PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Mich sah so Leipzig/ Wien/ wie Prag/
by Arno Holz

Mich sah so Leipzig/ Wien/ wie Prag/
so Rostock/ Königsberg/ wie Jene;
doch wo ich auch zu drällern pflag/
es ging mir überall höchst bene.
Noch keinen schuf so frohen Sinns
He/ Brüder/ bräucht euch eurer Zeit!
Sie saust dahin/ nichts läßt sich halten.
Die heut blohß Zokker-Rösgens schneyt/
bekränckt euch morgen schon mit Falten.
Zurletzt schlurfft uns ein schwartzes Loch –
fy Teix/ wer nie nach Dabbak roch!
Den Bahrt laßt uns zu Zwürbeln drehn!
Sprengt hoch zu Gaul! Jagt in Carreten!
Auff Silber-Schüsseln will ich sehn
Dukahten-Nudeln und Lampreten!
Rosingens wüntsch ich alß Geschlekk/
auch schafft mir ja Canari-Sec!
Auff den belihbten
man erst nach ohngemeinem Schwizzen/
und schlüßlich/ wenn dan alles stimmt/
bleibt man blohß höchstens auff ihm sizzen.
For Sowaß geben wir nach Elff
noch nicht mahl einen Zwiebel-Schelff!
Wo
zeigt sich auch bald sein Bruder
Bauckt auff die Dische/ randalirt/
kreischt drey-mahl
Der eine spihlt das Dideldom/
Der andre auff dem Plomplomplom!
Vergnügter war nicht
verschmizzter nicht
wir folgen Beyder ihre Spur
und würbeln alles durch-einander!
Nur Einer hat für uns das Prä/
der alte Doctor
Da/ horcht! Schon dröhnt die Mitternacht!
Itzt heisst es: Pursche/ Runda sauffen!
Eh nicht
darff keiner in die Fehdern krauffen!
Der fättsten Färckelgens Geqwiek
klingt gegen unsres wie Musik!
O allerschönste Galathee/
wie seelig muß sichs dein geniessen!
Laß deinen weissen Armen-Schnee
ümb meinen Haltz herümber fliessen!
Kom/ sizz dich hihr auff meinen Schoos/
ich mach dir beyde Brüstgens blohß!
Harr! Kükkt/ die ihr noch nüchtern seyd!
Wog wer schon ähnlichte? Botz Zäpffel!
Störtzt alle nihder/ juhcht und schreyt:
Das sind
Sie rollen hin/ sie rollen her/
so herrlich rollt kein Pärlen-Meer!
Laufft! Raufft! Schlagt alles korz und klein!
Brecht zu den Mäntschern in die Betten!
Dantzt ümb kein Kalb! Dantzt ümb ein Schwein!
Bewindet es mit Rohsen-Ketten!
Zum Leid-dhun bleibt noch ümmer Zeit/
wann ihr erst alt und gräulich seyd!
So klingts bald hoch/ so klingts bald tieff
von meiner wohl-bespihlten Laute;
schon mancher ärgerte sich schieff/
sorbald ich blohß die Säyten kraute.
In solchen Scheddeln meiner Treu
rumohrt fast nichts wie Hekker-Spreu!
Obs würcklich einen Himmel giebt/
wie wir auß alten Schrifften lesen?
Mir scheint das zihmlich abgediebt;
es ist noch keiner dagewesen!
Mein Hieber saust/ das Pflaster sprüht/
ich bün nicht gern ümbsonst bemüht!
Der Helle drau ich fast schon mehr.
Ich wüntschte sie so manchem Lemmel.
Und brillte er auch noch so sehr/
ich schmiss ihm keinen Gnaden-Semmel.
Doch gläub ich trutzdem franck und frey/
auch sie ist eitel Fantasey!
Jedennoch weiß wer nichts genau.
Vihlleicht so brasseln ihre Flammen.
Dan schlägt ihr nichts alß Feuer-Bau
mahl ekklich über mir zusammen.
Doch schlukkt sie mich sälbst würcklich eyn –
es wird schon wo ein Schlipploch seyn!

Meter: iambic
Ein Frühlingstag
by Klabund

Die Leute schnuppern in die Luft wie Hunde,
Die dieses Frühlingstages Ruch erspüren wollen.
Die Sonne steigt sehr langsam aus dem Grunde
Der schwarzen Wolken, wie ein Bergmann aus den Stollen.
Und aus den Menschen zieht sie einen Schatten,
Verzerrt sind Kopf und Rumpf und Flanken...
So kriechen unsre heiligsten Gedanken
Vor uns am Boden, die das Licht doch hatten.

Meter: iambic
3. Auf den neuern Teil dieser Sinngedichte
by Gotthold Ephraim Lessing

Ins zweimal neunte Jahr, mit stummer Ungeduld,
Bewahrt', auf Besserung, sie mein verschwiegnes Pult.
Was sie nun besser sind, das läßt sich leicht ermessen:
Mein Pult bewahrte sie; ich hatte sie vergessen.

Meter: iambic
KVĚTNÁ NEDĚLE.
by Otokar Mokrý

Zorané pole... Hnědou brázdou svítí
žitného zrna símě drobounké,
na mezi zlatým penízem se třpytí
kvítečko mochny jarní hebounké;
pod mladou travkou, mrazem ještě skřehlá,
chudobka bledorudě vykvetá
a nad šípkem, kam jinovatka vlehla,
bělásek první plaše přeletá;
v oblacích píseň švitořivou hude
skřivánek, synek selské nivy chudé.
Nálada teskná ve vzduchu se chvěje,
příroda dechem zimným ovátá,
nechápe ještě, že na ňadrech hřeje
mladinké vesny kyprá poupata;
ač míza krouží jarobujným vírem
pod korou drsnou, prostou lupení,
ni tuchy téměř v kraji mrtvém, sirém,
že blízko tak již tvorstva vzkříšení,
že v nevystihlém kouzla duhojase,
bohaté lůno země otvírá se.
Dumavý rolník v tiché chvíli ranní,
opustiv chrámu vzdušné prostory,
svazeček proutí svírá v hrubé dlani,
svazeček z pestrých stužek fábory,
jej vlídná ruka kněze posvětila
v zázračný zdaru všeho amulet,
veň požehnání boží soustředila,
jímž plane pupen, usmívá se květ;
kočičky ty, svěcené v palem svátku,
hojnosti šotka v každou vábí chatku.
Nadějí silen v hoři svém i trudu,
v zátiší svaté, květné neděle,
ukládá rolník svěží proutek v hrudu,
do brázdy slzou rosnou skypřelé;
k modlitbě zbožně kleká na kolena,
v pokoře oko k nebi zdvihaje,
by Hospodina ruka otevřená,
žehnání, spásu dštila do kraje,
by neodvracel zraků Svojich vlídných
od robů hrudy nebohých a bídných.
Kéž vyslyší Tvé lkání úpěnlivé,
jež s vánkem jara tvé rty šelestí,
kéž požehná tvé nivě rodné, snivé,
již v potu tváři, v slzách, v bolesti
vzděláváš v lačném, cizopásném víru
povržen jako bědný helóta;
kéž sklene duhu blaženého míru
na mysl tvou, jež v dumách kolotá;
kéž před trůn boží prosby tvojí slova
plynou jak oblak dýmu Abelova!

Meter: iambic
XVI. Tvoje bílá ruka
by František Jaroslav Rypáček

Tvoje bílá ruka
dotkla se jen mého čela,
žárné touhy muka
v duši mé hned vypučela.
Kadeř Tvoji zlatou
políbil jsem v sladké muce
a s radostí vzňatou
líbal Tvoje bílé ruce.
Rozechvělá ruka
tílko Tvoje obejmula,
duše mojí muka
zahynula, zahynula.

Meter: trochaic
Gitanjali 3
by Rabindranath Tagore

I know not how thou singest, my master! I ever listen in silent amazement.

The light of thy music illumines the world. The life breath of thy music runs from sky to sky. The holy stream of thy music breaks through all stony obstacles and rushes on.

My heart longs to join in thy song, but vainly struggles for a voice. I would speak, but speech breaks not into song, and I cry out baffled. Ah, thou hast made my heart captive in the endless meshes of thy music, my master!

Meter: amphibrachic
PŘÍRODA
by Emanuel Lešehrad

Velebné ztišení dumá v svatyni starého hvozdu.
Sluneční pohledy jiskří kopulí zasněných větví,
šalvěj a mateřídouška modlí se v zeleném stínu.
Posvátné mlčení dávných
pohanských hvozdů mne zdraví.
Hovorný potok se vine sametem tamaryškovým
v kapradí zbujnělém divě,
ve věnci sasanek skromných.
Naslouchám, okouzlen mírem,
nábožně chorálu stromů,
měním se ve kmeny dubů,
mízu z nich v údech svých cítím,
korunou jejich dík šeptám,
rozpínám kořeny v zemi.
Vznešená Přírodo slavná! Naplň mé žádostné srdce
poklady opojných vzruchů, svatými zázraky žití,
abych tě miloval vroucně, jako se miluje žena,
jako se zbožňují drahé, nejdražší bytosti světa,
abych tě pochopil plné v mocné tvé, úžasné kráse!
Jásat chci v poryvech větrů,
třeštících vrcholky hvozdů,
v oslavném požáru nebes,
vatru kdy zažehá slunce,
v měsíčných milostných nocích,
hvězdnými šperky kdy dráždí,
žehnat chci skvoucím tvým plodům,
které mi nabízíš rukou
svěcenou od dávných věků žírnými úsměvy slunce,
milenko věrná!
Louka jak nádherný klenot skvěje se průsekem lesa.
Měkká a šťavnatá zeleň, ve které orseje zlátnou,
pohádku přírody kouzlí
štětcem svých rozkošných barev.
Nablízku horlivě tesá do kůry stromoví žluva,
bzučení čmeláků bloudí blaživě prohřátým vzduchem,
v údolí vesnička dřímá v sesterské náruči zahrad.
Okřívám na prahu lesa, stápím se v barvy a světla,
ve vše se promítám, množím,
ve všem se nacházím znova,
přecházím v přečetné tvary, tisíců životů schopen!
Závratné, světelné štěstí,
s přírodou klesnout si v náruč:
hrouzit se do její záře
jako v tůň’ bezdného moře,
vznášet se s vůněmi květin
k blankytu na ptačích křídlech,
s věžemi k oblakům spěti,
s deštěm zas v zemi se vracet,
v rachotu bouří se vzdávat
přátelským rozmarům živlů,
v mlčení samot se koupat
v slavnostním přílivu blaha,
chápati upřímné srdce útulných chaloupek v stráni.
Toulat se v přeměně stálé
životem, bez konce toulat,
vědom si toho, že byl jsem, trvám a po věky budu,
v různé jen podobě, v každém útvaru velikolepé,
nikdy ni větší, ni menší,
povždy táž nezmarná hmota...
Louky mne vítají zdáli, tušíce přítele svého,
vodopád píseň mou hučí,
pohled můj mění se ve květ,
procházím chyšemi, domy,
usedám u družných krbů,
slyším řeč o bolech, slastech,
pláči a směji se s lidmi...
Čarovný, čarovný život!
Nad krajem rozkvetl měsíc, ověnčil čelo mé jasem,
nad hlavou nesčetně světů
procitlo v prostoru ztmělém...
Daleké, záhadné světy, i ve vás, pro vás já žiji,
vesmíru vědomá buňka, chápu vás, pojímám v sebe,
blízký jsem živoucím tvorům,
vzdáleným planetě naší.
Vaším též bratrem jsem, cizí,
blízcí přec’ tvorové dální,
promítám pozdrav svůj vzduchem,
vesmírem, k nejzazším hvězdám,
laskám vás paprsky luny,
líbám vás paprsky slunce,
neznámí bratří!
Nad vrchy povětroň zablesk’,
úchvatná, planoucí píseň...
Na svahu u řeky sedím po boku vrby, jež sklání
přede mnou přátelské větve, přítulně laská mi vlasy.
Lámu si větévku, z které
robím si píšťalu skromnou,
vysílám v pokorné stíny píseň svou neskončitelnou:
o horách výsostných, srázných,
o klidných úsměvech dolin,
ritornel o vesně, létu, o době jesenní, zimě,
o tvorech blažených, smutných,
o květech zářících, zvadlých,
o ptáku v hnízdě.

Meter: dactylic
- 729 -9 Jornada III, BELARDO
by Lope de Vega

Querido manso mío, que viniste
por sal mil veces junto aquella roca,
y en mi grosera mano vuestra boca
y vuestra lengua de clavel pusiste.
¿Por qué montañas ásperas subiste
que tal selvatiquez el alma os toca?
¿qué furia os hizo condición tan loca,
que la memoria y la razón perdiste?
Paced la anacardina porque os vuelva
de ese cruel y interesable sueño,
y no bebáis el agua del olvido.
Aquí está vuestra vega, monte y selva;
yo soy vuestro pastor, y vos mi dueño,
vos mi ganado y yo vuestro perdido.

Meter: iambic
SARKOFAG.
by Jaroslav Vrchlický

Ó Řecko, matko umění a žití,
zář tvého ducha v tmy mé duše svítí,
a totéž slunce, jež kdys na Hymettu
zlíbalo z jitra rosné perly v květu
a v hrozen lilo plamenné své žáry,
číš zpěvů zlatí mně!... Kdys v rumech starý
jsem viděl sarkofag, a posud vrací
se k němu snů mých tlum, jak tažní ptáci,
když nad života moře rozbouřené
je divý osud bouřným křídlem žene,
když nad uměním zamyslím se v snění;
když zdá se mi, že ani mostu není,
jenž spojit moh’ by azur s hloubkou moře,
rmut propasti, zář slunce, ples a hoře,
trud člověka a boha úsměv klidný;
když zoufám nad vším, když se ptám, jak v bídný
ten život, kde nás naděj stále klame,
pod každým krokem s námi břeh se láme,
v ten závoj, který věčná propasť kryje,
jak vetkati jen růže poesie,
jak tuto vřavu, jež se nezastaví,
na souzvuk písně zkonejšiti hravý,
jak v Medusy tvář pustit paprsk zlatý,
jak resignace slzu v pouště ztráty,
jak učit víře, kde sám rozum klesá,
jak stržen v prach přec vzlétat nad nebesa,
jak možným je to? Viz, tu rakev stará,
kol víka věnce tvoří květy jara,
na deskách jejích u veselém reji
se satyři a nymfy prohánějí,
jich kadeř réva, chmel a břečťan splítá.
Vnitř mrtvý spí, a venku v tanci chytá
a objímá se šťastných dlouhá řada;
vnitř mrtvý spí, a venku satyr žádá
od nymfy úsměv, pohled, políbení;
vnitř mrtvý spí, a kol se pohár pění;
vnitř popel, kost, a prach, a pavučiny...
Leč z desek rakve vniká v její stíny
zář smíchu, lásky síla, vůně květů,
až splývá život v harmonii světů.

Meter: iambic
157.
by Friedrich Rückert

Weltweisheit ist ein Wort, hat weder Sinn noch Kraft;
Der Weisheit höchster Hort ist Gotteswissenschaft.
Weltweisheit aber soll, damit sie Sinn erhält,
Die Weisheit Gottes nur im Spiegel schaun der Welt.

Meter: iambic
X. Čím, srdce, čím jsi zhřešilo,
by Vítězslav Hálek

Čím, srdce, čím jsi zhřešilo,
můj bože, tolik bolu,
že věčně jen se loučit má,
co věčně má být spolu?
Jak krásný by ten život byl
u věčném milování!
Však věčně musit prahnout jen –
jaké v tom požehnání?

Meter: iambic
JAROMÍR
by Josef Svatopluk Machar

Jak truchlý stín se šineš dějinami,
ó Jaromíre Přemyslovče bědný,
co neštěstí tvá divou hrůzou křičí,
ač čas tvůj neznal zrovna citlivůstek.
Dva bratry měl jsi: jeden o tvé mužství
a druhý zloupil o světlo tě očí,
tak vlekl jsi se životem, a v posled
tě probod kdosi – zdola na záchodě.
Co více chtít? To bylo víc než mnoho.
Tak ani Řím tě nemoh potřebovat,
když svaté dělal z našich mučeníků,
by v krvi jich se ujal Kristův stromek.
I zoufající neštěstí má někdy
jen necitelnost hnusu pro diváka,
a proto neotevřel, Přemyslovče,
ti chytrý římský estet svoje nebe.
A proto žádný zázrak, žádná báje,
jež by tě vykrášlily zbožným duším –
chvěješ se pouze v listech dějepisu
v osudů svojich hrůze tupý kastrát.

Meter: iambic
502. Zda jedinec as souborem je stavu?
by Adolf Heyduk

Zda jedinec as souborem je stavu?
Proč soptíš, zlý když na pranýř dán druh?
Vždyť zmrskat ruku není utít hlavu.

Meter: iambic
VIDĚNÍ
by Rudolf Illový

Ze zlata hrady na západě planou
a slunce hasne v nachu červánků,
do květů pestrých horké slzy kanou,
jdou do chat lidé s hlavou ustaranou,
jdou tiše lkát při svitu kahánků.
Ze zlata hrady na západě hoří,
kde Krásy bohyně se vznáší trůn
a v palem stínu hradu na nádvoří
spanilá děva s junem silným noří
svou duši v zvuk souladných strun.
A z výše cimbuří zní hlahol zvonů,
jež lásku, mír a jaro hlásají:
v to zdola mísí tisíce se stonů
a bestií řev, které ve svém skonu
do krve lidstvo ještě drásají.

Meter: iambic
- XXXVII -
by Lope de Vega

Céfiro blando, que mis quejas tristes
tantas veces llevaste; claras fuentes,
que con mis tiernas lágrimas ardientes,
vuestro dulce liquor ponzoña hiciste;
selvas que mis querellas esparcites,
ásperos montes a mi mal presentes,
ríos, que de mis ojos siempre ausentes,
veneno al mar como tirano distes:
pues la espera de rigor tan fiero
no me permite voz articulada,
decid a mi desdén que por él muero.
Que si la viere el mundo transformada
en el laurel, que por dureza espero,
de ella veréis mi frente coronada.

Meter: polymetric
Luz eterna
by Gabriel Jiménez Lamar

Como por laberinto de recurvas inciertas,
en mis largos insomnios, alma adentro, me pierdo;
y en la ruta sombría, mis ilusiones muertas,
son flores sin perfumes del jardín del recuerdo.
Batallo inútilmente por
                  hallar la salida
que me lleve a horizontes de paz y de ventura;
mientras evoco triste mi juventud perdida,
que fue toda, abandono, sufrimiento y locura
De improviso en la noche
                  tenebrosa y helada
del dolor que me agobia con su negrura espesa,
aparece una intensa claridad de alborada
A su influjo bendito mi incertidumbre cesa
Es de mi madre muerta la celestial mirada,
que encamina mis pasos y en el alma me besa.

Meter: polymetric
Das naive Kammermädchen an den Studiosus
 der zweyten Potenz.
by Clemens Brentano

Jezt bin ich wiederum recht vergnügt,
Weil mein Schatz bei mir ist,
Und so viele Treu verspricht,
Redet mit mir,
Redet von der Wahrheit,
Redet von der Treuheit,
Redt von der Welt Süßigkeit,
Redt von der Welt End.
Wollt ihr wissen was es macht,
Daß mich mein Schatz verlacht,
Und ich im schwarzen Register muß stehn?
Du kannst leicht denken,
Wie es mich thut kränken,
Wenn ich eine andere muß bei dir sehn stehn;
Denn du bist hochgesinnt,
Hast doch nichts hinter dir,
Als nur die Kleider, die du trägst,
Wirst ausgelacht,
Eine Arme, die magst du nicht,
Eine Reiche, die kriegst du nicht;
O weh, wie wird dirs noch gehn!

Meter: polymetric
Jugendandacht .
by Joseph von Eichendorff

Geheimnißvoll geh'n oben gold'ne Sterne,
Unten erbraust viel Land in dunk'len Wogen —
Was zögerst Du am unbekannten Rande?

Meter: iambic
2.
by Georg Heym

Voll brauner Zelte liegt der ganze Strand
Heuschrecken gleich, die auf die Felder fielen.
Und tausend Schiffe mit den schwarzen Kielen
Stehn, hochgezogen auf den Ufersand.
Sie sehn der Griechenpanzer Sonnenbrand:
Die Hörner gellen, alle Pfeifen spielen,
Sie quellen aus den Gassen schon zu vielen,
Die weite Ebene ist mit eins bemannt.
Eunuchen mit den hohen Stimmen schreien
Ins Haremszelt nach dem Satrapenpaar.
Man führt herbei der Feldherrn Dromedar.
Sie treten vor. Die Königswürden leihen,
Tiaren glänzen von dem schwarzen Haar,
Indes die Tore Volk um Völker speien.

Meter: iambic
ULICE
by Richard Weiner

V mých domech, dobře víš, se ctnosti usídlily.
Já zkrásněla jsem bolestí,
již vděčně nesete vy, kteří tudy pílí.
A takový můj cíl: já vteku v rozcestí.
Travnatý chodník s obou stran, a okna svítí,
mým rovnem šťastní jdou, již vědí, kam je jíti,
a záhyb můj – tam může naděj rozkvésti.
Zda odtud cestu zříš, mou dobrou poselkyni,
jak zticha odtéká, utkání krutých smír?
Teče – jak čistý proud – a topoly jsou při ní,
posvětí všednost mou a umoudří můj vír.
Co jich tu postálo, patříce do daleka!
Co srdcí omyla ta tichá, bílá řeka,
co srdcí lkajících po dobrém rozcestí!
A šťastným, již tu jdou, těm moje okna svítí
na cestu smíru, kterou nejlépe je jíti.
Jsem jako přadlena, co u kužele zpívá
domácím ku práci a putovníkům v pout.
V domech je duše má a já jsem duší zdiva.
A ty bys uvěřil, že možno zahynout?
Vše, co se ozvalo, je zde a nezaniká:
stařenčin popěvek, šum z dílny, štěkot psíka.
Co bylo, věčné je, neb musilo to býti,
o jedno starej se: kam dám se s rozcestí?
Mým rovnem šťastní jdou, již vědí snad, kam jíti,
můj záhyb pro ty je, jež stihlo neštěstí.
Báň nebeská se pne a zve tě k jedné pouti:
zamčené oči měj, mnou vést se dej. Buď jist!
Po věčných hlasech mých dej pochybám svým plouti
a po mém mlčení dostihneš zemských míst.
A já tě dovedu bezpečně do daleka,
za ono rozcestí, zkad teče cesta-řeka,
důvěřuj, důvěřuj a stihneš rozcestí,
kde končí pouti těch, již vědí, kam je jíti,
kde končí pouti těch, jež stihlo neštěstí.
Neptám se, nehloubám: leč přímku svou mám ráda,
miluji ohbí své, že dobře ti tam dlít.
Sousedské soužití, sousedská drobná váda,
polední vzkypění a nocí modrý klid
a proryv oblohy značený štíty mými,
jenž je mou věčností nad dnešky proměnnými,
toť já jsem na světě, šťastna svým právem býti,
jak jiné ulice a jiná náměstí.
Tam všude šťastni jdou, již vědí, kam je jíti.
Tam všude tací jdou, jež stihlo neštěstí.
Vše spěje k rozcestí: životy, činy, slova,
co člověk ochrání, co člověk nedochová,
radosti pověčné, dočasné bolesti –
a potom cesta je, tak stará a tak nová,
a na ní smířeno štěstí a neštěstí.

Meter: polymetric
Já nevím, zda lilie,
by Adolf Racek

Já nevím, zda lilie,
já nevím, zda vavřín,
já nevím, zda leknín,
já nevím, zda růže!
Já nevím, zda ona,
já nevím, zda sestra,
já nevím, zda cudnosť,
já nevím, zda smrť.
Já nevím, zda víra,
já nevím, zda snové,
já nevím, zda život,
já nevím, zda hřích.

Meter: amphibrachic
1L: »nur ein weniges Erde beding ich mir außer der Erde«,
by Friedrich Schiller

»nur ein weniges Erde beding ich mir außer der Erde«,
Sprach der göttliche Mann, »und ich bewege sie leicht.«
Einen Augenblick nur vergönnt mir, außer mir selber
Mich zu begeben, und schnell will ich der Eurige sein.

Meter: polymetric
- 49 -
by Lope de Vega

¿Cómo puede, Señor, justificarse
con vos el hombre, habiéndoos ofendido,
parecer limpio de mujer nacido,
ni el polvo al que es eterno compararse?
¿Cómo puede la nada levantarse,
pues el más estimado y preferido
se ve en tan breve término caído,
que puede hasta la envidia lastimarse?
El bálsamo en los huesos no compone
segunda vez del hombre la armonía,
por más oro que el túmulo corone.
Sino es limpio con vos el sol, el día,
¿qué será el hombre vil, que a Dios se opone,
resuelto en polvo y en ceniza fría?

Meter: iambic
NAIVNÍ LEGENDA O MOUDROSTI DĚDŮ
by Antonín Sova

Přes louky zelené se vítr smál,
však víc kraj neměl, co by lidem dal.
V chatrči dítě vypravili v svět.
Je krásně v světě, naivní řek' děd.
Tam v horách slunce hoří na sosnách,
paprsky v jihnoucích se mění krách.
Salaše s výšek visí do kraje
a podivně zní hudba šalmaje.
A děl: Až půjdeš k městům v nový svět,
obětní plamen rozžhni duchu hned.
On tisíckrát, cos dal mu, odplatí,
kdo našel sebe, ten se neztratí.
Jen stařeny, jež bol svůj vyžily,
ty, děti jichž se nenavrátily,
s plačící matkou zřely dlouho ven,
až dítě zašlo,... jarní shasnul den.

Meter: iambic
De el libro Parnaso publicado en Sevilla por Alons
by Cristóbal Pérez Rincón

El leve ardor, la presunción profana
al Tracio Támiras turbo el seso,
el filántrico amor creció en exceso,
y dio la fruta sin razón, y vana
La dulce voz, la vena soberana
que fuera eterna, si tuviera peso,
tuvo el principio recto, el fin avieso;
que de soberbia tales frutos mana
Entró en certamen el mancebo osado
con las hijas de aquel que el rayo envía,
mas fue de voz y vista despojado.
Mas vos en ciencia y humildad fundado,
a las Musas honráis, o gran Mejía,
y así sois de la Musas laureado.

Meter: iambic
U zlámaného kola.
by František Hajniš

Tajnou bolest v srdci kryl,
Kdo dům tento jednou křtil;
Kolo na půl zlámané –
Naděje znak zklamané.
Do otčiny pospícháme,
Srdce po té drahé touží;
Před cílem se kolo zláme,
Cesta se prodlouží.
Sklenář veze hebké zboží,
Všelijaké sklenice;
Kolo praskne, v prach se složí
Přenešťastná směsice.
Z posvícení jedeme,
Vesele si zavejskáme;
Tu se náhle kolo zláme,
My pak v blátě lezeme.
Do kostela k svatbě jedou;
První kočár kolo zlomí,
Na dlažbu se položí;
Nevěstu hned v mdlobách vedou,
Ženich bledne, ruce lomí,
A svatba se odloží.
Což je tedy kolo
Rozlámané v polo?
Nic než potok bez vody,
Beze stromu les,
Bez oučinků důvody,
Hostů prázdné hospody,
Beze smíchu ples,
Posvícení bez pranic,
A naposled: holé nic.

Meter: trochaic
77. Der Sünder will seinen Tod
by Angelus Silesius

Ach Sünder, ists denn wahr? du willst dich eh' verlieren
Als ewiglich mit Gott ein Gott sein und regieren?

Meter: iambic
An B
by Franz Grillparzer

Ich schrieb Verse gegen dich,
so sprichst du ärmster der Poeten,
das hieße, Gott behüte mich,
mit goldnen Kugeln Spatzen töten.

Meter: iambic
¡Bien hallados todos!
by Antonio Osete

Al volver al lugar de mis amores,
tras una ausencia por demás penosa,
me buscaron en turba presurosa
deudos, amigos, siervos y señores
Nunca pude esperar tales favores;
jamás soñé acogida tan hermosa;
hicieron de mi vuelta una gran cosa;
¿dónde, cómo y por qué tantos honores?
Todos, cuál más cuál menos, ya en sencillas
frases o ya entre rasgos de elocuencia
me dieron un saludo a maravillas.
Mas lo que me causó gran complacencia
fue la banda de azules campanillas
de mi balcón temblando a mi presencia

Meter: polymetric
- CIV -
by Gongora

De chinches y de mulas voy comido;
las unas culpa de una cama vieja,
las otras de un Señor que me las deja
veinte días y más, y se ha partido.
De vos, madera anciana, me despido,
miembros de algún navío de vendeja,
patria común de la nación bermeja,
que un mes sin deudo de mi sangre ha sido.
Venid, mulas, con cuyos pies me ha dado
tal coz el que quizá tendrá mancilla
de ver que me coméis el otro lado.
Adiós, Corte envainada en una villa,
adiós, toril de los que has sido prado,
que en mi rincón me espera una morcilla.

Meter: iambic
- LXXIV -
by Fernando de Herrera

Si algo puedo cuidar que vos ofenda,
muera en ausencia vuestra perseguido,
y en ciego engaño y confusión perdido,
a remediar mi daño nunca atienda;
y jamás la esperanza me defienda
de ese injusto desdén y tibio olvido;
y cuando más me importe ser oído,
tarde la voz de mi dolor se entienda.
Pero si no da entrada el pensamiento
a cosa que no sea vuestra gloria,
y de cuanto es ajeno se desvía,
¿por qué negáis, ingrata a mi tormento,
que se ufane mi mal con la memoria
de ser la causa vos, Estrella mía?

Meter: iambic
- XLVIII -
by Bernardino de Rebolledo

En habiendo llegado al Reino oscuro,
mandó el Rey Carlos prevenir un puente
para asaltar inesperadamente
de la Ciudad de Dite el fuerte muro.
No estará Radamanto en el seguro
dijo, si paso el Lete con mi gente,
que en los Campos Elíseos felizmente
eterno imperio establecer procuro.
Pero Carón le respondió indignado
en semblante y en voz desapacible,
no te fatiguen más vanos cuidados.
Aun no a causa de estar desengañado,
de que en vida o en muerte no es posible
contrastar la Violencia de los Hados.

Meter: polymetric
[mosquito at my ear]
by Kobayashi Issa

Mosquito at my ear—
does he think
      I’m deaf?

Meter: iambic