DRAGOUN CROMWELLŮV
by Josef Svatopluk Machar

To já jsem, bratře! Otevř! Jako zloděj
a jako vrah se musím v noci vracet
k rodnému prahu! Rozpustili vojsko,
nás odhodili jak věc nepotřebnou,
nás, svaté zápasníky Cromwellovy!
Pár krajanů nás vyšlo stejným směrem,
však záhy poznali jsme, že je třeba
být na pozoru. Červený náš kabát,
ta chlouba naše, vzbouzela zášť lidskou,
že jídla nedali a neprodali
a doušku vody že nám odepřeli,
ba, hrozili nám po městech i po vsích
– ty hlavou vrtíš? Sen to není, bratře,
ty bdíš a já tu stojím doopravdy –
a když nás rozvedly cest cíle, zvolil
jsem noční tmu za čas své dráhy další
a tak jsem došel... Jásali zde lidé,
když zvěděli, viď, že zas máme krále,
Stuarta zas, zas Karla? Jásali zde,
jak všudy, bratře. Londýn jásal nejvíc,
svou duši zpili blínem bláznivosti
a řvoucí hrdla kladli ve prach cesty,
by pyšný filištín moh šlapat po nich.
A Karel, jehož kosti naplněny
jsou hříchy mládí jeho, vjížděl v město
po boku Monka, proradné té třtiny,
jenž prodal nás i slávu Britannie
za titul vévody a přízeň lotrů...
A Londýn jásal. Ve vyžilých očích
nového krále bylo spokojení
i usmíval se. Monkovi prý řekl:
– Já nezavinil as svou nepřítomnost,
neb všecko plesá nad návratem mojím. –
Jen tam, kde stáli my, my Cromwellovy
kabáty červené, tam bylo ticho.
To před Westminstrem, v jehož kapli tehdy
leželo tělo lorda-protektora
po boku králů. Ruka nezvedla se,
hlas neozval se. Zachmuřil se Karel
i Monk se mračil. My však byli němí.
Jen těla naše stála tam. Zrak, duše –
ty byly v dálkách časů, kdy byl s námi
náš Noll, náš vůdce nad vše zbožňovaný,
lord-protektor, náš Oliver, náš Cromwell.
Ach, bratře, život musí míti smysl,
by možno bylo žít jej. A náš Cromwell,
náš hrdina, náš otec, kněz i bratr,
byl smyslem života nám. V jeho vůli
my našli vždycky vlastní vůli svoji,
řeč jeho dala slova citům našim,
náš pomysl byl u něho vždy činem.
On v nás žil, my v něm jako vody řeky,
jež vede z krajů potoky a říčky
k dálnému moři... Když jsem přišel k vojsku
– let dvacet tomu – captainem byl Cromwell
švadrony naší. Nováčci jsme byli
a lidé nehotoví, Noll náš stanul
před námi prvně, pronikavým zrakem
otevřel duše naše a dal vejít
v ně těmto slovům: – Patřte na tu pistol:
bude-li král stát proti nám, ji zdvihnu
a hledět budu, abych trefil jistě,
a komu z vás svědomí nedovolí
podobně činit, toho potřebovat
nemohu v švadroně své. Sloužit lidu
je člověk zrozen, ne však sloužit králi.
A meč-li vytasíme proti králi,
pak zahodíme pošvy – tolik vězte.
A to je výklad pro ty, kdož jdou se mnou. –
A od té chvíle náš byl a my jeho.
A od té chvíle jasno všem nám bylo,
že Stuart, jenž se anglickým zval králem,
nic lepší není nežli římský papež,
a má-li vládnout pokoj v naší zemi,
tak odálen být musí král, jak byly
papežské prsty s plochy země naší.
Tak Noll náš řekl a my uvěřili.
A za slovy dal jíti činům svojim.
Byl dobrý k dobrým, tvrdý k nepravostem,
meč Hospodinův, jehož vůli poznal
a v jehož ruce byl vždy naostřený.
Ve jmenu Nejvyšího ved nás v boje
u Marston-Moor, u Naseby, u Dunbaru,
před každou bitvou modlíval se s námi,
pěl žalmy s námi, postil se a kál se
jak celé vojsko. Vykládal nám z Písma
o hříšném Moabu a Amaleku
i Edomu, jenž odsouzen je Bohem
a na meč vydán, vyhlazen být musí.
My s rozkoší šli k bitvám jako k hodům,
neb věděli jsme, že jsme vojem svatým
a boží pře že v našich mečích leží.
My nedávali pardon, ustoupli jsme
jen proto časem, bychom místa měli
pro nový rozběh, jenž pak zdrtil všecko.
A Bůh dal nepřátele v ruce naše.
Krev, kterou prolevali tolik roků
po zemi Jeho, krví jich jsme smyli
a plevel vyhladili s polí Jeho,
až čista byla zem a plodné lány
hotovy byly přijmout čisté sémě.
Vrah Stuart skončil mečem, jenž byl broušen
špatnostmi jeho; lid se vrátil k Bohu
a vyléčen byl z poblouzení dávných,
že nutno míti krále, jenž by odved
mu syny jeho, by z nich dělal jezdce,
jenž pole pobral by mu, by je rozdal
svým služebníkům, jenž by tvrdě žádal
desátky z všeho pro své komorníky.
A na stráži my stáli; meče naše
jazyky lesklé byly, z kterých zněly
výstrahy živé kněze Samuele
všem Israelským, by se nezachtělo
jim zase krále... Zachtělo se záhy,
neb lid je navyklý, jak stádo ovcí
pastýře biči, štěkotu psa jeho –
i chtěli tedy Cromwella mít králem.
Náš Noll jim odmít, musil odmítnouti,
vždyť Hospodin byl lidu toho králem
a Noll jen constablem, jenž obstarává
klid obce, mír a spánek bohabojných.
Už nebylo lze spravedlnost koupit
jak v letech zašlých; jako proudy vody
po zemi valila se, z ní moh každý
jak chudák, tak i boháč holou rukou
načerpat tolik, kolik potřeboval.
A každý sklízel všechno, co byl zasil
a každý mohl požít plod své révy.
A jakou slávou protektor náš oděl
na zemi, moři Britannii naši,
padouchy podlými kdys zohavenou –
víš dobře, bratře; kde kdo musí vědět,
však netušíš, za jakých hořkých trudů!
Pevného zdraví protektor náš nebyl
a z irských bahen zimnici si přines,
jež ničila mu tělo vnitřním ohněm,
teď přidej nástrahy na život jeho,
jež každou chvíli strojeny mu byly –
ach, bratře, s hrůzou viděli jsme prchat
ten drahý život, nemohli mu stavit,
byť bychom všichni životy své dali!
Zrak jeho byl už – když jsem naposledy
byl v stráži jeho – studeného lesku,
jak u mrtvoly, zaslech jsem pak slova,
jež mluvil k sobě, že by chtěl žít ještě...
dál sloužit Bohu... sloužit lidu jeho...
však dokonáno... Bůh buď s jeho lidem...
Třetího září, v den svých slavných bitev
vydechl duši. – – – – – – – – – – – – – – Takhle vzpomínal jsem,
tak vzpomínali všichni, jak jsme stáli
před Westminstrem, kde Noll náš v slávě ležel,
když Stuart Karel vjížděl do Londýna
v průvodu Monka, který tupě hleděl
a žvýkal tabák, jak to zvykem jeho.
A mlčeli jsme všichni... Však jsme vzali
odplatu svoji: Rozpustili vojsko
a radili nám, navrátit se v domov,
žít tiše, pěstit brav a orat pole,
jak údělem prý naším bylo kdysi...
Šli mnozí bez reptání, bez odporu,
neb věcí stali jsme se, již je možno
odsunout s místa, pohoditi v dálku.
Náš Cromwell pryč byl a s ním duše naše.
Několik jenom v Londýně nás zbylo,
jak ptáci nerozumní, které ve tmě
pobřežní maják zláká jasným světlem.
Tak do Westminstru chodili jsme deně
a žalovali si u rakve jeho.
I to nám vzali. Zlořečené ruce
v den lednový ten, kdy byl kdysi Stuart
popraven po výroku soudců z lidu,
vyrvaly z hrobu tlící jeho tělo
i kosti matky jeho vzaly zemi
i Bridget, dceru jím kdys milovanou,
i mrtvoly těch Stuartových soudců –
na šibenice pověsily všecky
za řevu luzy... Vůle krále, bratře,
tak nakázala... Jak ti ptáci, bratře,
když o maják si zbolavili hlavy,
teď odletli jsme také. Šli jsme v hloučku
bez síly, bez hovoru – kdyby hošík
se na nás vyřítil byl s holí někde,
my bychom byli jako vrabci prchli.
A teď jsem tady... Mohu pást tvé husy,
či ovce hlídat... víc však nechtěj na mně...
– – Rci, bratře, možno věřit v Hospodina,
že řídí vše a proniká a vidí?
– – A vidí-li, že spravedliv jest ještě?
– – Ach, bratře, věřím míň už nežli Turek
a jako prázdný klas jsem, který čeká,
kdy přišlápne jej noha něčí k zemi...

Meter: iambic