RŮŽE POVÁŽSKÁ. (VII.)
by Adolf Heyduk

Kdo bloudíš v cizině a doma
jen holý kámen za vlasť máš,
o vrať, o vrať se, vždyť v té skále
svou matku drahou uhlídáš!
A zlíbáš růvek otce svého,
jenž ve své rámě tebe vzal,
a bílým květem šedé hlavy
červené poupě zasypal. –
Doubravině vedlé Váhu
nové krásné ráno svítá,
každá tráva tichým slovem
samotného chůdce vítá.
Ten ve stínu starých dubů
v bujném mechu odpočívá,
a to oko zamyšleně
před sebe se smutně dívá.
Bujná tráva písně pěje,
k družce své se hravě sklání,
radostně pak mech vyzývá:
Zpívej píseň uvítání.
Bůh ví, co se muži stalo,
slze slzy potápějí;
oči v středu siré země
dětské ráje hledat chtějí.
Vstal. Blíž Váhu po pěšině,
po té staré cestě kráčí,
šedý vlas se zpod širáku
na vybledlé skráně svláčí.
„Cesto milá, milá cesto!
Kde že jsou ty časy staré,
pokud bylo mladé líčko,
pokud bylo srdce jaré.
Kde že jsou ty staré časy,
když jsem jezdil v bystrém toku –
ach, já všecko tajně skrývám
ve svém srdci, ve svém oku!“
K břehu v pravo, k břehu v levo
bílou pěnou voda hází,
a tu jeho tichou píseň
známým slovem doprovází.
Kráčel poutník, zastavil se
tam, kde růže rozkvétala,
jež s démanty chudobičku
za své vlastní poupě vzala.
„Smutná chýše opuštěná,
smutný sad je bez té růže;
a má slza sadu, kraji,
chyši, srdci nepomůže!“ –
Podál chýše v starých lípách
z bujna listí nevyniká,
soudruha to malá chýše,
šťastnější jenž nad poutníka.
Často prý sem chudobičku
mladý junák doprovází,
a tu jim ta stará lípa
mladé květy v cestu sází.
Došel stařec, k lípám došel,
klesl k zemi, bolně dýše:
„Ach, že rodnou nebyla mi
místo hradu tato chýše!“ –
I na hradě smutno, pusto! –
V staré síni růže sedí,
vadne růže dlouhým jarem,
smutně v bibli páně hledí.
Vedlé matky junák mladý,
u povážské smutné růže,
blíže obou chudobička
hladí snědé líce muže.
Krásný junák, krásné děvče,
jakby v nebi živi byli,
v moře žití pevnou lásku
jako skálu zakotvili.
Pobožně se modlí, tiše,
modlitba se z duší leje,
a zpomínka v každé srdce
tajný povzdech z dálky chvěje.
Čte: „Já králů král, uvedu
v krásnou zem vás blahoplodnou,
která byla vašim otcům,
vašim matkám milou,rodnou!“
„Uvedu!“- Můj bože věčný,
kdy uvedeš k Váhu pána?
Ach snad touha k rodné zemi
jinou touhou pochována!?
Jako Váh ta leta hynou –
on se posud nenavrací,
ach snad lásku k drahé zemi
ztratil, aneb zcela ztrácí!?
Ach snad marně v dálné kraje
míru duše hledat spěchal,
nebo snad se v jiné zemi
od cizinců pohřbít nechal!? –“
Hoch a děvče krásným zrakem
v krásné duše pohlédali,
v krásných duších slova stála:
„Žel, proč my ho nepoznali?“ –
Jedna touha, jedno přání
utkvělo tu mezi nimi,
spatřit muže, který všecky
učinil je blaženými.
Aj, když ještě modlili se,
vstoupil poutník nenadále:
„Potěš bůh vás, dobrých lidí!
Jsem tu opět k jeho chvále!
Zda chudáku poutníkovi
mezi sebou místa dáte, –
zde ten obraz matky Boží,
po němž pána hradu znáte! –
Marně, marně pokoj duše,
marně takou růži hledal,
a co žebrák, bídný žebrák
u cizích on prahů sedal.
Marně on svou první lásku
vrhal v proudy, vrhal v moře,
ona bujně vykvétala,
kolem bujný svlačec – hoře!
Přání kruh se mocně šířil,
žití kruh se mocně oužil,
a on vás a Váh a chýše
na Pováží shlédnout toužil.
Aj – a uzřel modré nebe,
jak se zvedá nad Tatrami! –
Bůh buď chválen, dobří lidé,
že jsem opět mezi vámi!“ – –
Jak kdyby se anděl svatý
s boží láskou přibližoval,
každý: růže, muž i dítky
jasnou slzu v oku choval.
Líbali tu ruce pána,
pán líbal dítky v čelo;
každému se dobré srdce
radostí a láskou chvělo. –
„Mějž si opět, dobrý pane,
rodný hrad i rodné statky;
šťastni jsme, ty’s mezi námi –
rádi půjdem v chýš svou zpátky!“
A on v tiché růže hleděl,
hleděl v přátel pohled jasný,
vedle něho chudobička
a mladistvý junák krásný.
„Ne tak! – Se mnou, dobří, drazí,
po celý věk přebývejte;
za to pánu tichý stánek,
ve svých milých srdcích přejte!“
Líbali tu ruce pána,
a on líbal dítky v čelo,
každému se dobré srdce
radostí a láskou chvělo.
Pověst, ptáče rychloletné,
krajům návrat zvěstovala,
a den druhý pána hradu
dědina zas přivítala.

Meter: trochaic