PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto romántico
by Fernando Fortún

Los pretéritos días que nunca conocimos,
los pálidos semblantes, y los tocados viejos,
son como esas mujeres cuyo retrato vimos
y a las que amamos sólo porque estaban muy lejos .
¡Oh las damas románticas cuyos días pasaron,
y, con ellas, sus dioses: Rossini y Lamartine!
Tal vez dos iniciales confundidas grabaron
una noche de luna en un viejo jardín
Vosotras perfumasteis el siglo diez y nueve
con las almas de fuego en un cuerpo de nieve,
de la reina Cristina a Eugenia de Montijo
Por vosotras, románticas, aún mi corazón arde;
a este mundo tan viejo, he venido muy tarde;
debí ser vuestro amante y he sido vuestro hijo

Meter: anapestic
MOTÝL SEN
by Emanuel Lešehrad

V sadě sníš,
zraje den;
nežli zvíš –
tma je jen.
Blíž a blíž
okřídlen
vlaje sen.
V dáli, slyš,
zní smích žen..
Ticho již

Meter: trochaic
- LXIX -
by Francisco de La Torre

La blanca nieve y la purpúrea rosa,
que no acaba su ser calor ni invierno,
el Sol de aquellos ojos, puro, eterno,
donde el amor como en su ser reposa;
la belleza y la gracia milagrosa
que descubres del alma el bien interno,
la hermosura en donde yo discierno
que está escondida más divina cosa;
los lazos de oro donde estoy atado,
el cielo puro donde tengo el mío,
la luz divina que me tiene ciego;
el sosiego que loco me ha tornado,
el fuego ardiente que me tiene frío,
yesca me han hecho de invisible fuego.

Meter: iambic
1L: Floridan liebt mit Gewien; eh Gewien herfür mag brechen,
by Friedrich von Logau

Floridan liebt mit Gewien; eh Gewien herfür mag brechen,
Sagt man, daß er seinen Gaul woll um einen Lauff besprechen.
Mäurer pflegens so zu thun, daß sie nach deß Bogens schliessen
Ihre Böck und andren Zeug ab- und weg zu reumen wissen.

Meter: trochaic
- LIX -
by Argensola

Al hijo fuerte, del mayor planeta,
que al Cielo, y a los dioses fue columna,
Sierpes le acometieron en la cuna,
y las llamas le apuran en Oeta.
Y hasta llegar a la región quieta,
su madrastra le fue tan importuna,
que no pudo del techo vez alguna,
colgar la maza en ocio, o la saeta.
Pero viendo la misma que los dioses
le daban con aplauso eterno asiento,
depuso la venganza, y aprobólo.
Así yo espero un tiempo en que reposes,
que pues concurren tantos a un intento,
no podrá contestarlos uno solo.

Meter: iambic
La madre
by Rosario («Crisantema») Sansores

En tanto que mece la cuna del niño
y arrulla su sueño con tibia canción,
contempla extasiada la frente
                  de armiño
de aquel pedacito de su corazón
¡Qué locos proyectos cruzan por su mente!
¡Cómo fantasea su amor maternal!
¡Su hijo será un héroe gallardo y valiente,
acaso un artista de fama mundial!
Absorta en su sueño, la madre
                     amorosa
olvida sus largos insomnios de esposa,
sus horas de angustia, su cruel soledad
¡Su injusto abandono, sus noches de olvido,
que al ver la sonrisa del ángel dormido
bendice dichosa su maternidad!

Meter: amphibrachic
IX. Loďka jest, jež proti proudu vždycky pluje, rozmar ženy,
by Josef Kubelka

Loďka jest, jež proti proudu vždycky pluje, rozmar ženy,
pro cit muže pavučinné sítě snuje rozmar ženy,
s hesly jeho, s láskou jeho hrá si jako s míčem dítě,
s démony i bohy jeho koketuje rozmar ženy.
Jesti střelkou magnetickou tvrdošíjnou, umíněnou,
zdánlivě jen, škádle chvilkou, povoluje rozmar ženy;
rafijí jest – škoda jen, že na povahy ciferníku
věčný problém v každou dobu ukazuje rozmar ženy.

Meter: trochaic
KOMENSKÝ
by Adolf Černý

Kdys v dálné Florencii na prahu můj stanul krok,
kde z hloubi síně z obrazu se kdosi vážně díval.
Prý stařec neznámý, děl katalog. Mně citů příval
však pravil, dobře žeť mi znám, kdo Bohu na úrok
svůj každý dával čin, žeť zde jak z hlubin věků patří
v mou duši, nejvýš kdo se k nebi vznesl z dávných Bratří.
Bůh dal mu srdce po obecném dobrém toužící,
ač pít dal také kalich hrůzy v labyrintu světa:
dal zřít mu, co kdy miloval, že po všem snad je veta,
hůl vyhnance žeť za vše dostal s jiných tisíci,
žeť hasnou lampy jejich, poslední též padá svícen,
ač světu zářit bílý plamen ždál, jenž na něm vznícen.
Svůj trpký kalich v dlani, on přec toužit neustal,
kam dobra potůček, jenž z Boha plyne, dál jej vodil:
jda při něm, pro jiné vždy rozmnožoval z Boha podíl,
jenž tím přec nemenšil se, v strom vždy větší vyrůstal.
Tu k mocným spěl, by ku pomoci přišli jeho lidu,
tu truchlivému v opuštění přispěl snášet bídu
(vždyť za chudé psal ještě v mladosti list do nebe) –
tu k divadlu všech věcí zval a vodil své i cizí,
je učil mládež vést, z ní lepší rod by vzrůstal, ryzí,
jenž po jednom by potřebném jen toužil pro sebe:
vždy k Bohu lnouti věrou, láskou, doufáním i činy
a v hrůzách směřovati bezpečnosti do hlubiny...
Ač z vichřic všemu světu hledal cestu k pokoji,
ač v cizích národech byl zmítán světa ve mumraji,
přec vždy se duší, srdcem vracel k národu a kraji,
jichž jazyk milostně mu zněl i v hrůzy příboji –
a ještě v smutku rozžehnání volal v časů zlý rej:
„Živ, národe buď posvěcený Bohu, neumírej!“

Meter: iambic
1L: Herr, wohin sol ich mich kehren?
by Simon Dach

Herr, wohin sol ich mich kehren?
Wer kan Hülffe mir gewehren
In der Angst, die mich umbgiebt,
Vnd bis auf den Tod betrübt?
Ich kan selber mir nicht rathen,
Wegen meiner Missethaten,
Menschen helffen auch mir nicht,
Welchen Rettung selbs gebricht.
Nichts mag auff der weiten Erden,
Nichts im Himmel funden werden,
Das die Seel' in mir befreyht
Ihrer Furcht vnd Trawrigheit;
Sünde, Todt, vnd selbs die Helle
Vnd des Jammers tausent Fälle,
Was mir Angst vnd Schmertzen bringt,
Halten sämptlich mich umbringt.
Kanstu, GOTT, es dann gestehen,
Daß ich kläglich sol vergehen?
Wohnet nicht mehr Güt' vnd Trew
Deinem Vater-Hertzen bey?
Ey ich wil dennoch bekleiben,
Vnd an Dir, GOTT, allzeit bleiben,
Denn Du hältest meinen Stand
Fest an deiner Rechten Hand.
Niemals wird mein Fuß-tritt gleiten,
Denn ich sehe dich mich leiten
Richtig vnd nach deinem Raht,
Gieng ich auch des Todtes pfad.
Endlich, wenn mein Leid sich endet,
Daß dein Zorn sich hat gewendet,
Der versühnt noch werden kan,
Nimbstu mich mit Ehren an.
Ich wil nichts den Himmel achten,
Wil nach keiner Erden trachten,
Hab' ich dich, herr, mein Gewinn,
Allzeit nur in meinem Sinn;
Es sey nichts an mir zu finden,
Lass mir Leib vnd Seele schwinden,
So bist Du doch, GOTT, mein Heyl,
Meines Hertzens Trost vnd Theil.

Meter: trochaic
1. Klärchen
by Gottfried Keller

Mir glänzen die Augen
Wie der Himmel so klar;
Heran und vorüber,
Du schlanker Husar!
Heran und vorüber,
Und wieder zurück!
Vielleicht kann's geschehen,
Du findest dein Glück!
Was weidet dein Rapp' mir
Den Reseda dort ab?
Soll das nun der Dank sein
Für die Lieb, so ich gab?
Troll nur dich von hinnen
Auf deinem groben Tier
Und laß meine strahlenden
Sternaugen mir!

Meter: iambic