
Du Helfer und Befreier aller Welt,
Der auch für mich den Dornenkranz getragen –
Bescheinst du mich, du höchster Liebesschein,
Ist alle Erde, aller Himmel mein.

Meter: iambic
- XLII -
by Lope de Vega

Dejadme un rato, pensamientos tristes,
que no me he de rendir a vuestra fuerza
si es gran contrario amor, amor me esfuerza
penad y amad, pues que la causa fuistes.
No permitáis, si de mi amor nacistes,
que la costumbre, que a volver me fuerza,
de mi firme propósito me tuerza,
pues en los desengaños me pusistes.
No queráis más que amar, amar es gloria,
no la manchéis con apetitos viles;
vencedme, y venceréis mayor victoria.
Si en Troya no hay traidor, ¿qué importa Aquiles?
¡Mas, ay que es mujer flaca la memoria,
y vosotros cobardes y sutiles!

Meter: polymetric
- 841 - Acto I, TELLO
by Lope de Vega

¿Cómo puede guardarse el dilatado
campo del mar, a todo el mundo abierto?
Porque no importa que se guarde un puerto
de peñas y de tiros coronado.
Y como es imposible ser guardado
secreto que fue a muchos descubierto,
y del padre avariento el encubierto
dinero que heredó mozo engañado.
¿Cómo podrá guardar, por más que enfrene
la blanda arena el puño más robusto,
la división con que a los dedos viene?
¿Podrá guardar el cuerdo, el sabio, el justo,
una mujer que de su honra tiene
las llaves en las manos de su gusto?

Meter: iambic
Konec románu.
by Julius Brabec

Již neznáme se. Naše dráhy
se křižovaly v žití jen,
a rozešly se na vždy záhy...
(zřím, byl jsem bídně omámen).
Dnes oba žijem klidně stále,
vždyť utrhneš-li kvítek snad,
keř znovu může kvésti dále,
a nemusí hned – uvadat!

Meter: iambic
DUCHU MOCNÝ...
by Jan Evangelista Nečas

Duchu mocný, jehož síla
divuplná tvoří díla;
ty, jenž ptákem kroužíš mraky,
po dně mořském slídíš zraky,
mluvíš drátem, vodíš vlaky
vnitrem skal a letem chvil –
stal ses lepším, než jsi byl?
Kráčíš cestou cti a blaha?
Ne, Ty stopou Kaina vraha
plný zášti, msty a zlosti,
v nenasytné hrabivosti,
s žízní krve neúkojnou
bouříš, řádíš vojnou!

Meter: trochaic
CESTOU.
by Vojtěch Martínek

S hory jsem sešel a srdce mé
chvělo se, chvělo.
Zmrazeno smutkem samoty
prudce mne rozbolelo.
S chladnými mraky se bratřilo,
vzduchem jež táhly,
zatím co prchal navždycky
celý svět neobsáhlý.
Ale já horce jsem zatoužil
po slunce plání.
Zde jsem, zde stojím, pokorně
hlava se sklání.
Oči mé dychtivě zaplály
přísvitem novým –
vím, léta jsem bloudil nevida
záhonem liliovým,
po růžích šlapal jsem krvavých
na záhon zkvetlý.
Z mlhy a bludů jdu pozvolna
tichý a vděčný a světlý.

Meter: dactylic
Jinak na to.
by Adolf Heyduk

Ach můj rode přeubohý,
síla tvá je skuta,
a ty jenom slzy pláčeš
na ta hrozná púta!
A ty pořád: „Zvolna, děti,
rez z těch slzí bude:
my zas posléz po stoletích
budem volni všude!“
Můj slovenský, důvěřlivý,
holubičí rode!
rez on žebrák prachorobný
pouta neuhlode,
a kdybys ho denně pojil,
jako mračno duby –
staroch je to, slabo hlode
krvavými zuby.
Musíš na to jinak věru!
Z mysli kalných mraků
živé střely metej v pouta
ohněm sivých zraků;
slzou jenom přikal trochu –
a když budou žhavy,
napni sílu, roztrhni je
o sveřepé hlavy.

Meter: trochaic
145. Die Macht der Seelen.
by Angelus Silesius

Die Seel ist groß von Macht/ GOtt selbst muß ihr
gestehn/
Und kan jhr nimmer ohn jhren Willn entgehn.

Meter: iambic
Poledne.
by Jaroslav Vrchlický

Zní vodopádem hlasný hlahol zvonů,
chrám otevřen pln jasu je a světla,
vše okna v barev bachanalu zkvetla,
jdou v závod tony barev, zvuky tonů.
Lid tlačí se ven na náměstí v shonu.
Chrám skoro prázdný, slunce záře vmetla
na každý oltář požár, svatým spletla
na hlavy věnec z jisker millionů!
Pojď, duše, teprv teď se modlit budem,
ty dcero pohanských a zašlých světů,
ty včelo vonných na Hymettu hlohů.
Víc nezbude nám v tom poznání chudém,
jen stále výš, jen k rozmachu a vzletu,
snad přece dojdem k neznámému Bohu!

Meter: iambic
Věnování.
by Alois Škampa

Má Pavlo drahá, čím jsme sobě byli –
Ty nejlíp sama ve svém srdci víš...
Teď stezky naše vsak se rozdělily,
a já se chvěju – Ty mne opustíš!
A najednou se s výše snění kácím
a je mi tak, jak ve hrob bych se klad’:
teď teprv cítím, když juž Tebe ztrácím,
co v Tobě tady měl jsem za poklad!
Ty’s jediná mi rozuměla zcela
v mé mladosti juž nejútlejší květ,
Ty jediná Jsi více ve mně zřela,
než tušit moh’ i nejbližší můj svět!
Já vídal jsem, jak z očí radost plá Ti,
když tvůrčí ve mně probouzel se cit,
Ty’s učila mne první verše psáti
a milovat i přírodu i lid...
Jen k Tobě mluvit směl já bez přetvářky,
jen k Tobě lnouti s celou důvěrou,
jen Ty Jsi znala plesy mé i nářky,
i tajemství mých tíhu veškerou!
Když posměch druhů po mé šíji šlapal,
že hněvem býval cel jsem rozhárán –
Tvůj byl to ret, jenž soucitně vždy kapal
lék útěchy do hlubokých mých ran!
Tvé zraky nad mnou často bděly v tichu,
kdy snil jsem ještě, nezkušen a mlád;
Ty chránila’s mne od nehod a hříchu
a nikdy sama nedala’s to znát!
Ty’s odemkla mi jiných světů nebe
již v ducha mého prvním rozkvětě:
ó Pavlo drahá, sestro má! – jen Tebe
já nejradši mám ze všech na světě!
Kdo nahradí mi, čím’s mi tenkrát byla?
Teď vše to ztrácím náhlou proměnou,
teď na vše jen mi upomínka zbyla,
a knížka tato s mládí ozvěnou!
A to je všecko, co ti dáti mohu
za lásku Tvou, jen malý tento dar,
jen prosté zpěvy chudobného slohu
se zbytkem vůně z uprchlých už jar!
Snad ony přece potěší Tvou duši,
snad nejeden se nalezne v nich list,
jenž dojímavě Tvoje srdce vzruší,
až prvně budeš jeho řádky číst!
A jest-li zvuk jich posvětil jsem Tobě –
ó nehorši se nad tou odvahou!
Jsem sláb a sám, a boj mne čeká v době,
kdy pomoc každá tak je předrahou...
Jdu v zápas již a jméno dal jsem v sázku
– ó chraň mne, drahá, v šeru zatmělém,
ó zachovej mi věrnou svoji lásku
a buď i dál – mým strážným andělem!

Meter: iambic
Rodnému městečku.
by Rudolf Pokorný

Hoj, městečko mé rodné,
ty hnízdko sokolí,
což v srdci mně to bodne,
ať zřím tě kdykoli!
Rád pohroužím se dosud
v ty sladké vzpomínky,
jak vracel jsem se často
ach, do tvé krajinky!
Jak očima jsem slídil,
až kostelík jsem zhléd’,
až matičce jsem v pláči
kles’ v náruč naposled!
A když jsem na rozluku
zas v objetí jí pad’:
„Ó dítě, drahé dítě,
víc nespatřím tě snad!“
Ach, matičko má dobrá,
ó nevýslovný cit!
Juž přišel jsem jen z dálky
tvůj růvek navštívit!
Juž vítá mne jen otec,
vlas jako padlý sníh –
ba první jeho slzu
jsem tehdy ke rtům zdvíh’!
Ach, tatíčku můj drahý,
ó netušený žel!
Jak sokolík svým dětem
jsi v dálku uletěl...
Ó městečko mé rodné,
ty hnízdko sokolí,
což v srdci mně to bodne,
ať zřím tě kdykoli!

Meter: iambic
- 78 -
by Lope de Vega

¿Para qué dejas, olvidado Eneas,
la espada a Elisa, fugitivo amante?
carga tu nave prófuga y errante
su peso más que tus hazañas seas.
¿No basta dar la causa, que deseas,
sin dar la espada? llévala delante
por las frígidas ondas, que bastante
será tu ausencia a que morir la veas.
Es más dura y cruel, si en tus enojos
imitas su crueldad para olvidarme,
no me dejes memorias por despojos.
¿Qué más espada quieres, que dejarme?
Vuelve la luz a tus hermosos ojos,
que basta su rigor para matarme.

Meter: iambic
1L: Nicht Moriz oder Barneveld,
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Nicht Moriz oder Barneveld,
Auch Tromp und Ruyter nicht,
Ein Storch, o Freundin, ist mein Held,
Wenn man von Holland spricht.
Ich scherze nicht. In Delft geschah
Die fromme Heldenthat;
Dank sey dem Edeln, der sie sah,
Und aufgezeichnet hat.
In einem fürchterlichen Brand
Ergriff auch einen Thurm,
Auf dem ein volles Storchnest stand,
Der Flamme wilder Sturm.
Vergebens strebt die Mutter lang,
Der Jungen zartes Paar
Zu retten. Unerschüttert rang
Ihr Muth mit der Gefahr.
Allein die unerfahrne Brut
Entzieht, von Angst gedrängt,
Sich ihrer Hülfe, bis die Glut
Ihr dürres Bette sengt.
Noch wars der Mutter leicht zu fliehn,
Doch ganz in sich gekehrt,
Legt sie sich auf die Kinder hin
Und wird zugleich verzehrt.
Des Löschers nasses Auge sahs
Und welk sank ihm die Hand.
Der Nachbar sah es und vergaß
Des eignen Daches Brand.
Nicht Moriz oder Barneveld,
Auch Tromp und Ruyter nicht,
Der Storch zu Delft, der ist mein Held
Wenn man von Holland spricht.

Meter: iambic
Mé Muse.
by Emanuel Züngel

Ty Muso moje milená,
jak lituji já Tebe,
že Tě takému chuďasu
za družku dalo nebe.
Ty šepceš písně nadšené
v churavou duši moji
a ona s hněvem odseká:
„jdi – nech mne na pokoji!“
A péro mé když píseň Tvou
na bledou blánu píše,
tuť místo Tvého nadšení
z ní hlad a bída dýše.
Ni lad, ni sklad, ni citů vzlet
nedlí víc v písni chudé,
a někdo-li ji zapěje,
jen prázné „ach“ z ní zbude.
Již odpusť, Muso, brkům těm,
jež kazí píseň Tvoji;
jsouť z perutí, jež zpěvu bůh
dal Rosinantě mojí.

Meter: iambic
Rosas
by Esther Lucila Vázquez

Rosa de fuego era al nacer el día
el áureo sol de vivos resplandores,
y la luna, a la tarde, en los alcores,
«como rosa de nieve se entreabría»
¡Oh, fresca Rosa de la patria mía,
que estando de la vida en los albores,
a las pintadas y fragantes flores
tu arrogante colora desafía!
Radia en tus ojos negros el vislumbre
de la rosa de fuego de la aurora
con eternal y poderosa lumbre,
y en tus mejillas delicadas arde
la nacarada luz deslumbradora
de la rosa de nieve de la tarde

Meter: polymetric
37. Licht und Rauch
by Wilhelm Müller

Tabaksfeuer ist Menschenbrauch,
Aber die Sonne macht keinen Rauch.

Meter: polymetric
Tändelei
by Friedrich Hebbel

Ich schaute dir in's Auge schnell,
Du blicktest gar zu mild,
Und lieblich sah ich, klar und hell,
Darin mein eig'nes Bild.
In eine wunderbare Flut
Von Farben war's getaucht,
Von Licht und Glanz die Zauberglut
Darüber hingehaucht.
Da wurde dir das Auge feucht,
Und perlenklar und rein
Trat eine Thräne, schnell erzeugt,
Licht in das Licht hinein.
Mein Bild, als wär's mit Flut und Wind,
Es kämpfte frei und frank
Mit deiner Thräne, bis es lind
In ihrem Schooß versank.
So dir im Auge, wundersam
Sah ich mich selbst entsteh'n,
Und, als die stille Thräne kam,
Noch schöner mich vergeh'n.

Meter: iambic
1L: Aus dem Leben heraus sind der Wege zwei dir geöffnet:
by Friedrich Schiller

Aus dem Leben heraus sind der Wege zwei dir geöffnet:
Zum Ideale führt einer, der andre zum Tod.
Siehe, daß du bei Zeiten noch frei auf dem ersten entspringest,
Ehe die Parze mit Zwang dich auf dem andern entführt.

Meter: iambic
Verlorene Liebe
by Emanuel Geibel

Und fragst du mich mit vorwurfsvollem Blick:
Warum so trübe? Welch ein Mißgeschick
Vermag der Seele Frieden dir zu stören? -
Wohlan! Es sei! Die nächt'ge Stund' ist gut,
Im Becher glüht der Traube dunkles Blut -
Von meiner Jugendliebe sollst du hören.
Ich war ein Knab', wie andre Knaben sind,
Halb trotzig-heißer Jüngling, halb noch Kind,
Zu scheu, des Lebens Rätsel zu entsiegeln;
Mein junges Herz war voll und sehnsuchtsschwer,
Es wußte kaum, weshalb - es glich dem Meer,
Das still des Mondes harrt, ihn abzuspiegeln.
Da fand ich sie, das blonde Kind der Flur,
Und zwiegeschaffen fühlten wir uns nur,
Uns neu zu einen wie in Edens Räumen;
Blau war ihr Auge wie die Sommernacht;
Und diese Lippen! - Wem sie nur gelacht,
Der mußt' hinfort von heißen Küssen träumen.
Wohl blüht' uns damals eine schöne Zeit,
Als wir in dunkler Waldeseinsamkeit
Das Reh belauschten und der Knospen Schwellen,
Als wir im Kahne - Dämmrung rings umher -
Uns wiegten auf dem abendstillen Meer,
Vom Spätrot nur gesehn und von den Wellen;
Als wir auf mondbeleuchtetem Balkon
Zweistimmig sangen zu der Laute Ton,
Als wir uns heimlich flüsternd dann umfingen,
Und Aug' in Auge seligen Erguß
Herniedertaute, und im ersten Kuß
Die Seelen brennend aneinanderhingen.
O wär' ich bei des ersten Kusses Tausch
Damals gestorben in beglücktem Rausch,
Aus weichen Armen in die Gruft getrieben!
Ich wäre jetzt kein Greis mit braunem Haar,
Frisch außen, innen Leiche. - O fürwahr,
Es stirbt als Knabe, wen die Götter lieben.
Nun mußt' ich sie verlieren. An den Mann
Ist sie gebannt, den sie nicht lieben kann,
Dem ihre ersten Küsse nicht zu eigen.
Er führte lächelnd zum Altar sie fort;
Sie wurde bleich, der Priester sprach das Wort,
Ich aber stand dabei und mußte schweigen.
Und denk' ich dran, so kocht im Grimm mein Herz,
Und wie ein kaltes Eisen fährt der Schmerz
Mir durch die Brust, und jeder Trost versaget.
Darum bin ich so trüb, darum so wild.
Doch nun hinweg damit! - Das Glas gefüllt!
Beim Weine will ich schwärmen, bis es taget.

Meter: iambic
Altas ternuras en la muerte de mi madre
by Julio Flores Roa

Desde aquel día refrené la amarga
obsesión de morir; y con paciencia,
madre, por ti, llevé de la existencia,
calladamente, la penosa carga
Hoy que el recuerdo de tu amor
                     embarga
mi corazón, resurge tu presencia
de mártir en la sombra y la clemencia
de esta noche tan lúgubre y tan larga
Oígote alzar tus fervorosas preces,
y, por poner a mis temores traba,
ocultarme tu angustia; cuántas veces,
por no hacerme sufrir -¡tarde lo entiendo!-
contuviste la tos que te mataba
pues, sin saberlo yo ¡te ibas muriendo!
Aún te miro -con el alma loca
por el pesar- tendida sobre el suelo;
de tus pupilas empañado el cielo,
sangre manando la entreabierta boca
¡Me perece que aún mi mano toca
tu frente blanca y fría como el hielo,
y que me abrazo a ti, con un anhelo
furioso, como el náufrago en la roca!
Beso otra vez tu boca inanimada,
como una flor de nieve empurpurada
por la sangre que rápida caía
Y oigo mi grito, el formidable grito,
que voló de mi pecho al infinito;
aquel grito de: «¡Muerta! ¡Madre mía!»
Terriblemente pálida a tu lecho
te llevé y vi, por la
                  hemorragia rojos
tus labios mustios; tus abiertos
                     ojos
grandes y ascuosos, fijos en el techo
Te entrelacé las manos sobre el pecho,
y tus miembros, aún tibios y flojos,
palpé aturdido y ante tus despojos
permanecí, de un hálito en acecho
Fue lentamente congelando el frío
tus facciones augustas y serenas;
quedó tu cuerpo rígido y vacío;
porque bajo tu carne de azucenas,
también huyó con el sangriento río,
hasta el azul del cauce de tus venas
Al verte, madre, entre los brazos presa
de la Parca, ceñíme a tus despojos,
y con mis dedos, te cerré los ojos,
cumpliendo así mi funeral promesa
¡Cómo es la vida! Aquella tarde, ilesa,
del sol poniente ante los rayos rojos,
de un crucifijo al pie, puesta de hinojos,
yo dejádote había; y ¡oh sorpresa!
Tornaba aquella tarde más dichoso
a tu lado que nunca; de repente
entre a tu cuarto; hallélo silencioso
Y, al buscar tu mirada y tu sonrisa,
con tu cadáver tropecé ¡y hay gente
que afirma aún que el corazón avisa!
¡Ah, pobre madre mía idolatrada:
yo te juré vivir mientras vivieras;
y aunque bien sé que sin cesar me esperas,
tú no quieres que acorte la jornada!
¡Porque tú estás en mí reconcentrada,
como si el todo de mi vida fueras:
«¡Madre -te juré yo- mientras no mueras,
esta existencia atroz será sagrada!»
¡Y como tú no has muerto -aunque a la fosa
dicen que te llevé- porque te siento
junto a mí, más querida y cariñosa,
no sé si al exhalar mi último aliento,
hoy por mi voluntad, madre piadosa,
será o no quebrantar mi juramento!

Meter: iambic
- - Acto III, FELICIANO De El primer rey de Castilla
by Lope de Vega

Que pudo imaginar mi pensamiento,
que del alma viniese a la medida,
como hallar a don Juan en cuya vida
estriba de mi amor el fundamento.
Cuando temí para mayor tormento
mi muerte en el rigor de su partida
de los cabellos la ocasión asida
dispone a dulce fin mi atrevimiento.
Ya estaba el alma sin tener sosiego
vestida de mortal desconfianzas
pero valiome la esperanza luego.
Ella es el bien, mientras el bien se alcanza
que como el árbol es materia al fuego,
así vive el amor con la esperanza.

Meter: iambic
1L: Was in stiller Mitternacht,
by Justinus Kerner

Was in stiller Mitternacht,
Wenn die Erde ringsum schlief,
Mir oft aus dem Herzen tief
Lieder hat hervorgebracht,
War des Lebens Schwere nur,
Die mir oft am Herzen zieht,
Wie's Gewicht zieht an der Uhr,
Bis sie flötet laut ein Lied.

Meter: trochaic
For shame! Deny that thou bear'st love to any (Sonnet 10)
by William Shakespeare

For shame! Deny that thou bear’st love to any,
Who for thyself art so unprovident.
Grant, if thou wilt, thou art beloved to many,
But that thou none lovest is most evident;
For thou art so possess’d with murderous hate
That ’gainst thyself thou stick’st not to conspire,
Seeking that beauteous roof to ruinate
Which to repair should be thy chief desire
O, change thy thought, that I may change my mind!
Shall hate be fairer lodged than gentle love?
Be, as thy presence is, gracious and kind,
Or to thyself at least kind-hearted prove:
    Make thee another self, for love of me,
    That beauty still may live in thine or thee.

Meter: iambic
Des Narren Regenlied
by Otto Julius Bierbaum

Regenöde, regenöde
Himmel, Land und See;
Alle Lust ist Last geworden,
Und das Herz thut weh.
Graugespinstig hält ein Nebel
Alles Sein in Haft,
Weher Mut weint in die Weiten,
Krank ist jede Kraft.
Die Prinzessin sitzt im Turme;
Ihre Harfe klingt,
Und ich hör, wie ihre Seele
Müde Sehnsucht singt.
Regenöde, regenöde
Himmel, Land und See;
Alle Lust ist Last geworden,
Und das Herz thut weh.

Meter: trochaic
Habla Torres con el jabardillo de poetas
by Felipe Pérez y González

«Parad, parad, ingenios mamarrachos,
deteneos poetas contrahechos,
si le debéis a Apolo sus derechos
no crucéis sus montaña sin despachos
Esa pira de conceptos machos
no tienen los portazgos satisfechos,
atad los líos que tenéis deshechos,
retraedlos allá entre los capachos
Sin duda imaginasteis, pobre bichos,
que era hacer versos engullir bizcochos
y que estaba el ser buenos en ser muchos.
Pues, no por cierto, que
                  vulgares dichos
os condenaron por ingenios mochos
en la cancillería de los duchos »

Meter: polymetric
XV.
by Gustav Pfleger Moravský

Ó kéž mi dáno, umříť smrtí onou,
Jíž přešel v říše rájův tušených
Ten, ježto, váben slastí blahosklonnou,
Vypustil duši v zvucích milených,
Poslední světiv touhu neúhonnou
Polibkem jména, jež mu žitím bylo!...
Smrť taková, když srdce vycítilo,
Vší trpkosti tu rázem musí zbýti
A srdce v smrti nesmrtelnosť cítí:
Kdys záviděl jsem tobě tvoje tísně,
Teď tvoji smrť, Petrarko, a tvé písně!...7)

Meter: iambic
1L: Ist tausentmal nicht gnug, daß euch Gott wolle geben
by Paul Fleming

Ist tausentmal nicht gnug, daß euch Gott wolle geben
Glück, Heil und was selbst ihr euch wündscht in eurem Leben,
so wündsch' ich, daß euch Gott, von dem ihr bitten solt,
zehnmalzehntausentmal mehr geb' als ihr selbst wolt.

Meter: polymetric
Tys bez mezí, nám skrovná země stačí,
by Adolf Heyduk

Tys bez mezí, nám skrovná země stačí,
tys bez času, nám údělem kus věku,
tys bez smrti, nám není pro ni léku,
tys bez změny, z nás vše jí v ústret kráčí.
Což o to dbáš, v čem ducha vzlet se zračí,
vždyť před smrtí z nás každý na útěku,
my vševůli tvou ssajem v matky mléku,
tvá síla v tajné otroctví nás vláčí.
Jak žijem a jak hynem, lhostejno ti,
ať nebesa se boří, země vzdouvá,
ať moře vzpíná se a horstvo kotí.
Tvůj čas se zrnkem rychlej’ nepřesouvá,
vždy stejnou jsi, nechť obloha se shroutí,
a s námi žádná neváže tě smlouva.

Meter: iambic
XII. SVIT LÁSKY.
by Petr Křička

Můj přítel o matce mi vyprávěl.
Teď právě od ní z nemocnice přišel
a ke mně zaskočil. Že naposled ji zřel,
netušil ještě. A já všecko slyšel,
jak matička tam v loži ležela,
jak sed si k ní, jak za ruce se vzali,
a mluvit ubohá že nesměla,
sám hovořil. Vše, co si povídali,
mi vyprávěl... A náhle, zjasniv tvář,
„Ach, kamaráde,“ všecek usměvavý
jde po světnici..., „Petře, jakou zář,
ach, jakou zář ti měla v očích,“ praví...
Já usmál se. Kdo zažil, porozumí,
jak láska oči rozžehnouti umí...
Já usmál se: touž záři v očích měl
můj druh, když o matce mi vyprávěl...

Meter: iambic
25.
  An die Zahnlose Mägerin.
by Georg Rodolf Weckherlin

Dv hattest vier zähn vor zway jahren/
Von denen stoß dir auß der hust das letzte jahr
Ein paar/ vnd dieses Jahr ein paar/
Daß numehr weder zähn noch husten du zuspahren.

Meter: iambic
13.
by Kaspar Stieler

Gaminde weiß an allen einen Tadel
der ist ihr allzuklug und der ein Gekk/
der ist zu still' und der zu kekk
der andre pflegts zurisch zuwagen
und dieser läst sich schlagen.
Die Arme müssen Kurz um weichen/
sie liebet um Verdienst die Reichen.
Und keinem ist sie doch getreu
Gaminde sich dich für. Die Zeit fleugt fort
wie bald ist deiner Schönheit port.
Was achts Gaminde: die der Leute lachen/
kan man zulezt zu Kupplerinnen machen.

Meter: iambic
Sehnsucht
by Ludwig Achim von Arnim

Schwer, langweilig ist mir mein Zeit,
Seit ich mich thäte scheiden,
Von dir mein Schatz und höchste Freud,
Ich merk, daß ich muß leiden,
Ach weh der Frist, zu lang sie ist,
Wird mir zu lang in Schmerzen,
Daß ich oft klag,
Es scheint kein Tag,
Des wird gedacht im Herzen.

Meter: iambic
16.
by Friedrich von Logau

Wie kummts, daß Eigennutz ietzt mehr als Ehre gilt?
Die Welt ward durch den Krieg ein unvernünfftig Wild
Daß sonsten mehr nicht sucht, als wie es sich nur völlt.

Meter: iambic
SYLVA. (III.)
by Antonín Klášterský

Však Sylva, které napsal v žití osud
jen jednu lásku, milovala dosud
jej celým svojím srdcem, celou duší,
jak bledý květ své slunce v lesní hluši.
Až v noc a sny a s úsvitem hned ranním
myšlénky její jako stín šly za ním,
on moh’ říc’: Pojď! – až na práh mrtvých říše
by byla šla s ním oddaně a tiše.
Proč váhá ještě? Léta jdou a mizí...
A jeho láska jistě je tak ryzí,
ne žhavá již, jak v prvních dobách snění,
však čas tak chce a žár jen v teplo mění.
A co on myslil, také v duši její
že přátelství jen struny se již chvějí,
čím dál, tím víc, dnem, nocí se jen chvěla,
být jeho duší, tělem, celá, celá!

Meter: iambic
A la paz
by Fray Diego González

La guerra por un caso inevitable
invadió la Española Monarquía,
juzgando que aceptada, acabaría
de una vez con la gente miserable,
y rehusada, al Monarca respetable
la gloria militar rebajaría
El pueblo frece a Carlos a porfía
dones mil del tesoro inagotable
de su amor; y por Carlos negociada,
viene la paz con palma de victoria
La guerra cruel corriendo apresurada
tantos despojos deja en nuestra tierra,
que Carlos de la paz saca la gloria
y el pueblo la abundancia de la guerra.

Meter: polymetric