PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
I.
  Je schöner/ je härter.
by Kaspar von Stieler

Die Anmuht/ Schönheit/ Zierd und
Prangen/
das Purpur-blut der roten Wangen/
der Augen-blizz/ der Stirne Glanz/
das Spiel der ziehenden Gebehrden/
der Gang/ die Tracht sind himlisch ganz
und können nicht verschönert werden.
So lieblich sahe nie Dione
wenn sie auff dem vergöldtem Trohne
in Pasos Tempel Ehr’ empfieng!
Betracht’ ich dein besüßtes Wesen/
was ich von Helenen gelesen.
So kanstu die Vollkommenheiten
der Schönheit/ Schöne/ selbst bestreiten/
du ziehest aller Herzen an.
Wer dich beschauet sonder brennen
und Liebes-gluht/ denselben kan
man einen Stein/ nicht Menschen/ nennen.
Wie heuffig aber dich mit Gaben
vor andern die Gebuhrt erhaben:
Mit-Leiden/ Trost/ und ein Gemühte/
daß eine wunde Seele heilt
durch Freundes Zuspruch/ Gunst und Güte.
Der scharffe Fels der Diamanten
reicht seines Leibes rauhe Kanten
des Küssers Lippen willig dar.
Die Rose von dem warmen Westen
getrieben/ bükkt sich mit Gefahr
zu ihres Dornes wilden ästen.
Du/ harte/ läst dich nicht erweichen/
die minste Gegen-gunst zureichen
dehm der in deinen Flammen queelt.
Wer dich erblikkt/ ist ohne Leben/
ist sonder Geist und wird entseelt/
und du willst ihm kein Mittel geben.
So meinstu/ du seyst dir gebohren/
warum wir auff der Erde seyn.
Kein Bild wird darum wol gemahlet
daß man es birget in den Schrein
Indehm man dich/ wie Göttlich preiset/
Pflicht/ Ehr’ und Demuht dir erweiset:
Sey/ Schöne/ drum nicht eben stolz.
Die Knie so für Altären liegen
pflegt man nicht für ein faules Holz
für Götter Freundschafft nur zu biegen.
Die Grausamkeit und süsses lachen
wie können die Verwandnüs machen
in einem schönem Angesicht’?
Entwehn dich/ Kind/ der Ernst-gebehrden/
noch tausendfach verschönert werden.

Meter: iambic
SVATÝ VOJTĚCH. (I.)
by Karel Hynek Mácha

Jarou mladost nasleduje stáří,
Šedé stáří růžovou to mladost;
Jasný den noc tmavá nasleduje,
Však noc tmavou vždy přemůže den.
Nad zem českou den i noc tak vzchází,
Za den celý svítí zlaté slunce,
V šeré noci stříbrná zas lůna.
Čtyrydcet již dnů ni zlaté slunce
Nepochmouřilo se, ani luna,
Ani hvězdy, zlaté zraky noci.
Smutně kloní stromoví své hlavy,
Hlavy své přikryté listím zvadlým.
Dávno v prach již skleslo všecko kvítí,
Dohučeli potučkové jaří;
Nenapojená bučejí stáda;
Sklopenou lid chodí k zemi hlavou. –
Jaký trest to tíží zemi českou?
Co jest provinila proti Pánu? –
Z mezí svých že vyhnala Vojtěcha
Vojtěcha svatého, svého otce,
Svým by mohla kořiti se Bohům,
Nekáraná slovy jsouce jeho:
Proto čtyrydcet již dnů ni slunce
Nepochmouřilo se, ani Lůna,
Ani hvězdy, zlaté zraky noci.
Proto zem tu nezrosila Lůna,
Ani nebe slzami jasnými.

Meter: trochaic
- 808 - Acto I, ELVIRA
by Lope de Vega

Hijos de amor, aunque de amor bastardos,
celos, que con la capa de los cielos
cubrís vuestros engaños y desvelos,
engaños breves, desengaños tardos.
Celos valientes, a inquietar gallardos
la causa que os obliga, locos celos,
de la cara verdad. ¡Oh sacros velos
y del sol del amor nublados pardos!
¿Qué haré, que me han mandado aunque me asombra
ver vuestra causa, y causa que es tan bella,
que por ser celestial, bella se nombra?
Sospecho que decís que vaya vella.
Iré como quien tiene miedo o sombra,
que, por ver si es verdad, se abraza de ella.

Meter: iambic
Abendständchen .
by Joseph von Eichendorff

Schlafe, Liebchen, weil's auf Erden
Nun so still und seltsam wird!
Oben geh'n die gold'nen Heerden,
Für uns alle wacht der Hirt.

Meter: trochaic
ZTROSKOTANÉ SODOMY
by Antonín Sova

Dřív starozákonný a přísný trestal Bůh,
Teď člověk, epigon, zlých běsů pán a druh
jde hříchy lidské mstít, zla sídla ztroskotat
a gestem titanským blažených tvořit řád.
Viz dávné kultury hynoucí Sodomu.
Smrt s kulomety kráčeti dům od domu
a kata v šatě krví příliš zarudlém
stát na stolici soudné nad dobrem i zlem.
Hrůz divy zmatek město z kořen vyvrací;
co měl kdo, opustil, ne vítěz nad prací,
zmlk' stroj a vlak vrost do trav pouště nádraží,
je stádem ovcí dav a v děsu rozráží
si hlavy na barikádách, než prchne z rodných měst,
kde hrdost zneuctěna, starodávná čest.
Vyhaslo pod kotly a v krbech domovů
dětem se ztrácí matka k hrobu otcovu.
Neb otci postříleni, z vlasti vyhnáni,
se znameními smrti pozavíráni.
Pohůnci katů vlekou starce učené
a k bránám zavedou, z nichž hlad je vyžene.
Šaškové z cirkusů, dřív, než se dolíčí,
prchají, od katafalků pohřební nosiči,
a mrtvoly, spuštěné přes tvář šlojíře,
jdou strašit řadou v loužích krve k nevíře.
A čas byl přesunů a strašných znamení,
kdy zlato boháčů hořelo v plameni.
Byl rozdílení čas. Co boháč utrácí,
dnes nepracující si dělí žebráci.
A strojů rozbitých ať kola rezaví,
ať o vítězství nové mocí vypráví,
co v domech zavření tam u svých pokladů
dědici Harpagonů mají poradu,
než budou vyhnáni v dny apokalypsy
a poníženi pod sluhy a jejich psy.
A čas je přesunů a strašných znamení,
kdy jmění boháčů hořelo v plameni,
čas, v hrozné výzbroji dělníků armády,
kdy v svět se chystali, ve smrti zahrady,
prach kosil bezdýmný a plynů mámil jed,
neb třeba položit je k nohám celý svět
to pro den slunce východu, jenž ve snu tkví
a pro zabití dneška jménem bratrství.

Meter: iambic
Soneto
by Paulo Gonzálvez de Andrada

Des que en lechos de zafir reposan
y que por sendas de cristal caminas,
derramando tus urnas cristalinas
en favor de las playas arenosas;
y desde que con fuerzas caudalosas
a conquistar el mar te determinas,
bañando tus corrientes peregrinas
de Ulisipo las márgenes famosas;
mientras, depuesta la arrogancia,
                     hiciste
espejo sosegado el agua pura
que a tantas hermosuras ofreciste,
en cuantas viste, oh Tajo, por ventura,
en tantas años de camino, ¿viste
igual a la de Silvia otra hermosura?

Meter: polymetric
Orchis maculata.
by Emanuel Lešehrad

Daleko v krajině tropu jsi vzrostla, má duše.
Pod tichým klenutím palem a blankytným nebem
rozvila’s kalich svůj bílý a zářící štěstím
nejsladčím polibkům slunce a oblakům vůní...
Však jednou přistáli cizinci k tichému břehu.
Násilím vyrvali kořeny z mateřské prsti.
Do tvrdé, skalnaté ornice vsadili tebe
a chtěli, by’s kvetla v studeném, polárním vzduchu.
Ach, nevlídné sněhy vyrudly pestré tvé barvy,
a větry rozvály všechny tvé líbezné vůně
v divokých vichřicích soumračných, polárních krajin.
Podlomen žalem a vysílen marnivým sněním
útrpně hledím, jak skřehlé a žluté tvé listy
k zemi se sklánějí spáleny krutými mrazy.

Meter: dactylic
36. Kein Todt ist ohn ein Leben.
by Angelus Silesius

Ich sag es stirbet nichts: nur daß ein ander Leben/
Auch selbst daß Peinliche/ wird durch den Tod gegebẽ.

Meter: iambic
VI. Jdou lidé spat...
by Jaroslav Vrchlický

Jdou lidé spat – ó budiž jim to přáno,
to lázeň tepla, měkkosti a něhy,
kam slot a zloby nevrážejí šlehy,
toť opium, moc jehož trvá v ráno.
Jdou lidé spat – co sladkých dum tu stkáno!
Jak mizí v dálku skutečnosti břehy,
jak ukájí se sterých vášní žehy!
Buď velebena, snů edenská mano!
Jdou lidé spat. – Proč této sladké vládě
jen umělec se, jak jen možná, vzpouzí,
či lepšího cos najít můž’ v své práci?
V sled podlehne i on snu sladké vnadě;
leč myslitel přec znovu rád se vzbouzí –
Sen žití zradou jest, proč žití ztrácí?

Meter: iambic
Jsi krásná hvězd jak odlesk,
by Adolf Racek

Jsi krásná hvězd jak odlesk,
třpyt matný perleti,
červánek, záclon stínem
jenž v tvář slét’ dítěti –
tys krása má!
V růžovém háji’s motýl
hrou křídel zrcadle
zář slunce; vodopádu
v kapradí perly mdlé –
tys krása má!
Jak úsměv pod závojem,
jak lampionu šer,
jak modravá noc jarní,
jak duha pavích per –
tys krása má!

Meter: iambic
Der Wirbel des Seins
by Friedrich Hebbel

Denke dir einmal das Nichts! Du denkst es dir neben dem Etwas!
Aber, da denkst du's dir nicht! Hier ist der Wirbel des Seins!

Meter: polymetric
III. Právní pře je krávou,
by Jan Evangelista Nečas

Právní pře je krávou,
o nižto dva brojí;
při hájení práva
advokát ji dojí.

Meter: trochaic
187. Mnoho lidé, zvláště nevlastenci,
by Jan Kollár

Mnoho lidé, zvláště nevlastenci,
O těch ukrutnostech troubili,
Jež prej na křesťanech tropili
Vendi v Retře, v Braniboře, v Lenci;
Jak je v obět, ozdobené věnci,
Bohům svým a modlám pálili,
Aneb jinák živé mučili
Bolestmi, co lítí zaslepenci:
Jako nimi jati, žalářeni,
Aneb loupežové neřádní
Po moři a zemi provozeni;
Možno! než v tom byli učitelé
Najlepší a mistři příkladní
Sami Němci jim, jich tlačitelé.

Meter: trochaic
10.
by Paul Heyse

Betracht' ich unser schwankes Menschenlos,
Geringe Lust, von Unlust überwogen,
Die Angst vorm Wechsel in des Glückes Schoß,
Der Jugend Hoffnungen, so schwer betrogen,
Des Alters bittre Weisheit: »Alles nichtig!« –
Der Liebe Götterrausch, so bald verflogen:
Dann preis' ich dich, mein Kind, daß nur so flüchtig
Dein kleiner Fuß des Lebens Bahn berührt,
Und gern auf dich zu deinem Heil verzicht' ich.
Wie treu ich dich an meiner Hand geführt,
Nicht hätt' ich eine dir erspart der Plagen,
Die je ein Herz beklemmend eingeschnürt.
Dein Mäppchen hättst zur Schule du getragen,
Zitternd in Furcht und Scham, wenn dir einmal
Die Antwort stockte auf des Lehrers Fragen.
Dann Ehrgeiz, Reue, stumme Liebesqual,
Freundschaft an Stolz und Wankelmut verschwendet,
Und was die Jugend lockt und irrt zumal.
Und hätte sich das Herz dir zugewendet
Des Einen, dem im Leben wie im Tod
Du deine Pflicht und Treue gern verpfändet,
O dann nach kurzem Glück die lange Not
Der Mutterschaft, erst Kinder ihm gebären
Und dann sie aufziehn, tausendfach bedroht;
Die Fiebernächte, wo mit bangen Zähren
Am kleinen Bett du hättest wach gesessen,
Den Feind des Lebens kämpfend abzuwehren.
O armes Frauenleben! Denk' ich dessen,
So ist mir fast, es sei ein Hochgewinn,
Daß wir dich nur so kurze Frist besessen.
Dein Auge sah so ernsthaft vor sich hin,
Als hättest du, das Schwere leicht zu nehmen,
Schwermut zu viel, zu wenig leichten Sinn;
Zu starken Willen, weich dich zu bequemen,
Zu treuen Sinn, um lachend zu verzichten,
Zu reines Herz, der Schuld dich nicht zu schämen.
Und Solche wissen schwer sich einzurichten
In dieser argen Welt, wo man sich drehn
Und winden muß im Zwiespalt enger Pflichten. –
Und doch, mein Kind: warst du auch ausersehn,
Zu bluten aus den tiefsten Lebenswunden,
Doch hätt' ich dir's gegönnt, im Kampf zu stehn.
Der Kräfte frohes Spiel hättst du empfunden,
Des Ringens Stolz, des Sieges hohe Lust,
Die herbe Tage aufwiegt durch Sekunden.
Du hättst an deine kleine Menschenbrust
Die Welt gedrückt und staunend zu den Sternen
Emporgesehn, des Ew'gen dir bewußt;
Hättst um die Stachelschalen nicht den Kernen
Der Wahrheit abgesagt, es nicht verschmäht,
Im Schweiß des Angesichts die Pflicht zu lernen.
Wohl weiß ich es: in weisen Büchern steht,
Daß Nichtsein köstlicher als Sein, das Leben
Ein Irrtum nur, den Gott erkannt zu spät.
Doch ward nicht
Ist nicht der Schmerz, den wir um dich erlitten,
Ein teurer Schatz, wohl wert, ihn aufzuheben?
So lebst du fort in unsres Lebens Mitten;
Und wie verewigt werden Stein und Erz,
In die ein edles Bild ward eingeschnitten,
Sind wir geadelt auch durch unsern Schmerz.

Meter: iambic
9.
by Friedrich Rückert

Das Hehlen ist so schlimm und schlimmer als das Stehlen;
Denn stehlen würde nicht, wers hoffte nicht zu hehlen.

Meter: iambic
Wild Peaches
by Elinor Wylie

1

When the world turns completely upside down
You say we’ll emigrate to the Eastern Shore
Aboard a river-boat from Baltimore;
We’ll live among wild peach trees, miles from town,
You’ll wear a coonskin cap, and I a gown
Homespun, dyed butternut’s dark gold color.
Lost, like your lotus-eating ancestor,
We’ll swim in milk and honey till we drown.

The winter will be short, the summer long,
The autumn amber-hued, sunny and hot,
Tasting of cider and of scuppernong;
All seasons sweet, but autumn best of all.
The squirrels in their silver fur will fall
Like falling leaves, like fruit, before your shot.

                                  2

The autumn frosts will lie upon the grass
Like bloom on grapes of purple-brown and gold.
The misted early mornings will be cold;
The little puddles will be roofed with glass.
The sun, which burns from copper into brass,
Melts these at noon, and makes the boys unfold
Their knitted mufflers; full as they can hold
Fat pockets dribble chestnuts as they pass.

Peaches grow wild, and pigs can live in clover;
A barrel of salted herrings lasts a year;
The spring begins before the winter’s over.
By February you may find the skins
Of garter snakes and water moccasins
Dwindled and harsh, dead-white and cloudy-clear.

                                  3

When April pours the colors of a shell
Upon the hills, when every little creek
Is shot with silver from the Chesapeake
In shoals new-minted by the ocean swell,
When strawberries go begging, and the sleek
Blue plums lie open to the blackbird’s beak,
We shall live well — we shall live very well.

The months between the cherries and the peaches
Are brimming cornucopias which spill
Fruits red and purple, sombre-bloomed and black;
Then, down rich fields and frosty river beaches
We’ll trample bright persimmons, while you kill
Bronze partridge, speckled quail, and canvasback.

                                  4

Down to the Puritan marrow of my bones
There’s something in this richness that I hate.
I love the look, austere, immaculate,
Of landscapes drawn in pearly monotones.
There’s something in my very blood that owns
Bare hills, cold silver on a sky of slate,
A thread of water, churned to milky spate
Streaming through slanted pastures fenced with stones.

I love those skies, thin blue or snowy gray,
Those fields sparse-planted, rendering meagre sheaves;
That spring, briefer than apple-blossom’s breath,
Summer, so much too beautiful to stay,
Swift autumn, like a bonfire of leaves,
And sleepy winter, like the sleep of death.

Meter: iambic
A las pensiones de una prevacía religiosa
by Juan de Salinas

¡Oh carga de un Prelado religioso!
Si alivia es fácil, y si no pesado;
si duerme, en extremo es descuidado;
si vela, dicen peca de celoso.
Si reprende, es bravo y riguroso;
si disimula, de blando es muy sobrado;
si igualmente acudió, poco acertado,
y parcial, si acudió al menesteroso.
Si carece de amigos, es terrible,
y si los tiene, dicen, hace bando;
es pródigo si da, si guarda ofende.
No tiene gravedad si es apacible,
y si la tiene va menospreciando;
si le ven puntual, algo pretende.
Su mesurarse es malo,
a su necesidad llaman regalo,
y al cabo hay cuenta larga...
¡Líbreme Dios de tan pesada carga!

Meter: iambic
Bledým stínem noc se k ránu kloní,
by H. Uden

Bledým stínem noc se k ránu kloní,
ostrý vítr ulicemi stená,
klesá, vstává rychle, v před se žena,
po střechách se domů divě honí.
Clonou mrazných květů zář se roní,
okna chrámu planou osvětlená,
vichřice se lekla rozezlená,
hlahol zvonu padl náhle do ní.
V ranní bouře pomatené hluky
zaléhají varhan měkké zvuky,
v lidskou nenávist a lidské hněvy
tichou perutí se nesou zpěvy,
zpěvy naděje, jež k prosbám kleká
a na příchod lásky pevně čeká.

Meter: trochaic
Orfandad
by Ricardo del Monte

¿Creíste que eran almas las estrellas,
como tú tristes, que en la
                  niebla oscura
velan esa reciente sepultura
y trémulas escuchan tus querellas!
Niña, no esperes que te expriman
                     ellas
dulce cordial que alivie tu amargura,
cuando un raudal de angélica ternura
orla de perlas tus pestañas bellas
Llora infeliz, junto al ciprés sombrío;
baja esos ojos que volviste al cielo
y en la fosa derramen su rocío.
Doblega, sauce, tu ramaje al suelo
De arriba vienen el calor y el frío,
la luz y el rayo; pero no el consuelo.

Meter: polymetric
3.  Die Nachtschwärmer .
by Ludwig Uhland

Zu dem Brunnen, mit den Krügen
Kömmt noch spät mein trautes Mädchen,
Rollt mit raschen, kräft’gen Zügen
Husch! die Ketten um das Rädchen;
Ihr zu helfen, welch Vergnügen!
Ja! ich zog mit ganzem Leibe,
Bis zersprang des Rädchens Scheibe.
Ist es nun auch stehn geblieben,
Haben wir’s doch gut getrieben,
Sehe Jeder, wie er's treibe!

Meter: trochaic
Co mě domů pudilo.
by Antonín Travěnec

Hoj, kdyby mně v cestě stály
hory, stráně, lesy, valy,
já na cizí půdě stál –
těmi bych se domů dral!
Kdyby těmi za horami
rozlily se rovinami
vody šíro na pět mil, –
domů bych se přeplavil!
Což bych doma pookříval!
Zpíval bych si, zpíval, zpíval – –
To mě domů pudilo,
že tam písní nebylo!

Meter: trochaic
Der Frühling
by Johann Martin Miller

O seht, die liebe Sonne lacht;
Die Wiese kleidet sich in Pracht;
Zerronnen ist der Winterschnee;
Und Blumen dringen aus dem Klee!
Auf blaue Veilchen sammlen sich
Die kleinen Bienen emsiglich;
Der bunte Buttervogel freut
Sich über sein bemaltes Kleid.
Die Lerche schwingt sich hoch empor;
Im Hain erschallt der Vögel Chor;
Vor allen aber tönt der Schall
Der lieben, kleinen Nachtigall.
Von dir, o Liebe! schallt ihr Lied,
Und das geliebte Weibchen flieht
Zum Männchen hin, und inniglich
Schmiegt sie an seine Seite sich.
O hätt' ich, liebe Nachtigall,
Wie du so reinen, süßen Schall!
Dann käm' mein Röschen auch zu mir,
Und freuen könnt' ich mich mit dir!

Meter: iambic
MÁJ VE FARNÍ ZAHRÁDCE
by Karel Dostál-Lutinov

Máj po špičkách jde, nesen vánky.
Před ním šly vonné fialy
a hyacintky s tulipánky
se ve průvodu kývaly.
Meruňka, celá v říze bílé,
mu svůdně vyšla v ústrety,
a špačci, samá kratochvíle,
dělali o něm klevety.
A rybíz křivý, hrbolatý,
umrlý teskný samotář,
vzplál mladým listím – láskou vzňatý
má kolem hlavy svatozář.
A stará hrušeň v poupat tříseň
se halí tiše, samý třpyt –
jak básník, jenž má v duši píseň
a chystá se ji vyslovit.
Ba i ten chrám, kmet ustaraný,
se rozchvěl sladkou arií
a zpívá, celý rozplesaný,
Královně bílé, Marii.
A Máj jde tiše, sype kvítí
po cestách, stráních, po háji –
a srdce smutné opět cítí,
že nejsou snem sny o ráji.

Meter: iambic
1. Am Tegelsee
by Gottfried Keller

Es glänzt ein stilles weißes Haus
Aus stillen grünen Kronen;
Auf seinen Warten ruhen aus
Die Winde aller Zonen.
Auf ihrem Hauch ein edler Klang
Hat sich hinausgeschwungen;
Von Meer zu Meer grüßt ihn Gesang,
Gesang in allen Zungen.
Im Hause sind Gemach und Saal
Gefüllt von Glanzgestalten,
Die in vergangner Tage Strahl
Die stumme Wache halten.
Die Marmorlippen scheinen sich
Just aufzutun wie Blüten,
Erhobne Hände feierlich
Ein heilig Gut zu hüten.
Laß hinter dir, was trüb und wild,
Der du dies Haus betreten;
Denn zu der Hoffnung reinem Bild
Darfst du gefaßt hier beten!
Trittst du hinaus, den Föhrensaum
Sieh ernst den See umgeben!
In seinen Wipfeln rauscht der Traum
Vom ferneblauen Leben.
Und auf dem Walde wandeln sacht
Die weißen Wolkenfrauen,
Die in der Flut kristallner Nacht
Ihr klares Bild beschauen.
In leisrem Blau die Sonne schweift,
Ihr eigner Schein ist blasser,
Von feuchter Reiherschwinge träuft
Er perlengleich ins Wasser.
Fühlst nach der Heimat du das Weh,
O Fremdling, dich durchschauern,
Fahr auf dem nord'schen Geistersee,
Hier ist es schön zu trauern!

Meter: iambic
- 84 - Juntábanse en una casa a murmurar de los que sabían, ciertos hombres que no sabían
by Lope de Vega

Cubre banda de pájaros difusa
torre de Iglesia, o capitel de quinta,
de negra vana las pizarras tinta
máquina chilladora circunfusa.
Pero al primer rumor de voz intrusa,
cuando más el pirámide se pinta,
partiendo el aire de volante cinta,
con descompuesto error huye confusa.
Así cubren, Leonel, los detractores
tu casa en rudo son, y los espanta
la voz de los canoros ruiseñores.
Chillen en tanto pues que los levanta
el rumor de las aguas y las flores,
para aplaudir, que Filomena canta.

Meter: polymetric
10.  Ich bin wie Gott/ und Gott wie ich.
by Angelus Silesius

Ich bin so groß als GOtt/ Er ist als ich so klein:
Er kan nicht über mich/ ich unter Jhm nicht seyn.

Meter: iambic
Wenn sich zwei Herzen scheiden
by Emanuel Geibel

Wenn sich zwei Herzen scheiden,
Die sich dereinst geliebt,
Das ist ein großes Leiden,
Wie's größres nimmer gibt.
Es klingt das Wort so traurig gar:
Fahr wohl, fahr wohl auf immerdar!
Wenn sich zwei Herzen scheiden,
Die sich dereinst geliebt.
Als ich zuerst empfunden,
Daß Liebe brechen mag,
Mir war's, als sei verschwunden
Die Sonn' am hellen Tag.
Mir klang's im Ohre wunderbar:
Fahr wohl, fahr wohl auf immerdar,
Da ich zuerst empfunden,
Daß Liebe brechen mag.
Mein Frühling ging zur Rüste,
Ich weiß es wohl warum;
Die Lippe, die mich küßte,
Ist worden kühl und stumm.
Das eine Wort nur sprach sie klar:
Fahr wohl, fahr wohl auf immerdar!
Mein Frühling ging zur Rüste,
Ich weiß es wohl warum.

Meter: iambic
ŘÍJEN.
by Kamil Berdych

Napadla rosa k ránu
v pološer a klid.
Nikde duše v širém lánu...
Sladko políbit!
Sladko tělu podle těla
blíž se přivinout.
Duše by se zbavit chtěla
pozemských svých pout...
Více méně, hloupé sny jen
mohou rozechvět...
Melancholický je říjen
i Tvých dvacet let...
Duši zalkne v žáru krví...
Vášeň burácí...
Idyllický ráj náš zmrví
z jara sedláci...

Meter: trochaic
TY ODCHÁZÍŠ?
by Adolf Brabec

Ty odcházíš a nevíš ani,
že zraněno je srdce mé,
ó lásky mojí krásná paní,
snad šťastni přec být můžeme!
Ku štěstí stačí snítka květů,
jež jaro hlásá na zemi,
a polibek z Tvých žhavých retů
mé mládí vrátí zase mi.
Ó dosud zřím Tvé štíhlé tělo
a očí záři plamennou
ve chvíli, kdy se na mém chvělo
jak sladké hudby ozvěnou.
Ne, nelze jíti v dálku Tobě,
jen pro Tě život můj je tu,
a kdybych dlel ve tmavém hrobě,
chci kvést pro Tebe ve květu...

Meter: iambic
De Persiles y Sigismunda, Libro II, capítulo III
by Cervantes

Cintia, si desengaños no son parte
para cobrar la libertad perdida,
da riendas al dolor, suelta la vida,
que no es valor ni es honra el no quejarte.
Y el generoso ardor que, parte a parte
tiene tu libre voluntad rendida,
será de tu silencio el homicida
cuando pienses por él eternizarte.
Salga con la doliente ánima fuera
la enferma voz, que es fuerza y es cordura
decir la lengua lo que al alma toca.
Quejándote, sabrá el mundo siquiera
cuán grande fue de amor tu calentura,
pues salieron señales a la boca.

Meter: iambic
fünffter Aufftritt.
by Johann Beer

Es wird schon die Rosen-Lippen
Neuer Purpur überziehn;
Und die weißen Marmel-Klippen
In gekröhnten Schmucke glühn/
Wann die neue Liebes-Lust
Füllet die Rubinen-Brust.

Meter: trochaic
Der gelbe Mah.
by Barthold Heinrich Brockes

Wie ich jüngst deinen Glanz und Schimmer, gelber
Mah,
Der in Siberien entsprossen, wieder sah;
Ergetzt ich mich aufs neu an deinem Schmuck und Schein,
Und fiel dabey mir die Betrachtung ein:
Da du, in so entfernten Landen,
Und abgelegnem Himmelsstrich
Erzeugt, gewachsen und entstanden,
Beweisest du uns sichtbarlich,
Daß, auch in so entlegnen Fluren,
So schön geschmückte Kreaturen,
Wodurch wir Gott auch dort entdecken.
Uns zeiget deine Zier und Pracht,
Wie seine Weisheit, Lieb und Macht
Sich über aller Erden Enden in gleicher Majestät er-
strecken.

Meter: iambic
G rabschrifft einer noch leben-
 den Jungfer.
by Christian Friedrich Hunold

Hier hat der Todt kein Fleisch und wenig Blut verdorben/
Die Hure lebet noch/ die Jungfer ist gestorben.

Meter: iambic
SaNNAZAR.
by Hans Assmann von Abschatz

Neptun sah in der Flutt Venedigs edle Stadt/
Die das gezähmte Meer zu ihrem Willen hat/
Er sprach: Laß Jupitern Tarpejus Schlösser preisen/
Gradivens kühnen Bau und freche Mauren weisen:
Sagt/ wenn ihr in der See Venedigs Wunder schaut/
Ob Menschen/ Götter nicht? diß edle Werck gebaut?

Meter: iambic
A don Diego de Lucena, pintor famoso, grande ingenio, habiendo retratado al poeta
by Anastasio Pantaleón de Ribera

En esa, Diego, lámina excedida
ni del Griego Pintor, ni del Toscano,
a los esfuerzos debe de tu mano
segundo aliento mi segunda vida.
Muda la imagen vive, consentida,
no a más que el bulto persuadir humano,
nada el pincel la oculta soberano,
sólo la voz le niega colorida.
No te adquiere esta copia la alabanza
por imitada bien, que los primores
siempre son en tu obrar la menor parte.
Mayor admiración, Diego, te alcanza
de que anime tu diestra los colores,
y pueda dar espíritus el arte.

Meter: polymetric
14 Dnes ovála mne Tvého ducha křídla,
by Tereza Dubrovská

Dnes ovála mne Tvého ducha křídla,
a povznesla mne čaromocí svou
v tom smělém vzmachu – krev mi v žilách stydla,
když vzletěla jsem modrou dálavou.
Tím svěžím ránem, tam, kde krásy vřídla,
ten žhavý pramen žití, věčnem vrou,
kde slunce skvělá, zlatoskvoucí zřídla –
svit hvězdný září jasnou oblohou.
Kde život s věčnem v slavné hymně splývá,
a duše žasne nad tou velebou,
kde není smrti, láska všechno smývá.
Kde v čaroskvoucím jase nad oblaky
se celá věčnost shlíží před Tebou,
a vesmír celý – nebe, slunce, mraky.

Meter: iambic