PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto renunciando a la poesía después de la muerte de Filis
by Juan Meléndez Valdés

Quédate, adiós, pendiente de este pino
sin defensa del tiempo a los rigores,
cítara en que canté de mis amores
las gracias y el ingenio peregrino.
Guárdala, oh tronco, que honras el camino
por muestra de la fe de dos pastores,
do puedan cortesanos amadores
tomar lecciones de un amor divino.
Mientras la oyó viviendo mi señora,
con cuerdas de oro resonar solía,
y fieras crudas amansó su canto;
ya que el alma feliz los cielos mora,
y en esta tumba su ceniza fría,
cesen los versos, y principie el llanto.

Meter: iambic
Dreistigkeit .
by Johann Wolfgang von Goethe

Worauf kommt es überall an
Dass der Mensch gesundet?
Jeder höret gern den Schall an
Der zum Ton sich rundet.
Alles weg! was deinen Lauf stört!
Nur kein düster Streben!
Eh er singt und eh er aufhört
Muss der Dichter leben.
Und so mag des Lebens Erzklang
Durch die Seele dröhnen!
Fühlt der Dichter sich das Herz bang
Wird sich selbst versöhnen.

Meter: trochaic
SURSUM.
by František Eisler

Kdes, duše, chodila, žes celá zprůhledněla?
Jaký to strašný žal tvé zraky prohloubil?
Slyš, moře burácí, a poušť se táhle stměla,
a rudou zlozáří děs slunce ovroubil.
Ó nechtěj proklínat svých ztracených cest osud
a blínem zoufalství si vlasy províjet!
Je dosud víra v nás, je láska v světě dosud!
Netřeba hořem svým se k smrti opíjet.
Jen mávni za sluncem! Ať v tmy se propadává!
Jas milosrdenství pro věčnost stačí nám.
Bledými paprsky Sen hlavy obetkává.
Pojď s moře hukotem vstříc novým končinám.

Meter: polymetric
Soneto turco
by Augusto E. Madan

Para bárbaros blancos, Ghemorúk
Para zancos ridículos, Albék
Para maderas vírgenes Ilék
Para ágiles refígeros, Ipúk.
Para marfiles diáfanos, Murzúk
Par higiénicos lúpidos, Pysék
Para tebáicos báquicos, Hupék
Para dátiles cándidos, Mabrúk.
Para ostrícolas regias, Chesapík
Para búfalos gordos, Omenák
Para bálago helado, Upernavík.
Para bichos mortíferos, Sihák
Par tétricas focas, Reykjhavík
Para kábila cruel, Kjalikasák.

Meter: anapestic
Intimní dialogy. (II. Duše.)
by Jaroslav Vrchlický

Což, dál budeme se zmítat;
dál půjdem tedy všední žití stepí
a zařinčíme řetězy si drahou,
chléb samoty si posolíme snahou
a vzplanem láskou k těm, kdož hluší, slepí.
My zvyknem skromnosti, nám stačí střepy
i svadlý list, jenž zrosen rosy vlahou,
my spokojíme se i s prósou nahou,
za háje laurů vezmem lány řepy.
Jen jedno když v té poušti neztratíme,
to vědomí, že lepší jsme a vyšší
než ti, pod jejichž svory zápasíme.
To balsám, opium, jež všecko ztiší,
zveš pýchou satanskou to – což tu víme?
Máš pravdu, dopijem tu číši!

Meter: iambic
Die Redensart
by Kurt Tucholsky

Bald fehlt uns der Wein,
 bald fehlt uns der Becher.
Ich möchte heim – mich ziehts dem Vaterhause,
Dem Vaterherzen zu.
Fort aus der Welt verworrenem Gebrause
Zur stillen, tiefen Ruh.
Mit tausend Wünschen bin ich ausgegangen,
Heim kehr ich mit bescheidenem Verlangen;
Noch hegt mein Herz nur einer Hoffnung Keim:
Ich möchte heim.

Meter: iambic
XXX.
by Gustav Pfleger Moravský

A když dozněl hlahol fanfár,
Přípitků šum, řinkot číší;
Když se královně zrak leskne,
Ňadra výhní mocnou dýší:
Oči tu po síni vodí,
Ježto v světel tone blesku –
A je staví u sloupu tam
Znořeného v Luny lesku.
O něj opřen v dumách hledí,
Jak by v jiných meškal světech,
Pěvec bledý, u nohou pak
Varyto má stláno v květech.
A když královna ho zhlédne,
Tu jí mocněj oko vzplane,
Mocněji tu ňadra dýší,
Jak by v hloubích rozkochané.
A již k pěvci hlas se nese:
„Aj ty pěvče, proč se stavíš
Od našeho trůnu v úkryt?
Proč mou slavnosť mlčky slavíš?
„Zapěj píseň zlatokřídlou
O mém štěstí, o mé pýše!
Ať se v síni zlaté zpěv tvůj
Líbá s řinčením mé číše!“...

Meter: trochaic
Der Gegner
by Friedrich Schiller

Neu ist der Einfall doch nicht, man hat ja selber den höchsten,
Einzigsten, reinsten Begriff Gottes in Teile geteilt.
Redet, Lumpen, lumpig von mir, doch saget: »Es war ihm
»geh doch! Sein Leben ist keusch.« Das möchten wir gerne ihm lassen,
Aber die lustigste Kunst ist nur bei ihm nicht jokos.
Giebichensteiner, sei auch persönlich in deinen Satiren,
Deine leid'ge Person tritt doch am stärksten hervor.
Als man ihn traf, den Esel, da schlug er aus, doch das macht ihn
Nicht zum Pferde. Nicht wird, den er auch träfe, ihm gleich.
Freilich laufe wer nackt als ungestümer Lupercus,
Aber mit falschem Bart prangst in der Kutte du nur.
Sag mir, wo ist denn die Klicke? »Da drüben ist sie beim Nachbar.«
Frag ich den Nachbar, er sagt, hüben sei sie bei dir.
Einen Tyrannen zu hassen vermögen auch knechtische Seelen,
Nur wer die Tyrannei hasset, ist edel und groß.

Meter: iambic
ZE ŠERA KLÁŠTERŮ...
by Josef Rosenzweig-Moir

Ze šera klášterů když vyšli na vzduch čistý,
ze přítmí dusného, kde hnili po věky,
kde spáti nechali trpící bledé Kristy –
před sebou viděli svět širý, daleký.
Radostným životem továrny žily, města,
i v chaty vesniček dech teplý jara sáh'.
V obzory modravé se zatáčela cesta,
a ohně naděje hořely na horách.
Na pole kvetoucí zář sluneční se lila,
obloha jásavá se smála do dáli.
A v zemi dřímala nesmírná skrytá síla,
jež v ráno nejbližší se bouřně provalí.

Meter: polymetric
LÍSTEK Z LETOPISŮ ČESKÉ LÁSKY
by Viktor Dyk

Poslechněte, křesťané,
píseň tklivou věru.
Jeden rada miloval
metařovu dceru.
Krásnou dceru metaře
kdesi od Unhoště.
Rada, ten měl kalamář,
metař, ten měl koště.
Marně matka říkala:
„Kam to myslíš, hochu?
Míříš příliš vysoko!
Uvažuj jen trochu!
Ten, kdo míří vysoko,
hluboko až padá.
Metař, to je proletář,
rada je jen rada.
O tobě-li doví se,
ještě tebe spráská.
Láska tvá je, synu můj,
beznadějná láska!“
Chudák rada zavzdychal
(tvář jak stěna bledá):
„Láska, drahá maminko,
poroučet si nedá.
Vím, že mířím vysoko,
chud jsem, ne však zpozdil.
Ale láska nehledí
na stavovský rozdíl.“
Marně matka říkala:
„Budeš honit bycha!
Starý metař dávno už
myslí na ženicha.
Metař muž je rozšafný.
krásná jeho dcera.
Jestliže se nemýlím,
myslí na montéra.
Pije trochu, jistá věc,
vlas mu také seříd’.
Ale chceš se, hochu můj,
s montérem snad měřit?“
Matka takto kázala
nemoudrému synu,
ale metař krotil též
lásku Madlenčinu.
„Dneska už se nedaří
příliš hloupým Honzům.
Rada bude míti hlad,
ale montér konsum.
Botič není libosad,
trubač není tambor;
rada bramborenku má
ale montér brambor.
A kde nouze a kde hlad
láska ochabuje.
Nesmí nikdy dítě mé
vdát se za buržuje!“
Ale marno přemlouvat
pošetilku mladou,
neuváží, milenec
že je pouze radou.
Plála láskou šílenou,
blouznivou a věrnou,
Sešla se s ním v podvečer
kdesi pod lucernou.
Řek’ jí celou lásku svou,
želel kruté sudby.
Jeho slova zněla jí
jak zvuk rajské hudby.
Naklonila hlavinku,
zpita očí blesky.
„Třeba jenom rada byl,
říká to tak hezky!“
Oči jeho hleděly
horoucí a temné.
„Třeba dcera metaře,
přece miluje mne!“
Žili chvíli opojnou,
vešli do říše víl,
když tu náhle rozzuřen
metař se jim zjevil.
Zasyčel jim jako had
drakonickou větu:
„Kdo se v cestu staví mi,
toho rázem smetu!
Kruci, co to za veteš!“
Usmála se Madla.
„Táto, ty nás nesmeteš,
neboť právě padla!
Bys nás smetl, musil bys
býti z jiné ráce.
Ty se čerta nebojíš,
bojíš se však práce.
Chceš svou dceru zabíti?
Podívej se, táto.
Milý je jen buržoust,
má však v srdci zlato.
Srdce tvé neodolá
lásky mocným žárům.
Rada chodí na vodu,
ale montér na rum.“
Vzala radu za ruku,
před metařem klekli.
Koulel ještě očima,
tvářil se jak vzteklý.
Ale za čtvrt hodinu
v srdci jeho mráz tál.
Vzpomněl si, že montér ten
doopravdy chlastal,
vzpomněl si, že metařem
vždycky nebývával.
Že byl také chudý kdys,
že se JUDr. psával,
vzpomněl si na lásky květ,
který dávno povad’.
Rada může výnosně
se organisovat,
přestane být buržujem
a k straně se přidá,
bude z něho proletář,
mine jeho bída.
Slzu setřel s očí a
řekl: Buďte šťastni!!
Má to chybu, ale snad
obloha se zjasní.
Co to rtíky Madlenky
v světě nesvedly by!“
– Tenhle lásky letopis
v Zeyerovi chybí!

Meter: trochaic
- 40 - Encarece su amor para obligar a su dama que lo premie
by Lope de Vega

Juana, mi amor me tiene en tal estado,
que no os puedo mirar cuando no os veo,
ni escribo, ni manduco, ni paseo,
entretanto que duermo sin cuidado.
Por no tener dineros, no he comprado,
¡oh amor cruel!, ni manta ni manteo;
tan vivo me derrienga mi deseo,
en la concha de Venus amarrado.
De Garcilaso es este verso, Juana.
Todos hurtan: paciencia. Yo os lo ofrezco;
mas volviendo a mi amor, dulce tirana,
tanto en morir y en esperar merezco,
que siento más el verme sin sotana
que cuanto fiero mal por vos padezco.

Meter: polymetric
RUB.
by Karel Horký

A kdyby člověk byl jak z ocele,
jsou přece chvíle, kdy je stydno žíti,
kdy hejna hmyzu lezou po těle
a není síly, rotu zapuditi.
A není hůře, jako tenkráte,
když ještě v krvi zbylo trochu vzdoru
a ošklivosti z roty proklaté,
jež strká sosák do špinavých pórů.
Jsou světýlka, jež praští do hlavy.
Už člověk odvyk’ dýchat v kraji slunném
a ustrašen svou náruč zastaví
před nedotknutým, čistým ženským lůnem.
Och, tenkrát člověk počíná se bát,
své lidské nic že pohřbil navždy v ničem.
Pokoutní zloděj jde se dobývat
do bílých zámků zrezavělým klíčem.
Tu tragiku lze chápat zúplna,
ta hořká chvíle nejhorší je mukou,
když mužská ruka, hrubá, smyslná
se setká s bílou, čistou, nedotknutou rukou.
A nutno bídně rdousiti svůj vztek
a bídně zapřít třicet svojich roků...
Och, dobytek, och, krutý dobytek,
jenž šlape kvítí v pomněnkovém oku.
Jak nestydatě dotírá se hmyz
a drze páchnou místnosti ty známé,
je cítit dech, jímž člověk načpěl kdys –
a konec konců: klame, klame, klame...
Jde v zpovědnici, podlý, otylý
a čistým retům nastrkuje uši,
jde trhat růže, sotva rozvily,
by chtivým chřípím vyvoněl z nich duši.
Někdy však náhle přivalí se strach
(to smečky hmyzu příliš drze žerou),
člověk jde tiše, bázliv po špičkách
a nehne ani bílou portierou.
Ten okamžik lze zapsat k nejlepším
a je v té póse aspoň trocha klidu,
když člověk nechá tělo v pospas vším
a kdesi v koutě zkoumá svoji bídu.
I to je rozkoš, státi za plotem,
kde bílé růže počínají kvésti,
stát pokorně, se zmlklým, tichým rtem
a zámky zahrad nerozbít svou pěstí.
I to je rozkoš... Žel, jak nestálá...
A zrovna tenkrát, když ji člověk vnímá,
jde k portieře krokem pardala
a rozhrne ji prsty špinavýma.

Meter: iambic
II. BALLADA O VĚTRNÝCH MLÝNECH.
by Jaroslav Vrchlický

Ó Hollandsko! V snech průplavy tvé zřím,
tvé nivy s řadou mlýnů větrných
skrz modrý svojí cigarety dým
ve upomínkách cest svých dalekých!
Z těch v minulost se nesu v jeden mih
a rázem rodné kraje oko vidí,
však větrníků více není v nich –
Zmizely mlýny, změnily se v lidi.
Na lopatky jich křídel sed’ můj rým,
ty točí se, jak vítr by v ně dých’;
poetičtější mlýny byly, vím,
než moderní metamorfosy jich.
Na pahorku svém každý dumal tich
a čekal na žeň, až ji rolník sklidí,
střech šindel hřál si v slunce paprscích –
Zmizely mlýny, změnily se v lidi.
Což lidé, větrům též se vzdají zlým,
dle větru točit se, dnes není hřích;
pán vítr jest a mlýny čiperným
se taktem točí, jak milostpán kých’,
jak mrk’, se usmál, karabáč svůj zdvih’.
Teď na pravo, teď na levo je řídí,
teď velí: Stát! teď: Běžet! jeho pych –
Zmizely mlýny, změnily se v lidi.
Ó básníku! Co platen je tvůj smích?
Toť kosa hvizd, který se jarem šidí.
Tys Quixote! – bác! tu v leb, tu v hruď, tu v břich! –
Zmizely mlýny, změnily se v lidi.

Meter: iambic
Inscripción en el túmulo de Don Pedro Girón, Duque de Osuna, Virrey y Capitán General de las dos Sicilias
by Quevedo

De la Asia fue terror, de Europa espanto,
y de la África rayo fulminante;
los golfos y los puertos de Levante
con sangre calentó, creció con llanto.
Su nombre solo fue victoria en cuanto
reina la luna en el mayor turbante;
pacificó motines en Brabante:
que su grandeza sola pudo tanto.
Divorcio fue del mar y de Venecia,
su desposorio dirimiendo el peso
de naves, que temblaron Chipre y Grecia.
¡Y a tanto vencedor venció un proceso!
De su desdicha su valor se precia:
¡murió en prisión, y muerto estuvo preso!

Meter: iambic
ZPÍVAJÍCÍ PLAMENY.
by Adolf Červinka

V bouřné noci červencové
rychlík se mnou ve tmách hřměl,
z poslední své dovolené
do Prahy jsem odjížděl.
Na sametu kleslou hlavu
v oblak halil cigar dým,
poddal jsem se přemítání,
snům a cílům vzdáleným.
Ještě jednou táhly duší
lány sluncem zalité,
stinné lesy, tiché meze,
domy v zeleň ukryté,
z paměti jsem vyvolával
světlých šatů lehký šum,
měkkou kadeř dívčích vlasů,
sladkou jako opium...
A s tou hlavou, plnou snění,
výbojný a rozmarný,
vracel jsem se ztichlým městem
do své staré kavárny.
Nad svou kávou usednul jsem,
poslední už noční host,
venku šuměl tichý příval,
tesklivý jak minulost...
Plynové jsem slyšel náhle
kolem zpívat plameny,
píseň, kterou zná jen město,
život ve zdech zavřený.
Zpívaly mně o radostech,
jež má počítací stroj,
člověk, který v šedém prachu
o život svůj vede boj,
o massách, jež do továren
sociální honí řád,
mezi žitím, mezi smrtí,
o kus chleba jen se rvát,
o dvorech, kam nepřichází
slunce ani v poledne,
kde líc dívčí, oheň v zraku
pohasne a pobledne, –
o těch, kdož jsou odcizeni
Zemi, sluncem prohřáté,
do které se navracejí
stíny mrtvé, vyssáté...
Dlouho ještě zpívaly mně
plynové ty plameny,
až si ke mně přisednula,
svítíc svými rameny,
bludná kráska s cigaretou,
s úsměvem, zda dovolím...
Duše města vítala mne
lásky jedem opojným!...
Takto upír v noci vstává,
myslím v prudkém pohnutí,
horkou krev když vystřebává,
chladí ránu perutí...

Meter: trochaic
Podpis.
by Jaroslav Vrchlický

Já pouze jednou viděl jsem jej v žití,
byl plný života a plný síly,
vlast pozdravil po dlouhých, těžkých letech
a v jeho očích chvěl se divný odlesk
niv zámořských a velké, volné vlasti.
K nám vrátil se a chtěl zde kosti složit
pln velkých myšlének a zkušeností,
muž celý, zralý, tvrdý jako žula
a praktický, jenž počítal jen s fakty.
Chtěl mnoho zde, jak věděl a sám zkusil,
a celou budovu tu jeho žití
v hrob sklátil podpis – odepřený podpis.
Já nemám práva, někoho zde vinit;
však jedno bodá mne, ten krátký podpis,
jenž odepřen za celé lidské žití,
jež dobré bylo v úmyslech i snahách,
v té práci, bdění, sterém odříkání,
v těch cestách přes ocean a v té lásce
ku staré vlasti – že můž’ pouhý podpis,
či lepé prosté jeho odřeknutí,
být prahem k životu anebo k smrti,
to dojalo mne hluboko, až k slzám.
Tak umřel v cizině, pochován doma
na ňadrech matky, po které tak toužil,
v hrob předčasně sklán pro ten pouhý podpis,
líp, pro podpisu toho odepření...
Ach, jací otroci jsme! – „Ave Caesar!“

Meter: iambic
2.
by Heinrich Heine

Der Ganges rauscht, mit klugen Augen schauen
Die Antilopen aus dem Laub, sie springen
Herbei mutwillig, ihre bunten Schwingen
Entfaltend, wandeln stolzgespreizte Pfauen.
Tief aus dem Herzen der bestrahlten Auen
Blumengeschlechter, viele neue, dringen,
Sehnsuchtberauscht ertönt Kokilas Singen –
Ja, du bist schön, du schönste aller Frauen!
Gott Kama lauscht aus allen deinen Zügen,
Er wohnt in deines Busens weißen Zelten,
Und haucht aus dir die lieblichsten Gesänge;
Ich sah Wassant auf deinen Lippen liegen,
In deinem Aug' entdeck ich neue Welten,
Und in der eignen Welt wird's mir zu enge.

Meter: iambic
[wer möchte gegen fremde Lust]
by Friedrich Rückert

Wer möchte gegen fremde Lust
Vertauschen eigne Leiden?
Drück eine Tochter an die Brust
Wer will, ich will's nicht neiden.
Ich will am Schmerz und am Verlust
Wie am Besitz mich weiden;
Ich habe doch, mir ist's bewußt,
Da schönste Kind von beiden:
Nicht möcht' ich gegen fremde Lust
Vertauschen meine Leiden

Meter: iambic
- XVII -
by Juan de Almeida

Ora, sus, mi soneto, ve en buen hora,
pues libre irás del grave mal que siento,
y a Alcida le dirás que si en tormento
quiere que viva un alma do ella mora.
Si el mísero Fileno que la adora
vive cuidoso, triste y descontento,
¿a quién piensa querer o dar contento
la fiera para mí y cruel pastora?
Y luego, mi soneto, si pudieres,
pues ves el esperar cuánto me cuesta
vuelve la rienda a mí con la respuesta.
No digas donde vas ni de quién eres;
declárale a quien sabe tu secreto
y a los demás dirás que eres soneto.

Meter: iambic
Al mismo tema
by Lorenzo de Urnieta y Aguirre

Niegue culto licor la docta fuente
en últimos suspiros retirado,
lágrimas de cristal desaliñado,
pródiga desperdicie torpemente.
Llore sin ley, sin esplendor lamente
el coro de las Musas destemplado
Que su Aurora, su adorno, su cuidado
los párpados levanta en otro Oriente
La parte superior esclarecida
le defraudó la industria del destino,
para no deslumbrarse de la herida
Que con la luz, que el cielo le
                     previno
nunca se desatara de la vida,
ni novedad le hiciera lo divino

Meter: polymetric
Cerca y lejos
by Augusto Yanguas Alcayde

Cuando el viento los árboles desnuda
arrastrando las hojas por el suelo,
aquellas que más juntas puso el cielo
más las separa su inclemencia ruda
Calma después su cólera sañuda;
y él, que cortó tan cariñoso anhelo,
al ver las tristes hojas sin consuelo
a unirse nuevamente las ayuda.
Dios, pues, que vio nuestra desgracia impía;
Dios, que nos vio luchar contra la suerte,
Dios, que nuestra constancia desafía,
con su muda elocuencia nos advierte
que otra vez se han de unir tu alma y la mía,
aunque sea a las puertas de la muerte

Meter: polymetric
Jagd-Cantata.
by Barthold Heinrich Brockes

Wie schön ist die bethaute Welt,
Durch den entwölkten Morgenstral!
Wie funkelt das getränkte Feld!
Wie glänzt und schimmert Berg und Thal!

Meter: iambic
Past and Future
by Elizabeth Barrett Browning

MY future will not copy fair my past
On any leaf but Heaven's. Be fully done,
Supernal Will ! I would not fain be one
Who, satisfying thirst and breaking fast
Upon the fulness of the heart, at last
Saith no grace after meat. My wine hath run
Indeed out of my cup, and there is none
To gather up the bread of my repast
Scattered and trampled ! Yet I find some good
In earth's green herbs, and streams that bubble up
Clear from the darkling ground, — content until
I sit with angels before better food.
Dear Christ ! when thy new vintage fills my cup,
This hand shall shake no more, nor that wine spill.

Meter: iambic
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Tú eres altar de mi cariño santo;
tú el sólo bien de la existencia mía;
tú eres el astro que su luz me envía;
tú quien inspira mi amoroso canto.
Tú eres del alma misterioso encanto;
tú eres del corazón dulce alegría;
tú eres la estrella que mis pasos guía;
tú eres consuelo de mi atroz quebranto.
Tú eres la gloria donde nunca llego;
tú eres el mar do naufragó mi calma;
tú eres el rayo que encendió mi fuego.
Tú quien me diste del sufrir la palma;
tú a quien adoro, y si el amor es ciego,
tú eres la sola luz que ve mi alma.

Meter: dactylic
175
by Josef Vlastimil Kamarýt

Kdo se za pobožnost stydí,
toho Pán Bůh nerad vidí;
tratí lásku hodných lidí,
ani nebe neuvidí.

Meter: trochaic
Probando que la ausencia no siempre es remedio con
by José Cadalso

Cuatro tomas de ausencia recetaron
a un enfermo de amores los doctores;
el enfermo sanó de sus amores,
y los doctores sabios se mostraron
Otros mil ejemplares confirmaron
de la nueva receta los primores;
los astros conocieron mis dolores,
y sin duda sanarme proyectaron
Me dieron de recetas tan divina
cincuenta tomas (que tomé con tedio),
pero más me agravó la medicina,
pues tan opuesto al fin fue aqueste medio,
que agonizando mi alma, se imagina
me matará el remedio sin remedio

Meter: polymetric
An Herrn Secretär G*.
by Johann Peter Uz

O bleibt, ihr staubichten Pedanten!
Jhr unerträglichen Citanten!
Bey euern lieben Folianten:
Was brauch ich den gelehrten Mist?
Dürft ihr bey allen Lumpen-Dingen
Nach Rom und Griechenland mich bey den Haaren
zwingen,
Da, was ihr sucht, in Deutschland ist?
Wie? könnt ihr mich nicht überführen,
Daß viele Hahnrey sind, als wenn ihr griechisch flucht,
Und eure Fäuste Rom citiren?
Kehrt immer erst vor euern Thüren:
Jhr findet hier vielleicht, was ihr so ferne sucht.

Meter: iambic
Del libro de Baltasar Gracián Agudeza y arte de ingenio
by Quevedo

Estábasele Efesia cazadora
dando en aljófar el sudor al baño,
en la estación ardiente, cuando el año
con los rayos del Sol el perro dora.
De sí, como Narciso, se enamora,
vuelta pincel de su retrato extraño,
cuando sus ninfas, viendo cerca el daño
hurtaron a Anteón a su señora.
Agua le echaron todos por cegalle,
sin advertir primero, que era en vano,
pues no pudo cegar con ver su talle.
Trocó en áspera frente el rostro humano,
sus perros intentaron de matalle,
mas sus deseos ganaron por la mano.

Meter: iambic
Nachtgruß.
by Joseph von Eichendorff

Ein andrer König wunderreich
Mit königlichen Sinnen
Zieht herrlich ein im stillen Reich,
Besteigt die ew'gen Zinnen.

Meter: iambic
Íntimo
by Teobaldo Elías Corpancho

Arcángel de mi hogar, alma piadosa
para el amor y la virtud nacida;
bajo tus alas trémulas mi vida
auroras tiene de zafir y rosa
Pero lejos de ti, noche espantosa
sólo ve mi mirada entristecida,
sin blanca luna que a evocar convida
las dulces horas de la edad dichosa
¿Y tú me olvidarás? ¿No habrá un acento
siempre en tu corazón que a mí responda
en efluvios de casto sentimiento?
No es anhelo de loco desvarío;
mas si en tu pecho la pasión no es honda,
¡hazla que sufra como yo, Dios mío!

Meter: iambic
Die Zufriedenen .
by Ludwig Uhland

Ich saß bei jener Linde
Mit meinem trauten Kinde,
Wir saßen Hand in Hand.
Kein Blättchen rauscht’ im Winde,
Die Sonne schien gelinde
Herab auf’s stille Land.
Wir saßen ganz verschwiegen,
Mit innigem Vergnügen,
Das Herz kaum merklich schlug.
Was sollten wir auch sagen?
Was konnten wir uns fragen?
Wir wußten ja genug.
Es mocht’ uns nichts mehr fehlen,
Kein Sehnen konnt’ uns quälen,
Nichts Liebes war uns fern.
Aus liebem Aug’ ein Grüssen,
Vom lieben Mund ein Küssen
Gab Eins dem Andern gern.

Meter: iambic
- III -
by Franciscode Aldana

«Solías tú, Galatea, tanto quererme
con un deseo tan vivo y tan ardiente
que, estando un solo punto de mi ausente,
de perdida temías luego perderme.
Ahora, ya cruel, no puedes verme.
¿Cuál nueva sinrazón, cuál accidente,
nueva tigre cruel, nueva serpiente,
te hacen contra mí, sin defenderme?».
Tirsis dijo esto, convertido en río,
y que riendo seguir: «El niño arquero
sabe, mi bien, cuán grave mal sostengo».
Responde ella llorando: «¡Ay Tirsis mío,
si más que estos dos ojos no te quiero,
que pierda yo la luz que en ellos tengo!».

Meter: iambic
El médico y el ciego
by Juan de Mallara

Un hombre enfermo de ojos se dolía,
y un médico tirano lo curaba,
y entrando a visitarlo, le hurtaba
una alhaja de casa cada día
Y por poder llevarle cuanto había,
la cura de los ojos dilataba
hasta que ya entendió que no quedaba
cosa alguna que fuese de valía
Los parches le quitó muy denodado,
y díjole: «Cumplido es tu deseo;
págame, pues ves que te he sanado »
El miró acá y allá; «mas antes creo,
le respondió, que es cierto que he cegado,
porque en toda mi casa nada veo »

Meter: iambic
Kleefelder Villenlied
by Hermann Löns

In des Waldes tiefsten Gründen,
Bis zur Nasenspitz' versteckt,
Schlaf' ich armer Trockenwohner,
Bis ein Muckenstich mich weckt.
O verflixt, ruf' ich erwachend,
O verflucht, brüll' ich vor Wut,
Dieses geht entschieden über
Jede Schnur an meinem Hut.
O ich Esel, ich gehörnter,
Daß ich auf den Mostrich kroch,
Und verführt von schönen Reden
Hier in diese Wildnis zoch.
Abends wimmelt da die Gnitte
Und die Mücke, langgebeint,
Und drei Sorten blinder Fliegen
Kommen, wenn die Sonne scheint.
Außerdem gibt's da Bazillen,
Es ist wirklich alles da;
So zum Beispiel die Amöbe
Lebt dort, der Malaria.
In den Adern hab' ich Serum,
Mit Karbol bin ich beschmiert,
Und trotzdem ganz blutvergiftet
Und vollkommen infiziert.
Eine einz'ge dicke Beule,
So ist meines Kindes Leib,
Ein Konglomerat von Pickeln
Mein mir angetrautes Weib.
Kratzen müssen wir uns immer,
Kratzen im und außer'm Haus,
Und ich schlage vor: das Beste
Ist, wir kratzen nächstens aus!

Meter: trochaic
- 904 - Acto I, FINEA, criada De El más galán portugués Duque de Berganza
by Lope de Vega

Topé mil sombras y ánimas en pena
de noche si por agua fuese el río,
aráñenme seis gatos de un Indío,
contra mi fe conjure una colmena.
Si comiese algún huevo en nido, o cena,
casi dentro en la boca diga pío:
con mil pulgas combata en desafío
y arrástreme un lebrel por la melena.
Piérdaseme la ropa si lavare
hállenme un zapatillo en el menudo,
persíganme las chinches, y los piojos.
Quémeseme el arroz, si lo guisare,
góceme un sordo, y quiera bien a un mudo
sino eres el candil de aquellos ojos.

Meter: iambic