PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Vermischte Arien.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Was frag' ich denn darnach!
Wenn du mich nicht wilst lieben?
Das kan mich nicht betrüben/
Ich weiß/ was Daphnis sprach:
Wird gleich der Chloris gunst geringer/
Ist doch die gantze welt voll solcher dinger.
Was frag’ ich denn darnach!
Ich bin so gut als du;
Du must es auch entbehren/
Was ich dir kan gewähren/
Schleuß nur dein hertze zu!
Meins hat dich schon vorlängsten ausgeiaget;
Wer weiß/ wem noch der schimpff am ärgsten plaget.
Ich bin so gut als du!
Ich spitz’ mich schon darauff/
Wie es dich wird gereuen.
Wie werd’ ich mich erfreuen/
Wenn dir hüpfft keiner auff.
Wenn du must welcke riebgen schaben/
Und flederwisch’ am marckte feil wirst haben.
Ich spitz’ mich schon darauff.

Meter: iambic
3. Der Garten
by Max von Schenkendorf

In den Garten muß ich blicken,
In das frische stille Grün,
Tausend Wünsche muß ich schicken
Fernhin wo die Schwalben ziehn.
Fliegt nur mit den Morgenwinden,
Mit den Wolken flieget fort,
Eure Heimat sollt ihr finden,
Lieben Wünsche, Ziel und Ort.
Rückwärts will ja nicht mein Sehnen,
Nimmer in die Eitelkeit;
Diese Seufzer, diese Thränen
Gelten keinem Erdenleid.
Ueber Wolken, über Sterne
Aufwärts, aufwärts, himmelwärts,
Neubelebt, in sel'ger Ferne
Sink' ich an das große Herz!
Wo die Wunden nicht mehr drücken,
Wo das Heer der Wünsche schweigt,
Und zu mir mit süßen Blicken
Sich die ew'ge Liebe neigt.
Aus den Wipfeln will es steigen
Mein geliebtes Wunderbild,
Nach des Gartens grünen Zweigen
Blick' ich still und lusterfüllt.

Meter: trochaic
Er schencket ihr ein Bild.
by Johann Georg Gressel

Es stellet sich dis Bild auf dein Begehren ein/
Und will von meiner Treu ein glaubhafft Zeuge seyn.

Meter: iambic
Nač smutný pohled ten?
by Marie Calma

Nač smutný pohled ten?
Což nejsem tvojí dost
a není mezi námi štěstí host
a touha v noc i v den?
Co ještě více dávat mohu ti
než jistotu své lásky, duši svou,
než jednu mysl v úkryt duší dvou,
jež písní je – ne písní labutí?
Než doušek tvojím retům žíznivým
a krvi tvojí, kterou plamen sžeh,
snů nejskrytějších opojený dech,
jichž tajem zmámím tě a udivím?

Meter: iambic
Píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Slyšel’s kdy ptáka, když zkouší svůj zpěv,
tak nesměle, v pausách, tak tiše?
ký’s táhne sny jeho podivný zjev,
cos vzduchem opojně dýše!
Snad později se rozzpívá...
Však jeho píseň vířivá
tak nebude již pravdivá
jak tento jarní zpěv,
v němž tuší žití příští los;
pak bude pouhý virtuos,
pět hezky bude ledacos;
však mladost, žití krev
ta teď se ozývá!
Slyšel’s kdy srdce, když zkouší svůj zpěv
tak nesměle, v pausách, tak tiše?
jen v tuše si spřádá cos bez lásky děv,
však v celém kouzlu a pýše.
Snad později se rozzpívá,
až přijde ta jedna, zářivá,
pro celý život pravdivá,
pak zazní pravý zpěv;
pak slavík, pěnice a kos
jen pouhý bude virtuos,
neb srdce žití vlastní los,
svou mladost a svou krev
si potom vyzpívá!

Meter: iambic
DLUH.
by Josef Václav Sládek

Ani u nás doma,
ani z domu
nezůstávám dlužen
pranikomu.
Jenom tím, co otci,
matce vrátím,
dluh svůj nikdy v světě
nedoplatím.
A vše zůstalo by
bez úroku,
kdybych neměl vlídný
pohled v oku.
A to dobré slůvko
v každém čase; –
však mi to mé děti
vrátí zase.

Meter: trochaic
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Francisco Jiménez Sedeño

No de Elicona en cítaras suaves
Clío, y Calope, con sonoro acento
alternen dulces, ni en el libre
                     viento
canoras vuelen sus pintadas Aves
Endechas giman, cuanto tristes, graves,
en ronco metro, y fúnebre lamento,
dando principio al justo sentimiento,
tu Filomena, que de penas sabe.
Murió Montano, y esta losa fría
(¡Qué dolor!) da al olvido su memoria,
ausente y a su espíritu divino,
mas no a la fama, que desde este
                     día
cantará para aumento de más gloria
las obras de tu Ingenio peregrino

Meter: iambic
Neue Liebe .
by Joseph von Eichendorff

Still kann ich hier nicht mehr bleiben,
Durch die Brust ein Singen irrt,
Doch zu licht ist's mir zum schreiben,
Und ich bin so froh verwirrt.

Meter: trochaic
SEDM HROZNŮ.
by Karel Dostál-Lutinov

Sedm bratří, hroznů zlatých,
na révě se rdělo, skvělo,
v záři jitra podzimního
hovořili vespolek.
Nejspodnější hrozen začal:
Milí braši, mně se zdálo,
že mě vypil v krčmě lupič
a pak vraždit, loupit šel.
Na to nad ním hrozen pravil:
Já jsem snil, že stařík mlsný
opájel mnou mladou dívku,
aby věnec vymámil.
Mně se zdálo, pravil třetí,
že mé víno šumí v číši,
kterou zahání si smutek
utrápený smrtelník.
A já snil jsem, čtvrtý na to,
že se perlím v ústa pěvci,
nadšení a vzlet mu vlévám,
tak že zpíval jako bůh!
Pátý hrozen: Mně se zdálo,
že mne lékař dával píti
choré matce, že ji křísím –
to byl jásot sirotků!
Šestý nahoře se vzpínal:
Já jsem plnil zlatý pohár,
z něhož král pil s jiným králem
k slávě míru, přátelství.
Na to šeptal hrozen sedmý:
Já jsem snil, že na oltáři
kněz mě žehná, světla září,
lidu spásu zvěstuji.
A v tom zvonek od kostela,
s kůru stará píseň zněla:
Tantum ergo Sacramentum
veneremur cernui!

Meter: trochaic
NEDĚLE.
by Ferdinand Tomek

Když staří – mladí ze bran městských spějí,
já s myšlenkami svými nejraději
se uzavírám doma. Bůh to suď,
že máloco se rovná slasti oné,
jež plní v chvílích vzácných těch mou hruď,
kdy v tichu velebném dům celý tone,
kdy ve sluch ti co chvíli nezaletí
křik duchů služebných, řev četných dětí,
kdy i ten klavír, který ve dni jiné
rve čivy mé, si trochu odpočine!
Když ve všelikých vesských hospůdkách
se v kouři tísní měšťáčkové milí,
ten špatným pivem splachujíce prach,
jímž po cestě se byli nasytili,
má duše, zemskou nepoutána tíhou,
svá rozpne křídla k smělejšímu letu,
jen zapředu se s přítelkyní knihou
jak pavouk v koutku utajeném světu.
Než někdy svésti také já se dám
a rozličným těm našim besedám
jdu v šlépějích, tak jako by den Páně
byl proto jen, bych slézal příkré stráně
a znaven v lecjakou pak krčmu vrazil
a špatným pivem žaludek si kazil.
O, kterak toho vždy pak želím, když
už na lítost je pozdě! Vždycky týž
já vidím obraz kormutlivý, smutný:
jak výletníci – dospělí i děti –
rvou v lesích se stromů vždy celé sněti
a květů na lukách vždy celé putny,
že docela by snadno mohl kdos
tím nakrmiti slušné stádo koz.
Já plakal bych, mně bolem srdce puká,
když vidím, kterak nelítostně ruka,
ať svou ji dítko zve či babka stará,
rve, rdousí nevinné ty dítky jara,
by umělkyně božské něžná díla
snad za nedlouho chladně zahodila.
O, v chvílích těch je vždy mi toho líto,
že bezbranné a slabé kvítky tyto,
když jejich žití hrozí nebezpečí,
že nenabudou nenadále řeči.
Oj, což by uskočili polekaně
ti kozli, před nimiž se travka třese,
by květy na lukách a stromy v lese
se z nenadání obořily na ně:
„Vy zloději! Vy lupiči! Vy vrazi!“
A cožpak teprv, kdyby zbraně měly,
by ztrestaly, kdo svévolně je kazí, –
což prskali by škůdcové ti smělí!
Však není naděje, že tak se stane,
a proto v den, zvlášť přírodu kdy rvou
ty velké městské děti netrestané,
já zapředu se v koutku s knihou svou.

Meter: iambic
PENÍZE (8.)
by Josef Svatopluk Machar

„Tak, Jene, jakož smluvili jsme,
já duše kupoval a lámal,
penězi koupil přesvědčení,
ohýbal hřbety, křivil páteř,
na hlavu stavěl slušné lidi –
vše, jak jsi chtěl. Zde resultáty:
Tvůj vědec uznaný chce napsat
spis proti uznanému vědci
– přátelé dosud – chce jej zdrtit,
což stálo, prosím, dvacet tisíc. –
Tři kritici, dva poetové,
list nový chtějí vydávati,
kde na prach předem, – jak jsi přál si –
rozdrtí tebe i tvé knihy –
tož dvacet tisíc vzali na list
a každý pět zvlášť jako bakšiš. –
Člen vlivný politické strany
sto tisíc dostal – pro stranu prý –
by do dvou týdnů přived k pádu
ministra strany vlastní, toho,
jenž účinou ti slíbil pomoc,
až budeš honit stipendium. –
Šefredaktor pak listu jejich
chce přejít k novinám hned jiným,
on buržoust k listu bolševiků,
jejž založíme – ovšem fikce –
měsíčně patnáct tisíc, auto,
vzal zádavkem hned patnáct modrých –
Zde od trestního soudu akta,
hleď pěkný balík, zpronevěra
svěřených peněz, strůjce její
jest vyšetřován na svobodě,
teď proces zapadne, když zmizly
papíry tyhle – dvacet tisíc –
Zde maturant tvůj, syn tvé bytné,
už nepropadne, deset modrých
já složil škole na pomůcky
a přimluvil se. – Z ministerstva
pět tajných výnosů jsem dostal,
za tisíc každý, jak prý taxa. –
A prostituce: v brzku bude
zas dovoleno, jak kdys bylo
zřízení vykřičených domů,
muž pobožný vzal dvacet tisíc
a zasadí se v ministerstvu.
Stát, řek mi on, má subvencovat
ty podniky, prý snažší bude
zdravotní jednak dohled, jednak
počestné dívky nutno chránit
před svody dravých mužských pudů. –
I o dva čelné politiky,
jak smluveno, já pokusil se,
leč s nezdarem – jen počkej, počkej
a nediv se hned, – nezdar proto,
že vyší faktor a víc peněz
už předešli mě, jak mi sdělil
sub rosa ten náš šefredaktor;
leč naděj tu je, že se časem,
snad za měsíc, snad za dva, za tři,
až zaroste prý trocha mechem
zánovní tenhle prodej jejich,
dá provésti se čerstvá koupě.
A tohle prozatím je všecko.
Dost za tři dny. A pokračovat
chci ovšem zítra.“ – Ne, dnes večer.
Jdi k Řekyni! – „Ty blázníš, hochu!“
– Jdi k Řekyni! – „Ne, nikdy, nikdy.
Víš sám, že marno by to bylo.“
– Jdi k Řekyni. Dej dvacet tisíc.
Když všecko jde tak kolem v nivec
pod lučavkou tou papírovou,
chci vědět, padne-li též ona.
Já musím vědět, slyšíš, musím,
bod jeden, aspoň jednu duši,
o niž se člověk opřít může.
A zítra z rána, než se vydáš
na další lov, přijď povědít mi – –
„Jsi blázen, blázen!“ – – Cítím: skoro. –

Meter: iambic
78.
by Friedrich von Logau

Weil tödten für dem stehlen in Zehngeboten steht,
Ists recht, daß dem Juristen ein Artzt drum oben geht?

Meter: iambic
- CXVII - A la misma señora
by Argensola

No extraño yo que a la primera ausencia,
Señora, os descomponga el sentimiento,
porque tanto es más áspero un tormento,
cuanto socorre menos la experiencia;
mas pues concede el mismo amor licencia
para que se divierta el sufrimiento,
tenedlo un poco a la esperanza atento,
y daréis algún ocio a la paciencia.
La mitad de vuestra alma, el dulce ausente,
volverá presto; que a su afecto puro
servirá la razón y la fortuna.
Poned la fe de entrambos en seguro,
formando amor de vuestras almas una;
que la ausencia no es más que un accidente.

Meter: iambic
LESNÍ CHÝŽE.
by Jindřich Štemberka

Zas v duchu vidím chatu tichou, smavou,
jež stála v lese na květnaté mýtině,
kde bloudíval jsem často nocí tmavou
a poslouchal zpěv ptáků v lesní tišině.
Kraj tonul ve měsíčním snivém lesku,
já rukou tišil srdce svého záchvěvy
a čekal, plný naděje a stesku,
až duše drahá ve dveřích se objeví...
A nepřál jsem si tenkráte nic více
než chýži onu v poëtickém zátiší,
zpěv ptáků, zdravou vůni pryskyřice
a dívku onu, srdci mému nejbližší.
Již v duchu viděl jsem, jak za večera
se spolu oknem díváme v les zatmělý,
a duše naše z mlhavého šera
tam vzhůru ku zářícím hvězdám letěly.
„Je skromné moje přání. Splň je, Pane!“
tak v modlitbě jsem vzdýchal pobožné,
a pozděj’ teprv srdce oklamané
poznalo, že mé přání nemožné,
že všeho spíše dosáhne duch lidský,
jenž zmítá se jak hnaná vlna příboje
a bojovati musí vždycky, vždycky,
než několik těch chvílek štěstí, pokoje!...

Meter: iambic
Amor puro
by Manuel José Díaz

El amor que te brindo, vida mía,
no es amor terrenal, ofrenda
                     impura
que se tributa solo a la hermosura,
que nace y muere como flor de un día;
es Carila una luz que el alma guía
en este inculto erial, mazmorra oscura,
es el néctar que endulza la amargura
que mi apenado corazón sentía;
es el bálsamo suave del consuelo
que derramó el Señor sobre mi frente
para premiar mi afán y mi desvelo;
es el lazo purísimo, luciente,
que unirá nuestras almas en el cielo,
para unidas vivir eternamente.

Meter: polymetric
(Prokop.)
by Jan Květoslav Klumpar

Pevně k předu jen se mějme,
Ruku v ruku zaplítejme,
O strasti se nestarejme;
Klidně šetřme času, lidí,
Ostře vše ať rozum vidí,
Pak ať svornosť vůli řídí!

Meter: trochaic
- 2 - Jornada III, RODRIGO De Los embustes de Celauro
by Lope de Vega

La honra del casado es fortaleza
donde está por alcaide el enemigo,
con voz y rostro de fingido amigo,
porque es de la mujer igual flaqueza.
Suelen decir que por naturaleza
son fáciles el mal, pero yo digo
que de nuestra soberbia fue castigo,
porque está la soberbia en la cabeza.
¡Oh dura ley del mundo, que la honra
no está en la mano, sino en una propia
del hombre mismo y de sus costumbres!
¡Cuán fuerte caso es que la deshonra
esté en un arca, que es la mujer propia
de donde mil ladrones traen vislumbres!

Meter: iambic
- CLXXVII - De Abel y José
by Lope de Vega

Sangrienta la quijada, que por ellas
Adán comenzó a ser inobediente,
Caín deja mil bocas en la frente
del tierno Abel, para formar querellas.
Tiran del manto de Josef las bellas
manos de una mujer, y, de impaciente,
por adúltero prende al inocente
que cegó con la capa las estrellas.
Allí los padres muerto al mártir vieron;
allí al vendido, en carro de oro, el año
estéril, los hermanos piden trigo.
Muere Abel, Josef triunfa, porque fueron
Caín hermano y Faraón extraño,
y no hay cuchillo como el propio amigo.

Meter: iambic
- XXXIV - Alcino a la crueldad de Anarda
by Antonio Enriquez Gomez

Alta contemplación, ¿cómo es posible
que no te precipites de la cumbre,
no pudiendo adquirir de tanta lumbre
rayo menor en átomo visible?
Basta la adoración, que es imposible
profesar con soberbia mansedumbre,
y es alcanzar etérea pesadumbre
profanar sin decoro lo invisible.
¡Oh ídolo cruel! ¡Oh imagen dura!
Vida y muerte del alma que te adora,
no dice tu rigor con tu hermosura.
Si eres deidad, ¿cómo deidad traidora?
Si eres mujer, ¿cómo deidad segura?
Mas si dije mujer, ya el alma llora.

Meter: dactylic
111. Die GOttheit ist ein nichts.
by Angelus Silesius

Die zarte GOttheit ist ein nichts und übernichts:
Wer nichts in allem sicht/ Mensch glaube/ diser sichts.

Meter: iambic
[du bist die erste Rose]
by Friedrich Rückert

Du bist die erste Rose,
Die mir der Frühling bringt,
Die letzte aus dem Mose
Die noch im Herbste dringt;
Du blühest vom Getose
Des Wintersturms umringt,
Von keiner Zeit bedingt,
Blühst du mir als Zeitlose;
O schöne hochzeitlose
Braut, die der Tod umschlingt,
O duft'ge Hochzeitrose,
Die aus dem Grab entspringt!

Meter: iambic
Z wölfftes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

„betrachtet jedes Leibs Einstimmigkeit und Kraft!
„so seht ihr, daß kein Theil nicht andern Vortheil schafft,
„und dannoch kann er nicht der andern Hilff entbähren;
„steht der nicht jenem bey? muß der nicht jenen nähren?
375”Durchgeht das Meer, die Luft, der Erden Grund und Fläche!
„jhr findet kein Geschöpf, das meinen Vortrag schwäche.
„das Herz erhält sich nicht als durch des Hirnes Geist;
„wogegen dieser sich nicht als durch jenes speißt.
„was treibt sie beyderseits in diese Gegenregung?
380”Die Luft und ihrer Last stets druckende Bewegung.
„seht hin, wohin ihr wollt! es dienet jeder Kreiß
„zu meiner Rede Grund, Behauptung, und Beweis;
„es schwinget alles sich in Ordnung auf und nieder;
„was GOtt erschuff, geht nur zum Helffen hin und wieder.
385”Gewicht und Maß und Zahl, End, Anfang, Ziel und Zeit;
„kurz: alle Welt besteht in der Einstimmigkeit.
„die Wercke seynd verknüpft; allein kann keines nüzen;
„des einen Wirckung muß das Werck des andern stüzen.
„könnt eine Sach allein und sonderbar bestehn,
390”So müßte sie der Macht der Allmacht nahe gehn.

Meter: iambic
Where art thou, Muse, that thou forget'st so long (Sonnet 100)
by William Shakespeare

Where art thou, Muse, that thou forget’st so long
To speak of that which gives thee all thy might?
Spend’st thou thy fury on some worthless song,
Darkening thy power to lend base subjects light?
Return, forgetful Muse, and straight redeem
In gentle numbers time so idly spent;
Sing to the ear that doth thy lays esteem
And gives thy pen both skill and argument.
Rise, resty Muse, my love’s sweet face survey,
If Time have any wrinkle graven there;
If any, be a satire to decay,
And make Time’s spoils despised every where.
    Give my love fame faster than Time wastes life;
    So thou prevent’st his scythe and crooked knife.

Meter: iambic
Ballada.
by Vojtěch Novotný

Byl jednou jeden kníže,
ten mocný byl i mlád,
a s mladou, hezkou tváří
si zažertoval rád.
Tu s lovci svými jednou
v les černý na lov jel,
tam jak paprsek slunce –
spanilou děvu zřel.
Ta divně naň tak vzhledla,
on v srdci svém to čil –
za dívkou hnal se hbitě,
až pot se s koně lil.
Kéž dívka v lese zmizí,
nižádný po ní sled:
a kníže z lovu vrátil
se zarmoucen a bled.
V paláci nad ním kroutí
starostně hlavami;
„To je mu uděláno
lesními panami!“
Jak každé nové ráno
skřivánků zbudí ples,
sám kníže koně sedlá
a cválá v černý les.
Pokaždé však se vrátil
vždy více zarmoucen,
nic nemohlo jím hnouti,
ni sličných dívek sten.
Až jednou nevracel se –
les celý prohledán,
našli jej v lese hluboko –
byl mrtev mladý pán.

Meter: iambic
ADAGIO
by Stanislav Kostka Neumann

Kře rozvíjely smaragdové puky,
do jejich houští samici svou lákal
kos táhlými a flétnovými zvuky,
a jarní den se pomalu juž smrákal.
Z loňského listí jaterníků shluky
se modraly... a pramen jak by plakal...
tys myslila na brzký den rozluky,
já v oku cítil cos jak jemný zákal.
V předtuše samoty a nekonečných dnů,
jež stesky vyplní a smutek dlouhých snů
o kratinké té vesně naší lásky,
v předtuše pláčů tvých se pohled zamžil mi...
Na zem se stromů dav klad stíny dlouhými
a já ti hladil lehce krátké vlásky...

Meter: iambic
Soneto
by El Marqués del Aula

Profundo lecho, que de mármol duro
me guardas el descanso postrimero,
abre tus senos, que, según espero,
en breve ocuparé tu sitio oscuro.
Si en parte alguna puedo estar seguro,
en ti no me hallará daño tan fiero,
o no vere quizá el mal de que muero,
faltándome la luz de este aire puro.
Y rota la cadena que detiene
en esta y miserable y triste vida
el alma, a su pesar aberrojada,
descansará del mal que en ella
                     tiene
el agua del olvido, ya bebida,
en los elíseos campos olvidada

Meter: iambic
10.
by Franz von Dingelstedt

Stirb, Engel, stirb in meinen Armen plötzlich!
Im Kuß laß Deinen roten Mund erkalten,
Im Kuß den letzten Seufzer sanft zerfließen!
Dann soll mein Herz Dein Bildnis unverletzlich,
Wie Sarg und Grab, in seinem Schreine halten
Und über ihm in treuen Finsternissen
Sich stark und ewig schließen.
Mich quält, daß andre nach mir Dich umfassen
Und Deiner Liebe volle Rosen pflücken,
Drum möcht ich Dich dem Tode überlassen
Und scheidend in sein Witwer-Bett Dich drücken.
Der Tod ist treu, in seinem Haus ist Frieden,
Und Treu und Frieden eine Lüg hienieden.

Meter: iambic
Holuběnka.
by Albína Dvořáková-Mráčková

Holuběnky křídla bělá
nad hlavou mou zašuměla,
zašuměla letem v dáli –
tam – kde sladké oči ždály.
Sladké oči – touží v dáli –
bouřně krev se k srdci valí –
kéž by křídla rozpnout smělo,
aby k tobě zaletělo! –

Meter: trochaic
Elegie o dvou růžích.
by Stanislav Mráz

Ó růže milostná, kterak v můj záříš zrak,
kterak jsi líbezná, co vůně sladké dštíš,
jak živá, růže, jsi, jak teplá v ruce mojí,
neb všechny paprsky, co líbaly tě v roji,
do hloubi kalichu bezpečně uložíš.
Blesk s hromem rozbijí pojednou lidský květ,
pak svítí do rakve úsměvné slunce dál.
Přicházím k děvčeti slíbati krásné čelo,
přicházím v zlatých snech, srdce by rozprávělo,
však není děvčete a máj nás oklamal.
Jest-li že, dívko, spíš, nás nemuč a již vstaň.
Avšak zní mnohý pláč, je zříti černý šat,
je bledá tvoje tvář a mlčíš v drahých středu,
a růže má se skví na studenějším ledu,
tvém čele bělostných a lákajících vnad.
Mé srdce odchází v tom květu s tebou spat
a v mocných polibcích vydávám duši svou,
svět tvrdý s bohem buď, jde rovněž růže milá,
zajisté ráda jde, jsi její družka bílá,
avšak jsi andělská a zbýváš vítěznou.
Na mrtvém čele tvém má živá růže řeč,
kterak ty odcházíš ve srdci rajský ples,
ohromnou nevinnost, milosti silné plání,
snů zlato hvězdnaté, lilije dětských přání,
kterak ty vkročuješ v tu chvíli do nebes.

Meter: polymetric
21.
by Friedrich Rückert

Zwei Pfähle sah ich stehn, der eine weiß und blau,
Der andre gelb und schwarz, unlieblich war die Schau.
Die beiden sagen an, daß hier Landgrenze sei;
Und sagten sie es nicht, so fiel' es mir nicht bei.
Denn unverändert ganz von Ansehn und Geberde
Hüben und drüben ist der Himmel wie die Erde.
Die Berge laufen im ununterbrochnen Zug,
Und seine Wellen schlägt der Fluß, wie er sie schlug.
Hin über'n Schlagbaum ziehn die Wolken nach Gefallen,
Die Vögel dürfen auch nach Lust darüber wallen;
Die hüben Nester baun, und drüben, wenn sie wollen,
Ihr Futter holen, ohn' es irgend zu verzollen.
Nur Menschen trifft der Plack, daß sie nicht nach Geschmack
Einführen dürfen Wein von hier, von dort Taback.

Meter: iambic
- - Acto III, FEDERICO
by Lope de Vega

¿Estáis contentos de mi engaño, engaños?
¿Hay más en que os engañe el pensamiento?
No lo estamos, Amor, que no hay contento
adonde viven tantos desengaños.
Pensé que mis temores a mis daños
pusieran fin con tanto sufrimiento;
como esas esperanzas lleva el viento
y en flores suelen mal lograr los años
Diréis que en pretender no he sido cuerdo,
pues engañaba la esperanza mía,
que de un solo favor jamás me acuerdo.
Pero, ¿qué mayor dicha ser podía,
pues por lo menos la esperanza pierdo,
que es el mayor contrario que tenía?

Meter: iambic
Chopin
by Emma Lazarus

I

A dream of interlinking hands, of feet
Tireless to spin the unseen, fairy woof
Of the entangling waltz. Bright eyebeams meet,
Gay laughter echoes from the vaulted roof.
Warm perfumes rise; the soft unflickering glow
Of branching lights sets off the changeful charms
Of glancing gems, rich stuffs, the dazzling snow
Of necks unkerchieft, and bare, clinging arms.
Hark to the music! How beneath the strain
Of reckless revelry, vibrates and sobs
One fundamental chord of constant pain,
The pulse-beat of the poet's heart that throbs.
So yearns, though all the dancing waves rejoice,
The troubled sea's disconsolate, deep voice.

 

II

Who shall proclaim the golden fable false
Of Orpheus' miracles? This subtle strain
Above our prose-world's sordid loss and gain
Lightly uplifts us. With the rhythmic waltz,
The lyric prelude, the nocturnal song
Of love and languor, varied visions rise,
That melt and blend to our enchanted eyes.
The Polish poet who sleeps silenced long,
The seraph-souled musician, breathes again
Eternal eloquence, immortal pain.
Revived the exalted face we know so well,
The illuminated eyes, the fragile frame,
Slowly consuming with its inward flame,
We stir not, speak not, lest we break the spell.

 

III

A voice was needed, sweet and true and fine
As the sad spirit of the evening breeze,
Throbbing with human passion, yet devine
As the wild bird's untutored melodies.
A voice for him 'neath twilight heavens dim,
Who mourneth for his dead, while round him fall
The wan and noiseless leaves. A voice for him
Who sees the first green sprout, who hears the call
Of the first robin on the first spring day.
A voice for all whom Fate hath set apart,
Who, still misprized, must perish by the way,
Longing with love, for that they lack the art
Of their own soul's expression. For all these
Sing the unspoken hope, the vague, sad reveries.

 

IV

Then Nature shaped a poet's heart--a lyre
From out whose chords the lightest breeze that blows
Drew trembling music, wakening sweet desire.
How shall she cherish him? Behold! she throws
This precious, fragile treasure in the whirl
Of seething passions; he is scourged and stung,
Must dive in storm-vext seas, if but one pearl
Of art or beauty therefrom may be wrung.
No pure-browed pensive nymph his Muse shall be,
An amazon of thought with sovereign eyes,
Whose kiss was poison, man-brained, worldy-wise,
Inspired that elfin, delicate harmony.
Rich gain for us! But with him is it well?
The poet who must sound earth, heaven, and hell!

Meter: iambic