PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Mi retiro en el monte
by Julio Flores Roa

He quemado las naves de mi gloria
Hoy en un monte milenario vivo
el resto de esta vida transitoria,
a todo halago mundanal esquivo.
En la gran soledad del bosque inmenso
este resto de vida se consume
exhalando, lo mismo que el incienso
en los altares, todo su perfume
El monte, prodigioso laberinto,
es hoy mi patria, mi ciudad, mi centro:
hállome en él hasta en mi mal distinto,
pues me parece que la dicha encuentro
mientras más solo estoy en su recinto,
mientras más hondo en sus arcadas entro
Huyendo de las míseras pasiones
de los hombres, en pos de ambientes puros,
con mi morral henchido de canciones
abandoné los solariegos muros
La mentira social, el placer mismo
cien veces apurado en una hora,
me arrancaron del fondo del abismo
lanzándome a la selva redentora
He entrado como el monje en «la
                     escondida
senda» a vivir las horas placenteras
de aquella dulce y sosegada vida,
convencido a la luz de otro horizonte,
de que hay en la ciudad muchas más fieras
¡oh sí! muchas más fieras que en el monte
Cerré todas las puertas a los vicios,
abandoné las brocas bacanales
y huí de los inmensos precipicios
lanzándome a regiones inmortales
Ya no canto aquel canto atormentado
que abrió en mi corazón surco tan hondo,
tan hondo, que aunque a verle me he asomado,
nunca le he visto al asomarme el fondo
Hoy mi canto es más puro, es más sereno
porque es ahora mi pesar más sano
Canto en la soledad a pulmón pleno
Y aunque en el monte estoy no canto en vano:
me aplaude arriba con su salva el trueno
y abajo, con su trueno el océano
Porque está el mar con su llanura
verde o azul, rojiza o cenicienta
El mar, mi único hermano en amargura,
cómplice rugidor de la tormenta
Ora tranquilo y sin vigor, inerme
se arrebuja en los velos de las brumas
y en su gran lecho de coral se aduerme
bajo su frágil edredón de espumas
Ora ronco y fatal cuando se enoja,
aúlla, brama, se retuerce, grita,
y espumarajos de coraje arroja
Rompe sus anchas olas, y al romperlas
finge bajo la bóveda infinita,
enorme cofre azul lleno de perlas
Ni falso amigo ni mujer liviana
cerca de mí; la azul enredadera
y el roble rico de vejez lozana
son y serán mi amigo y compañera
Lejos del miasma, en vértigo inefable
del monte aspiro el secular perfume
y -águila enferma en jaula miserable-
mi espíritu las alas desentume
Al fin bajo el magnífico frondaje
de la selva sonora y afligida
hallé la paz, aunque al rendir el viaje
¡Por qué por un sarcasmo de la suerte,
hoy por vez primera amo la vida
es cuando está acercándose la muerte!
¡Pero no importa! Mi ventura entera
será dormir allí, tras la borrasca
de mi pasado, en una primavera,
oyendo el susurrar de la hojarasca
Sé que la enredadera cariñosa
y el corpulento roble centenario
hundirán sus raíces en mi fosa
para estrechar mi cuerpo solitario
Cristalinas mañanas, tardes blondas,
noches azules de luctuoso velo
y albas estrellas de miradas hondas
llorarán sobre mí Y alzando el vuelo,
desde las altas y tupidas frondas
me cantarán los pájaros del cielo

Meter: iambic
VAROVNÝ HLAS
by Antonín Sova

Já pobožný jsem vírou v člověka,
leč smutný též, jsem smutný též.
Neb někdy na mne lehne tíha věznic všech,
i svatých prázdnot jako Svatovítská věž.
Papíru hory tištěné, zlo řečí zbytečných,
zákonů ztuchlá, dávná chut,
a láska, jež si dýkou zprobodá
za údem úd.
Hříchové zbyli v starých domech zakleti
všech lstí a dutých přetvářek,
smích družstev lupičských a zjevných band,
vyrostlých lidský nad nářek.
Tu zdá se mi, že světem starým zas
jsem zaskočen, zle zaskočen,
že zas ho na ramenech zdrobnělý
ti nesou, jimiž zplahočen
je ideál, v opičích posuncích,
v snech revolučních břídilů,
jimiž nám starý zjevuje se svět
díl po dílu,
i v staré vášni, v staré mstě,
v tom duší vraždění a těl,
v tom nenávistném třídění,
v svobodě, vzít, co mít bys chtěl.
Neb učí se ten příliš starý svět
dál za kořistí pochodům
a z příliš, z příliš starých knih
dál učeneckým kázati je rtům.
A ve všem vrací se zas starý svět
i starý ďábel v nás i starý bůh.
Jen nová láska pláče mimo nás,
lidskosti nové nesplacený dluh.

Meter: iambic
- 928 - Jornada II, CAMARÓN
by Lope de Vega

Rábano os juzgo, ¡oh, Laura!, muy lavado,
y nabo en reverenda y grande olla;
en escabeche sois blanca cebolla,
y ajo con abadejo bien guisado.
Alcachofa en relleno piñonado,
y puerro entre hortaliza y toda folla;
repollo con tocino, vaca y polla,
y chiribía con atún picado.
El sabor sois de toda salsería,
y de los gustos buenos un pimpollo
que en sí recoge toda especería.
Y, en fin, sois reducida a dulce bollo,
rábano, nabo, puerro, chiribía,
alcachofa, cebolla, ajo y repollo.

Meter: iambic
PRALES V PLAMENECH
by Emanuel Lešehrad

Vedle mne vesele oheň zpívá si v kamnech,
na prknech podlahy kvetou plamenů květy.
Soumrak dští v důvěrný pokoj, slyšet je praskot
uhlí a dříví, jak vichr zavyl by v pralesa hrobce.
Dálné se kolébá moře v krajině pravěku země.
Na dně vod mořských se tají
podmořské lesy.
Nahoře hladina klidná, které prám nebrázdí žádný.
Občas se rozčilí vlny, stříbřitá hladina mořská
kypí jak nad ohněm sopky.
Plazové ostnatých ploutví,
ukrutných očí a v tlamách
s výzbrojí strašlivých zubů, z propasti vodstva se noří.
Úchvatný pohled!
Netvoři objímají se, podobni kamenným věžím,
rozhoupáváni jak bouří.
Pravěku láska!
Vztyčeni ve vodě zpříma, ploutvemi objímají se,
ocasy bičují moře, které se svíjí jak v křeči.
V bažinném rákosí břehu olbřímí ichtyosaurus
ukrývá vejce.
V mátožných temnotách šumí pradávný prales,
zmatená směsice stromů, kmenův a větví
tísní se, poráží, hubí,
aby pak z trouchnivých kmenů
omládlý prales zas povstal, fénix jak vítězně vzlétá
z popelu svého.
Dusotem leká se země;
nárazy pádících nohou –
tisovým hvozdem se dere, žene se huňatý obr
s divoce vlasatou hlavou, ze které lesknou se oči,
vznícené bojovným žárem,
mocnýma pažema třímá zvednutý kamenný palcát,
ochránce svého.
V zápětí za ním se řítí mohutný ještěr,
vyráží ječící výzvu,
stromovím otřásající,
tlapami zdeptává houště
přesliček, kapradin obřích.
Bojem se zachvívá půda.
Jako když vichřice duje, kmeny se lámou a hroutí,
klesají v zápolu lítém...
Pojednou zvlní se prales mrazivým řevem.
Ještěr se v ústupu octl na kraji bažiny zrádné,
půda se rozvírá měkká, do které zapadá těžce
v posledním rozmachu síly, palcátem raněn,
soupeře zasáhnuv tlapou,
v bahno ho strhuje s sebou.
Statisíce let již prchlo.
Tam, kde byl prales a moře, úrodné kraje se pestří.
Vzkvétají obytné domy, lidé se hemží.
Klopotí kutací stroje, v hlubinách ryjí,
na povrch země by vznesly bohatství uhlí.
V šachtách, slyš, kladiva duní;
havíři ve znoji tváří,
rampouchy černého prachu na zvlhlých vousech,
v podzemí pro lidstvo lámou démanty černé.
Nemluví prales již vůkol?!
Neslyšet hovoru kladiv v hlubinách zemských?!
Ztmělo se zcela.
Na prknech podlahy síně uvadl odlesk.
Zdá se mi: právě že v kamnech
doháral oheň...

Meter: dactylic
Sugestión
by Vicente Bove

Es de piedra Pero habla a mis antojos
en la mañana del amor florida,
como la ensoñación de gloria y vida
aunque estén mustios y sin luz sus ojos
Corona ostenta de laureles rojos
sobre su frente magistral ceñida
Y en lo alto la diestra suspendida
en un signo inviolable a los arrojos
Más de una vez a contemplarla acaso
he detenido mi errabundo paso;
quise confiarla mi pasión secreta
Y enardecido en su mudez amante,
a la hermosura le canté triunfante
y más que nunca me sentí poeta.

Meter: iambic
Už víš? – Mně stůně Mládí! –
by Jaroslav Hendrych

Už víš? – Mně stůně Mládí! –
My měli se tak rádi, –
já denně vždy je zulíbal
a pohladil a pochoval; –
však ono – chřadlo kradí...
Mé Mládí chřadlo kradí...
Tu přišli kamarádi, –
ač slzelo, – já přec se smál,
je do areny žití vzal...
My měli se tak rádi.
My měli se tak rádi –
a láska k hříchu svádí...
Já plnou hrstí rozdával
a Osud zatím chytře bral –
– a teď mi béře Mládí.

Meter: iambic
VI.
by Gustav Pfleger Moravský

A melu dělať, zvyk můj nikdy není;
Já chovám v srdci jiný ideál!
Neb mne „odi profanum“ u nadšení
Juž Horác učil, když mne k písním zval,
A já se kochal v lyry jeho znění. –
Však obraťme teď raděj svůj zrak jinam,
Tož těchto veršův pravým ku hrdinám;
Neb toho druhu dlouhé episody
By básni té snad nadělaly škody;
A všecku škodu nezaplatí slova,
Jež pronáší lecjaká moudrá sova.4)

Meter: iambic
BURŽOA.
by Leo Karmín

Spokojeně, bez všech vznětů,
bez nadšení hledí v svět,
v ohýbání svého hřbetu
zří stavovskou etiketu.
A co vše ku předu letí,
on dle svojí etikety
jako rak se škrábe zpět.

Meter: trochaic
1L: Gott gönn' vns seiner Gnaden-Schein,
by Simon Dach

Gott gönn' vns seiner Gnaden-Schein,
Vnd lass vns stets gesegnet seyn:
Sein Antlitz woll' er hell vnd klar
Vns leuchten lassen immerdar:
Damit sein rechter Weg auff Erden
Von vns erkennet möge werden,
Vnd wir bey allen Heyden sehn
Sein Heil, vnd was durch jhn geschehn.
Gott, alle Völcker, so die Zier
Der Sonnen anlacht, dancken dir.
Man hört durch süssen Frewden-schall
Die Völcker jauchtzen überall,
Daß du gerecht die Leute richtest
Vnd weißlich aller Sachen schlichtest,
Die Leute, die du recht regierst
Vnd überall mit Wolfahrt zierst.
Die Völcker, Gott, erheben dich
Vnd dancken dir einmütiglich.
Das Land-Gewächs kömpt frölich ein
Vnd prangt mit Früchten, Oel' vnd Wein.
Es wolle Gott mit seinem Segen,
Du vnser Gott, sich bey vns regen,
Es segn' vns Gott, vnd alle Welt
Dien' Ihm mit Furcht, alß jhm gefällt.

Meter: iambic
Praví se, když Adam mlsal
by František Ladislav Menhard

Praví se, když Adam mlsal
s Evou jab’ka po ránu,
že z jablka ohryzek mu
při tom uvíz’ ve chřtánu.
Přece životem vyvázl! –
což se nemělo však dít:
že poslechl hlasu ženy,
měl se za trest udusit.

Meter: trochaic
72.  Den Bräutgam wünscht die Braut.
by Angelus Silesius

Verwundere dich nicht daß ich nach GOtt verlange:
Der Braut ist allezeit nach jhrem Bräutgam bange.

Meter: iambic
An Epitaph on S.P.
by Ben Jonson

A Child of Queen Elizabeth's Chapel

Weep with me, all you that read
     This little story:
And know, for whom a tear you shed
     Death's self is sorry.
'Twas a child, that so did thrive
     In grace and feature,
As heaven and nature seem'd to strive
     Which own'd the creature.
Years he number'd scarce thirteen
     When fates turn'd cruel,
Yet three fill'd zodiacs had he been
     The stage's jewel;
And did act (what now we moan)
     Old men so duly,
As, sooth, the Parcæ thought him one,
     He play'd so truly.
So, by error, to his fate
     They all consented;
But viewing him since (alas, too late)
     They have repented;
And have sought (to give new birth)
     In baths to steep him;
But being so much too good for earth,
     Heaven vows to keep him.

Meter: polymetric
LiII .
 Eines Soldaten.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich brannte/ hieb und stach/ ich wachte/ brach/ und
raubte/
Ich jagte/ schoß/ und warf/ ich dräute/ zörnt/ und
schnaubte/
Die Arbeit/ so ich that/ war nicht umbsonst verbracht/
Sie hat mir Weg und Steg zur Höllen weit ge-
macht.

Meter: iambic
LETNÍ DEN
by Josef Svatopluk Machar

Takový letní den... Na dohled
vlní se stříbrné žito...
A kdyby člověk měl zemřít hned,
dnes by to nebylo líto...
U nás as teď moře zeleně
hrá, voní ve slunci žhoucím...
Chtěl bych tam ležet kdes na seně
a hledět k oblakům skvoucím!

Meter: dactylic
Přijď lásko!
by Antonín Klášterský

Přijď, lásko velká, ozař moje žití,
ty svatá, živá, před níž hlavu skláním,
jsem květ, jenž rosu nebeskou chce píti,
jsem mrtvý, přijď a zbuď mne pousmáním.
Přijď plamenná, přijď divoká, přijď slepá,
jak vír, jak proud, jenž vlnou o břeh šplíchá,
přijď jako jaro, které na úl klepá,
přijď tajným krokem, bázlivá a tichá.
Přijď s rolničkou a čtveračivým smíchem
jak dítě, které od úsvitu zpívá,
přijď, sladkou dumu ve svém oku tichém,
tak zamyšlená, roztoužená, snivá.
Přijď s blahem, které opíjí a mámí
jak víno, které ohněm do žil vtéká,
přijď s bolestí a mukou, se slzami,
jen přijď, ó přijď, mé srdce tě již čeká!

Meter: iambic
- CXXVII -
by Fernando de Herrera

La llama crece y arde, y crece luego
el dolor que mi gloria y bien deshace;
el pecho exhala todo, y se rehace,
cual Ticio, sin hallar algún sosiego.
No sé do alienta Amor, do esfuerza el fuego,
ni de qué pena ya me satisface;
mal me quejo del daño que me hace,
si es cruel, voluntario, ingrato y ciego.
Felice Meleagro, cuya muerte
gastó su ardiente hado; mas ya veo
que renace mi vida en el tormento.
No huyo la aspereza de mi suerte,
aunque sí por la causa la deseo,
la temo por el fiero mal que siento.

Meter: polymetric
NOVÁ FÁSE.
by Jan Opolský

Osud náš jak černá plena trudně všecko halí,
nadarmo jsme po staletí, zdá se, bojovali,
nadarmo jsou reci naši hrůzu kolem seli,
nezavlá už v čistém vzduchu prapor zplesnivělý.
Zmírá v sledním variantu stará píseň slávy,
těžké rány dopadají na umdlené hlavy,
jedna těžší nežli druhá, jako hromu hřmění,
popsána je tmavým písmem kniha utrpení.
Naším statkem vládne jiný, z naší půdy klidí,
živoří v nás každá vlastnost, jež je pýchou lidí,
všechen odlesk ušlechtilý, jenž se jasně stele
kol života národního, shasli nepřátelé!
Utlumili, uhasili žhavé síly plání,
každý výbuch zdravých vášní krutou pivní daní.
Tenkrát, ano tenkrát přišla, jak je psáno shora,
se vší hroznou konsekvencí druhá Bílá Hora.
Od té chvíle podlomena smutná naše říše,
Arnošt Denis, přítel raçy, knihu o tom píše,
knihu, která zevně plna tragického pelu,
knihu naší nové zkázy, knihu nepřátelů.
...ztrne však i hlubá rána. Nervy trochu ztupí.
Vžili jsme se během času prostě do potupy;
tápali a hledali jsme úsvit v černé noci,
ze pralesa nemluvného stezku svépomoci.
Proti velkým kartelářům pivovarským, fisku,
nalezli jsme nečekaně vhodnou pomoc v blízku.
Chopili se zbraně břitké, ne pouhého klacku,
počali své čacké pivo vařit po domácku!
Nyní, kdo Čech utlačený, jařmu, nouzi zvyklý,
získá velký korbel piva za dva mrzké nikly,
zapomene jeho dechem cítit v sobě psance...
Tato fáse v našem bytí slově renaissance.

Meter: trochaic
- LXXXIV -
by Fcode Borja

Perdió el acero su invencible dueño,
y ve perder su Capitán España.
Hoy vio la muerte su postrera hazaña,
y ve la vida desmentir su empeño.
Hoy el valor en la región del sueño
dejó sin miedo la marcial campaña;
y sus ruinas nobles acompaña,
por largos siglos un piadoso leño.
El sólo a su piedad justo reposo
en la común tristeza le concede
el cielo, a nuestras lágrimas airado.
Y como tanto huésped tan glorioso
igual sepulcro venerar no puede,
quedó en su mismo triunfo sepultado.

Meter: iambic
Hospodin Bůh všemohoucí
by Emanuel Züngel

Hospodin Bůh všemohoucí
račiž Tě sám
za otcovskou péči vroucí
žehnati nám!
Po dlouhá léta v tichém radování
Tvůj život plyň:
zdar dítek Tvých a prospívání
Ti věnce viň!
I ve snách útěchy požívej,
blaho Tě zbuď!
radostmi hojně vždy oplývej
i zdráv nám buď!

Meter: iambic
- CI - A don Diego Girón
by Fernando de Herrera

Esperé un tiempo y fue esperanza vana
librar de esta congoja el pensamiento,
subiendo de Castalia al alto asiento,
do no puede alcanzar musa profana,
para cantar la honra soberana
(ved cuan grande es, Girón, mi atrevimiento)
de quien con inmortal merecimiento
contrasta al hado y su furor allana.
Que bien sé que es mayor la insine gloria
de quien Melas bañó y el Mincio frío
que de quien lloró en Trebos sus enojos.
¿Mas qué haré si toda mi memoria
ocupa amor, tirano señor mío?
¿Qué, si me fuerzan de mi Luz los ojos?

Meter: iambic
DĚTI.
by Růžena Jesenská

Řekne se „dítě“ – je to květ boží,
spadne jich s nebe jak růží v hloží,
ale jak mnohé v batistu roste,
osud dí druhým: jděte a proste,
nedá jim lásky, která vše zvedá,
na cestu v život síly jim nedá,
žene je v ulic bludiště křivá,
odkud se na svět poprvé dívá,
kde svoje ruce – poprvé spíná,
kde na nich první uvázne vina,
kde dětství místo u matky vysní,
kde slina bídy čelo mu třísní,
kde nejdřív slza z očí mu kane,
nežli je srdce k odporu štvané,
kde cár mu spadne visící s ramen,
kde mu je nejblíž na dlažbě kámen.
Tady a tady trousí se děti,
jak ptáci z hnízda na jaře letí,
vztahují dlaně, do cesty vkročí,
často lež na rtech, nevinné oči,
nevidí propast zející ve dne, – – –
a kdo to dítě zapadlé zvedne!?
Hnáno je proudem nad hlavou mraky,
tam v mlhu šerou upjalo zraky:
v daleku zlato vlní se polem –
veliký dům jak stvůra tam leží,
a tolik cest v to nádvoří běží – – –
káznice bílá, tvrdé zdi kolem. – – –

Meter: polymetric
1L: Liebe, was willst du, was kannst du doch sagen? –
by Ludwig Tieck

Liebe, was willst du, was kannst du doch sagen? –
Ach, warum mußt du doch also mich fragen?
Wenn das Auge sich entzündet,
Wenn das Herz will ahndend schlagen,
Und der Mund nicht Worte findet
Und das Schweigen doch verkündet,
Was man gerne möchte fragen,
Ach, in diesen schönen Tagen,
Wann sich Schaam und Muth verbindet,
Liebe, was willst du, was kannst du doch sagen?
Es erwachen süße Thränen,
Die sich aus den Augen wagen
An die Luft sich zu gewöhnen
Und das Auge zu verschönen,
Liebe, was ist dieses Zagen,
Kannst du mir nicht Antwort sagen,
Wohin eilet dieses Sehnen? –
Ach warum mußt du doch also mich fragen?

Meter: trochaic
III. V mhu splývala ramena jeho dvojí,
by Jaroslav Vrchlický

V mhu splývala ramena jeho dvojí,
jak černá břevna šera na pozadí,
ó v jaké luzné sny kříž duši ladí,
vždyť vítá kolébku, na hrobech stojí.
Mír hlásá duši v bouřném žití boji,
svým stínem čelo poutníkovo chladí,
přes kámen, klesť jenž spěl i přes kapradí,
mír z něho pít chtěl, prahna po úkoji.
Jak srdce bušilo mu, tepny vřely,
když dostih jej a na klekátko pad,
svět pod ním v mlhu rozplýval se celý.
A s kříže vanul úkoj, mír a chlad,
a mládí báje vše se otevřely,
mu duši noříce v snů vodopád.

Meter: iambic
1L: Ich war bey Chloen ganz allein,
by Christian Felix Weiße

Ich war bey Chloen ganz allein,
Und küssen wollt ich sie:
Jedoch sie sprach: sie würde schreyn,
Es sey vergebne Müh!
Doch wagt ich es, und küßte sie,
Wie oft? fällt mir nicht ein!
Und schrie sie nicht? Ja wohl, sie schrie – –
Doch lange hinter drein.

Meter: iambic
LIX. Jezero spí, stromy dřímou, vše spí kol...
by Tereza Dubrovská

Jezero spí, stromy dřímou, vše spí kol...
Doma sedím. Noc je klidná, mlčenlivá,
ticho všude, nehýbe se list, ni stvol –
jen má duše bdí a v srdci píseň zpívá.
Hřbitov leží ve snách – tiše dříme bol,
tma je kolem – než tu náhle luna sivá
nad vrchem tím zvolna vstává – v snící dol,
na jezero, na květ stromů stříbro svívá.
Zachvívá se duše moje – v žase hledí
na tu krásu: perleť svítí na květech,
démant v tůni. Z mého srdce stoupá vzdech.
A má duše smutná ptá se: zda tou šedí,
jež ji halí jako těžký rubáš ten,
paprsk jeden ozáří ji, chvíli jen?

Meter: trochaic
O Štědrém večeru.
by Rudolf Pokorný

Milý Bože, pohleď chvilku
v naši chaloupku:
drobných dětí kolem stromku
jako holoubků!
Na stromku hle, kvete, zraje
celá zahrada,
a babička vnoučatům svým
všecko vykládá.
Napínají děti krčky,
to je úžasu!
A babička každé hladí
pěkně po vlasu.
Babička má štědrou ruku,
všecky spokojí,
než jablíčko jedno také
sobě nakrojí.
Ale co se zamyslila
dobrá babička?
„Ukaž, ukaž, jaká věšťba,
kříž, či hvězdička?“
„„Kříž!““ ... A ticho po světnici,
smutno na chvíli,
však babička zaplašiti
hned to popílí.
Usmívavě podává se
věšťbě osudu:
„No, no, dítky, však tu věčně
s vámi nebudu!
Už mi brzo ustelete
v chladné komoře –
však se s vámi těšiť budu
i tam nahoře!
Vymodlím si nebem dolů
malou skulinu,
bych se na vás dívať mohla
každou hodinu!“ –
Dávno, dávno dřímáš v zemi,
dobrá stařenko:
ach, kdeže to vymodlené
tvoje okénko?

Meter: trochaic
BĚŽIN LUH
by Jan Opolský

Zem volná hyne nám tak zoufale a tiše,
víc Běžin luh už lovec nenapíše
a v moři mlh, jež nad řekami spěly,
víc žádná z ran ni sluky nesestřelí.
Dnes nejtěžší jsou vyřčena už slova
a dosněn je sen děcka – Oblomova,
máť obšírná, jež’s nad zeměmi všemi,
tvůj zaklet háj i luh i černozemí.

Meter: iambic
Gedanken eines Arbeiters an einer Kreissäge
by Kurt Tucholsky

Kreisch –
kreisch –
das Holz schreit, als ginge es ihm ins Fleisch . . .
Kalt heute.
Während ich hier steh,
laufen andere Leute durch den dicken Winterschnee.
Oben, auf den Bergen. Ja.
Die habens feiner
als unsereiner.
Dies Jahr
ist es das erstemal, daß ich auf Urlaub war –
seit dem Krieg. Acht Tage war ich in Ostpreußen oben –
Verflucht! jetzt hat sich der Antrieb nach links verschoben –
Willi! Schalt aus!
Schalt ein!
Kreisch – kreisch – – –
Die fahren Schlitten und auf so langen Dingern: die
heißen Ski.
Ich kann das nie.
Ich steh hier, in der Fabrik, tagaus, tagein
und schiebe Holz in die olle Molle rein.
Kaum, daß ich mich mal an die Maschine lehne . . .
Und die Sägespäne
fliegen rum und bringen einen zum Husten!
Saugvorrichtung? Der Alte wird dir was pusten!
Jetzt rutschen sie da in München immer munter
die beschneiten Berge runter –
Mensch, einmal raus aus dieser verdammten Kluft!
Junge, einmal in die frische Winterluft!
Sich ausruhn, laufen, springen, sich sielen im Schnee –
hinterher tun einem so schön die Beine weh –
Und zu sehen, wie der Himmel glasig wird . . .
und jetzt können wir nicht mehr weiter, wir haben uns verirrt –
und ich trage der Marie die Dinger, die Skier – und dann kommen wir nach Haus . . .
Willi! Schalt aus!
Ausschalten –!
Kreisch – kreisch – – –

Meter: polymetric
Otro soneto contra Góngora
by Quevedo

Verendo padre, a lástima movido
de verte sin consejo zumbeando,
por Helicona, te requiero y mando
que te vuelvas a Esgueva arrepentido;
que te aseguro que, a no haber salido
de lo que él va con su licuor lavando,
más dulce paresciera y más blando:
si bien tan viejo, no tan distraído.
Vuélvete al dios Apolo, y sin con ira
despreciaré tus ruegos, por tus vicios
enfadado de tantas necedades,
alza tu propia cara, calla y mira,
y en vez de hacerle nuevos sacrificios,
hazle otra Garza y otras Soledades.

Meter: iambic
Soucit.
by Jaroslav Vrchlický

Jej hlásal Buddha a v něj Kristus věřil,
dnes náboženstvím jest prý sket a sluhů;
kdys vyznavačům tkal na skráně duhu,
dnes citu bastard, jenž se zpronevěřil.
Vím pouze, svět že bez něho se sšeřil
a jako Gehenna zněl chřestem kruhů
a láním zatracených, v nichž druh druhu
svým utrpením jeho bídu měřil.
Jej odpravili, z ňader milionů
jej vyrval rozum chladný, vtip a věda
se smály, v přesile jen zříce štěstí,
však on živ stále, v silné šíje sklonu,
když klesá Bůh, kříž jeho tiše zvedá
z Cyreny Šimon, pomáhá jej nésti.

Meter: iambic
Liebeslied
by Ludwig Eichrodt

Es ist so gut und leicht gesagt,
Ich liebe, liebe dich,
Man hat so schnell sich eingeliebt,
So ganz herzinniglich.
Man fällt sich um den Hals und küßt,
Bis man vor Liebe trunken ist;
Und kann sein Glück nicht fassen,
Und will sein Glück nicht lassen.
Und wenn man einmal Abschied nimmt,
Ist man zum Tod betrübt;
Da fühlt man erst, da weiß man erst,
Wie sehr man sich geliebt.
Man küßt sich fort und bleibt allein,
Man weint sich aus und schickt sich drein,
Und träumet unterdessen,
Und kann sich nicht vergessen.
Und süß ist auch, wenn aus der Fern
Die Grüße kommen, gehn –
Was aber drum am schönsten bleibt,
Das ist das Wiedersehn.
Da wird man stumm vor Schreck und Freud,
Und möcht in alle Ewigkeit
Sich aneinander weiden,
Und nun und nimmer scheiden.

Meter: iambic
El cielo de Leopardi
by Ramón de Campoamor

¡Genio infeliz!, en su postrer
                     momento
a su amiga la Muerte le decía:
«Dame la nada, esa región vacía
en que no hay ni placer ni sufrimiento
Donde se halla la vida está el tormento
Dame paz en la nada -repetía-,
y mata con el cuerpo el alma mía,
esta amarga raíz del pensamiento »
Al oírle implorar de esta manera,
consolando al filósofo afligido,
la Muerte le responde: «Espera, espera;
que, en pago de lo bien que me has querido,
mañana te daré la muerte entera
y volverás al ser del que no has sido »

Meter: polymetric
Opadal květu pel...
by František Zelenka

On, otrok rozkoší a nenasycen zcela,
v šat oděn křiklavý, jak čas to nes,
a ona plnou modní nádherou se skvěla
na družek vzdor a mnohým na přetřes.
Tak vyšli z domu; galantně jí podal rámě,
splynuli s davem v hlučné ulici
v tom vědomí, že mnozí dívají se na ně,
a radost plá jim proto na líci.
Cos šeptal švitorně jí stále v tichu,
vstříc ona děckým umem šveholí,
šli v obdiv důvěřivi, plni slov a smíchu,
až posléz vešli zkvetlých do polí.
Tam s duší zatajenou honili se travou,
trhali květy, jimiž plála mez,
a ve lži věřili – moderní děti – pravou
že lásku čistou tam snad najdou kdes.

Meter: iambic