PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
14. So überwunden werden ist rühmlich
by Georg Gloger

Daß
Als König dir allein, das hat er ihm gethan,
Damit sein hohes Lob nicht etwa möcht' erbleichen,
Wenn einem Niedrigern er sich macht' vnterthan.
So, ob er schon erliegt, kan doch mit Rhum er sagen,
Daß nur ein König hab' ihn können niederschlagen.

Meter: iambic
NEMO. (III.)
by Svatopluk Čech

Nuž, nechám proroctví a zbystřím sluch,
co pěje vůkol Přítomnosti duch.
Můj prapor hvězd nad světem září novým,
mé lodi oceánům vládnou všem,
na skráni Kohinúrem pohádkovým
mně Aurengzebův hoří diadem.
Můj bystrý duch, má síla, řeč i řády
již podmanily sobě lidstva půl,
jim kyne berla příští světa vlády,
vše proniknu svým rázem, země sůl.
Již na Kyffhäus’ru procit’ Rudobradý
a nad ním krouží oba havrani
se slavnou zvěstí, že vnuk jeho mladý
zas berlu světa chvátí do dlani;
všech soků osidla meč pádný přetne,
zas Hohenstaufů říši vytvoří,
před slávou germanskou, jež k nebi vzletne,
všech plemen sbor se v prachu pokoří.
Ho! nechvástej se vrátkým bitev zdarem,
nám srdce vznáší jistá naděje,
že kohout gallský v machu křídel jarém
kdys odvety zpěv hrozný zapěje.
Jak vítězně kdys létla k Labi, Pádu
bouř našich sil a nových, volných dum,
zas nastolíme svoji jasnou vládu
nad temné, barbarské tvé moci rum.
Já hrází budu též. Ač losů zloba
mě právě zkrušila, však povstanu
zas mohutně, má přijde opět doba,
svět slavský zlomí příboj Germanů.
Ta síla ohromná, nechť tuhý spánek
ji poutal věky, rostla, roste v něm,
již mrákotu s ní plaší jitřní vánek
i probudí se k děsu sokům všem.
Nám patří budoucnost! Znak chrysanthemu
ku hvězdám širá vztyčí Asie,
drak Číny nesmírné se připne k němu,
Ind, Malajec svá pouta rozbije.
My Západ potřem’ jeho vlastní zbrojí,
svým bystrým duchem, silou hrdinnou,
rod žlutý proti bílému se spojí,
svět sloučí v novou říši jedinou.

Meter: iambic
La cruz
by Antonio Almendros Aguilar

Muere Jesús del Gólgota en la cumbre,
con amor perdonando al que le hería,
siente deshecho el corazón María
del dolor en la inmensa pesadumbre.
Se aleja con pavor la muchedumbre
cumplida ya la Santa Profecía,
tiembla la tierra, el iluminar
                  del día
cegando a tal horror, pierde su lumbre
Se abren las tumbas, se desgarra el velo,
y a impulsos de un amor grande y fecundo
parece estar la cruz, signo de duelo,
cerrando augusta con el pie el profundo,
con la excelsa cabeza abriendo el cielo
y con los brazos abarcando el mundo.

Meter: iambic
- XXVIII -
by Juan de Timoneda

Es cierto que pensé que ya podía
libre vivir de amor y su cuidado,
viviendo como hombre escarmentado
en ajena cabeza y en la mía.
Revuelto a la razón su fantasía,
a nuevo amor, amor me ha sujetado,
y estoy tal que aborrezco lo pasado,
sólo cuento por bien el este día.
Mas con todo el amor estoy riñendo
y dígole: «Rapaz, ciego, desnudo,
¿y a qué fin has querido enamorarme?»
De afrenta de esto me está respondiendo:
«Más bien te dan que a nadie dar se pudo,
¿y a trueque de esto quieres blasfemarme?»

Meter: iambic
Sloky
by Antonín Sova

Že nemáš srdce oddaného, bolívá.
Co plátno však? Tím víc nechť prodlívá
tvé srdce u těch, kteří mrou, když nikdo neví,
též trpí, ač se pokoušejí o úsměvy.
A po jarech a letech, bouřích žití,
když po cestách a plavbách hlučném víru
najednou tiché slunce povysvítí
z teplejších krajin, z dobrých roků, z míru,
ty zakotvi již, nechť tě rozkoš spoutá
všech dobrých hlasů domovského kouta.
A buď jak každá z rodných jabloní,
z těch milionů, které květy zavoní,
ovoce nesou a v jich stínu na zahradě
milenci tančí, milují a touží,
ať něčí žalost zkrásní ve tvém čerstvém chladě,
ať něčí štěstí v stínu tvém se zvěční, zdlouží...

Meter: iambic
Die Nachläßigkeit der Menschen
 die wunderbahre und weise Einrich-
 tung ihres Körpers zu erkennen.
by Johann Justus Ebeling

Der Mensch ist mehr bemüht, was auser
ihm zu sehn,
Als das was an ihm ist, recht gründ-
Er will aus Neubegier die ganze Welt ergründen,
Und denket kaum daran, was an ihm selbst zu fin-
Er ist die kleine Welt, der Allmacht Meisterstük,
Und dennoch sieht er nicht, auf seinem Leib zurük,
Daran kein Glied zu sehn, kein Theilgen zu er-
Die nicht von weiser Macht des Schöpfers Zei-
Die Eitelkeit schaut zwar in glatte Spiegel ein,
Aus Eigenlieb entzükt, ihr Bild im Gegenschein,
Wie es gepuzzet ist, bemerkend anzublikken,
Um ihre Schönheit sich darinnen abzudrükken:
Allein man siehet nicht mit Andacht, welche Pracht,
Den Bau des Körpers schmükt, den
Wie wir doch schuldig sind, den Schöpfer zu er-
Der uns so wunderbar die Glieder hat gegeben.
Der Leib ist wie ein Haus, darin die Seele wohnt,
Darin der rege Geist, als im Verborgnen thront,
Die Glieder sind recht fest und künstlich dran ver-
Daß man erstaunen muß, so bald man das beden-
Sehn wir ein Räderwerk, daß sich bewegen kan,
Und eine Kunstmaschin in ihrem Gange an;
So werden wir entzükt, wir wünschen gleich zu
Wie diese Theilgen sich fest in einander schliessen;
Die künstlichste Maschin, die sich bewegt und dreht,
Durch Räder die gespannt, in ihren Lauffe geht,
Wird nur ein schlechtes Werk, wenn wir uns un-
Den Wunder-vollen Gang des Körpers zu er-
O! Menschen! richtet doch eur lüsternd Augen-
Auf eurem Körper selbst, betrachtet welch ein Werk
Der Bau des Leibes ist, wie künstlich er sich len-
Und wie das Glied sich regt, nachdem die Seele
Wer diese Wunder kennt, die
Den weisesten Entzwek des Schöpfers, dran
Der wird so sündlich nicht des Höchsten Werk be-
Vielmehr sich drauf bemühn, wie es sey zu beschir-

Meter: iambic
El maestro de escuela
by Pedro Barrantes

Miradle siempre en su modesta estancia,
rodeado de niños inocentes,
con palabras sencillas y elocuentes
las nieblas disipar de la ignorancia.
Vedle con firme y pertinaz constancia
iluminar aquellas pobres gentes,
con sus consejos sabios y prudentes,
amigo inseparable de la infancia
¡Loor a esa figura venerable,
que consagrando toda su existencia
a infundir el tesoro inapreciable,
de la verdad, la luz y la experiencia
muestra al niño la fuente inagotable
de dignidad y honor, virtud y ciencia

Meter: polymetric
Die gepriesene Freiheit
by Johann Gottfried Herder

Hört, Ihr Mächtigen, hört! Der Feder größeste Freiheit
Herrschet anjetzt; es schreibt jede, was jeder gefällt.
Loben und tadeln dürfen wir laut ohn' alle Besorgniß;
Was Pasquino gedenkt, spricht er und findet Gehör.
Eins nur wagen wir nicht: reinaus zu sagen
Weihrauch liebet man wol, aber kein würziges Salz.
Hört, Ihr Mächtigen, hört! Die hochgepriesene Freiheit
Unsrer Feder, sie ist knechtischer, schmeichelnder Dienst.

Meter: polymetric
ELEGIE
by Rudolf Medek

V jiskřivou planoucí výheň, kde v popelu zářném se chvěl
rozžehlých pohledů plápol a oheň, jenž nítil hlas těl,
v hudbu, jež vtékala v srdce jak léčivý nápoj a jas,
ve vůni vlajících květů stín ztemnělý tiše se třás.
Ó hoře, naslouchat’ tichu, jež, plynoucí zamlklý van
z půlnocí nesmírných plání a věčností očarován,
šumí jak ponurá křídla, kdy světů se zastaví let
v oněmlém dusnu zlých vteřin nad životem vzpučelým v květ,
kdy času se zvednou vlny, by vynesly na šíji své
vysoko ke hvězdám strázeň, jež spaluje ducha i štve,
kdy světla noci se vznítí, by krvavým šlehnutím v tmách
žal nejtemnější a skrytý se zjevil a zjitřil se v nach,
by rozkoší sladkost stlela, by živoucích vášní zhas troud...
Ó hoře, naslouchat’ tichu, jež plyne jako oněmlý proud!
Vše utichlo, žel! Hlas žhavý a ohnivých vzkypění žeh,
polibků nesmírná žízeň a teskná jich palčivost v rtech,
zraků jas hvězdný a hloubka a vichřice vzplanulých snů,
rozkvetlá bohatství nocí a zamlklé přísliby dnů,
nyvá a tichnoucí štkání a nejistot růžový plam –
vše v zvířeném mizí prachu... Jen vzpomínek zahořklý klam
vstupuje v srdce... A míjí chvat hodin, jenž údery zněl
do němé prázdnoty ticha. Jsi samotno, srdce, ó žel!
Kdo bude šeptati v šeru, až s večerem budou se klást
na zemi zamlklou mlhy, kde drahý stín bude se třást?
Kdo bude v ulicích města, až budou ve světlech plát,
až budou hlučeti v bouřích, s rukou mou bezpečně spiat?
Kdo zvlní lačný můj život, kdo s číše dá omamné pít
ohnivou jistotu žití a věčnosti mystický svit?
V jiskřivou hasnoucí výheň, kde v popelu zářném se chvěl
života planoucí odlesk, kdy posledním tónem již zněl
vášnivý výkřik a stlíval květ horečný lásky, jenž zřel
v šťávách svých lidské zrát’ štěstí, by vůni svou v jeho jas střel,
vtéká proud ticha a temna. Jsi samotno, srdce, ó žel!

Meter: polymetric
1L: Deine Wimpern, die langen,
by Georg Heym

Deine Wimpern, die langen,
Deiner Augen dunkele Wasser,
Laß mich tauchen darein,
Laß mich zur Tiefe gehn.
Steigt der Bergmann zum Schacht
Und schwankt seine trübe Lampe
Über der Erze Tor,
Hoch an der Schattenwand,
Sieh, ich steige hinab,
In deinem Schoß zu vergessen,
Fern, was von oben dröhnt,
Helle und Qual und Tag.
An den Feldern verwächst,
Wo der Wind steht, trunken vom Korn,
Hoher Dorn, hoch und krank
Gegen das Himmelsblau.
Gib mir die Hand,
Wir wollen einander verwachsen,
Einem Wind Beute,
Einsamer Vögel Flug,
Hören im Sommer
Die Orgel der matten Gewitter,
Baden in Herbsteslicht,
Am Ufer des blauen Tags.
Manchmal wollen wir stehn
Am Rand des dunkelen Brunnens,
Tief in die Stille zu sehn,
Unsere Liebe zu suchen.
Oder wir treten hinaus
Vom Schatten der goldenen Wälder,
Groß in ein Abendrot,
Das dir berührt sanft die Stirn.
Göttliche Trauer,
Schweige der ewigen Liebe.
Hebe den Krug herauf,
Trinke den Schlaf.
Einmal am Ende zu stehen,
Wo Meer in gelblichen Flecken
Leise schwimmt schon herein
Zu der September Bucht.
Oben zu ruhn
Im Hause der durstigen Blumen,
Über die Felsen hinab
Singt und zittert der Wind.
Doch von der Pappel,
Die ragt im Ewigen Blauen,
Fällt schon ein braunes Blatt,
Ruht auf dem Nacken dir aus.

Meter: iambic
MY UMÍRALI...
by František Kvapil

My umírali bez bázně a vzdechu,
když cizinec nás v poutech k smrti vedl.
Nezalkal jediný z nás o útěchu,
s úsměvem každý k smrti oko zvedl.
Jen jedna slza zrosila nám líce:
– O vlasti! máj tvůj nevrátí se více!
Nad Prahou rudá zář, my na lešení...
Kat kyne – tělo za tělem se kácí,
krev pije zem a v krev se půda mění,
a záblesk slávy na vždy v dál se ztrácí...
My, pohár dopili – zrak hasne, zmírá – –
– Ó vlasti! máj tvůj hrob již obestírá!

Meter: iambic
KLAVÍR. (I.)
by Josef Svatopluk Machar

Ah, to jsou hosti! – – Pán tě s paní vítá
a v salon vedou – – Snad jsi nečekaně? –
I zachraň pánbů! Už hned od snídaně
předtuchu měli – – rač vzít, dům co skytá – –
bábovka, káva, hovor... Nuda lítá
zřetelně jizbou, sedá na tě, na ně – –
tož vyzveš paní, aby na pianě
zahrála něco – – rdí se rozpačitá – –
však už tam sedá – – Trp teď, mučeníku! –
Už nástroj řinčí, duní, bouří, stená – –
pak omluvy se sypou z něžných rtíků –
a hned zas vřava tonů rozběsněná –
Ty sedíš, tvář je v úsměv uložena – –
však co bys dal, být zas už na chodníku!

Meter: iambic
NÁVRAT DOMŮ. (I.)
by Emanuel Čenkov

Ó, šeré dumy dnů teď v listopadu!
Po práci úřední, tak v duši mdlý,
jdu v teskném zladění vždy kolem sadu,
jenž rosou podzimu je provlhlý.
Mlh divný oddech sychravě tak věje!
Rtem chladným vítr líbá do líce
a šedě kalný nádech beznaděje
je prostřen nad ponuré ulice.
Kol chrámu jdu... Žal smutku zevnitř vane!
A denně requiem tam v pláči zní
a denně tváře vídám zadumané
a denně průvody zřím pohřební.
O štěstí své mám strach a rychlím kroky...
Na krb svůj těším se, na ženy hlas,
na veršův oblíbených jarní sloky,
na ruky teplý stisk a v očích jas.

Meter: iambic
Die Lüchse.
by Barthold Heinrich Brockes

Welche Schrecken-reiche Höhle, voller Spalten, voller Klüfte,
Welche Last gewölbtert Felsen, voller tief - und dunklen
Welch ein würdigs Nest der Thiere, deren heissen Durst nach
Grimm, Gefräßigkeit und Bosheit, Hurtigkeit und List und
Jhre ganze Stellung weist! Kann man doch, fast ohne Grauen,
Kaum die sichere Copie, weil auch sie fast lebet, schauen.
Seht, wie die, bey ihren Jungen, grimmiglich die Zähne bleckt,
Wie ein andrer dort bequem seine Tatzen von sich streckt,
Und, auch mit verdeckter Schärfe eingezogner Krallen, schreckt.
Einer sieht sich grimmig um. Selber an der jungen Schaar,
Wird man eine junge Bosheit, kleine Tücke schon gewahr.
Seht, wie jener alle Muskeln, zu dem nahen Raub, bestimmt;
Wie, in seinem scharfen Blicke, recht ein wildes Feuer glimmt!
Sehet, wie der große dort mordbegierge Klauen krümmt.
Doch warum, macht etwa jemand mir vielleicht hier einen
Zeugt, in Lüchsen, die Natur, gleichsam eingefleischte Teufel?
Nicht umsonst. Sie dienen uns. Man kann sie zum Jagen nützen,
Und es müssen ihre Bälge uns für scharfe Kälte schützen.

Meter: trochaic
VÁLKA.
by Adolf Černý

Vichr zavyl řevem divých šelem,
nad zemí se rozlét křídlem dravce,
tiché lesy zvlnil v hukot moře,
oceán zas v řvoucí změnil horstvo,
z prachu země šedá mračna vznesl,
oblak plující strh s nebe na zem –
a nes úžas zděšení a hrůzu
v tichá srdce lidská, v duše snící – –
jen ne v srdce pánů nad tisíci...
Válka vyjela to, vichru oře
zapřáhla si ve vůz ocelový,
pod nímž země do dálky se chvěje –
a teď jde to přes hory a doly
strašným letem, šíleným a divým,
kam ji volal kynem vůle svojí
člověk v plášti vzácném, šarlatovém...
Země duní jako nebe v bouři,
miliony lidských duší v bázni
hledí vzhůru v divokou tvář Války,
v oči, dravou vášní rozšířené –
miliony s dechem utajeným
poslouchají hrozné povelení
retů Války, chtivě rozevřených:
„Vražděte se, lačním lidské krve!...“
A již rostou čety zdravých mužů,
stejným, pestrým krojem přioděných,
v přímé řady, v houfce šikují se,
zraky upínají na své vůdce,
ozdobené vzácným leskem zlata,
obdařené mocí povel dáti
k lidí vraždění a zabíjení.
Přišel člověk v plášti purpurovém,
jehož kynem Válka přihnala se,
vyrvala ty muže z lůna rodin,
vzala matkám syny, dětem otce,
dívkám předměty jich mladé touhy,
polím rolníka, jenž osíval je,
kladivu pěst vzala dělníkovu,
snílka knihám, lidstvu myslitele –
přišel člověk v plášti purpurovém,
k promluvení otevřel svá ústa:
„Děti moje, vlast je v nebezpečí,
nepřátelé chystají se k seči.
Ve vás důvěru mám, bít se jděte,
životů svých pro vlast nešetřete,
statně zabíjejte ke své chvále,
na obranu vlasti své a krále.“
Kněz pak přišel, který včera kázal
o lásce, jež vše má objímati,
o lásce, jež vše má odpouštěti,
o království božím na té zemi,
zbudovaném na zákoně Páně,
na zákoně novém, nekrvavém,
který ze všech lidí činí bratry –
Pána prosil, zástupům jenž kázal,
nepřátele učil milovati:
aby požehnání své dal zbraním,
jež se lesknou v rukou nevolníků,
by své pomoci jim neodepřel
při vraždění neznámých jim lidí,
bratří, synů, manželů i otců,
myslitelů, snílků, pracovníků,
jiné moci smutných nevolníků...
Bubny zavířily, pištci hráli,
vojsko provolalo: Sláva králi! –
a již Válka v pochod povelela.
Dupot stejnokroku hluše duněl,
pod kopyty koňů zněla země,
pod děl tíhou temně rozhřměla se...
řinkot šavlí, vůdců povelení –
vše se řítí za pokynem Války,
uchváceno vichru strašným letem...
Na vůz války Smrt usedla bledá,
smutně zřela v řady nevolníků,
jimž měla být nelítostným katem –
sama nyní Války nevolnice...
A kde průvod v kouři prachu mizí,
za armádou, vstříc letící kulím,
bodákům a šrapnelům a pumám –
Humanita na voze se veze
se znamením krvavého kříže...

Meter: trochaic
MYSL SVĚŽÍ...
by Josef Kalus

Mysl svěží, jará, veselá
vkouzlí úsměvný jas do čela,
zkrášlí všechny tahy obličeje:
každý omládne hned, kdo se směje.

Meter: trochaic
Geburt Christi
by Rainer Maria Rilke

Hättest du der Einfalt nicht, wie sollte
dir geschehn, was jetzt die Nacht erhellt?
Sieh, der Gott, der über Völkern grollte,
macht sich mild und kommt in dir zur Welt.
Hast du dir ihn größer vorgestellt?
Was ist Größe? Quer durch alle Maße,
die er durchstreicht, geht sein grades Los.
Selbst ein Stern hat keine solche Straße.
Siehst du, diese Könige sind groß,
und sie schleppen dir vor deinen Schooß
Schätze, die sie für die größten halten,
und du staunst vielleicht bei dieser Gift –:
aber schau in deines Tuches Falten,
wie er jetzt schon alles übertrifft.
Aller Amber, den man weit verschifft,
jeder Goldschmuck und das Luftgewürze,
das sich trübend in die Sinne streut:
alles dieses war von rascher Kürze,
und am Ende hat man es bereut.
Aber (du wirst sehen): Er erfreut.

Meter: trochaic
Sonnet 7 [The soote season, that bud and bloom forth brings]
by Henry Howard

The soote season, that bud and bloom forth brings
With green hath clad the hill and eke the vale;
The nightingale with feathers new she sings;
And turtle to her make hath told her tale.
Summer is come, for every spray now springs;
The hart hath hung his old head on the pale;
The buck in brake his winter coat he flings;
The fishes flete with new repairèd scale;
The adder all her slough away she slings;
The swift swalllow pursueth the flies small;
The busy bee her honey now she mings;
Winter is worn that was the flowers' bale.
And thus I see among these pleasant things
Each care decays, and yet my sorrow springs.

Meter: iambic
4. Spi, děťátko, sklop očinky,
by Marie Čacká

Spi, děťátko, sklop očinky,
Ty modravé fijalinky
V spánku tichý stín:
Kolébka tvá lokty moje,
a pokojné lůžko tvoje
Měkký matky klín.
Čílko tvé již obletuje,
Křídélkama ochlazuje
Snů radostných roj:
Bude se ti dobře spáti,
Nebo tvoje dobrá máti
Hlídá tvůj pokoj.
Nebude tě nic tu lekat,
Jen maminka tiše čekat,
Až se probudíš,
Aby tebe zulíbala,
Z pokojných snů uvítala,
Spíš, dceruško, spíš?

Meter: trochaic
1L: Liebchen, o komm zum ländlichen Fest, das ich heute bereitet,
by Ernst Schulze

Liebchen, o komm zum ländlichen Fest, das ich heute bereitet,
Wahrlich, im fröhlichen Kreis fehlte die Grazie sonst.
Sieh, zur Arkadischen Flur ward rings der verödete Harzwald,
Hoch am schroffen Gebirg winket der Tempel der Lust.
Flüsterndes Laub wölbt schattig den Dom, zum duftenden Altar
Schwellet der Rasen, es haucht säuselnde Hymnen der West.
Priesterin bist du selbst der rosigen Freude; für mich nur
Sey, o höre mein Flehn, Priesterin zarterer Gluth!
Könnt' ich mit dir allein, du Reizende, könnt ich dieß Fest doch
Feyern, ohne daß schlau lauscht' in der Ferne der Neid!
Ach, mit schneidendem Schwert trennt Glück und Liebe der Volkswahn,
Grämliche Sitte verbeut manche romantische Lust.
Aber nur Muth! Schon ist alles bereit; der tappende Plutus
Feßle, mit goldener Hand winkend, die Männer an's Spiel,
Und fest banne den weiblichen Kreis die Betrügerin Fama,
Neue Gerüchte genug sammelt' ich heute für sie.
Manches stille Gebüsch hegt rings des verschwiegenen Hains Nacht,
Manches heimliche Thal lockt zum verstohlenen Kuß;
Quellen rieseln umher, und weich ist der Rasen; der Westhauch
Plaudert das süße Gespräch tändelnder Liebe nicht aus.
Schmückt mit dichterer Dämmerung euch, ihr schattigen Haine!
Nur in der Dämmerung Schooß blühet die Rose des Glücks,
Ueppiger duftet, ihr Blumen, empor! vom Fittig des Dufthauchs
Träuft ein weicherer Sinn in das geöffnete Herz.
Komm zum Fest, bald nahet der Trennung Stunde, zurück bringt
Nimmer die Ewigkeit dir, was die Minute geraubt.

Meter: polymetric
Blume des Andenkens
by Friedrich von Matthisson

Blüht im Frühlingskranze dir noch die Rose,
Wenn du, beim geflügelten Abendreigen,
Leichter wie Sylphiden auf Blumen hinschwebst,
Liebliches Mädchen?
Oder krönt sie trauernd, als Todtenopfer,
Das der Sehnsucht Genius fromm dir weihte,
Schon dein Grabmal? Wandelt dein freier Geist schon
Ueber den Sternen?
Jahre schwanden: aber dein Bild erscheint mir,
Wo durch Alpenschlünde der Waldstrom donnert,
Und wo Nachtigallen am Quell auf Mirten
Flötend sich wiegen!

Meter: polymetric
Märchen
by Franz Grillparzer

In eines alten Turmes Schacht
Liegt goldenhell ein Schatz,
So reich, daß, wer sein kundig ward,
Wünscht sich des Hüters Platz.
Der Hüter aber ist ein Drach,
Der wahrt das edle Gut;
Goldgierig, geizig, wie er ist,
Hält Tag und Nacht er Hut.
Der Schuppen jed' ist ihm ein Aug,
Und Kralle jedes Glied,
Drum sieht er, hört, hält ab, was vor,
Was hinter ihm geschieht.
Ein Ritter aber, ohne Rast,
Klimmt kühn den Berg empor.
Umsonst! denn, wenn es halb gelang,
Kommt ihm der Drach zuvor.
Der Schatz nun selber regt sich nicht,
Wie eben Schätze tun.
Das Schöne ruht; der höchste Preis,
Gleich ihm, in ihm zu ruhn.
Die Perle hat doch auch kein Ohr,
Der Demant keinen Mund,
Der Blick des Goldes winkend nur
Gibt Wunsch nach Freiheit kund.
So setzen sies schon lange fort,
Der Hüter seinen Lauf,
Das reiche Gut kommt nicht herab,
Der Sucher nicht hinauf.
Nur fürcht ich, währt es allzulang,
Erlahmt die Phantasie,
Und streift die bunten Farben ab,
Die ihr das Märchen lieh.
Der Drache geht dann schuppenlos,
Der Ritter räumt den Platz;
Und nichts bleibt, was es früher war,
Als eines nur: der Schatz.

Meter: iambic
Gisella
by Emanuel Geibel

Du bist nicht schön noch rein von Fehle;
Doch ob die Welt auch hart gesinnt
Dich unter die Verlornen zähle:
Du rührst das Herz mir, armes Kind.
Denn mitten unter Schein und Lüge,
Verdeckt von leichter Schlacke nur,
Erkenn' ich noch an dir die Züge
Der gottbegnadeten Natur.
Schien je ein hold Gefäß erkoren
Zum Dienst der Kunst, die du erwählt,
So warest du's, der angeboren,
Was hundert Vielbekränzten fehlt:
Der stumme Zauber der Gebärde,
Die Stimme, welche Tränen spricht,
Für alles Glück und Weh der Erde
Der Schrei, der aus dem Herzen bricht.
Doch weit ist's von der Kraft zum Siege,
Wenn ihr das Glück die Hand nicht bot;
Wohl stand die Mus' an deiner Wiege,
Doch bei der Muse stand die Not.
Und was als lichtes Angebinde
Die
Die andre hüllt' es, ach, dem Kinde
In Dust und Spinnweb trostlos ein.
Kein Sternbild sahst du leitend funkeln,
Kein Führer ging dir treu voran;
Du tastetest allein im Dunkeln
Dich fort auf ungewisser Bahn.
Jung, ratlos, ohne Schutz und Pflege,
Vom eignen heißen Blut verwirrt –
Wer hebt den Stein auf, wenn vom Wege
Sich ahnungslos dein Fuß verirrt!
Emporgeblüht auf sonn'gen Matten,
Wärst du vielleicht der Stolz der Flur,
Nun brachtest du's, verblaßt im Schatten,
Zu einer kargen Blüte nur.
Die Perle, die, vom Staub gereinigt,
Für keine Krone zu gering,
Verloren unter Sand und Steinicht
Zertrat sie, wer vorüberging.
Und doch, um die zersprungnen Stücke
Spielt noch ein Glanz so echter Art,
Daß ich die Träne nicht zerdrücke
Um das, was hier verloren ward.
Ach, fast bedünkt's mich jetzt ein Segen,
Daß du dahingehst leichtgeherzt,
Kaum ahnend,
Und welche Zukunft du verscherzt.

Meter: iambic
Hoffnung
by Emanuel Geibel

Und dräut der Winter noch so sehr
Mit trotzigen Gebärden,
Und streut er Eis und Schnee umher,
Es muß
Und drängen die Nebel noch so dicht
Sich vor den Blick der Sonne,
Sie wecket doch mit ihrem Licht
Einmal die Welt zur Wonne.
Blast nur, ihr Stürme, blast mit Macht,
Mir soll darob nicht bangen,
Auf leisen Sohlen über Nacht
Kommt doch der Lenz gegangen.
Da wacht die Erde grünend auf,
Weiß nicht, wie ihr geschehen,
Und lacht in den sonnigen Himmel hinauf
Und möchte vor Lust vergehen.
Sie flicht sich blühende Kränze ins Haar
Und schmückt sich mit Rosen und Ähren
Und läßt die Brünnlein rieseln klar,
Als wären es Freudenzähren.
Drum still! Und wie es frieren mag,
O Herz, gib dich zufrieden;
Es ist ein großer Maientag
Der ganzen Welt beschieden.
Und wenn dir oft auch bangt und graut,
Als sei die Höll' auf Erden,
Nur unverzagt auf Gott vertraut!
Es muß

Meter: iambic
30. IX. 1938
by Emanuel Lešehrad

Rodná má země,
kroniko reků,
nad tebou bouří
oblaka věků.
Miluji tebe
pro krásy tvoje,
pro světlou víru,
odolnost, boje,
přece však nejvíc
pro utrpení,
kterému v světě
rovného není.
Zradili tebe,
nebohá vlasti,
obětovaná
oltáři strasti,
abys, žel, byla
rozkouskována,
aby tě sklála
potupná rána.
Přes to vše lid tvůj
věří své síle,
nikdy se nevzdá
svobody cíle,
cizáků hesly
nechce být mámen,
spásu chce najít
v sobě jen! Amen.

Meter: dactylic
A un olmo, caída la hoja
by Antonio Hurtado de Mendoza

Olmo fui ayer, o hipérbole florido,
a la pomposa luz de un fértil prado,
y hoy, de lo que ayer fui casi olvidado,
báscula soy del tiempo encanecido.
De los soplos del Euro combatido,
mi esplendor a mis pies halló eclipsado,
que aun no me lo ausentó, infame cuidado,
porque no me llevaste un dulce olvido.
Lengua del aire fue mi verdor mudo,
siempre del aire fui apacible enredo,
y hoy por él de mi pompa me desnudo.
De quien más me trató, quejarme puedo;
mas ay, quién mejor que él matarme pudo:
aire fue mi vivir, aire me quedo.

Meter: polymetric