PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DOSLOV.
by Lila Bubelová

Má duše amforou se prostou stala
a postavena na cest křižovatce,
by slzy hořké sester posbírala,
těch, které z dálek přijdou těžce, vratce.
Sta přešla jich a slz se řinul příval,
a cesty pod jich nohou zkrvavěly.
Den skláněl se, kraj tragicky se stmíval,
a proudem bez konce dál kolem spěly.
A každá pod jhem jiným klesající,
a každá nad své síly obtížena,
a každá s jinou slinou v trpné líci,
s bolavou duší, těžce uražena,
tím nejdražším, co má a může bráti:
Oh, lásko, která určilas ji kněžkou!
Oh ženo, jež jsi přišla milovati,
čím zasloužilas porobu tak těžkou?
Má amfora je plna ku okraji,
a jsou v ní perly netušené ceny.
Je pozdní noc. I vzdechy usínají.
Jdou tichým krokem osamělé ženy.
Oh sestry, kdybych věděla, že svítat bude,
den váš že sejme pouta zarputilá,
ty cesty, nežli vzejde slunce rudé,
bych perlami jak rosou pokropila.

Meter: iambic
Der Kräusel.
by Christian Felix Weiße

Mein Kräusel hüpfet froh umher,
Wenn ich ihn fleißig treibe,
Doch ganz unthätig lieget er,
Wenn ich in Ruhe bleibe.
Wer stets dem Glück im Schooße
ruht,
Wird oft zur Tugend träge:
Doch er wird thätig, weise, gut,
Fühlt er des Unglücks Schläge.

Meter: iambic
XXVII. Mezi dva tenké buky
by Vítězslav Hálek

Mezi dva tenké buky
natáhnul pavouk nit,
zval mladé, staré mouchy
a chtěl se pochlubit.
Chodil jak po provaze,
jak paňác, s kuráží,
pak zase krokem vážným,
jak voják na stráži.
A volal: „Tuto nitku,
hle, ryze stříbrnu!“
Hned s ní se pustil dolů
a chodil po drnu.
To byla podívaná,
byl tu, byl nahoře,
a volal: „Panny mouchy,
tu jsem v své komoře!“
A byla podívaná,
jaký to svůdný rek:
šla každá moucha za ním,
ni jedna nazpátek.

Meter: iambic
Ayala
by José Selgas y Carrasco

Hoy es aniversario de tu muerte;
enlutado recuerdo de la vida,
anuncio de la eterna despedida
que fin igual a todos nos advierte
Dichoso tú si, valeroso y fuerte,
cambiar pudiste en la final partida
la ruin miseria que la tierra anida
por la alta fama que te cupo en suerte.
Hoy, al cumplirse el término del año,
mientras goza del alma la victoria,
del triste mundo a la flaqueza extraño.
En alta vos me dice tu memoria:
«La loca vanidad ¡qué desengaño!
El genio y la virtud ¡qué hermosa gloria!»

Meter: iambic
Timon of Athens, Act IV, Scene II [Good fellows all]
by William Shakespeare

Flavius speaks to two or three servants

Good fellows all,
The latest of my wealth I'll share amongst you.
Wherever we shall meet, for Timon's sake,
Let's yet be fellows; let's shake our heads, and say,
As 'twere a knell unto our master's fortunes,
'We have seen better days.' Let each take some;
Nay, put out all your hands. Not one word more:
Thus part we rich in sorrow, parting poor.

Servants embrace, and part several ways

O, the fierce wretchedness that glory brings us!
Who would not wish to be from wealth exempt,
Since riches point to misery and contempt?
Who would be so mock'd with glory? or to live
But in a dream of friendship?
To have his pomp and all what state compounds
But only painted, like his varnish'd friends?
Poor honest lord, brought low by his own heart,
Undone by goodness! Strange, unusual blood,
When man's worst sin is, he does too much good!
Who, then, dares to be half so kind again?
For bounty, that makes gods, does still mar men.
My dearest lord, bless'd, to be most accursed,
Rich, only to be wretched, thy great fortunes
Are made thy chief afflictions. Alas, kind lord!
He's flung in rage from this ingrateful seat
Of monstrous friends, nor has he with him to
Supply his life, or that which can command it.
I'll follow and inquire him out:
I'll ever serve his mind with my best will;
Whilst I have gold, I'll be his steward still.

Meter: iambic
Evocación
by Antonio José Olmedo

¿Te acuerdas? bajo el palio azul-turquí del cielo
marchábamos unidos; y la
                  dulce belleza
del vesperal paisaje, nos
                  trajo la tristeza
de nuestras pobres vidas señeras, sin consuelo
Un tapiz de esmeralda perfumado en el suelo;
Filomena brindaba alegre su riqueza
Nos miramos muy cerca Tu voz, toda terneza,
tremaba ardiente, y suave como de terciopelo.
-¡Quiéreme mucho, amor mío! ¡Quiéreme mucho!
Exoraste en acento que todavía escucho
Tembló de envidia y celos una encarnada flor.
que al borde del camino lloraba sus agravios
Yo te besé en la rosa sangrante de tus labios
consagrando aquel beso nuestro divino amor.

Meter: anapestic
TULÁK.
by Josef Holý

Ty srdce zjitřené trápíš mě nejvíce,
že tě zas vyhnali z bohaté vesnice.
Vyhnali, nedali, hrozili zavřením,
zarostlo’s hladem a zarostlo’s kamením.
Divoká bída učí tě vzdorovat,
to tvrdé kamení brání ti milovat.
Srdce se tetelí na holé skalině,
ještě mám lidi rád, ještě jdu mezi ně.
Až zlobu člověčí přestane promíjet,
až vroste do skály, pak budu zabíjet.

Meter: dactylic
3. MRTVÉ MOŘE.
by Jaroslav Haasz

Je na ostrově květů na tisíce
a háje chlad a mořské borovice;
kde však se výší, nízký hřeben tvoře,
je roklina a v ní je mrtvé moře.
Netrhej tam v svahu růže,
štěrk se posunouti může,
náhle slétneš do hlubiny;
minulost tam, bledé stíny,
zoufalství a věčné hoře
mrtvý zrak tvůj uhlídá;
černé jest jak smrt to moře,
a co stáhlo, nevydá.

Meter: trochaic
TICHÉ PRELUDIUM
by Emanuel Lešehrad

Mha soumraku kraj navštívila,
v stín uložil se světlý den,
v modř nebe vplula luna bílá
jak leknín zkvetlý z oblačen.
Z niv svatyně jde vůně kvítí,
zem zpíjí svůdným kadidlem,
že o lásce si přeješ sníti
jak růžový keř nad zřídlem.

Meter: iambic
Siebendes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

„unüberwindlichkeit ist zwar ihr Eigenthum;
„doch ließ ihr grosser Geist dem Ehgemahl den Ruhm
675”Daß niemand in der Welt, als er, ihr Herz besiegte;
„verlust, der ihren Sinn mehr als ein Sieg vergnügte.
„je mehr man sie verehrt, je mehr wird er erhöht;
„sie schmückt und zieret ihn durch ihre Majestät.
„wer kann dahero nicht aus allen ihren Wercken,
680”Daß sie nur ihn verlangt geehrt zu sehen, mercken?

Meter: iambic
Zimní krajina.
by Bohdan Kaminský

Kraj bez hnutí, pláň širá, prázná,
jak duše smutkem vypráhlá
a jako pustá lebka blázna,
kam teskná duma zasáhla.
Bez hnutí visí větve stromů –
sem na ně pohleď, nevíš-li,
jak bolest chýlí čelo tomu,
kdo nad hroby se zamýšlí.
I zde tě všecko k dumě láká
jak chladná, bílá mrtvola,
nad kterou havran občas kráká
a v dálku smutně zavolá.
A v širé pláně příkrov bílý
jen plachý zajíc mihne se
a mizí v dál; už v příští chvíli
sníh stopy jeho zanese.
Tak naděje se v duši tajíc
ti šlehne žití do poušti,
leč plaše tě jak mladý zajíc
před skutečností opouští... modré

Meter: iambic
- 90 - La rosa
by Lope de Vega

Esta, a quien ya se le atrevió el arado,
con púrpura fragante adornó el viento,
y negando en la pompa su elemento,
bien que caduca luz, fue sol del prado.
Tuviéronla los ojos por cuidado,
siendo su triunfo breve pensamiento.
¡Quién sino el hierro fuera tan violento,
de la ignorancia rústica guiado!
Aun no gozó de vida aquel instante,
que se permite a las plebeyas flores,
porque llegó al Ocaso en el Oriente.
O tú, cuánto más Rosa y más triunfante
teme, que las bellezas son colores,
y fácil de morir todo accidente.

Meter: iambic
It sifts from Leaden Sieves - (291)
by Emily Dickinson

It sifts from Leaden Sieves -
It powders all the Wood.
It fills with Alabaster Wool
The Wrinkles of the Road -

It makes an even Face
Of Mountain, and of Plain -
Unbroken Forehead from the East
Unto the East again -

It reaches to the Fence -
It wraps it Rail by Rail
Till it is lost in Fleeces -
It deals Celestial Vail

To Stump, and Stack - and Stem -
A Summer’s empty Room -
Acres of Joints, where Harvests were,
Recordless, but for them -

It Ruffles Wrists of Posts
As Ankles of a Queen -
Then stills it’s Artisans - like Ghosts -
Denying they have been -

Meter: iambic
Sinnliche Erzehlung
 von der mechanischen
 Verfertigung des deutschen
 Original-Stückes von Cato.
by Johann Jacob Bodmer

Hier zieht die Freyheit noch die lezte Kraft zusammen,
Mit der die Republick gewiß zu Grunde geht,
Und wann sie einmal fällt, wol niemal aufersteht.

Meter: iambic
Al oro, considerándole en su origen y después en su estimación
by Quevedo

Este metal que resplandece ardiente
y tanta envidia en poco bulto encierra,
entre las llamas renunció la tierra:
ya no conoce al risco por pariente.
Fundido, ostenta brazo omnipotente,
horror que a la ciudad prestó la sierra,
descolorida paz, preciosa guerra,
veneno de la aurora y del poniente.
Este en dineros ásperos cortado,
orbe pequeño, al hombre le compite
los blasones de ser mundo abreviado.
Pálida ley que todo lo permite,
caudal perdido cuanto más guardado;
sed que no en la abundancia se remite.

Meter: iambic
PŘI ČTENÍ STARÉ KRONIKY.
by Adolf Červinka

V mou duši zemdlenou ty záříš, anděl čistý,
ó dívko, přes kterou dvé přešlo století,
s úsměvem lahodným mne vítáš mezi listy,
jež tichou idyllou vždy budou šuměti.
Čtu, suchý kronikář jak odbyl tebe zkrátka:
víc neznal povědět, než to, že uvadlas’,
když teprv začala tě báje poutat sladká,
jež zve se životem, – jak nedozrálý klas.
A vidím postavu tvou dívčí často v snění,
tvých vlasů hebkých proud se vlní po šíji,
jak v slunci planoucím se v ryzí zlato mění,
ty sama poupě jsi, jež v květ se rozvíjí.
A kráčím s tebou v sad, kde stará jabloň kyne,
a v pole, do lesů, kde večer zněl tvůj zpěv,
než navždy odešla jsi v kraje nehostinné,
než kamenný skryl hrob tvé mladé krásy zjev.
Že špína všednosti se nedotkla tě, věřím,
tys vážnou matronou být nikdy neměla,
když láska blížila se srdce tvého k dveřím,
ty májovou tu zvěst vyslechla’s nesmělá!
Ty snítko uvadlá, jež nerozkveteš znova,
já tebe miluji víc nežli pramatku
těch kobylkářů všech, jež sídlo tvé dnes chová,
jimž „nezanechala’s krom jména památku“.

Meter: polymetric
Ni Quartier
by John Brinckman

Nu treck wi, nu treck wi
de Vörstadt lustig lank!
Nu kümmt de heele Kumpanie
mit Sang un Kling un Klang, juchhei!
mit Sang un Kling un Klang.
De Herr Furier, de Herr Furier
de tröck üns lang vörut.
Hurra, hurra, 'n ni Quartier!
Hurra, 'ne nige Brut, juchhei!
hurra, 'ne nige Brut!
Un wenn wi wedder vörwarts gahn,
is mennigeen beswögt;
man Jumferntran, sonn Jumferntran,
wu ball is de nicht drögt, juchhei!
wu ball is de nich drögt.
Kumm her eens, Lisch! Kumm her, Marik,
Wisch, Stin un Fik un Dürt!
Wu is de beste Danzmusik,
wu sünd de besten Ürt, juchhei!
wu sünd de besten Ürt?
Nu kumm, Kamrad, un mak di prat!
Nu sök wi beid üns een.
Wat dücht di vun de Swart, Kamrad?
De is mal stramm to Been, juchhei!
de is mal stramm to Been.
Flink, ihr een anner fast se loßt!
Wat dücht di vun de Witt?
De smitt sick mächtig in de Bost
un hett sonn stolzen Tritt, juchhei!
un hett sonn stolzen Tritt!
»nimm du de Witt, nimm du de Swart,
nimm du se di allbeid!
Ick let to Hus min Hart, min Hart,
ick let to Hus min Freud, juchhei!
min'n Schatz, min'n Trost, min Freud.
Ick will keen Hand, de sachter strakt,
ick mag keen blanke Og!
Min Wurt, dat heww ick ehr vermakt,
an een dor heww ick nog, juchhei!
an een dor heww ick nog!«

Meter: iambic
Mein Fluss.
by Eduard Mörike

O Fluß, mein Fluß im Morgenstrahl!
Empfange nun, empfange
Den sehnsuchtsvollen Leib einmal
Und küsse Brust und Wange!
— Er fühlt mir schon herauf die Brust,
Er kühlt mit Liebesschauerlust
Und jauchzendem Gesange.
Es schlüpft der goldne Sonnenschein
In Tropfen an mir nieder,
Die Woge wieget aus und ein
Die hingegeb'nen Glieder;
Die Arme hab' ich ausgespannt,
Sie kommt auf mich herzugerannt,
Sie faßt und läßt mich wieder.
Du murmelst so, mein Fluß, warum?
Du trägst seit alten Tagen
Ein seltsam Mährchen mit dir um,
Und müh'st dich, es zu sagen;
Du eilst so sehr und läufst so sehr,
Als müßtest du im Land umher,
Man weiß nicht, wen? drum fragen.
Der Himmel blau und kinderrein,
Worin die Wellen singen,
Der Himmel ist die Seele dein:
O laß mich ihn durchdringen!
Ich tauche mich mit Geist und Sinn
Durch die vertiefte Bläue hin,
Und kann sie nicht erschwingen!
Was ist so tief, so tief wie sie?
Die Liebe nur alleine.
Sie wird nicht satt und sättigt nie
Mit ihrem Wechselscheine.
— Schwill an, mein Fluß, und hebe dich!
Mit Grausen übergieße mich!
Mein Leben um das deine!
Du weisest schmeichelnd mich zurück
Zu deiner Blumenschwelle;
So trage denn allein dein Glück,
Und wieg' auf deiner Welle
Der Sonne Pracht, des Mondes Ruh,
Die lieben Sterne führe du
Zur ew'gen Mutterquelle!

Meter: iambic
-LXXXV- Para lo mismo
by Gongora

Segundas plumas son ¡oh lector! cuantas
letras contiene este volumen grave;
plumas siempre gloriosas, no del ave
cuyo túmulo son aromas tantas,
de aquel sí, cuyas hoy cenizas santas
breve pórfido sella en paz suave;
que en poco mármol mucho Fénix cabe
si altamente negado a nuestras plantas.
De sus hazañas pues, hoy renacido,
debe a Cabrera el Fénix, debe el mundo,
cuantas segunda bate plumas bellas.
A Cabrera español Livio segundo
eternizado, cuando no ceñido
de iguales hojas que Filipo estrellas.

Meter: iambic
NEVĚŘÍM.
by Josef Václav Sládek

JÁ nevěřím tou věroukou,
jež slz a krve potoky
se brodí v ráj a pekel mukou
si z lidí dělá otroky.
Té pravdě, k zisku velkých činné,
že nezná Boha ve tvář dím;
je řemeslo to jako jiné.
Nevěřím!
Já nevěřím v tu panskou pýchu,
jež malým světem velká jest,
mně hrdý úsměv váš je k smíchu,
váš titul, erb, i vaše čest!
Váš svět je světem trpaslíků,
já jiný ještě jinde zřím;
že více jste než stvůry mžiku,
nevěřím!
V to nevěřím, co zvete vloha,
když srdce při tom kamenem,
ni v poctivce, ni v neznaboha,
jenž ďáblu slouží nocí, dnem,
ni v pokrytství, ať jak chce sluje,
jež bědné strká ku dveřím
a o lidskosti deklamuje,
nevěřím!
A v ten váš rozum víry nemám,
jenž duši v atom rozdílí, –
to děcko, neodrostlé plenám,
jež kapkou krve sešílí! –
a v důmysl, ať co chce umí,
a v soustavy a v „jak a čím“,
když lidské štěstí kácí v rumy,
nevěřím!
V dlaň poctivou, když pot ji smáčí,
v tvář, nadšením když rozžata,
v kus pravdy v radosti i pláči,
v kus lásky k bratu od brata,
a v štěstí, žalu v pohled němý
tam k nebes hvězdným zášeřím,
v cos jiného na širé zemi
nevěřím!

Meter: iambic
Die deutsche Jungfrau.
by Joseph von Eichendorff

Da kam ein röm'scher Rittersmann,
Der ritt keck an die Burg hinan,
Es blitzt sein Helm gar mannigfach,
Der schöne Ritter also sprach:

Meter: iambic
V.
by Georg Herwegh

Wer Etwas auf dem Herzen hat, der eile,
Es noch bei Zeiten vor sein Volk zu bringen;
Schon rührt der Hader seine schwarzen Schwingen,
Schon liegt das Haubt des Friedens unterm Beile.
Der Henker harrt, daß er's vom Rumpfe theile,
Bald wird der Blutstrahl in die Lüfte dringen,
Verharschte Wunden werden wieder springen,
Und fehlen wird der Arzt dann, der sie heile.
Schon hör' ich ferne die Kanonen brummen,
Die Säbel klirren und die Trommeln schallen,
Kein Vogel will im Wald sein Lied mehr summen.
Noch eine Nacht — die Würfel müssen fallen;
Dann gibt's ein trübes, trauriges Verstummen,
Des Hahnen Ruf verscheucht die Nachtigallen.

Meter: iambic
PACHITA.
by Jaroslav Vrchlický

Co to stálo krušné práce,
věru, má jí dosyta,
než ten pestrobarvý zrádce
naučil se křičet sladce:
Pachita!
Ovšem, sladce jenom pro ni,
jako tóny varyta
papouškův skřek drsný zvoní,
v sluch se to jak perly roní!
Pachita!
Od rána až do večera
co se kolem nalítá!
Pohádka jak pestroperá,
drahokam do jizby šera –
Pachita!
Skloněn k její ručce bílé
jak ji klove, necita;
křídly tluče hlavu chýle,
křičí ve hře rozpustilé:
Pachita!
A jí nad tím v dětském oku
čistá radosť prokmitá,
za ní on tu v každém kroku,
ona za ním v jednom skoku:
Pachita!

Meter: trochaic
- 64 -
by Lope de Vega

Yo dije siempre, y lo diré, y lo digo,
que es la amistad el bien mayor humano;
¿más qué Español, qué Griego, qué Romano,
nos ha de dar este perfecto amigo?
Alabo, reverencio, amo, bendigo
aquel, a quien el cielo soberano
dio un amigo perfecto, y no es en vano,
que fue confieso liberal conmigo.
Tener un grande amigo y obligarle
es el último bien, y por quererle,
el alma, el bien y el mal comunicarle.
Mas yo quiero vivir sin conocerle,
que no quiero la gloria de ganarle,
por no tener el miedo de perderle.

Meter: iambic
Kriegslied gegen Karl V.
by Ludwig Achim von Arnim

Hüt dich Baur ich komm,
Mach dich bald davon;
Hauptmann gieb uns Geld,
Während wir im Feld,
Mädel komm heran,
Füg dich zu der Kann.
Es geht ein Butzemann im Reich herum,
Didum, Didum,
Bidi, Bidi, Bum!
Der Kaiser schlägt die Trumm
Mit Händen und mit Füßen,
Mit Säbeln und mit Spießen!
Didum, Didum, Didum.
Ach Karle großmächtiger Mann,
Wie hast ein Spiel gefangen an,
Ohn Noth in Teutschen Landen?
Wollt Gott, du hättst es baß bedacht,
Dich solchs nicht unterstanden.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Ach Karle sieh dich besser vor,
Bedenk den Feind vor deinem Thor,
Wenn du zu Pabst Gefallen
Solch greulich Mord willst richten an,
Wovon die Land erschallen.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Ach denke an Pabst Hildebrandt,
Er regte Krieg im Teutschen Land,
Den Kaiser zu vertreiben,
Und hetzte an viel Fürsten stark,
Im Bann mußt er stets bleiben.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Der Pabst zum Kaiser wählen ließ,
Ein Fürsten Rudolph Kaiser hieß,
Ein Kron thät er ihm senden,
Gebot den Fürsten allzugleich,
Von Heinrich sich zu wenden.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Da ward vergossen großes Blut,
Als sich beschützt der Kaiser gut,
Und Rudolph hat verloren
Die Schlacht und seine rechte Hand,
Mit der er falsch geschworen.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Ach Hildebrand der feyert nicht,
Des Kaisers Sohn er auch anricht,
Den Vater zu verjagen,
Das Reich darob zerrissen ward,
Viel edles Volk erschlagen.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Der Kaiser muß vorm Papste stehn,
Im Sünderhemd ganz nackt im Schnee,
Der Papst der ließ ihn stehen,
Er lag in seiner Buhlen Schooß,
So wird es dir noch gehen.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Ach denk der ganze Kaiserstamm
Durch Päpste in groß Jammer kam,
Die Teutsche Macht zerrissen,
Willst du für ihre Büberey,
Noch den Pantoffel küssen?
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Wir haben auch auf unsrer Seit'
Ein starken Held, der für uns streit,
Von Macht ist nicht seins Gleichen,
Gott's ewiger Sohn mit seinem Heer,
Dem mußt du doch noch weichen.
Es geht ein Butzemann u.s.w.
Dieß Liedlein ist in Eil gemacht,
Einem jungen Landsknecht wohlgeacht
Zu freundlichem Gefallen;
Von einem, der wünscht Glück und Heil
Den frommen Landsknechten allen.
Als ging der Butzemann im Reich herum,
Didum, Didum,
Bidi, Bidi, Bum!
Der Kaiser schlug die Trumm,
Mit Händen und mit Füßen,
Die Kirchen uns wollt schließen,
Didum, Didum, Didum!

Meter: iambic
Segunda respuesta de la dama, con los mismos conso
by Margarita de Hickey y Pellizoni

Renuncia, Fabio, empeño tan violento,
que pierde tu fe el llanto que derrama,
y fácilmente se ahogará la llama
que carece como esta de alimento:
Destínese mejor tu noble aliento,
que sin correspondencia al que se inflama,
el amor mismo temerario llama,
y amor sin esperanza es cruel tormento.
No camino al abrojo abras altivo,
blasonando en tu afecto sin segundo,
(¡Raro milagro de naturaleza!)
ni intentes vuelo que es tan excesivo,
que no podrá tu amor vencer, ni el mundo,
la esquivez natural de mi belleza.

Meter: iambic
Ztroskotáno. (II.)
by Bohdan Kaminský

Vsedla do povozu, který čekal na ni
u schodiště villy. Kočár hnul se vpřed.
Byla bledá v tváři, dosud krásná paní,
již před dvěma léty muž si domů ved’.
Zaklusali koně stromů dlouhou řadou,
kolem kvetlo jaro, vůní dýchal bez...
Dívala se kolem, ale hlavou mladou
myšlénky tak divné honily se dnes,
myšlénky tak divné, těžké jako kámen,
jenž uvázán k šíji, táhne v hloubi vod
toho, který tone, vysílen a zmámen,
tone a se zmítá v boji o život...
Kolem kvetlo jaro, v prostřed parku villa
zelení tou svěží pohlížela v dál.
Ach, dvě léta celá tady šťastnou byla
a muž její, vždycky jak se šťastným zdál,
jak se tady ještě předevčírem bavil,
klidný, bezstarostný, veselý – a dnes,
Bože, jaká změna! Snad aby se zbavil
výčitek a pláče, jichž by těžko nes’,
odejel, se s chotí nerozloučiv ráno...
Vedle cesty stála řada jabloní,
růžovými květy bylo obsypáno,
kdesi v modru skřivan písní zazvoní,
všude plno štěstí, ptačích písní všude,
nadějí a žití, nových rozmachů, –
jen to její srdce náhle je tak chudé...
Zamyšlená, smutná jela ve strachu –
co jen řekne otci, ku kterému jede?
Jak mu jenom poví Jobovu tu zvěst?
Či zda dřív už vyčte z tváře její bledé,
že před katastrofou u nich doma jest?
Ach, ten otec její nikdy nepřál zeti,
nevěřil mu nikdy, že má dceru rád –
„Proč ten hýřil všední jenom líbí se ti?“
ještě před veselkou ptal se kolikrát...
Nu, však chotěm dobrým stal se tento hýřil,
mladé žínce svojí byl by nebe snes’,
otec také dávno na pohled se smířil, –
ale co jen, Bože, co jen řekne dnes?
Kterak přijíti mu se zlou touto zvěstí,
kterak přivítá ji, co jí řekne as?
Řekne jí: „Aj, vida, zde máš to své štěstí,
o němž nerozumná vždycky blouznila’s,
sama vším jsi vinna, našich rad a řečí
tenkrát nedbala jsi a teď o nás víš – –“
Mučila jí nitro úzkost stále větší,
čím víc přemýšlela a čím byla blíž
otcovskému domu... Nyní městem jela,
tryskem po dláždění hrčel její vůz.
Schoulila se v rohu a celá se chvěla
pod nátlakem dojmů zažitých i hrůz,
které čekaly ji. Povoz náhle stanul.
Starý, známý vrátný jí se uklání...
Pod závojem hustým slzí proud jí kanul:
to dnes bude divné, smutné setkání!

Meter: trochaic
STARÉ DOMY.
by Antonín Klášterský

Ty staré domy mizí, jež po věky tu stály,
kde úzké byly schody a tmavé celý den,
kde pod Kristovým křížem lampičky rudé plály,
kde strašívalo kdysi – již mizí, rýčů plen.
Jak vlna by je spláchla, ty domy trpasličí,
ty obrázky s jich čela i zubovatý štít,
teď činžák s levnou zdobou tu kopule své tyčí,
zkad filigranským oknem piano slyšet znít.
Ne, nemyslím, když starých jdu hradeb po úpatí,
jak i s tím domů rázem se lidé změnili,
já na vás vzpomínám si, ó, stařečkové zlatí,
již dávno, dávno spíte už na dně mohyly!
Na vás, již v starých domech jste mnohá léta, zimy
svůj život celý žili, jenž prostý byl a tich,
a měli jste je rádi a duší srostli s nimi,
a oči otevřeli a oči zamkli v nich:
Jak srdce by vám vzkřiklo, a slzy tekly tváří,
a jak by k prsům padla vám vráskovitá líc!...
I vlaštovka tak vzkřikla, jež odletěla v září
a v dubnu nenalezla tu hnízda svého víc.

Meter: iambic
MLÁDÍ.
by Adolf Černý

Jak bych tě, dítě, býval znal,
jak bych tě viděl už kdesi –
tehdy však oblak nevstával
z černavých lesů nad úval,
nebyly v odkvětu vřesy.
Nebyly vřesy v odkvětu,
se strnisk neválo chladem,
nebylo ptactvo v odletu –
lučiny slibných námětů
zkvétaly v životě mladém.
Musil jsem, musil kdysi zřít
chrpově modré ty oči –
z požatých na mne hledí žit,
z dob, kdy lét’ skřivan pod blankyt,
tesklivě za mnou se točí...

Meter: dactylic
45.
by Friedrich Rückert

Das Höchste, was der Mensch erstreben soll und kann,
Erstreben kann und soll es doch nicht jedermann.
Die große Masse läßt am Boden sich genügen,
Und staunt den Wen'gen nach auf ihren Himmelsflügen.
Wenn der Brahmane, der Nichts Lebendes versehrt,
Und selbst im Schädlichen den Odem Gottes ehrt,
Allein im Lande wohnt'; es wäre längst indessen
Von Thieren groß und klein, und er mit, aufgefressen.
Drum wurzelt neben ihm fleischessende Gemeinheit,
Und der Gemeinheit Blüt' ist des Brahmanen Reinheit.

Meter: iambic
Na Pavla Albieriho (Jana Mucka), t. č. v Americe.
by František Ladislav Menhard

Leckdo tvrdil, že je v koncích... Lež to holá! –
jeho „psavosť“ kritika ni moře neudolá:
s velkou vytrvalostí i přes moře on, chlapík čilý,
po nás svými vojenskými novellami střílí.

Meter: trochaic
Al Hanabanilla
by Antonio Vidaurreta

Entre follajes de verdor lozano
de un monte dilatado y suspendido,
tajando la mitad, estremecido
desciendes con estrépito lejano
Sobre el peñón en que te admiro ufano,
despiertas vivamente en mi sentido
el nombre del cantor esclarecido
del grandioso torrente americano
¡Oh! si de Heredia el rítmico lenguaje
al dominar del Niágara la altura,
sacudiera en mi frente su oleaje,
no discurrieran en su esfera oscura
tu raudal sepultado en el boscaje
ni mi acento perdido en su espesura

Meter: iambic
- XXVII - 1
by Franciscode Aldana

Aunque a la alta región de la alegría
subió quien os la daba aquí en el suelo,
ved cuánto puede un puro y santo celo
en amorosa y santa compañía:
que un a pesar de muerte helada y fría,
podadora cruel del frágil velo,
siempre os sigue Victoria desde el Cielo
y a vuestro nombre da perpetuo día.

Meter: polymetric