IX.
by Adolf Heyduk

Tak jsme žili více pěti let,
jeden druhého jsme všady hledal,
srdce k srdci tíhlo, k retu ret,
jenom dítek zlý nám osud nedal,
bolesť hnětla mě, však ženu více,
často slzou zalil se jí zrak,
ret se chvěl, a pobledaly líce,
svěží písně, jindy hojná tak,
změnila se v žalozpěvy pouhé,
ty konečně do pomlčky dlouhé
a pomlčky v duše polospánek –
smutno bylo všechno i náš stánek,
a nechať jsem domlouval a těšil,
z duše nechtěl hlodavý ten brouk,
který se jí v srdci zapelešil;
již nechtěla ani na palouk,
aby rozmanitým pohovorem,
prosyceným lidu různou zvěstí,
k svojí potěše a k mému štěstí
na čas pookřála v srdci chorém;
jenom když tam dítko v dobu máje
některou je přineseno matkou,
hned nechala práce, chatku chatkou,
na klín vzala, tiskla, chovala je,
by noc celičkou pak provzdychala, –
zkrátka, jinakou než dřív se stala.
Věděl jsem, že ke mně láska byla,
jež ty žhavé slzy vynutila;
přece však můj počal truchlit duch,
že jsem, jehož dařil svět tak skoupě,
přesadil to pukající poupě
z nivy mládí v úhorový luh,
z něhož při vší srdce útulnosti
nebude jí rodné těchy dosti.
Zdvojil jsem svou starostlivosť o ni,
po dědinách vodil na besedy,
v městečko, jež na vršku se kloní, –
jí však stále kalily se hledy;
čím víc dřela dětské drobotiny,
tím víc rostl smutku soumrak siný,
až bledýma zašeptala rtoma:
„Neveď mě tam, hůř je mi než doma!“
Také v kraje rozhledy ty vnadné,
které někdy sdílným srdcem třásly,
ve zemdleném oku samy hasly,
útěchy v nich nesvitly jí žádné,
plníce jen krásou svojí dálnou
touhu po náhradě, zlou a žalnou,
a vždy duši její vedly zpátky
truchlivější, hasly oči snivé –
a tak octl jsem se u pohádky
svého blaha, podivné a tklivé.
Nic ji netěšilo, chvilkou leda,
se vším jenom okamžení hrála,
pak upřeným zrakem nad tím stála
a zas znova unyla a bleda,
váznouc v myšlénkách, jak ptáče v síti,
do koutku si sedla k svému šití,
zkad na místo zpěvu teď jen vzdech
skřehlým motýlem dlel na ústech,
by se na květ více nenavrátil;
leč i mně se tímto život tratil,
a mé přemýšlení ustavičné,
jak bych přived prchlou radosť v síň,
strasť též zaplašil své ženy sličné,
nedozrálo nikdy v zdárný čin.
Křepelici přines jsem jí kdysi,
sotva zaslechla však její stesk,
žalnějšími byly tváře rysy,
a na jemných řasách žal se lesk;
pustil jsem ji; červenku jsem chytil,
však když v kleci na bidélku stála
a zrak její černou perlou svítil,
zas jí bolesť slzy v líce svála.
Jednou však se lépe poštěstilo:
mladé sokolče jsem v hnízdě lapil
a s ním k milé Maruši své kvapil.
Nad vše milejším jí pískle bylo,
hrála s ním, já v různém jsem je cvičil
též – bych dravé choutky záhy zničil –
ostré drápky přistřihl jsem zpola.
Když sokolík vzrostl na sokola,
byl jak kuře, pěkně ochočený,
v radosť mou a k útěše mé ženy,
které z ruky jed’ jak koroptvice
povždy přítulnější víc a více;
však jste viděl, tenť jest, jiný není,
jenž před chvílí, když jste vstoupil v chatu,
shlížeje se v kštice proudném zlatu,
Haně mé se pyšnil na rameni,
jež své matce podobá se zcela –
co by řekla, kdyby dnes ji zřela?
Prchla doba, nazpět přišla vesna,
s temen horských vršků, s větví stromů,
sníh setřásla v bystřin lože těsná,
skalných ňader sporých do průlomů
rýhy v polích, úzká vrchů stoka
šířily se, rostly do hluboka,
a kameny horské plny vrásků
hravě měnila si do oblázků;
šípy slunce prorývaly hruď
hebkým mechem ovinutých kmenů,
vánek dubu šeptal: „Už se vzbuď,“
vyžeň poupě starém při lupenu!
Příroda zas v peřestité říze
jako nevěsta si pyšně vedla,
a paprsky slunce, skvost vší příze,
na květová vřetenka si předla,
aby zlatý závoj utkala si
na růžemi propletené vlasy.
Vzduchem vlály břízek zlaté kštice,
skalou hravý těkal vodopád,
v houští cvrkotaly sýkořice,
z dálky zněly zvučné zvonky stád,
blankytného nebe oko skvoucí
plno touhy pohlíželo k luhu,
na němž kvítí šíř i dál se stroucí
řadilo se v mile vonnou duhu;
pryskyřník a orsej v tlupách vstaly,
rudé smolničky však každá zvláště,
a motýli pel z nich shledávali
na ozdoby svátečního pláště.
Nu, vždyť víte, máj byl: krásy čas,
když se nebe s pestrým luhem snoubí,
pučí květ a setí metá klas,
a pstruh vzhůru z vodní touží hloubi,
když se vůní opojuje kraj,
včela spěchá na křoviska strání,
když se ptactvo z dálky vrací v háj
a v soucitnou duši vzpomínání,
někdy k pláči, někdy v zvučný jas...
nu, vždyť víte, máj byl, krásný čas!
Čím víc slunce točilo se k jihu,
tím milostněj vše se smálo zase,
křišťál naplňoval každou rýhu,
a pták zpíval v jara hodokvase,
na list buků slunce písně psalo,
teplý větřík dojemně je zpíval,
všecko, všecko na rozkoše zvalo,
jen zrak Marušin se smutně díval.

Meter: trochaic