O moderním vychovávání ženské mládeže.
by Emanuel Züngel

Denně slýchati je stesky,
že prý naše slečinky,
demoiselles, frailinky,
nerady tak mluví česky;
že jsou špatné hospodyně,
do prádelny, do kuchyně
že se nedívají rády,
že radš mají promenády,
koncerty a bály,
a tak dále – celé škály
přežalostné jeremiády. –
Co je příčinou as toho zjevu?
ptá se mnohý den co den;
načež dím já: spůsob ten,
jímž svět vychovává děvu;
zvláště u nás, moji zlatí,
kde ta pravda „tuplem“ platí.
Ne dost na tom, rodina
sama že dost dítě kazí,
aniť vlastenci ti naši drazí
doma jsou jen samá němčina –
sotva že to dítko milé
ku škole je spůsobilé,
pošle se, ne bez „kvaltu“,
do kteréhos „anštaltu“,
ne-li dokonce k slečinkám
anglickým neb k Uršulinkám.
Tam se němčina pak mele,
až to ubožátko celé
v hlavě od ní zpitomí,
českého pozbývá vědomí.
Tu maj' „religionslehre“,
„sprachlehre“ a „naturlehre“,
„zeichnungy“ a „schönschreibungy“,
„stylübungy“, „rechtschreibungy“,
„handarbeiten“, „conversiren“,
„turnen“, „g'sang“ a „deklamiren“,
a tak dále, a tak dále,
k větší matky vlasti chvále!
Když pak tam se vyučivši
dospěje na „vyšší dívčí“,
musí frajle Bibiana
především kams do piana;
tam se lecos brnkat učí,
čím nám pozděj uši mučí,
hraje volky i nevolky
salonštuky, salonpolky,
„sehnsuchtswalzry“, „liebesseufzry“,
„perlenregny“, „klostergloky“,
„Alpenk angy“, „vogelsangy“,
„veilchentraumy“, „rosenštoky“ –
takže, kdo to k vůli máteři
trpělivě všecko snese,
nepohne se, neotřese,
zaslouží si dobrou večeři.
Němčina, dřív teprv v „skoru“,
objeví se teď v svém flÓru:
„Ich kann böhmisch, aber schwach!
S'ist doch keine Salonsprach'!“
„Je vous assure, monsieur,
cest une langue – oh, mon dieu!“
Takto mluví naše Češka teď,
a jak jedná, zvíme hned.
Důkazy by byly podány,
že si vzdělává i ducha,
od Šálka se dluží romány,
s nimiž se pan Trachta stuchá,
po nichž, kdo je čítá pilně,
na duchu svém „ztloustne“ silně.
Kuchyňskou se slečna prací
vůbec nikdy netrmácí,
že prý od pánví a hrníčků
trpí bělost ženských prstíčků;
s prádlem též se neobírá,
že prý soda ruce rozežírá;
stlát a mést sic tak moc neškodí,
přec však pro ni se to nehodí,
že prý shýbáním se figura
nebo prachem trpí frisura:
punčochy plést nebo šíti
moc se také štítí,
stačíť do ruky to vzíti,
když prý přijde na návštěvu,
kdo má zvlášť rád pilnou děvu,
k vůli němuž pak se v kuchyni
prstíček i na kvap ušpiní,
výmluvná co illustrace,
že dnes bylo mnoho práce.
Do trhu jít nakupovat,
také nevalně se nutí,
neníť po její prý chuti
s babami se handrkovat;
to prý radš, jak sluší na dámu,
modních zajde sobě do krámů.
Rovněž nikdy neviděti
chovati ji malé děti;
je prý s nimi velká tíž,
nositi je, bolí kříž,
na klín pak je brát,
též se nevyplatí kolikrát.
Proto raděj hezky „lente“
na divanu, na causeuse,
v lenošce neb na longue-chaise
libuje si v „dolce far niente“...
Tatínek i matuška
na to málo hledí,
stojí-li či sedí
jejich znejmilejší dceruška,
a že „výmluvnost“ i její znají,
ve všem raděj svobodu jí dají.
Tak se stává, moji zlatí,
že jsou dívky v naší době
vnějškem světu ku ozdobě,
že se krásně, vkusně šatí,
že jim přejí všickni svatí,
že znaj' zpívat, deklamovat,
tancovat i koketovat,
o všem zle se disputovat,
penízky zvlášť vyhazovat,
že dovedou literařit,
lečíms čas i látku mařit,
nikterak však hospodařit,
děti chovat, prát ni vařit. –
Odtud houf těch lamentací,
křiků po emancipaci,
s kterouž – dnes být z vejce kuře –
bylo by pak ještě hůře!
Avšak marný hluk!
Jářku – ani muk!

Meter: trochaic