PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Da kommt er her in allen seinen Wehen,
by Gotthard Ludwig Kosegarten

Da kommt er her in allen seinen Wehen,
Der bange finst're Klagetag.
Schon lange sah'n wir ihn – ein fernes Wetter – stehen,
Und ahnten Blitz und Schlag.
Und strömten Seufzer, daß sein Falkenflügel
Gehemmt, und seiner Faust das Schwert
Entrungen würd'! – Umsonst! Schon schwärzet Wald und Hügel
Die Wolke, d'rinn er fährt.
Sein Morgenroth ist trüb' und bleich gestaltet,
Und seines Odems Frost verdirbt –
Des Frühlings Erstgeburt, das Veilchen, halb entfaltet,
Fühlt seinen Hauch und stirbt.
Und gräbertrüb' – zween Sterne, von Gewittern
Und Nebeln rund umdunkelt – stehn
Die Jünglinge, die uns sein Kommen raubt, und zittern
Vor seiner Flügel Wehn – –
Was stehet ihr, ihr Jünglinge, und zittert,
Daß ihr uns lassen sollt? – Verlaßt
Uns nicht. Der Morgen weht so kalt. Die Eiche splittert,
Von wildem Sturm gefaßt.
Verlaßt uns nicht. Gedenkt der Maientage,
Die ihr mit uns so froh genoßt.
Sie fliehn. Ihr laut Gejauchz verwandelt sich in Klage,
Und Jugendgluth in Frost.
Gedenkt der Freuden, die im Jubelkreise
Ihr öfters uns entgegen sangt,
Wo ihr, entbrannten Aug's, nach echter deutscher Weise,
Das volle Kelchglas schwangt.
Gedenk', o goldgelockter Freund, der Wonne
In deines Mädchens Minneblick –
Wie Maienfrühroth sanft, wie Glanz der Sommersonne.
Gebietend strahlt ihr Blick.
Gedenk', o du, deß Geist mit Flammenblicke
Der Wahrheit Heiligthum durchflog,
Der Schätze, die du grubst, der Blumen, die am Ricke
Dein Fleiß herauf erzog.
Noch braus't, wie Bergstrom, der das Feld beschwemmet,
So wild, so frei eu'r Herz dahin.
Da, wo ihr hingeht, schnaubt die Sklaverey, und hemmet
Des Jünglings stolzen Sinn.
Verlaßt uns nicht! – Noch steht ihr bleich und trübe?
Und klagt des Schicksals Steifsinn an,
Klagt, daß sein Felsenwort euch von den Freunden triebe? –
So gehet, gehet dann!
Der sey nicht edel, sey nicht werth des Namens,
Den eure Freundschaft ihm geschenkt,
Der nicht mit Seelendrang und Wärme eures Namens,
Ihr fernen Edlen, denkt!
Der werde, wie er euch vergaß, vergessen,
Der nicht mit klärerem Gesicht
Im Freudenzirkel, wo auch ehmals ihr gesessen,
Von euch mit Freuden spricht!
Heut' aber klagen wir gerührt und bange
Um euren Hinschied, schämen nicht
Der Thränen uns. Denn – selbst des Helden braune Wange
Entehrt die Thräne nicht!
Ihr wandelt hin, und jedem eurer Tritte
Strömt heiß ein Heer von Seufzern nach,
Und wird zum Genius, und leitet eure Schritte
Durch jeden Erdentag.
Wir aber wandeln mit gesenktem Blicke
An unsern Strand zurück, und Der
Rauscht uns entgegen, klagt: »Der Herrlichen am Ricke,
Sind Zweene weniger!!«

Meter: iambic
- XXI - Otro al mismo propósito
by Luis de Ulloa y Pereira

En esta que el pincel ha trasladado,
de original hermoso, imagen pura,
así a la voz suspensa se figura,
que no llega a ser mudo lo callado.
Y tanto persuade lo informado
de aliento, y de razón en la pintura,
que no sólo la vista se asegura,
la voluntad se mueve y el cuidado.
Misterio encierra superior al arte,
que por virtud oculta las colores,
fuerza influyan de amor, y de respeto.
Parece que el Pintor miró a la parte,
con que inclinan las causas superiores
y copió a las estrellas el secreto.

Meter: iambic
David. (II.)
by Adolf Heyduk

Byl David v Judstvu králem zván,
leč ne též králem v Israeli:
tož týrá jej; vždyť co chce Pán,
král vykonat prý pouze velí.
Pod ctnosti rouškou páše hřích
a křivdu pod záštitou práva;
čin veškeren, jak dí, a pych
dle božích rozkazů se stává.
Leč, aby nejitřil se lid,
vždy zbožným na oko se staví;
než jeho duše prchá klid,
tož nepřátel svých stíná hlavy.
Jich všude hledá, tu i tam;
kdo se Saulem byl, po tom veta,
vše padnout má; chce vládnout sám
a nenávidí Isbosetha.
Skrylť smělý Abner tajně v čas
jej, kulhavého Saula vnuka,
jím může o vše přijít zas,
co mečem dobyla mu ruka.
Tož v srdci vězí mu jak hrot
ten protikrál, syn Jonathanův
i Abner, kníže jeho rot,
druh vůdčí Rehabův a Baanův.
Leč nejevil, co srdcem chtěl
a k Hospodinu oči zvedá,
však od Joaba zvěst už měl,
že úkladné mu vrahy hledá.
Až přijde vhodný okamžik
a každý škůdce králův zhyne,
i Joabovi kyne dík:
král odmění jej jako jiné.
Teď posud ještě času dost,
a Joab ustavičné slídí;
by David starostí byl prost,
dva k jeho vraždám najal lidi.
A v spánku zabit Isboseth,
by ubránit se nemoh' skonu,
a vrazi Rechab s Baanou hned
šli k Davidovi do Hebronu.
A děli: „Zabit je tvůj sok,
zde přinášíme jeho hlavu,
teď bezpečen tvůj každý krok;
jsi králem všeho Judstva davu.
Jsme drábů knížata, jen vel –
ni Abner už ti neublíží,
tvých vojsk jej protkl velitel,
kde s branou města zdi se víží!“
V hruď královu slét' vděku blesk,
nach radosti vzplál v bledé tváři,
zrak dravčí rozkoší se lesk'
a čelo zalesklo se v záři:
„Že mrtev Isboseth?“ lstně děl;
„Ó běda vrahu, že se zrodil;
jeť můj i Boha nepřítel,
byť ze strachu mne vysvobodil.
Je kralovrah! Co takým vděk,
již rdousí vládce, když šel spáti?
Smrt dal jsem vrahu v Siceleg,
vám oběma chci též ji dáti.
Zda před vámi král někdy jist?
Pryč v ruce popravčího raba!“
A usmívá se: „Já jsem čist;
teď přijde řada na Joaba!
Dnes potřeba mi jeho rad
i paže, jež mé škůdce stíná,
leč sám by králem nebyl snad,
buď nechán meči mého syna.
Je srdnat, oblíben – nač žel?
ať padne, než svou slávu zmnoží,
a lid ať zví – ač já to chtěl –
že stalo se vše z vůle boží!
Pán naše síla je i moc,
on nepřátel mých roztrh' sítě...“
a v lože Abisag tu noc
vzal, Sunamitku, ještě dítě. –

Meter: iambic
A Triad
by Christina Rossetti

Three sang of love together: one with lips
   Crimson, with cheeks and bosom in a glow,
Flushed to the yellow hair and finger tips;
   And one there sang who soft and smooth as snow
   Bloomed like a tinted hyacinth at a show;
And one was blue with famine after love,
   Who like a harpstring snapped rang harsh and low
The burden of what those were singing of.
One shamed herself in love; one temperately
   Grew gross in soulless love, a sluggish wife;
One famished died for love. Thus two of three
   Took death for love and won him after strife;
One droned in sweetness like a fattened bee:
   All on the threshold, yet all short of life.

Meter: iambic
Květu spásy.
by Josef Václav Frič

Zkveť nám, růže, směle nad Siónem,
neboj se těch zrádných hadů vůkol;
pomni na svůj krásný, velký úkol,
rozžehná se podlost se svým trónem.
Zkvitni! krása tvá ji v temno skryje –
zkvitni, třeba tě mé poupě dusí;
kyprost tvá ji v hanbu zaklet musí,
a ona se schoulí jako zmije.

Meter: trochaic
Náš odboj
by Emanuel Lešehrad

Šest let v okovech a v mukách
Česká země žila.
Za svá práva, samostatnost
tajně zápasila.
Šest let potup, zvěrstev, hrůzy,
běd a odříkání,
odboj čekal na znamení
k chvíli zúčtování –
Spásná bouře revoluce
srdce rozvichřila.
Násilí, lži tlejí v troskách...
Pravda zvítězila!

Meter: trochaic
- XXXIV -
by Fernando de Herrera

Huyo la blanda voz y el tierno canto,
que celeste armonía espira y suena,
desta, de España luz, gentil sirena;
mas vuelvo al fin sujeto al dulce encanto.
Bien sé que este placer acaba en llanto;
que esto es imagen cierta de mi pena,
y amor injusto siempre me condena,
porque sirvo y padezco y sufro tanto.
Ulises, que pudiste venturoso
surcar seguro y sin temor del daño
el golfo de la bella Leucosía,
¿Cuánto fueras más grande y valeroso
si tentaras perderte en este engaño
oyendo a la inmortal sirena mía?

Meter: iambic
Reptač.
by Adolf Heyduk

Vím, zlosyn jsem; má duše stále reptá
a stále hněvem svíjí se a vzpírá;
po jiných soudu urputně se neptá
a tvrdošíjně na vše kosmo zírá,
co její pevné svévoli se příčí;
když něco v odpor jí, jak dítě křičí,
jež mní, že hněvný jeho pláč a sten
vše zjinačiti může ven a ven!
Je satan ve mně; v srdci svém ho víži,
jdu mimo ženu-li, on jí se koří,
a mimo kříž-li jdu, on klne kříži
a nenávistí k Spasiteli hoří
a směje se: „Ej, byl-li Kristus Bohem,
moh’ všecko upraviti lépe mnohem
a ze štěstí se lidstva radovat,
ne pekel mukou k poznání je hnát!“
Leč smělým ať, přec v stálém tonu strachu
před něčím tajemným, jež vždy mě stíhá,
před čím jak had se svíjím v země prachu,
co po boku mi jde, co se mnou líhá;
co se mnou mlčky z jedné číše pije,
co v krvi hoří mi, co v srdci bije,
co stopuje mé činy jako chrt,
a stále níž mi lebku tlačí – smrt!

Meter: iambic
Xx.
  Hermes   Psychopompos   .
by Georg Herwegh

Hermes, Hermes Schattenführer,
großer Todten-General!
Gott der Diebe, Gott der Krämer,
Gott der Deutschen allzumal;
Immer bist du noch beflügelt
wie in der antiken Welt:
Doch die Schwingen an den Füßen
deuten

Meter: trochaic
Morgen-Gebet.
by Barthold Heinrich Brockes

OgOTT, Der Du durch Deine Macht
Dieß grosse Rund geschaffen,
Ich habe diese ganze Nacht
So ruhig können schlafen;
Ich bin vergnüget aufgewacht,
Gesund und ohne Schmerzen;
Ich seh der güld’nen Sonne Pracht,
Deß dank’ ich Dir von Herzen.
Gib, daß ich diesen ganzen Tag
Nach Deinem Willen leben mag!
Hilf, daß mein Fuß sonst nirgends ruh’,
Als nur auf Deinen Wegen,
Und gib zu allem, was ich thu’,
Aus Gnaden Deinen Segen!

Meter: iambic
Filemon a Baucis.
by Adolf Heyduk

Blíž řeky žili na samotě
všem zvyklí nesnázím a zlotě,
a kolem chaty z dřev a hlíny
šla cesta z města do dědiny.
Leč dětí neměli, ač dlouhý
čas vrchem byly jejich touhy,
i čekali; však přešla léta,
a po naději bylo veta.
Když večerní se hvězda zvedla,
plet’ sítě on, a ona předla;
muž na lov šel, když zora vstala,
a žena o dům pečovala.
Tak klidně žili družka s druhem,
kdy slunce pobíhalo luhem
a děti, jdoucí z městské školy,
květ pestrý domů nesly s polí.
Však v zimě na slaměnou střechu
mráz štědrý vrhnul pro potěchu
těch školních děvčátek a chlapců
hrsť sivě zčepejřených vrabců.
A děti do smíchu se daly,
když vrabci na střeše se prali;
jich velké oči, malé tváře,
hned byly učiněná záře.
Tu rybák nejbujnějším z chásky
blah kučeravé hladil vlásky,
a žena, šťastna v takém ryku,
květ líbala jim rudých rtíků.
A dlouho za tou cháskou zřela,
kdy šla i kdy se navracela,
i rybák, u práce nechť sedal,
vždy k oknu dumnou hlavu zvedal.
By hladem vrabčíkové malí
a děti smutkem nestrádali,
vždy v městě, krejcary když zbyly,
cos oba tajně nakoupili.
Když mládež na půl honu zhlédli,
juž ke truhle se oba zvedli,
a hodným – skoro všechněm – stranou
dal každý mandli cukrovanou.
Když prchly však ty dětské nožky,
a vrabci ukryli se v došky,
tu rybák s ženou, radost v líci,
blíž kamen sedli na lavici.
A hovořili o těch dětech
a mladých vrabcích, starých letech,
až sen, jenž zkvétnul stračkou v setí,
jim na klín vsadil vlastní děti.

Meter: iambic
- 34 - Los varios efectos de la lengua
by Lope de Vega

Por convidado un sátiro tenía
un hombre, a cuyo rostro estaba atento,
consideró que con un mismo aliento
calienta el frío y la comida enfría.
A las fieras después, «Guardeos, decía,
de un animal que con diverso intento,
trocando solamente el movimiento,
varios efectos de una causa cría.»
Tal es la lengua, si aborrece o ama,
que lo que ama alaba y engrandece,
y vitupera aquello que desama.
Julio, ¿a qué fiera Antandro se parece,
que porque no se envidia no se infama,
y porque no se ve no se aborrece?

Meter: iambic
Al incendio de la Plaza de Madrid, en que se abrasó todo un lado de cuatro
by Quevedo

Cuando la Providencia es artillero,
no yerra la señal la puntería;
de cuatro lados la centella envía
al que de azufre ardiente fue minero.
El teatro, a las fiestas lisonjero,
donde el ocio alojaba su alegría,
cayó, borrando con el humo el día,
y fue el remedio al fuego compañero.
El viento que negaba julio ardiente
a la respiración, le dio a la brasa,
tal, que en diciembre pudo ser valiente.
Brasero es tanta hacienda y tanta casa;
más agua da la vista que la fuente:
logro será, si escarmentado pasa.

Meter: iambic
1L: Die Liebe saß als Nachtigall
by Emanuel Geibel

Die Liebe saß als Nachtigall
Im Rosenbusch und sang,
Es flog der wundersüße Schall
Den grünen Wald entlang.
Und wie er klang, da stieg im Kreis
Aus tausend Kelchen Duft,
Und alle Wipfel rauschten leis,
Und leise ging die Luft.
Die Bäche schwiegen, die noch kaum
Geplätschert von den Höhn,
Die Rehlein standen wie im Traum
Und lauschten dem Getön.
Und hell und immer heller floß
Der Sonne Glanz herein,
Um Blumen, Wald und Schlucht ergoß
Sich goldig roter Schein.
Ich aber zog den Weg entlang
Und hörte auch den Schall -
Ach, was seit jener Stund' ich sang,
War nur sein Widerhall.

Meter: iambic
Comprende la obediencia del mar, y la inobediencia del codicioso en sus afectos
by Quevedo

La voluntad de Dios por grillos tienes,
y ley de arena tu coraje humilla,
y, por besarla, llegas a la orilla,
mar obediente, a fuerza de vaivenes.
Con tu soberbia undosa te detienes
en la humildad, bastante a resistilla;
a tu saña tu cárcel maravilla,
rica, por nuestro mal, de nuestros bienes.
¿Quién dio al pobre y a la haya atrevimiento
de nadar, selva errante deslizada,
y al lino de impedir el paso al viento?
Codicia, más que el Ponto desfrenada,
persuadió que, en el mar, el avariento
fuese inventor de muerte no esperada.

Meter: iambic
Chaucer
by Benjamin Brawley

Gone are the sensuous stars, and manifold,
Clear sunbeams burst upon the front of night;
Ten thousand swords of azure and of gold
Give darkness to the dark and welcome light;
Across the night of ages strike the gleams,
And leading on the gilded host appears
An old man writing in a book of dreams,
And telling tales of lovers for the years;
Still Troilus hears a voice that whispers, Stay;
In Nature’s garden what a mad rout sings!
Let’s hear these motley pilgrims wile away
The tedious hours with stories of old things;
Or might some shining eagle claim
These lowly numbers for the House of Fame!

Meter: iambic
Soneto
by Juan Vaguer

Con gala, erudición, y melodía,
don Alberto, tu ingenio ha publicado,
que las burlas, escribes sin cuidado,
y las veras, con arte, y energía.
Todos los Metros en cortés porfía,
sus conceptos con juicio han explicado,
y el Español Idioma, se ha mostrado
elegante en las voces este día.
Conseguirás aplausos celestiales,
Hijo de las Fragancias de Elicona,
y el laurel ceñirás del gran Apolo.
Que guarda el Ebro en líquidos Cristales,
a tan florido ingenio, pues pregona
más Poemas que todos, solo, él solo

Meter: polymetric
Séneca vuelve a Nerón la riqueza que le había dado
by Quevedo

Esta miseria, gran señor, honrosa,
de la humana ambición alma dorada;
esta pobreza ilustre acreditada,
fatiga dulce y inquietud preciosa;
este metal de la color medrosa
y de la fuerza contra todo osada
te vuelvo: que alta dádiva envidiada
enferma la fortuna más dichosa.
Recíbelo, Nerón; que, en docta historia,
más será recibirlo que fue darlo,
y más seguridad en mí el volverlo:
pues juzgarán, y te será más gloria,
que diste oro a quien supo despreciarlo
para mostrar que supo merecerlo.

Meter: iambic
SHASLÁ LÁSKA.
by Ludvík Lošťák

Často – často vzpomínám si,
milenko má na Tebe,
přečasto, ach, dívávám se
za večera na nebe.
Za hvězd svitu, milenko má,
bloudívávám krajinou,
vzpomínky na shaslou lásku
mojím srdcem lehce dmou.
Nocí slýchám písně zníti,
jež jsi ráda zpívala,
a v mých prsou probouzí se
všechna vášeň bývalá.
Vzpomínám si na ty chvíle,
když jsem líbal ústa Tvá,
když nás v létě po soumraku
zaskočila v hájích tma...
Andělské Tvé tělo bílé
vonělo jak jara dech,
miliony vonných květů
dýchalo Ti na ústech.
Tvoje tělo jako struna
na viole chvělo se,
prudkým rytmem vlnilo se
tělo Tvoje bělostné...
Těla naše ohněm lásky
temnou nocí hořela, –
naše Vášeň jako obět
v náruč Bohu letěla! – – –

Meter: trochaic
Nachruf
by Emanuel Geibel

In diesen Zimmern hast du jüngst gewohnt,
Die Treppen hat dein schöner Fuß betreten,
Durch diese Wipfel schautest du den Mond
Und sahst den Sommer blühn auf diesen Beeten.
Und dort an jenem Fenster saßest du,
Und alter Zeit gedachtest du im Herzen,
Und dort entschliefst du, wenn zu tiefer Ruh'
Dein Nachtgebet besprochen alle Schmerzen.
Ach, da du fortzogst, mußt' es jedem sein,
Als ob der Engel dieses Hauses schiede;
Ich aber trat an deiner Statt herein,
Ein wilder Gast mit meinem wilden Liede.
Nun ist mir oft, als wüßten sie von dir
Und müßten reden diese stummen Wände,
Als schwebt' um Garten, Wald und Blumen hier
Ein still Vermächtnis, das ich nicht verstände.
Und doch, verständ' ich's, möcht' es mir - wer weiß! -
Vom Busen wälzen eine Last von Kummer
Und diese Wimper müd und fieberheiß
Mit Tränen wieder segnen und mit Schlummer.
Wüßt' ich das
Die Rast mir nimmt und mir verstört das Leben,
Das
Und, wenn du's tatest, ob du mir vergeben?

Meter: iambic
1L: Wer an Gaucklern und an Narren seine Lust und Labsal hat,
by Friedrich von Logau

Wer an Gaucklern und an Narren seine Lust und Labsal hat,
Kan sie an sich selbsten haben, wann er braucht der Lüste Rath.

Meter: trochaic
XXV.
by Bohdan Kaminský

A náhle cítil, v sedle že
se udrží jen stěží –
vzezření měl, jak obvykle,
neobyčejně svěží.
Strach byl, že náhlou slabostí
s bělouše Svého spadne;
i pokoušel se s koně slézt,
však nebylo to snadné.
Měl výborného koníka,
znamenitého běžce, –
na koně Jemu pomohli,
však dolů šlo to těžce.
Po mnohých marných pokusech
konečně přece ssedav,
obejít ráčil chatrč a
též ráčil býti zvědav,
Zda náhodou snad v chatrči
kdes na polici není
zbytečné láhve cognacu –
(jen tak, pro posilnění!).
Na dveřích našel tabulku –
zrak Jeho byl již slabý,
však vidno bylo Mu, že jest
u Mme Ježibaby.
Pod jejím jménem narychlo
si ještě přečet řádku,
že ordinuje všechny dny
krom nedělí a svátků.
I otevřel. (Král nemusí,
jak známo, nikde klepat.)
A spatřil Ježibabu, jak
ji právě spánek přepad.
Král, jehož bystrý posudek
i bystrý rozhled světem
byl všemi chválen, ještě když
byl ročním nemluvnětem,
Královským důvtipem Svým hned
rozpoznal, takřka parou,
že navštívil tu bezděky
čarodějnici starou.
Tři lidské lebky na stole,
Ježibabino stáří,
to všechno zřejmě náleží
tu spolu k inventáři:
Tři lebky zvířat ve kruhu,
jejž tvoří lebky ptačí
na podlaze, to k živnosti
čarodějnické stačí.
Čarodějnice spí, a hle,
po levé straně u ní
veliký, černý medvěd, a
jak zdá se, taky chruní.
A ještě něco: vlkodlak,
hle, první, druhý, třetí
od krbu svítí očima...
i nebojte se, děti!
Král zakašlal, a babizna
promnula drobná očka, –
jí v klíně předla nezbytná
v těch okolnostech kočka.
A zahuhňala (– o dámě
tak mluvit je mi těžko,
však již mi račte odpustit,
vážená černokněžko!)
„Zabloudil pan král, chichichi,
má chaloupka jej vábí,
když panská moudrost selhala,
jde ptát se staré báby!“
Pan král odložil korunu
na lavici, a šátkem
pot utřev, ráčil odvětit
po uvážení krátkém:
„A kterak uhodla jsi, že
jsem králem?“ ptal se zdiven.
A nato ona medvědu,
jenž procit: „Starý, jdi ven!“
A medvěd, cosi mruče, se
pomalu dveřím blíží –
nemějte strachu, děti: ten
nikomu neublíží!
A Ježibaba králi dí:
„Medvídek, pane, tu ten
je vlastně člověk zakletý,
a proto je tak smuten!
Byl hodný člověk, pořádný,
je tichý jako kotě –
nu, ve špinavé ruce pad
mé konkurenci, slotě!
Můj konkurent, zlý čaroděj,
chlap špatný, mstivá duše,
ze žárlivosti v medvěda
jej zaklel jednoduše.
Prý do zelí mu lez, a tím
hněv zlého dědka vzbouzel –
teď já chudáčka léčit mám
z těch čárů a zlých kouzel.
To sice tvrdý oříšek,
však metoda má skvělá
vyzraje na to, chichichi, –
nu, dělá se to, dělá!“
Po zádech panu králi mráz
při téhle řeči běží –
vzezření Jeho, jako vždy,
je ku podivu svěží...
Medvědův osud Otcovské
to Jeho srdce bolí –
Svou odpověď si nechal až
do příští kapitoly.

Meter: iambic
- LI -
by Argensola

Quita ese afeite, Lais; que se aceda,
y él mismo en el olor su fraude acusa;
déjanos ver tu rostro, y si rehúsa
el despegarse, quítalo con greda.
¿Qué tirano la ley natural veda?
o ¿qué murtas el diestro acero atusa,
que alegren más que la verdad confusa
de bosque inculto o bárbara arboleda?
Si lo blanco y purpúreo que reparte
Dios con sus rosas, puso en tus mejillas
con no imitable natural mistura.
¿Por qué con dedo ingrato las mancillas?
Oh Lais, no más; que en perfección tan pura
arte ha de ser el despreciar el arte.

Meter: iambic
532. Celé peklo trojnásobná hradba
by Jan Kollár

Celé peklo trojnásobná hradba
Hadohnízdých skalin obdává,
Výsostí se hoře vrovnává
Té, co zove Čertova se Svadba;
Kdož ven chtějí, Perunská je klatba
Z verchu v propast zase shřímává,
Kde je hrozná strážců vítává
Nad útěkem rozhněvaných mlatba:
Čtyři řeky, pervá Acheronská
Najvětší neb jináč Bolnice,
Ohnitoká druhá Phlegetonská,
Třetí Styx neb Smraducha ta mutná,
Čtvertá Kocyt čili Kvílnice
Protekají místa tato smutná.

Meter: trochaic
1L: »es scheidet heut der Freund von dir,
by Betty Paoli

»es scheidet heut der Freund von dir,
Der lang dein Sein verschönt,
Du bleibst allein, verlassen hier!«
Ich bin daran gewöhnt.
»die Stimme, die oft sel'ge Freud'
In deine Brust getönt,
Sie ist im Grab verstummet heut!«
Ich bin daran gewöhnt.
»dein Lieb, dein Stolz und deine Lust
Dein Lieb hat dich gehöhnt;
Es ruht an einer andern Brust!«
Ich bin daran gewöhnt!

Meter: iambic
De El mejor tutor es Dios – Dialogado: Serafina y Carlos
by Luis Belmonte Bermúdez

[Car] Imágenes confusas del deseo
[Ser] Ilusiones de amor, y de los ojos
[Car] Alma, es esto verdad o son enrojos?
[Ser] Es fantástico bien esto que veo?
[Car] Conozco mi desdicha, no lo creo
[Ser] No renovéis engaños mis enojos
[Car] O muerte, no me muestres tus despojos!
[Ser] Memoria baste y a tu devaneo
[Car] Qué miro? No es aquella Serafina?
[Ser] Carlos, no es ese, el qué
                     perdido lloro?
[Car] Me conoces, imagen peregrina?
[Ser] Sí, que eres vida tú del bien
                     que ignoro
[Car] No me mates placer, mi luz divina
[Ser] Mi dueño Vida esta? Ven, te adoro.

Meter: iambic
- CXLVIII - Al entierro de Aminta
by Joseph de Litala y Castelvi

Si al Sepulcro le debes la memoria,
de la losa que guarda, o peregrino,
suspende con los ojos el camino,
y contempla la vida transitoria.
Aquí se encierra del Amor la gloria,
y el honor del Pisuerga cristalino,
alma de su ribera, astro divino,
y de Cupido racional victoria.
Trofeo yace de la Parca Aminta,
pero hermoso, y dulcísimo trofeo,
que rayos presta al Sol, nieve a la Aurora,
cuando los prados, y las selvas pinta
fue voto, fue suspiro, fue deseo,
de todo Garzón bello, que la llora.

Meter: polymetric
86. Der Ärmste kriegt das Beste
by Gerhard Tersteegen

Tu auf dein Herz und leg es stille
Im Geist vor Gottes Angesicht,
Daß er dein leer Gefäß erfülle!
Das ärmste Kind das meiste kriegt.

Meter: iambic
PÍSEŇ O VLASTI
by Viktor Dyk

Ze slz a krve vzrostla jsi,
tlí křtitelů Tvých kosti,
Tvůj úděl byly zápasy.
Stín byl v Tvé minulosti.
My vysnili Tě v porobě
a sny ty síly daly.
Leč z těch, již snili o Tobě,
mnozí se nedočkali.
Kdes v chladné jámě kosti tlí,
dnes ještě klnou, spíce.
Tvou cestou růže nekvetly,
jen chmurné šibenice.
Rdousili Tě a slyšelas
checht zpupný satanáše.
A červánků přec přišel čas...
Žij, republiko naše!
Ze slz a krve vzrostla jsi,
rozesměješ se stěží.
Tvůj úděl ještě zápasy,
na dnešku chmury leží.
Leč zítřek, který kyne Ti,
jas vratiž mladým skráním!
Tys narozena z prokletí,
buď příštím požehnáním!

Meter: iambic
MÉ BÍLÉ SNY...
by Emanuel Lešehrad

Mé bílé sny, mé radosti,
zapadlé dny mé mladosti,
ty touhy bílé, vášnivé chvíle,
to všechno náhle v mé hrudi zprahlé
procitlo,
když v srdce mého struny tvé
dvě dlaně sáhly bělostné...
Ó, jak mi sladce, sladce mdlo...

Meter: polymetric
3.
by Friedrich Rückert

Wie nur die Schleuder kann in rechter Ferne wirken,
So muß der Sinne Kraft auch eine Grenz' umzirken.
Zu nah den Augen ist nicht besser als zu fern;
Dich selbst durchschaust du nicht, und nicht den Himmelsstern.
Doch zwischen deinem Ich und jenem Dämmersterne
Liegt eine weite Welt, die zu durchschauen lerne!

Meter: iambic