PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
A la alegría
by Indalecio San Román

Vida del alma, saludable encanto
que de mi juventud la gloria fuiste
¿por qué me abandonaste? ¿por qué huiste?
¿por qué dejaste al que te quiso tanto?
¡Dejarme y para siempre! a tal quebranto
¿qué daños o qué ofensas recibiste?
¿por qué en tu propio ser no me absorbiste
como hoy mi corazón absorbe el llanto?
Mas ya comprendo: fue mi fantasía
engendro de este amor que creí eterno
pensando que jamás se acabaría.
Pero tú buscas juventud, no invierno;
sueño ha sido mi amor, dulce alegría,
y viejo al despertar hallé el infierno.

Meter: iambic
An die Gräfin Caroline von Baudissin geb. Gr. Schimmelmann
by Heinrich Christian Boie

In süßern heiligern entzückensvollern Stunden
Hat Liebe Dir den Kranz gewunden:
Doch du verschmähest auch den Kranz der Freundschaft nicht,
In welchen hier ein Blatt mir die Erinnrung flicht.

Meter: iambic
- 16 - A nuestro amigo, músico malo
by Pedro Espinosa

Dicen que Orfeo piedras, animales,
y aguas trajo con voces soberanas;
también, cantado tú, quitas mil canas,
y anoche en ti se vieron sus señales;
que un mojón te tiraron las canales
a la parroquia de las almorranas,
y sobre ti llovieron las ventanas
lo que ya fue alimento de orinales.
Diste a huir, y al fin de unas callejas
te sacaron las márgenes redondas
de tu capa dos perros, a maitines.
Cantando haces derretir las tejas,
tañendo llamas las saladas ondas,
huyendo te acompañan los mastines.

Meter: polymetric
DĚTSKÁ POHÁDKA O OSUDU. (l.)
by Vojtěch Martínek

Jak děti odešly, tak v drobném pokojíku
vše zůstalo... Zde hračky, knížek hromádka...
A knížku pohádek jsem v tichém okamžiku
zved’ se země a čet... Tak praví pohádka:
...Den prvý Osud zámkem zadumaně chodil
a zvolání se neslo temnem tlumeno:
„Dnes počet statisíc se lidských duší zrodil,
ó řekni, Osude, co dáš jim za věno?“
A Osud, stařec velký, plné dlaně zlata
v tmu hodil větrům v plen, a slavně slovo řek’:
„Jak dnes mi kvete všeho hojnost vrchovatá,
tak oněm ať je stejně celý žití věk!“
Dne druhého už Osud v zemanském jen dvoře
vlád’ shrbený, a v noci zase výkřik zněl:
„Dnes duší statisíce vchází v lidské hoře,
ó řekni, Osude, co dáš jim za úděl?“
Tu Osud stříbro hodil v dálku zachmuřenou
a s peněz cinkotem zní jeho žehnání:
„Jak dnes mi stříbro slouží bílou svojí cenou,
tak je ať život celý bída nezraní!“
A třetí den byl Osud mdlý a zpracovaný,
měď házel do noci a této věštby zvěst:
„Vám, kdož jste zrozeni, měď dávám, žití rány,
jak mně jest noci té, ať vaše žití jest!“
V den poslední krov jenom rozbitý se stáčí
a bída z koutů zří. Zněl výkřik v noci zas:
„Slyš, Osude, kdož nyní na svět přijdou v pláči,
co tebou souzeno jim žití ve zápas?“
Nic Osud nevhodil. Jen pochmurně a temně
řek’ kletbu tvrdou těm, kdož světlo uzřeli:
„Dnes bolest veškera a bída žije ve mně,
tak oni ať jdou žitím, bědní, ztesknělí!“
A marno prý se vzpírat, k nebi tyčit dlaně,
nezvratně usouzeno žití tvoje je;
a stejno, bouříš-li, či kráčíš odevzdaně,
jak slovo Osudu ti přiřklo koleje...
...Ta divná pohádka mi těžce promluvila
tak zvláštním hovorem až v duše hlubinu –
Kdo odsoudí? Kdo bije? Jaká hrozná síla?
Jen najít poslední tu všeho příčinu!
Proč, ono temné proč jen zůstalo mi na dně,
tou velkou otázkou vše hovořilo kol.
Ach, jak ta pohádka ji rozluštiti snadně,
proč radost údělem, proč krev a sten a bol!
A v chvíli té jsem cítil, z žití dráhy celé
že polovici za to postoupil bych snad,
jen moci záhadě té vášnivě a směle
se ve tvář zadívat!

Meter: iambic
E ilftes  B uch.
by Franz Christoph von Scheyb

Hier schwieg die Königinn; so sprach die Frömmigkeit:
„der Umstand sagt mir viel; mir scheints, nun sey es Zeit
575”Den Ruhm der Königinn und des Gemahls zu krönen;
„doch ohne das Geschrey des Pöbels zu beschönen.

Meter: iambic
XIV. Kantáty když ptactvo zpívá,
by Adolf Heyduk

Kantáty když ptactvo zpívá,
teplé doby pospěchem
hned rozsáhlé bory zvučí,
že radostí květy pučí
kryjící se pod mechem.
Nakloněnou svoji hlavu
vzhůru vznáší keř i strom,
tvá-li duše ještě smutí,
pojď! Zde v touhy obejmutí
vzlétneš přímo v nebes dóm.
Nebuď jak ten kalný potok,
bublající misantrop!
K čemu srdce hněvem pěnit?
To se u mne musí změnit;
rychle k životu se vzchop!
Příroda chce svěžest mysli,
ne však vlhkou síň a klec,
sic by hlemýžď dlouhovousý,
jenž na zádech s domkem brousí,
největší byl učenec.

Meter: trochaic
Auf das Grab von Schillers Mutter.
by Eduard Mörike

Nach der Seite des Dorf's, wo jener alternde Zaun dort
Ländliche Gräber umschließ't, wall' ich in Einsamkeit
Sieh' den gesunkenen Hügel! es kennen wenige Greise
Kaum ihn noch und es ahnt Niemand ein Heiligthum
Jegliche Zierde fehlt und jedes deutende Zeichen;
Dürftig breitet ein Baum schützende Arme umher.
Wilde Rose! dich find ich allein statt anderer Blumen;
Ja, beschäme sie nur, brich als ein Wunder hervor!
Tausendblättrig eröffne dein Herz! entzünde dich herrlich
Am begeisternden Duft, den aus der Tiefe du ziehst!
— Eines Unsterblichen Mutter liegt hier bestattet; es
Deutschlands Männer und Frau'n eben den Marmor

Meter: trochaic
- 3 - Desea afratelarse y no le admiten
by Lope de Vega

Muérome por llamar Juanilla a Juana
que son de tierno amor afectos vivos,
mas la cruel, con ojos fugitivos
hace que mi insistencia sea vana.
Mas escucha: pues que eres flor temprana,
admite los requiebros primitivos
porque no vienen bien diminutivos
después que una persona se avellana.
Para cambiar tu condición extraña,
más de alguna Juanaza de la villa
del engaño en que estás te desengaña.
Créeme, Juana, y llámate Juanilla;
mira que la mejor parte de España,
pudiendo Casta, se llamó Castilla.

Meter: polymetric
Tarde antillana – La tarde se pasea como convaleciente...
by José Santos Chocano

La tarde se pasea como convaleciente
por el verdor espeso de los cañaverales
Desflécase una lluvia de menudos cristales;
y el paisaje retiembla como a través de un lente.
Las chimeneas rojas de la fábrica ingente
dan la impresión de un barco que espera las señales
para zarpar, y cuyas campanas funerales
de vez en cuando vuélcanse acompasadamente
Tal cual palmera impone contra el cielo su estampa
de abanicos, que luce calado el varillaje
Las nubes fugan. Chillan los insectos. Escampa.
Y un acordeón rústico alarga un danzón vago,
que se disuelve sobre la angustia del paisaje
como un jirón de niebla sobre la paz de un lago.

Meter: dactylic
Wyatt Resteth Here
by Earl of Surrey Henry Howard

Wyatt resteth here, that quick could never rest;
Whose heavenly gifts increased by disdain,
And virtue sank the deeper in his breast;
Such profit he of envy could obtain.

A head, where wisdom mysteries did frame,
Whose hammers beat still in that lively brain
As on a stith, where some work of fame
Was daily wrought, to turn to Britain’s gain.

A visage, stern and mild; where both did grow,
Vice to condemn, in virtues to rejoice;
Amid great storms whom grace assured so,
To live upright and smile at fortune’s choice.

A hand that taught what might be said in rhyme;
That reft Chaucer the glory of his wit;
A mark the which (unperfited, for time)
Some may approach, but never none shall hit.

A tongue that served in foreign realms his king;
Whose courteous talk to virtue did enflame
Each noble heart; a worthy guide to bring
Our English youth, by travail unto fame.

An eye whose judgment no affect could blind,
Friends to allure, and foes to reconcile;
Whose piercing look did represent a mind
With virtue fraught, reposed, void of guile.

A heart where dread yet never so impressed
To hide the thought that might the truth avaunce;
In neither fortune lift, nor so repressed,
To swell in wealth, nor yield unto mischance.

A valiant corps, where force and beauty met,
Happy, alas! too happy, but for foes,
Lived, and ran the race that nature set;
Of manhood’s shape, where she the mold did lose.

But to the heavens that simple soul is fled,
Which left with such, as covet Christ to know
Witness of faith that never shall be dead:
Sent for our health, but not received so.

Thus, for our guilt, this jewel have we lost;
The earth his bones, the heavens possess his ghost.
Amen.

Meter: iambic
36.
by Emanuel Geibel

Zweck? Das Kunstwerk hat nur einen,
Still im eignen Glanz zu ruhn;
Aber durch ihr bloß Erscheinen
Mag die Schönheit Wunder tun.

Meter: trochaic
Al libro de las Obras del señor Luis Carrillo
by Tomás de Carlenal

Dio Dios virtud a la ceniza helada
reliquia del sepulcro, que engendraste
sucesor, que el linaje conservaste
del ave singular, cuanto afamada
Y que por una senda desusada,
de la muerte a la vida caminaste,
y con su fin eternidad ganaste,
contra la ley con los demás guardada.
No es mucho pues, quien todo lo
                     gobierna
haya ordenado, por reliquia quedes
de tu autor sepultado en dulce sueño
Si del justo ha de haber memoria eterna,
Fénix de libros bien llamarte puedes,
pues Fénix de varones fue tu dueño.

Meter: iambic
- XCIII -
by Fcode Borja

Si a mi pasado engaño le pregunto,
si amar es bien: que es un infierno jura,
ingrato amor, tirana la hermosura,
y que anda contra su verdad barrunto.
Si a breves glorias, y pesares junto,
que el miedo ahora eternizar procura
amando, desmintiera mi cordura,
o ya tuviera el corazón difunto.
Los años bastan, sin razón perdidos,
sino es que sobra una prisión tan larga,
que ya rompí con lágrimas y ruegos.
Que poco estimas, Fabio, mis sentidos,
si cuando amor mi vida les encarga,
que estamos, piensas, sin discurso ciegos.

Meter: iambic
Intelligence.
by Beneš Metod Kulda

Kdo se má za věku našeho stkvíti,
intelligentním chce jmenován býti;
koho tak jazyky jmenovat nevolí,
sám se tak hlasitě nazývá kdekoli.
Ten a ten ubožák nevěstu hledá,
s lesklým tím titulem do novin se dá;
intelligentní se ozdobí větvičkou,
ta mu snad vábivou stane se vějičkou.
Mužové, mladíci každého stavu,
intelligentně svou zdvíhají hlavu;
za času našeho rádi se chlubíme,
intelligencí že všude už bujíme.
K učencům, k umělcům kde kdo se řadí,
intelligentně svůj jazýček ladí;
skutečná pravda-li ochotně dovolí,
k intelligenci by řadil se kdokoli?
Intelligentním být může i mlékař,
šlechtic a professor, právník a lékař,
dělník a nádenník, rolník a řeholník,
nikdy však nevěrec, mudrák a rozkolník.
Nikdo, jenž úkol svůj se sebe složí,
nevolí poznati Zjevení Boží;
bez světla pravého rozum-li chudičký,
hledá jen v močálech blýskavé bludičky.
Každého stavu člen opravdu může
s intelligencí se sloučiti úže,
sobě-li osvojil takových vlastností,
které jsou Bolu a bližnímu k radosti.
Milovník Církve a národa, vlasti,
nedá-li žádnými bludy se másti,
hledí-li poznati Církevní učení,
obec-li a svůj stav zvelebit nelení;
pokroku pravého sobě-li všímá,
moudrost-li křesťanskou umem svým jímá;
intelligenci tu radostně slavíme,
zásluhy o bližním vysoko ceníme.
Kdo však svých vloh a všech nebeských darů
užívá sobě a bližnímu k zmaru,
intelligence mu titulu nedáme,
chvály a oslavy pro něj též nemáme.
Šlechtěné způsoby, hlazené mravy,
zdobí a povznáší všeliké stavy;
zevnější způsobnost bez víry, bez ctnosti,
nemůže Bohu a lidem být k libosti.
Učenost, zámožnost muže a ženy
samotná nepřidá nikomu ceny.
Víra a nábožnost se ctností hrdinnou
vzdělancům musí být zásluhou jedinou.
Není však každý z nich na čisto ztracen,
může zas pravdě a ctnosti být vrácen;
mnohého slepí jen duševní dřímota,
z lichého studu se nevěrou blýskotá.
Um se mu ve hlavě, láska pak v hrudi
jiskérkou milosti k životu vzbudí;
plevy-li od zrna rozhodně odvěje,
intelligence v něm jasně se zastkvěje.
Pán Bůh rač Tebe, můj příteli, sílit,
nedej se nižádným pozlátkem mýlit;
jistě víc moudrosti jevívá růženec,
než jí v své knize má bezbožný učenec.
Kdo že by Pasteura intelligenci
uctivě nezdobil zlatými věnci?
A hle on zjevným se vyznáním nesoužil,
po víře bretonské ženy že zatoužil.

Meter: dactylic
Auf eine ins kloster gehende courtisanin.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Du hüllest muth und gluth in einer kutten ein,
Und wilst hinfüro stein in fleisch und blute seyn.
Wer nach der ursach fragt, der nehme diese lehre:
Es fehlte Teutschland noch an einer Valiere.

Meter: iambic
XXXI. Nic nejsem víc, nežli ta růže,
by Vítězslav Hálek

Nic nejsem víc, nežli ta růže,
nic víc, než slavík v podletí;
mé lístky s jarem opadají,
má píseň v jeseň odletí.
Však jako slavík má svou chvíli
a růže v vůni propučí,
tak duch můj k své se chvíli hlásí,
a co je v něm, to zazvučí.
A to mi dosti, v chvíli pravé
že vydechnul jsem nápěvy,
v nichž zaplesal jsem beze stesku
a dotesknil se úlevy.
Pak nechť i zahrajou si větry
nad hrobu mého trávníkem;
já v chvíli své, v mých růží květu
jsem přec jen býval slavíkem.

Meter: iambic
Homo homini lupus.
by Jaroslav Vrchlický

Byl oheň člověku kdys nepřítelem,
jej osedlal si, zkrotil v boji smělém;
zlou silou voda proti němu vstala,
on spoutal ji, by jemu stroje hnala.
I vichr, stepi král, je dnes juž zkrocen
jsa proti stavbě, hrázi malomocen,
zem proryta je, prostor tajů nemá,
i zvěř člověku slouží, sfinga němá.
Jen jeden zůstal nepřítel tu přece,
ten vzdorně zvedá odbojné své pléce,
tož člověk člověku v den čelí každý
a žírné lány mění v pole vraždy.
A dokud tento neukrocen bude,
jsou triumfy a trofeje vše chudé;
co platno, k hvězdám když své dílo stvoří,
ne živly, když je ruka bratra zboří!
Zde poslední je problem, zde zeď tvrdá,
o niž se tříští lidská lebka tvrdá
své nejkrásnější dílo przníc krví –
Ó kletbo dávná! Hříchu Kaina prvý!

Meter: iambic
Paisaje de sol
by Francisco de Icaza

Azul cobalto el cielo, gris la llanura,
de un blanco tan intenso la carretera,
que hiere la retina con la blancura
de la plata bruñida que reverbera
Allá lejos, muy lejos, una palmera,
tras unas tapias rojas, a grande altura,
como el airón flotante de una cimera,
levanta su penacho de fronda oscura.
Llegó el lejano huerto; bajo
                  la parra
que da sombra a la escena que me imagino,
resuenan los acordes de la guitarra;
rompe el aire una copla que ensalza el vino
y al monótono canto de la cigarra
avanzo triste y solo por el camino.

Meter: polymetric
- VII -
by Juan Boscan

Dulce soñar y dulce congojarme,
cuando estaba soñando que soñaba;
dulce gozar con lo que me engañaba,
si un poco más durara el engañarme.
Dulce no estar en mí que figurarme
podía cuanto bien yo deseaba;
dulce placer, aunque me importunaba,
que alguna vez llegara a despertarme.
¡Oh sueño! ¡cuánto más leve y sabroso
me fueras, si vinieras tan pesado,
que asentaras en mí con más reposo!
Durmiendo, en fin, fui bienaventurado;
y es justo en la mentira ser dichoso
quien siempre en la verdad fue desdichado.

Meter: iambic
Úzkostí má duše trne
by Marie Čacká

Úzkostí má duše trne
O tu naši drahou vlast,
Jak se na ni stále hrne
Těžká nehoda i strast.
Kam pohlédneš, samé hroby
Pochovaných nadějí,
Nejkrásnější její zdoby
Jako trestem scházejí.
Pane Bože! v malém čase
Tolik velkých obětí:
Zda-li nahradí je zase
Příznivější století? –

Meter: trochaic
VÝJEZD Z TERSTU
by Emanuel Lešehrad

Město se vzdaluje... Zrcadlo moře
hladí nach západu měkce a tiše...
Chechtání racků slyš... Náruč tě vítá
širé a nádherné volnosti říše...
Přístav tma zhltla... i světlárna mizí...
Adria, ticho a Noci tůň bezdná...
na ní se parník jak stínů vrak houpá...
Nad mořem vesmíru zahrada hvězdná.

Meter: dactylic
V HLUBOKÉM STÍNU.
by Louis Křikava

V hlubokém stínu neviděných thují,
daleko stranou mojí silnice –
je hrob, jenž kryje, koho nelituji. –
S odporem pohřbít! Těžce v mysli chovat,
že kromě drahých mrtvých tisíce
jsou jiné též, jichž nutno pamatovat
a věnce klásti na zapadlé lože
neplodných hodin, které též jsem žil
a kterých nelze zapomenout, Bože!...

Meter: iambic
But be contented: when that fell arrest (Sonnet 74)
by William Shakespeare

But be contented: when that fell arrest
Without all bail shall carry me away,
My life hath in this line some interest,
Which for memorial still with thee shall stay.
When thou reviewest this, thou dost review
The very part was consecrate to thee:
The earth can have but earth, which is his due;
My spirit is thine, the better part of me:
So then thou has but lost the dregs of life,
The prey of worms, my body being dead,
The coward conquest of a wretch’s knife,
Too base of thee to be remembered.
    The worth of that is that which it contains,
    And that is this, and this with thee remains.

Meter: iambic
Der Reisebecher.
by Conrad Ferdinand Meyer

Gestern fand ich, räumend eines langvergessnen Schrankes Fächer,
Den vom Vater mir vererbten, meinen ersten Reisebecher.
Währenddeß ich leise singend reinigt' ihn vom Staub der Jahre,
War's als höbe mir ein Bergwind aus der Stirn die grauen Haare,
War's als dufteten die Matten, drein ich schlummernd lag versunken,
War's als rauschten alle Quelle, draus ich wandernd einst getrunken.

Meter: polymetric
SONET PRO MLADÉHO BÁSNÍKA
by Josef Svatopluk Machar

Na rozcestí, jak starý Herkul kdys
– bůh odpusť mi ten příklad odraný –
teď stojíš ty. Dvé cest před sebou viz
a vol: Ta prvá prostraný
je pruh. Bez boje, ba i bez rány
jí půjdeš. Plna. Jdi, jak šlo se kdys,
jak druzí jdou. Máš potlesk všestraný,
pych národa, čítanek zdoba tys –
jsi slavný muž.
Ta druhá cesta – ne,
to není cesta, jakýs divý sráz,
jdeš vzhůru, možno, že tam srazíš vaz,
jdeš sám a sám... Jen stopa zůstane...
Jí za věk půjdou snad... a pak se stává dosti,
že laur tam vloží kdes na hrst tvých bílých kostí...

Meter: iambic
Pozval's mne k Sobě – – –
by Inocenc Arnošt Bláha

Pozval's mne k Sobě – Raněnou duši
bolestná touha vracela zpět –
výstavy masa – přelhané lásky –
úsměvům hetér prodaný svět.
K tajemstvím Věčna spáleny zraky,
v maskách jsem chodil přátelům vstříc,
zborcený strachem, nemocen vášní,
mluvil jsem mnoho – neřek jsem nic!
Pozval's mne k Sobě – Zamčeny brány,
daleko za mnou povalen svět, –
Voláš mne, Pane? – Umlklé srdce
bolestná touha nevrátí zpět!

Meter: polymetric
1. Käfers Ende
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Ich habe den Traum der Rose belauscht,
der still, vom kühlen Duft umsprüht,
aus ihrer Blumenseele glüht;
ich hab' ihn mit allen Sinnen belauscht,
bis ich berauscht.
Von Sonnenstrahl die Rose träumt,
der sich tags ihr flammend ins Innerste wühlt,
der im Mondlicht nachts sie weich umspült,
der mit schaffender Macht das All durchschäumt;
von
der still zum stillen Glutkelch klimmt,
in dem die Sehnsucht zehrt und glimmt
nach ihr, nach ihr. Sie achtet's nicht.
Sein Auge bricht.

Meter: iambic
MOJE KARENINA.
by Adolf Červinka

Ó, mnoho bylo stesku
ve smutných očích tvých,
a mnoho tichých blesků
se zrcadlilo v nich!
Zda tušila’s ty rytmy,
v nichž bilo srdce mé,
když v důvěrném tom přítmí
jsi sedla vedle mne?
A děcko na svém klíně
jsi měla, dumajíc
o hříchu svém a vině,
jíž planula ti líc!
A v podivné té chvíli,
když vše mně vzdávala’s,
já smuten hladil bílý
jsem děcka tvého vlas!

Meter: iambic
- XLII - Lamenta con todos la muerte de la Señora Marquesa de Mancera
by Juana Ines de La Cruz

Mueran contigo, Laura, pues moriste,
los afectos, que en vano te desean,
los ojos, a quien privas, de que vean
la hermosa luz, que a un tiempo concediste.
Muera mi Lira infausta, en que influiste
ecos, que lamentables te vocean,
y, hasta estos rasgos mal formados, sean
lágrimas negras de mi pluma triste.
Muévase a compasión la misma muerte,
que precisa no pudo perdonarte,
y lamentó el amor su amarga suerte.
Pues si antes, ambicioso de gozarte,
deseó tener ojos para verte
ya le sirvieran sólo de llorarte.

Meter: polymetric
PRINCEZNA LYOLEJA
by Antonín Sova

Churav jsem byl a ve snu
z lenošky, kde jsem dřímal,
slyšel jsem ukolébavku
jarního večera;
slyšel jsem ukolébavku
kmitavých hvězd.
Na staré pavlači domu
tichého jako hrob,
slyšel jsem ukolébavku
jarního večera.
Vůně i záře i ticho,
černé chomáče střech,
zahrady s bílými květy,
blízkost chladivých vod.
Divno... Jak v pohádce bývá...
srdce měl churavé já.
Poznal jsem, že na mne kývá
princezna Lyoleja.
Tak jsem ji nazval. Děcko
žvatlavé, churavé já...
Možná, že zas se mi zjeví
princezna Lyoleja.
S ňader spadlými květy
vždy lůžko mi přišla stlát,
s loutkami stříbrných očí
si ke mně chodila hrát,
a stále u mne jen byla...
a tak mne rozveselila...
Pak, když mne uzdravila,
pak... nepřišla vícekrát...
Ta princezna Lyoleja...
s ní byl jsem již zasnouben,
když prapory na věžích šlehaly
s paláce z mořských pěn,
když hudeb zněl metallický hlas
a slavnost již začala, –
ó, jak mne zklamala
princezna Lyoleja,
ó, jak mne zklamala...!

Meter: polymetric
Tarde antillana – El acordeón rústico envuelve en un son lento...
by José Santos Chocano

El acordeón rústico envuelve en un son lento
y monótono el alma del paisaje sensual:
es un danzón que ondula como una cinta el viento
o como el rizo de una fontana de cristal
La tarde se deshoja, con el recogimiento
de una monja que sueña lejos del bien y el mal,
y la eglógica música aletarga el momento
y circunscribe toda la vida tropical
Acordeón, que tienes vaivenes de resaca:
algo hay en ti que rima con la nerviosa hamaca,
en donde la pereza se mece en blando son
Así, bajo el penacho de familiar palmera,
mientras se va muriendo la tarde, el alma entera
del trópico, parece que rima una canción

Meter: anapestic
VICHR.
by Herma Pilbauerová

Duje vichr obra dechem,
přes pláň, les i pole letí,
vískou skučí, městem bouří,
všecko serve – zemi světí.
Co je vichr? Neviděti
ani jiskry bujné síly,
oblak jenom pospěch divý
a za nimi běs ten šílí.
Krok ti staví – nevidíš ho,
třtinou tvoji postať kloní,
nevíš, s kým tu v boj se dáváš,
divou písní v sluch ti zvoní.
Zvoní, hučí, vyje, bouří,
nebesa chce strhnout k zemi,
hrdý kmen rve z ňader lesa,
cesty stele haluzemi. – – –
Oč je žití vichr běsný
krutější té bouře v kraji?
Duši rve ti, srdce chvátí,
mrazným dechem tluk mu tají.
Naděje kmen třtinou drtí
vichr žití v divém letu,
haluz štěstí serve v chvíli,
v prach ji mete – zmírá v květu.
Nevidíš té obří síly,
ale cítíš v každém kroku,
jak ten boj s ní těžký, bědný...
bez přestání dne a roku.
Bez přestání? Však i vichr
zemdlenou kdys perut svěsí
k odpočinku, třeba k bojům
novým – nový prapor věsí. – –
V klidu smrt – ta přijde sama...
Duj jen, vichře, v moje touhy,
z teskné duše vyrvi lásku –
vždyť to těžký sen je pouhý!

Meter: trochaic
S PALUBY
by Otokar Fischer

V noc hluchou lačné feny
nechť s hřívou zuří zježenou,
nechť vztekem zsinalé pěny
se přes palubu přeženou!
Loď trupy zvířat drtí,
hřmí přes plece i přes tlamy –
však bledší přízrak smrti
za námi, s námi, před námi:
Jak cyklop, který hází
tříšť skalin, loď jež rozbijí,
tak ostrov kamennou hrází
rozmetá útok bestií
a s majákem, jenž mu svítí
jak fanál smrti na čele,
se na můj koráb řítí,
jenž světélkuje zbaběle.
Před sebou smrt já vidím,
pod sebou pole záhuby,
kol půlnoc řve – Já řídím
živoucí život s paluby;
nás vírů, bradel, tesů
vidoucí vůle uchová,
soutěskou vin a běsů
propluje loď má duchová.

Meter: iambic
V tento den, matinko milá,
by Emanuel Züngel

V tento den, matinko milá,
jsi se tedy narodila;
chci jej sobě pamatovat,
Pánu Bohu zaň děkovat,
prosit jej, by dál
nám Tě zachoval.

Meter: trochaic
- - Libro I
by Lope de Vega

Bramaba el mar, y trasladaba el viento
feroz a las estrellas las arenas,
las negras nubes vomitaban llenas
de nieve fuego en círculo violento.
Mísera nave en desigual tormento,
como cuerpo rompiéndose las venas,
las jarcias derramó de las antenas
sobre el campo del húmedo elemento.
Abriose, y quiso una piadosa tabla
ser mi delfín, y rota y combatida
al fin es hoy la que mi historia cuenta.
O cruel piedad, que mi desdicha entabla,
a un hombre, que no siente darle vida,
para darle la muerte, cuando sienta.

Meter: iambic
Remembranza
by José Durbán

¡Luz de mis ojos! cuando el bien
                     perdido
se va hundiendo en las sombras del pasado
surge ante nuestra vista hermoseado
y cuanto más distante más querido
¡Cuántas veces el eco bendecido
de aquel beso de amor nunca olvidado,
con su vaga dulzura ha consolado
mi corazón de batallar rendido!
Heló la edad la sangre de mis venas
La luz crepuscular colora apenas
la escueta cima de los altos montes,
y miro lleno de tristeza vaga,
el sol de mis recuerdos, que se
                     apaga
del tiempo en los lejanos horizontes !

Meter: iambic