PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Das war ein langer Weg mit jungen Bäumen,
by Christian Morgenstern

Das war ein langer Weg mit jungen Bäumen,
unweit des Hauses, den wir jenen Abend
so unermüdlich auf und nieder gingen,
so zärtlich Arm in Arm; ich weiß noch, wie du
den deinen unter meinen Mantel schmiegtest,
daß dir sein Flügel halb die Schulter hüllte.
Was schwatzten wir nicht alles da! Du klagtest
von Sorgen, die zu früh dir zugemessen,
ich kam dir philosophisch, treu dich lehrend,
was grade mir an Weisheit aufgegangen;
dazwischen wehten milde Abendwinde,
und unten lag der See in mattem Glanze.
Und weißt du auch noch, wie ein altes Weibchen
uns lächelnd als ein junges Brautpaar grüßte
und wir ihm fromm doch fruchtlos widersprachen?
Ach, Herz, wenn ich an diesen Abend denke
und an den kleinen Weg mit jungen Bäumen,
dann möcht ich jeden Lufthauch für dich bitten,
er mög dir all des Glückes Träger werden,
das ich dir wünsche, Tapfre, Liebe, Gute!

Meter: iambic
Na jednu starou „studii“.
by Rudolf Pokorný

Čarodějně krásný tento kus
stvořil středověký genius;
na světlo se dostal teprv dnes –
bránil mu v tom Miguel Cervantes!

Meter: trochaic
MÁJOVÁ
by Josef Svatopluk Machar

Zem oživla a v pýše libé
své půvaby vstříc slunci nese,
a vše zas, co se na ní hýbe,
buď vraždí nebo miluje se.
Zvěř, ptáci, rostliny – vše splítá
se v mysteriu Smrti-Žití,
a výheň slunce obrovitá
na všecko zlatým žárem svítí.
A člověk, výkvět tvorstva všeho,
jde, pozoruje, hlavou kyne,
kol běhu věcí žití svého
guirlandy sladkých veršů vine –
jak by se daly pravdy ony
do hravých zvučných veršů skrýti,
jako by mohl nad zákony
vylhávat smysl svého žití;
že chce a touží zachovat se,
vše druhé, co zde žije, vraždí,
a miluje, že Osud sladce
jej k zachování rodu dráždí.

Meter: iambic
MÍROVÝ ČTYRLÍSTEK. (Svým dcerám.)
by Josef Svatopluk Machar

Vy smějete se: Básníkovo jmeno
pro jeho dcery je prý slavné věno –
a zatím kdos, jenž dá vám jakés jmeno,
vám rázem vezme celé vaše věno!

Meter: iambic
Svatyní je les, v ní svíce
by Adolf Heyduk

Svatyní je les, v ní svíce
sosnic mladé sonky jsou,
slunce velkněz, oděn v slávu,
by z kalicha zlatohlavu*)
rosu vypil obětnou.
Měsíc, jako věčná lampa
zdobí převelebný týn,
a ty větve rozložené,
dub, co od sta jar už žene,
skvostný nesou baldachýn.
Vánek všemi zvonky zvoní,
a mohutných stromů týl
mráček v jemných kapek sitbě
k pokání a ku modlidbě
svatou vodou posvětil.
Jedle vůní kadidlovou
vrže s větví v celý bor,
a větérec z jižní strany
hraje v habří na varhany,
provázeje ptactva chor.
Příroda se zasnoubila,
jako líbalo ji v líc;
hleďte, v pestrý šat se kreje,
a mé srdce karmen pěje
šťastným svatebčanům vstříc.

Meter: trochaic
XIII.
by Jaroslav Vrchlický

Děl Prorok: Za námi jsou vždycky lidské dcery,
ať den jasný jest, ať mlhou šeří,
i když stáří v srdce tvoje padne,
tíhneš v ráj – kdo čeká tě tam? – Peri.

Meter: trochaic
Byť práce zdála se i malichernou,
by H. Uden

Byť práce zdála se i malichernou,
přec svatou jest, vždy tuhým obrem vstane
a neskojí se dechem řeči plané,
ba sotva béře za vděk službou věrnou.
Ač v perlu mění potu krůpěj pernou,
jež unaveným, horkým čelem kane,
v zář čistou jasné aureoly vzplane,
když utrpení vzala ve mzdu černou.
Kdo úspěchy a vavříny se kryli,
jsou žreci, kteří od obětnic žili,
a platí o nich: odměnu svou vzali;
však práce prostá potlesku a chvály
jest vodou, která pýchu srdce smývá,
a třpytnou hvězdou, jež se ve tmy dívá.

Meter: iambic
XLV. Zpíval tesař a bral míru
by Vítězslav Hálek

Zpíval tesař a bral míru
z pokácených v prkna dřev:
„Vezmu já vás na kolébku,
vezmu hned i na rakev.“
Jak to zpíváš, muži dobrý,
což to obé v jednom jest?
Naměřímť já mezi nimi
celý život, na mou čest!
A on zas: „Netešte rakev
u kolébky dítěte;
odneste ji na kraj světa,
jenom k nám zas přijděte.“
Co jsem slyšel dobrých písní,
ta mně nejvíc v duši tkví,
dle níž zpěvák žil i umřel –
tam, hle, jdou mu za rakví.

Meter: trochaic
Safety
by Rupert Brooke

Dear! of all happy in the hour, most blest
      He who has found our hid security,
Assured in the dark tides of the world that rest,
      And heard our word, ‘Who is so safe as we?’
We have found safety with all things undying,
      The winds, and morning, tears of men and mirth,
The deep night, and birds singing, and clouds flying,
      And sleep, and freedom, and the autumnal earth.
We have built a house that is not for Time’s throwing.
      We have gained a peace unshaken by pain for ever.
War knows no power. Safe shall be my going,
      Secretly armed against all death’s endeavour;
Safe though all safety’s lost; safe where men fall;
And if these poor limbs die, safest of all.

Meter: iambic
DÍTĚ KEJKLÍŘOVO.
by Jaroslav Vrchlický

Kraj stmíval se; jak zástup bílých ptáků
obláčky klidně táhly ku měsíci,
bor na zeď mlhy zdál se splývat zraku.
Kmit světel vzplál, já čekal na stanici.
Tmou stromů skvěl se lázeňský dům bílý,
zvuk sklenic, talířů zněl pod kaštany;
u parku zdi, kde cesta k vsi se chýlí,
kejklíře tměl se vozík polámaný.
Na dlouhých žerdích praporečky vlály,
na lávky used’ tlum vesnických dětí;
dva hoši v kole na píšťaly hráli,
s talířem prázdným obcházel kol třetí.
Jak moře, tak to na terase vřelo,
a dole chodil kejklíř po provaze;
lamp světlo v listí se jak slze chvělo –
„Zde ústřice jsou lepší nežli v Praze!“
Teď rána v buben, vystoup’ kejklíř v kolo,
smrť oblečená v kejklířově hávu –
na ústech jeho vzdech i úsměv polo,
vzav dítě za ruku se klonil davu.
Pak sáhodlouhé bidlo v ústa chytil,
na jeho hrotu dítě bylo skokem,
a s bidlem v ústech kejklíř v před se řítil,
dle taktu kýval hlavou svou i bokem.
Na konci žerdě svijelo se dítě,
se prohybalo, šermovalo údy,
nad propasť celé sklonilo se hbitě,
a kejklíř bidlo nesl v tváři rudý.
Dle taktu kýval hlavou svou i bokem,
dle taktu buben s troubou jásal zvučně,
a kejklíř nesměl vzhlédnout otce okem
výš k dítěti, když potlesk zazněl hlučně.
A v hudby víru, dětí ve hlomozu
já světla vlaku nezřel, oči dračí,
ni kterak jsem se octnul v pustém vozu,
jsem nevěděl, mně bylo pouze k pláči.
Hvizd ostrý projel dřímajícím lesem,
a lázně, kejklíř, světla, všecko za mnou,
leč já se tisknul tajným schvácen děsem
v kout tmavý vpředen v myšlenek síť klamnou.
Já slyšel lidstvo volat za mnou: „hynu!“
smích Satana a Času koles hřmění,
jak měl bych pykat člověčenstva vinu,
a hledat spásy, které není, není! –
A jak mé oko ku měsíci zhlídlo,
jenž zdál se stoupat nad doubravou spící,
já stále viděl v ústech otce bidlo
a na něm v cetkách dítě tancující.

Meter: iambic
MYŠLENKA.
by Jaroslav Haasz

Prší nocí tichou, prší nocí tmavou.
Jak když mladé touhy táhnou tesknou hlavou,
lesknoucí se kapky o list lilje zvoní,
jež se pod mým oknem nízko k zemi kloní.
Jako slzy plesu v očích nám se třpytí,
na trávě se velké, bílé perly svítí,
prší nocí tichou, prší nocí tmavou.
Krůpěj za krůpějí s očí nebes padá,
z ulice svit slabý v zahradu se vkrádá,
réva zelená, jež k oknu se mi sklání,
samé zlato, stříbro drží ve své dlani,
krůpěj za krůpějí s očí nebes padá.
Vzpomínám, jak doma, sama s myšlenkami,
sedíte a čtete, bzučíc nápěv známý,
jako včelka mladá, když med pro úl skládá;
časem posloucháte déšť, jak venku padá,
nevidíte však ni hvězdy, ani svitu,
ani rosných perel v listí, na pažitu;
tmavá noc a nebe zamklo zraky její,
slyšet jen, jak padá krůpěj za krůpějí.
Prší nocí tichou, prší nocí tmavou.
A přec blesklo se cos vaší snivou hlavou;
zem je pod závojem, nebe pod oblakem,
a přec mihlo se cos vaším jasným zrakem,
jak by hvězda táhla stříbrnavou rýhu,
od východu v západ ve třpytu a mihu
a tam druhé hvězdě padla do objetí.
Není to jen snění, ani přelud pouhý:
tichou nocí tmavou, plnou slzí touhy
od srdéčka k srdci myšlenka to letí.

Meter: trochaic
61.
by Friedrich von Logau

Man weiß, wann Menschen-Blut ein Artzt wil distilliren,
Was für Geruch dabey wird seine Nase rühren.
Vergossen Menschen-Blut nicht rächen, sondern decken,
Was wird für Gottes Thron diß für Geruch erwecken

Meter: iambic
- XLVII -
by Juan Boscan

Pensando en lo pasado, de medroso,
hallóme gran amor dentro en mi pecho;
bien sé que lo pasado ya es deshecho;
mas da el imaginarlo algún reposo.
De descansar estoy tan deseoso,
que para reposar doquiera me echo;
donde espero descanso, allí es mi lecho,
aunque sea el descanso mentiroso.
Mas este descansar siendo tan vano,
ha de acabarse en muy breve momento,
y el triste recordar está en la mano.
He de volver a mi dolor temprano,
la cuanta de esto es tal que no la cuento;
mas hallo lo que pierdo y lo que gano.

Meter: iambic
LOUKY
by Emanuel Lešehrad

Barvité louky běží k pohoří.
U cesty vánek s hlohy rozpráví;
blankytem nebes plachtí oblaka
podobná loďkám luzných nadějí.
V nedělním rámci skvoucích odpůldnů
dovádí mládež ze vsi za humny;
tehdy se koupou štíhlé topoly
v přílivu jasném šťastné nálady.
Laskavé slunce věrně provází
na lučních stezkách mladé milence,
aby si večer domů přinesli
radost a smích jak vínky z pomněnek.

Meter: iambic
41.
by Friedrich von Logau

Wo Lieb als Feuer brennt, so sag ich unverholen:
Nigella hat den Ruhm, sie sey deß Amors Kohlen.

Meter: iambic
Alba
by José Navarro Montes de Oca

¡Oh, el blanco alborear de la mañana
sobre el monte que al alba se refresca!
¡Oh, la sonora voz de la campana
que despierta la aldea pintoresca!
¡Las golondrinas! De la fuente
                     mana
el chorro de agua cristalina y fresca,
en donde llena, idílica y lozana,
su cántaro la moza picaresca
Las comadres van juntas a la iglesia,
y la pastora –hembra garbosa y recia–
guía un rebaño de corderos blancos.
¡Ah qué buena esta vida campesina!
Se despierta la aldea pueblerina
y en la sombra negrean los barrancos.

Meter: polymetric
- XLII -
by Gutierre de Cetina

Alma del alma mía, ardor más vivo,
extremo de beldad única y rara,
ejemplo de valor por quien tan cara
la vida me es, de que antes era esquivo.
Fuera el decir cómo el concepto altivo
¡oh mi musa cruel!, menos avara
viérades, si en el mundo se os mostrara
cuanto de vos dentro del alma escribo.
Mas, ¿qué puedo hacer si amor me inspira?:
cantar vuestro valor alto y divino
al son de esta vulgar, rústica lira.
No saber más mis versos de un camino:
esto me dicta aquel que a amar me tira,
por pensada elección, no por destino.

Meter: iambic
MYRTA – CYPŘIŠ.
by Jaroslav Vrchlický

Jak šťastni jsme! Nám přáno nejvyšší,
ty myrtou zavděk vem, já cypřiší!
Kdo slunce chtěl, rád ještě po boji
se s hvězdami a lunou spokojí.
Ty myrtu vem, a pro mne cypřiš nech –
kdo vinen tím, že roste na hrobech?
Snad vrátí větví jeho teskný šum
mír duši tvé a blaho tvojím snům.
Pak jistě rov můj vzplane růžemi,
když budeš ty jen šťastnou na zemi!

Meter: iambic
Veredelung.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Nur das Vollblut lässt man gelten,
Drum erzielt man's hie und da,
Ja, man schicket auch nicht selten
Selber noch Arabia.
Wer kann das Beginnen schimpfen?
Ist es auch nicht practisch sehr,
So den Adel einzuimpfen,
Giebt's doch etwas Adel mehr.
Was kann mit der Zeit noch werden,
Sind vereinte Kräft' im Bund!
Treibt man's so schon mit den Pferden,
Kommt man bald auch auf den Hund.

Meter: trochaic
Epigramma,   auff die Statt Breßlaw.
by Martin Opitz

Als Themis anß der Welt zu ziehn jhr vorgenommen/
Soll vnderweges sie auch sein nach Breßlaw kommen/
Vnd weil sie hat vermeint/ sie sey nun allbereit
Im Himmel/ ist sie da noch biß auff diese Zeit.

Meter: iambic
[der tadellose, große Herr]
by Georg Friedrich Daumer

Der tadellose, große Herr
Des ewigen Weltenbau's,
Schloß unsere Seele fest hinein
In dieses ird'sche Haus.
Und nimmermehr, so sehr du dich
Entlebest und entleibst,
Entringst du dich, entschwingst du dich
Aus seinem Bann hinaus.
So sorge denn um Sünde nicht
Und nicht um Ketzerei,
Wenn es in dir, wenn du in ihm
Lebendig und zu Haus.
Die wahre Sünde, glaube mir,
Die wahre Ketzerei,
Ist finsterer Entsagungen
Liebloser Leichengraus.

Meter: iambic
Otci vlasti.*)
by František Jaroslav Rypáček

Nepláče v háji smutná žežulice,
leč matka vlasť pro syna velkého,
utichla bouře, krutý bol ji schladil;
vždyť celý národ klade otce v hrob!
Zalkala srdce divou bolestí,
ztrnula ústa němým úžasem,
chvějí se duše zvěstí neblahou,
jen zřejmě mluví polekaný zrak:
Nám otec umřel, otec umřel nám!
Nechceme věřiť zvěsti Jobově,
jež celou, sirou vlastí zachvívá
a celý národ vrhá žalu v plen.
Nechceme věřiť, kmet že velebný
nás opustil u prostřed zápasu,
kde bratra haní brat a zrádcem zve,
kde nivu naši koukol rozkolu
záhubou dusí nepřátelům v ples.
Nechceme mysliť, že jsme sirotci,
jimž umřel otec dobrý, pečlivý,
nechceme mysliť, že juž odešel
starosta věrný svému národu.
Nechceme cítiť, velký vlasti syn
že opustil ji v dobách zkoušení,
nechceme cítiť, otec velebný
že ve sváru svých dítek zanechal.
A přec to pravda, vážná, bolestná;
máť němou, ale jasnou mluvu smrť! –
Ba byl to syn! On s vlastí v jedno srost’,
jen za ni trpěl, žil a pracoval,
jí na pokyn vše obětoval rád.
Ba byl to syn! Vlasť kletou, zhaněnou
očistil klatby, zjednal úctu jí,
a české jméno znovu rozneslo
se po národech, čisté jako dřív,
a národové žásli poznovu,
že vzkřísil se zas národ ubitý
k novému žití, k novým zápasům
za právo svoje, řeč a osvětu,
a národové žásli poznovu,
že žije opět národ Husitův! –
Ba byl to otec! Vzorným příkladem
vždy jako slunce zářil národu,
vždy bylo snahou jeho vtělenou,
práv zemských dávných dobyť zpět
a neporušená je zachovať,
jak v zlatých dobách slavní předkové!
Ba byl to otec! Ve tmy staleté
vrh’ jasnou světla, pravdy pochodeň
a jako bůh řek’ českým dějinám:
Již konec bludům, světlo, pravda buď!
A s pílí vzácnou, umem zpytavým
se ponořil do proudu dějinstva,
by svaté písmo svému národu
vynesl odtud čisté, blaživé.
A české jeho slavné dějiny
se staly božím evangeliem,
v němž čítá národ s láskou, hrdostí.
Zde vzory jsou, jak právo národ ctil,
vlasť miloval a za ni život klad’,
zde výstrahy jsou, nesvornosti duch
že přived’ vlasť vždy v propasť záhubnou! – –
Že nesvorni jsme, proti bratru brat
se staví vzdorně jako hance, vrah,
Bůh těžce nás, ba těžce potrestal.
I shasl nám ten heroický duch,
náš vůdce, štít, náš otec Palacký! –
Však neumřel! Jen vzletěl do výše,
kde velkých duchů září Pantheon,
ztad žehná nám, jako nás miloval,
ne otec juž, leč vlasti genius!
O genie náš, v lásce dětinné
se k Tobě vinem, žehnej, žehnej nám!
Kéž Tebou národ vejde v svorný chrám!
Pak svitne spása vlasti jediné;
vždyť při svornosti národ sílí, plesá
a nesvorností hyne, chabne, klesá.
Kde nedůvěra, závisť v duši plane,
tam beznaděj’ i slabosť neustane,
kde víra, láska jest a svorný duch,
tam síla, naděje, tam žehná Bůh!

Meter: iambic
Uberschrifften und Sinn-
 Gedichte.
by Hans Assmann von Abschatz

Ihr Alchymisten last eur Geld in Rauch verspringen:
Der arme Bauersmann ist klüger weder ihr:
All-Küh-Mist läst er ihm die magern Aecker thüngen/
Und erndtet was er denn versilbern kan dafür.

Meter: iambic
Modlitba.
by Julius Alois Koráb

Můj Pane, mír
mé duši dej
a záři hvězd
mi v srdce vlej!
Nad všední vír
by mohla nést
se mysl výš
a k Tobě blíž –
toho mi přej!
Kam důvěrným
vždy okem zřím –
za myšlének
svých paprskem,
nad vírů jek
jat blahým snem
ať vzlétá duch
pln krásna tuch –
toho mi přej!
A lásky žár
mi v ňadru nech
a na retech
zas písní dar!
Chci mříti v snech
a žíti tak,
svůj toužný zrak
výš k Tobě nést
nad světa vír...
Mně písně přej
ó, Pane, hvězd
jim záři dej
a duši mír!...

Meter: iambic
El beso fantasma
by Amado Nervo

Yo soñé con un beso, con un
                  beso postrero
en la lívida boca del Señor
                     solitario
que desgarra sus carnes sobre
                  el tosco madero
en el nicho más íntimo del vetusto santuario
Cuando invaden las sombras el tranquilo crucero,
parpadea la llama de la luz del sagrario,
y agitando en el puño su herrumbroso llavero,
se dirige a las puertas del recinto el hostiario.
Con un beso infinito, cual
                  los besos voraces
que se dan los amados en la noche de bodas,
enredando sus cuerpos como lianas tenaces
Con un beso que fuera mi
                  paladio bendito
para todas las ansias de mi ser,
                  para todas
las caricias bermejas que me ofrece el delito

Meter: anapestic
***  Jsem jenom sen, jenž v jiný se zas změní,
by Adolf Brabec

Jsem jenom sen, jenž v jiný se zas změní,
jsem jenom proud, jenž v neznámou se řítí dál,
a stvořen v sladkém lásky opojení,
proč žíti mám, jsem nikdy nechápal.

Meter: iambic
JEN ZVYKNOUT
by František Odvalil

Jest k zlosti sic, však bez krásy své není
kout, v nějž mne větry zavály.
Nu ovšem. Nálady se mění;
kdo za to může? Duch jest nestálý.
Domy jak hrady – a peněz jest dosti
a pivo – pivo se celé žblunká dny,
lid humoru pln, rozšafnosti,
a každý krb tak příkladný.
Čtou dívky Schillera, svět jest jim rájem,
modravě hoří zraky zasnělé,
kluk na hrdinské cesty dal se s Mayem
(o coul se vrátí větší, celý z ocele).
Pan otec kliden tak. List novin bílý
překvapit nezvyk’ zprávou zlou.
A matka sní. Hle, dobré víly
nad vnoučka slétly kolébkou.
Jó, je to lid! Zas vítězství si dobyl,
všude, na školách, bursách, na foru –
a toho, jenž jen trochu zlobil,
pod tuhou smáčknul závoru.
To přec je národ! Po šířkách moří
i v černé osad pevniny
proniknou jeho konquistadoři –
nu – národ zkrátka jediný!
Tak vidíš, hochu. Šetři žalem,
mohl bys zvyknout, kdybys chtěl!
(kdo osla by nežrat byl navykl málem,
jen kdyby nebyl zcepeněl).

Meter: iambic
- 1236 - Acto I, CELIA De Lo que pasa en una tarde
by Lope de Vega

Laura, ¿quién son aquellos embozados,
al mismo niño Amor tan parecidos,
que no lo fueron por andar vestidos,
y quieren encubrirse declarados?
¿Aquellos envidiosos desvelados
con lo que más adoran, más fingidos
que quieren de esos pechos ofendidos,
siendo traidores, presumir de honrados?
¿Aquellas sombras que despiertan sueños,
y aquel sueño de amor con mil desvelos
de ardientes llamas y accidentes fríos?
Estas del miedo y de la envidia señas,
¿quién duda que dirás que son tus celos?
Pues, Laura, no lo son, que son los míos.

Meter: iambic
Las mujeres del porvenir
by Carlos Gagini

Cuando a serios estudios, consagradas
penetren de la ciencia en los arcanos
y rompan esos lazos inhumanos
con que el hombre las tiene esclavizadas.
Cuando en otros principios educadas
conquisten sus derechos soberanos
y el porvenir se labren con sus manos,
con sus manos callosas pero honradas.
Cuando dejen de ser las voluptuosas
bestias de amor, para el placer vendidas
Cuando más ilustradas y afanosas
no puedan en la lucha ser vencidas,
¡para los ricos faltarán queridas,
para los pobres sobrarán esposas!

Meter: polymetric
13. De beiden Baden
by Fritz Reuter

As de Franzosen bi uns wiren,
Dunn müßt't in Tet'row mal passieren,
Dat de wohllöblich Magistrat
En Breif wull schicken nah Malchin
An Hofrat Lüdersen; un Bad'
Ded in gewöhnlichen Fällen
Oll Schauster Jehann Haken sin.
De Kniper sall den Schauster nu bestellen.
»je«, seggt de Fru, »hei is nich in,
Ward woll en beten nahwern sin,
Doch kümmt hei säker mitdewil.«
»je«, seggt de Kniper, »dit hett Il,
Hei möt sick spauden un sall denn
Glik nah Malchin nah Hofrat Lüdersen«,
Un geiht un ward en annern halen.
Oll Haken kümmt tau Hus; sin Fru, de seggt:
»nu mak di fix man up de Salen,
De Kniper, de was eben hir,
Sallst nah Malchin, nah Hofrat Lüdersen.«
»na, hett hei keinen Breif nich bröcht?«
»ne, keinen Breif un kein Poppier;
Hei säd man blot, du süllst dor hen.«
»ha, ha!« seggt hei, »ick weit Bescheid;
Dit's wedder so'ne Heimlichkeit.
De Magistrat, de trut sick nich
Ut Furcht vör dat Franzosentüg,
Wat Schriftlichs von sick mi tau gewen.«
Un nimmt den Haut un Stock un geiht.
Oll Hofrat Lüders, de sitt eben
Mit drei französche Offezier
Un ett, dunn kümmt oll Haken rin.
»gu'n Dag ok, Herr! – Ick bün nu hir.«
»na«, seggt de Hofrat, »dat's mi leiw,
Denn gewen S' mi man Ehren Breif.«
»je«, seggt de Oll un kikt verlegen,
»en Schriwen, Herr, heww ick nich kregen.«
Oll Hofrat Lüders was en pfiff'gen Racker.
Entweder, denkt hei, hett de olle Stacker
Den Breif verluren oder süs
Giwwt hei mi blot dat Schriwen nich,
Wil des' Gesellschaft bi mi is.
Na, hei parliert denn nu, entschuldigt sich
Un geiht mit unsern Haken weg;
Un as sei nu alleine sünd,
Seggt hei: »Wo is de Breif, oll Fründ?
Un wat du seggen sallst, dat segg;
Hir sünd w' allein, hir hürt uns kein Franzos'.«
»en Breif, Herr Hofrat, heww ick nich.«
»ih«, seggt de Hofrat, »dat is doch kurjos,
Na, denn segg mündlich, wat du sallst.«
»ok Mündlichs weit ick nicks, de Sak hadd Hast;
De Kniper säd, ick süll hir räwer gahn,
Un dat, Herr Hofrat, heww ick dahn.«
De Hofrat schüddt den Kopp un wunnert sich.
»doch holt mal«, seggt hei, »ick heww grad
En Breif an dinen Magistrat,
Den nimm em mit. – Verlir ok nich!«
Oll Haken geiht nah Tet'row t'rügg;
Doch knapp is hei herute ut de Stadt,
Dunn kümmt sin Vadder Kräuger an,
Sihr ilig, as hei seihen kann.
»wo willst du hen?« – »Ick? Nah Malchin.
Uns' Kniper ded hüt bi mi sin,
Ick süll en Breif nah Lüdersen hendrägen.«
»ih, dat lat nu man unnerwegen,
Dor brukst nich hen«, seggt Schauster Haken,
»dat hest du nu nich nödig mihr,
Ick heww all eben mit em spraken«,
Un halt den Breif herut, »sin Antwurt is all hir!«

Meter: iambic
Večerní odpočinek.
by Adolf Heyduk

Jak v mechu odpočívám bláh, jak vonně a jak hebce,
bludičky tančí na lukách a myšlenky v mé lebce.
Jak Danae spí Otava v hor rozšumělých týnu
a nebe vrhá hvězdný déšť jí do bílého klínu.
I chví se samou rozkoší a smavou jásá září
a měsíc hledí s vysoka k ní s udivenou tváří.
Vše svěží je a mlado je; les kypří, rostou skály
a lučníčků a lindušek zpěv ozývá se v dáli.
A v chrám mých ňader zlacený zas navrací se kradí
té písně nápěv ztracený, jíž zpívalo mé mládí!

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Olaegui

Llega Javier al cielo, ya Gigante,
en lama, y cuerpo, con la augusta frente
a quien cuanta en la esfera arde luciente,
estrella ceñirá bello diamante.
Medio Orbe al Macedón bastó arrogante,
todo el mundo a Javier no es suficiente,
pues si en llamarse grande aquel no miente,
que renombre a Javier será bastante.
Siempre aspiró a ser más pero su aliento,
no hallando más que ser, ya se ha excedido,
a sí mismo: o Javier siempre portento.
Cuanto otros Héroes fueron no
                  ha podido
eternizarlos, más a tu ardimiento
le sobra la mitad de lo que ha sido

Meter: iambic
- XXXVII -
by Juan de Tassis y Peralta

Llegar, ver y entregarme a sido junto,
la deuda general pagada os tengo,
y a ser de vos injustamente vengo
condenado si culpa en sólo un punto.
Padezco el mal, la causa no barrunto,
que yo sin esperanza me entretengo,
y sólo de adoraros me mantengo,
vivo al servir y al merecer difunto.
Quien sabe tanto y claramente entiende
que esperar algo es yerro sin disculpa,
con la intención no puede haber errado.
Miro, y no hallo en mí de que me enmiende;
mas, si desdichas las tenéis por culpa,
¿cómo estará sin ella un desdichado?

Meter: iambic
1L: Da war ein ganzer Tisch voll Freunde,
by Cäsar Flaischlen

Da war ein ganzer Tisch voll Freunde,
und alle tranken sie dir zu
und alle machten mit dir Du ...
Und schöne Fraun bei Küssen und Kosen
kränzten die Stirn dir mit blühenden Rosen ...
Und schließlich
bist du doch allein geblieben
und einsam, wie du immer warst.

Meter: iambic