PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Aus Wüstenbrand
by Clara Müller-Jahnke

Du, den ich ahnte in den heiligen Stunden,
da meine Sehnsucht nach den Höhen flog, –
den ich gesucht und den ich nicht gefunden,
du, dessen Hauch wie Sturmwind mich bewegt,
der aus des Hindufürsten Purpurgärten
den Blütenstaub in Schiras Kelche trägt, –
du, dessen Lied mir im Geraun der Wogen
mit Schmeichellauten in die Seele sang,
du, der mir rief und der mir stets gelogen . . . ..
den ich in Mitternächten toller Lust
auf meinen Brüsten zu verbrennen wähnte,
o du, o du, von dem ich
– Schau her! Am Steingeröll und Dorngeheg
flattern die Fetzen meines Pilgerkleides.
blutige Spuren zeichnen meinen Weg.
Auf meinem Scheitel liegt der Staub der Wüste,
mein Auge späht, von Glut und Tränen blind,
vergeblich aus nach der verheißnen Küste.
Von finstern Schroffen, die kein Fuß erklomm,
aus brennendem Sand, den König Tod sich wählte
zum Sommersitz, klingt mir dein Lockruf: »Komm!«
Und diesen Weg, von Jammerlaut und Fluchen
erfüllt, vom Blut Verlorener gedüngt,
ich muß ihn wandern, denn ich muß dich suchen! –
O du, der mich wie blinkend Glas durchschaut,
der auf den trotzigen Trümmern meines Wollens
der eignen Stärke Hochburg lachend baut:
wenn dich ein Frauenschoß in Leid geboren,
wenn eine Mutter liebend dich geküßt,
so laß dich finden, sei mir nicht verloren!
So laß dich finden: deiner harrt die Kraft,
die Kraft der Höhen, die da Freiheit spendet,
die Kraft der Tiefen, die da Leben schafft!
Wenn schon dein Schatten mir ein flutend Leben,
dein blasses Abbild mir ein Höhenglück
und aller Schmerzen Herrlichkeit gegeben –
so komm du selbst! Komm eh die Kraft versagt
und über Bestien, die mein Herzblut trinken,
der fahle Wüstenhimmel tagt . . . . . . .

Meter: iambic
CESTOU.
by Jaroslav Vrchlický

My, kteří bojujeme v noci, ve dne,
ve slunce žáru i v tmě neprůhledné
za myšlénku, za světlo, dobro, lásku,
jenž dáváme svůj klid i štěstí v sázku,
ať šosák tupý, zvyklý prachu, civí
v žár pochodně, již krev, náš mozek živí,
my neustanem! Legie nás velká
jest jako v poušti písek. Učitelka
jest krása nám, jdem k předu, k předu, k předu!
Co na tom, že v nás pere slunce, v středu
že much a střečků, sov a netopýrů
si stezku klestíme, že nikdy k míru
a nikdy nedospějem ku oddechu,
že v stálém boji, shonu, vřavě, spěchu
vždy jinou zbraň ve unavené dlani,
čekáme, zoře, tvoje na svítání?!
Kdy spočinem? Kdy potkáme se s cílem?
Tak chodci ve silnice prachu bílém
se často ukáže park velký, starý,
kde šedé buky tlumí slunce žáry,
kde za vysokou zdí a obemšenou
se vločky světla stínů změtí ženou,
kde zeleň, vůně, chlad a rosy tříseň,
kde dívčí zvoní smích a ptačí píseň,
vše láká v sen a v mechu spočinouti.
– Ne, poutník dále musí prašnou poutí.

Meter: iambic
Topoly. (II.)
by Boleslav L. Černý

Kol hráze topolů se vleče řada
a dlouhé stíny ztrácejí se v poli,
do duše smutek večerem se vkrádá,
to cesta zmučených, jež srdce bolí....
Šli tudy ztýraní – je rvalo žití,
a přece hrdá pozvedali čela,
šli tudy plačící svůj smutek skrýti
a jejich srdce kletbou zkameněla.
Šli tudy znavení, šli, stíny pouze,
a přece v duši s nekonečným klidem,
a vzrostli v topoly v své božské touze:
snít samotni a vyhnouti se lidem...!

Meter: iambic
Dívčin stesk.
by Berta Mühlsteinová

Slunce jasně svítí,
větřík mile věje,
fialka se skrývá,
růžinka se směje. –
Ach což všechno platno,
když tu není Tebe,
mého srdce slunce,
potěšení, nebe.
Ty ležíš na lůžku,
vše Tě opustilo,
co Tě milovalo,
co Tě potěšilo;
jenom ona žena –
bledolící nemoc –
je u tebe ve dne,
je u tebe přes noc.
Na tom našem okně
roste mnoho kvítí,
já je zalívala,
chtěla věnce víti:
nesmrtelka roste,
myrta ale vadne –
to že moje radosť
pomalu mi chřadne.

Meter: trochaic
1L: Ich hab ein Auge, das ist blau.
by Paul Scheerbart

Ich hab ein Auge, das ist blau.
Mir gestern Abend geschlagen.
Ich schrie fünfhundertmal »Au! Au!«
Was wollt ich damit sagen?
Ich weiß es heute selber nicht;
Ich hab ein Heldenangesicht.

Meter: iambic
Der Einsiedler
by Emanuel Geibel

Wie ward mir das Gewühle
Der Welt doch gar zur Last!
Es rauscht der Wald so kühle
Und lockt zu süßer Rast.
Fahrt wohl denn, ihr Beschwerden,
Fahr wohl, o Lust der Erden!
Ein Siedler will ich werden,
Der Wildnis stiller Gast.
Mein Wams von Purpursammet,
Ich muß dich von mir tun:
Mein Schwert, hast ausgeflammet,
Ein Grabscheit wirst du nun.
Fleuch auf, mein Falk, mit Schalle!
Trab' heim, mein Roß, zum Stalle!
Der Goldsporn bricht, ich walle
Fortan auf Sandelschuhn.
Ich will ein Haus mir bauen
Hier zwischen Eich' und Tann'
Aus Stämmen unbehauen
Mit Moos und Flechten dran:
Ein Kreuzlein will ich schneiden
Aus jenen Hängeweiden
Und mich in Felle kleiden,
Wie weiland Sankt Johann.
Im hohlen Baum die Waben,
Sie reichen Honig dar;
Nach Wurzeln kann ich graben
Die längste Zeit im Jahr;
Und dort von fels'ger Schwelle
Hüpft braun herab die Quelle,
Wie schimmert ihre Welle
In hohler Hand so klar!
Ein Gärtlein soll umhegen
Die dunkle Siedelei,
Drin will ich Rosen pflegen
Und Rosmarin dabei:
Will aus dem Born sie tränken
Und, wenn sie welk sich senken,
Im Herzen still gedenken,
Daß Lieb' ein Schatten sei.
Und kommt zu meiner Zellen
Ein Reh die grüne Bahn,
Das wähl' ich zum Gesellen
Und zieh' es treu heran.
Auf meinem Bett von Ranken
Da ruh' es seine Flanken;
Es wird mir besser danken,
Als je ein Mensch getan.
So will ich Umgang pflegen
Mit Rosen, Reh und Hain,
Gegrüßt auf meinen Wegen
Vom Sonnenstrahl allein;
Und jeden Abend treten
Will ich zum Kreuz und beten
Den
»herr, nimm zu dir mich ein!«
Und so mich Gott erhöret,
Da sei der Forst mein Grab,
Wo mich kein Reigen störet
Und keines Rosses Trab.
Wildröslein, rot und bleiche,
Bestatten fromm die Leiche,
Es singt von dunkler Eiche
Die Nachtigall herab.

Meter: iambic
PO VRAŽDĚ PRESIDENTA DOUMERA
by Jan Karník

Nešťastný národe ruský!
Dobré tvé zrno je melivem
ve mlýně satana hrozivém –
na Západ vrháš svou plevel a strusky.

Meter: dactylic
XXIV. Nevymřeli ještě klassikové,
by Jaroslav Martinec

Nevymřeli ještě klassikové,
zapuďte ty z mysle strašáky!
Vždyť se Pánbůh časem rozpomene
i na bídné dosti škrabáky.
Či snad moudrosť jenom světem vládne?
Což i hlouposť vzorem nebývá?
Tam, kde národ slepě slovu věří,
každý hlupák lesku nabývá!

Meter: trochaic
„POSLEDNÍ, DÍTĚ MÉ, PÍŠU TI LIST“
by Viktor Dyk

Verš prvý, hochu můj, kmitl se hlavou.
Péro jej zachytlo! Jak pěkně zní.
Přítel tvůj odhad’ v něm jiskřičku pravou.
Vloha je odkryta. Kam nyní s ní?
Verše tě vzrušily, verše tě spily.
Úspěchem úžasným náhle jsi jist.
– Býval’s tak srdečný, býval’s tak milý.
Poslední, dítě mé, píšu ti list.
Bludičky z daleka vábí a šálí;
podivný vyrůstá v srdci tvém cit.
Ty jsi tak veliký, svět je tak malý!
Ty jsi tak záhadný, ty jsi tak skryt!
Verš tobě bizarní v hlavě dnes hučí – –
Bylo by krásné tak v knize si číst –
„Nade dnem banálním zjitřený žlučí“ – –
Poslední, dítě mé, píšu ti list.
S gestem jdeš znaveným: lidé jsou hloupí,
hloupý je život a hloupý je sen.
Vlast tvoje pole je zhnojené troupy.
Talentu tvého svit září tu jen.
Loreley láká tě pohádky rýnské?
Na to vše postačí kupletu hvizd.
– – Jak je to pitomé, jak je to svinské! –
Poslední, dítě mé, píšu ti list.
Půvabná minulost za tebou leží,
nejistá přítomnost víže tvůj krok.
Nejistou budoucnost čaroděj střeží.
Kterak tě ochudil poslední rok!
Fantasmat rej v hlavě neukrocený.
Chiméru vlečeš ty nudou všech míst.
Úspěchy! Poklony! Ovace! Ceny!
– Poslední, dítě mé, píšu ti list!
Jen v prvých číslech když tisknou tě listy.
Na to už nemyslíš, máš-li co říc’?
Jaké to úspěchy karieristy!
Neseš se, velebné, naduté nic...
Klid práce? Rozptýlen nevolky volky
vzpomeneš na čas, kdy býval jsi čist.
Kavárny! Pletichy! Klepy! A spolky!
– Poslední, dítě mé, píšu ti list.
Po skrytých pohnutkách zrak tvůj teď slídí.
Kramářský obzor tvůj, kramářský vkus.
Nevěříš v principy, nevěříš v lidi.
Modní jsi, ubohý! Poslední z hrůz!
Kterak jsi ochuzen! Máš jen svou pýchu!
Máš přízeň ničemů! Byl bys ji snes’?
Umění! Viď, je to slovíčko k smíchu!
– Posledně, dítě mé, psal jsem ti dnes!

Meter: dactylic
Aus dem lob-gedichte
 Friedrich Wilhelms des Großen/
 Chur-Fürstens zu Brandenburg.
 Der
 seegen und abschied
 Seiner Churfürstlichen Durchl.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Du aber/ Friederich/ mein ältst- und theurster sohn/
Du erbe meines reichs/ nim ein den vater-thron/
Sey freudig und getrost/ und laß vor nichts dir grauen:
So schwer des zepters hefft auch immer anzuschauen.
Ich lasse dir viel land; doch auch viel fähigkeit/
Ich kenne deinen muth zum frieden und zum streit.
Die thaten meines lauffs kan zwar kein jahrbuch faßen;
Doch hab ich viel/ noch viel zu thun dir hinterlassen.
Die grösse hat/ nechst GOtt/ dein Brandenburg von mir;
Doch die glückseeligkeit erwartet es von dir.
Du bist der eintzige/ den ich mir kan erkiesen/
Von der verstorbenen Oranischen Luysen.
Doch lebt von dem geblüt ein Wilhelm noch der welt/
Der mit dir sein geschlecht und meinen ruhm erhält.
Es werden (wo mein tod vermag zu prophezeyen)
Vor euch sich könige der grösten reiche scheuen.
Er nimt/ (ich seh’ es schon) sein königs-erbtheil ein/
Und du wirst ihm/ als freund/ hierinn behülflich seyn.
Er wird/ nach dem gesetz/ ein frevel-kind verjagen/
Und du wirst unterdeß den bunds-genossen schlagen.
Der neid hat euch bißher verächtlich angesehn/
Nun aber wird euch GOtt selbst über ihn erhöhn.
Jhr werdet beyde seyn/ die Streitbaren und Dritten;
Du Friederich bey uns/ er Wilhelm bey den Britten;
Du in dem Römschen reich/ er aber über meer/
Und beydes wird bestehn durch euer krieges-heer.
Jhr habt euch beyde zwar getheilt in meinen nahmen;
Doch werdt ihr/ ungetheilt/ beschützen euren saamen.
Ein blut/ ein muth/ ein hertz wird schrecken euren seind/
Und wenn ihr euch und mich also in euch vereint/
Wird Fridrich Wilhelms geist (der himmel woll’ es geben!)
In euren tugenden und nahmen ewig leben.

Meter: iambic
U červeného jablka.
by František Hajniš

Často jab’ko zevnitř červené
Uvnitř bývá červem zkažené.
Tak i onen sebe šidí,
Kdo se zvenku na dům dívá;
Ať i uvnitř pilně slídí,
Kde se mnohá slabost skrývá.
Tak i onni ve tmách bloudí,
Kteří dle kabátu soudí;
Duch šlechetný bydlívá
V sprostém často šatě,
An zlosyn se pyšnívá
V hedbáví a zlatě.

Meter: trochaic
An Denselben.
by Anna Luise Karsch

Du hörest Geräusche! — So flüstert umher

Meter: iambic
El burgo
by Julio Herrera y Reissig

Junto al cielo, en la cumbre de una tierra lampiña,
tal como descansando de la
                  marcha, se sienta
el burgo, con su iglesia, su molino y su venta,
en medio a un estridente mosaico de campiña
Regálase de oxígeno, de nuez sana y de piña
rige chillonamente gitana vestimenta:
chales de siembra, rosas y
                  una carga opulenta
de ágatas, lapislázulis y collares de viña
Naturaleza pródiga lo embriaga de altruismo:
el campo es su filósofo, su ley el catecismo
Fieramente embutido en sus costumbres hoscas,
por vanidad ni gloria mundanas se encapricha;
tan cerca está del cielo que goza de su dicha,
y se duerme al narcótico zumbido de las moscas.

Meter: polymetric
224.  Die liebreiche Busse.
by Angelus Silesius

Freund so du ja nicht wilt ein Junggeselle bleiben/
So wolle dich doch nur mit

Meter: iambic
DVĚ MATKY. (III.)
by František Odvalil

Od Karpatské strany
nocí vítr skolí –
leží porubaný
syneček tam v poli.
Na Karpatská čela
drobný deštík padá –
ach, toho zde měla
matička tak ráda.
Ráno zase tratí
po horách se stíny –
pochopí jen Máti
slzy maminčiny.

Meter: trochaic
Der Andreini gedancken von un-
 beständig verliebten.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Hertzen, welche bald entbrennen, aber auch alsbald er-
kalten,
Kommen mir
Wie spiegel für,
Die ein iedes bild annehmen, und kein eintziges behalten.

Meter: trochaic
Gottes Scherz
by Ernst Moritz Arndt

Geister lieben Scherze, glaube das,
Gott im Himmel, glaube, liebt Gespaß;
Darum gucken himmlische Gespenster
Dir tagtäglich durch dein Herzensfenster.
Was der Tage Herr damit gewollt,
Wie er Scherz und Ernst zusammenrollt,
Dieser schweren Millionenfragen
Lösung wird kein Weiser je dir sagen.
Trau' du nur bei Gottes buntem Scherz,
Traue, Menschenherz, auf Gottes Herz,
Laß mit allen Millionenirren
Alle Geisterflügel dich umschwirren.
Glaube, nicht ein Frühlingskuckucksruf
War's, daß dich der große Scherzer schuf;
Denke, daß er Himmelsnachtigallen
Hieß das Erdenwillkommslied dir schallen.
Spiele so, du kurzes Menschenherz,
Lustig durch des Lebens Gottesscherz,
Laß den großen Spieler, ihn laß sorgen,
Er macht Irrwischnacht zu hellem Morgen.

Meter: trochaic
A los serenísimos señores infantes
by Juan Bautista Arriaza

No tanto de placer queda colmada
la ansiedad del cansado caminante,
cuando alzando los ojos ve delante
las torres de la villa deseada;
ni con júbilo igual ve recobrada
su libertad la tortolilla amante,
volando al dulce nido en el instante
que rota ve la pérfida lazada;
como al ver la bondad y gracia unida
de Carlos y Francisca, alegre aclama
la imprenta a su favor agradecida.
Las letras sirven bien a quien las ama:
tiempo vendrá en que paguen su venida
con la inmortalidad y con la fama.

Meter: polymetric
MALINÁRKA.
by Josef Kalus

„Švarní chlapci, kam jdete?“
„Do dáli,
celý rok kde růže kvete.“
„A mne byste nevzali?
Růže bych vám zalívala,
pěla, prala, vařívala.“
„Zaber honem, děvče s námi,
kvapí čas,
vezmi košík s malinami,
hladovíme, nakrm nás!
Vyber si z nás šohajíčka,
sedni k němu na koníčka!“
„Dávno mám už vybraného
šohaje,
sednu sobě na klín jeho –
Povězte mi, kde pak je?
Černé, plamenné má zraky –
Nejel! Nepojedu taky!“

Meter: trochaic
VI. Nikdy nedala mi moje matka
by Josef Kalus

Nikdy nedala mi moje matka
v kleci vězniť malé ptáče,
marná o tom bývala s ní hádka,
děla: „Máti pro ně pláče!“
A hned sama po takové řeči
na svobodu pouští ptáka –
„Leť, ať matka nemá o tě péči,
vylétni si nad oblaka!“
Synu, hleď, ať čin tvůj neporaní
žádné srdce, byť i bylo ptačí;
všechněmi máš hnouti k milování,
nikoho však nepřivésti k pláči.“

Meter: trochaic
XxXII.
 Auff Herr Herings Hochzeit. An die Brautt.
by Andreas Gryphius

Ob zwar die schöne zeit/ der Erden newes leben/
Den Menschen newe lust/ den Bäumen newe zier.
Vnd Früchte wider schenckt/ doch trawrt jhr für vnd für/
Vnd wolt Euch Jungfraw Brautt zu keiner Lust erheben!
Wie daß man auch doch siht in stetten schmertzen schweben?
Wo rührt dis Vbel her? Mich dünckt/ ich mercke schier/
Den vrsprung aller pein; dir/ dir Cupido dir/
Schreibt man die plage zu! Doch kan ich rettung geben/
So sprach Er; vnd warff Pfeil vnd Fackel auß der hand
Vnd wagt sich auff die See der Mutter Vaterland
Als da er (was jhr wünd scht/) den Hering hat gefangen.
O mehr denn frembder fall/ Sol diß ein mittel seyn/
Was Seuch vnd Feber bringt! Ja schrie Er/ diß allein
Ist was die Krancke sucht vnd was sie sol empfangen.

Meter: iambic
- LXXXIII - Al padre Francisco de Castro, por su libro de retórica
by Gongora

Si ya el griego orador la edad presente,
o el de Arpinas dulcísimo abogado,
merecieran gozar, más enseñado
éste quedara, aquél más elocuente,
del bien decir bebiendo en la alta fuente
que en tantos ríos hoy se ha desatado,
cuantos en culto estilo nos ha dado
libros vuestra retórica excelente.
Vos reducís, ¡oh Castro!, a breve suma
el difuso canal de esta agua viva;
trabajo tal el tiempo no consuma,
pues de laurel ceñido y sacra oliva
hacéis a cada lengua, a cada pluma.
Que hable néctar y que ambrosía escriba.

Meter: iambic
Dudák a žoldák.
by Adolf Heyduk

Pošumavský dudák –
dávno, dávno tomu –
hrával v celých Čechách
u chýšek i domů.
A kdy tesknil dudák
a kdy smuten býval,
třeba v šírém poli
zadudal a zpíval.
Kdysi k městu kráčel
v horských hvozdů stíně,
pod keř usedl si,
dudám ustlal v klíně.
Jeli mimo páni,
zbrojnoš cizák s nimi,
dudák myslí bloudil
v dálce mezi svými.
A že po rozkazu
nehrál jezdcům k vůli,
s posměchem mu zbrojnoš
rozťal dudy v půli.
Rozťal zvučné dudy,
rozťal snivou hlavu,
jak to zvykem druhdy
při žoldáckém davu.
Vzkřikl dudák žalem,
zasténaly dudy –
večer, sluncem zlíbán
skonal zpěvák chudý.
Ale od té doby
neměl zbrojnoš stání:
ustavičně slyšel
kmetí naříkání.
Kamo uchýlil se,
všude ho to hnětlo,
kde však dudy rozťal,
samé kvítí kvetlo.

Meter: trochaic
Im Garten
by Theodor Storm

Hüte, hüte den Fuß und die Hände,
Eh sie berühren das ärmste Ding!
Denn du zertrittst eine häßliche Raupe
Und tötest den schönsten Schmetterling.

Meter: iambic
III
by Guillermo de Montagú

Nos pusimos de acuerdo sin habernos hablado
Cada uno esperaba ya al otro; de tal modo
que fue nuestro saludo la vuelta del pasado,
y cuando nos miramos, lo sabíamos todo.
Así, sencillamente, bajo el árbol divino
se celebró la misa de nuestros esponsales
Junto a la humilde fuente nos bendijo el Destino
y un diluvio de rosas floreció en los rosales.
Y después comulgaron unidas,
                  en la sombra
nuestras dos almas sobre la perfumada alfombra;
y, descifrando el viejo secreto de la vida,
a través de la noche
                  silenciosa, emprendieron
la marcha lentamente hasta que se perdieron
en el santo refugio de la paz escondida

Meter: polymetric
A Juan de Jáuregui
by Francisco Pacheco

La muda poesía y la elocuente
pintura, a quien tal vez naturaleza
cede en la copia, admira en la belleza,
por vos, don Juan, florece altamente
Aquí al docta lira, aquí el valiente
pincel, de vuestro ingenio la grandeza
muestran, que con ufana ligereza
la fama extiende en una y otra gente
Alce la ornada frente el Betis sacro,
su tesoro llevando al mar profundo,
y de Jáuregui el nombre y la memoria;
en tanto que su ilustre simulacro
venera España, reconoce el mundo
como de nuestra edad insigne gloria

Meter: iambic
Der
  Minnesinger.
by Gottfried August Bürger

Ich wil das Herz mein Leben lang,
Der holden Minne weihen,
Und meinen leichten Volksgesang
Verdienten Schmeicheleien.
Denn warlich keines Lobes Ton,
Auf keiner Flur, gewäret
Dem Sänger einen füssern Lohn,
Als wenn er Schönheit ehret.
Wolan, o Laute, werde dann
Der Schönen, die gesellig
Und freundlich ist, und minnen kan,
Durch Lied und Lob gefällig!
Dein Schmeicheln mildert die Natur.
Schon lassen Schäferinnen
Sich hie und da, auf teutscher Flur,
Durch Lied und Lob gewinnen.
Du solst noch manche Sommernacht,
Um stille Schäferhütten,
Das Mädchen, das im Bette wacht,
Von mir zu träumen bitten.
Mir danket dann ihr Morgengrus,
Ihr liebevolles Nicken,
Ihr wonniglicher, warmer Kus,
Ihr sanftes Händedrücken.
Erwerben werd’ ich reiches Gut
An kleinen Minnepfändern;
Und prangen wird mein Stab und Hut
Mit Rosen und mit Bändern.
Beim Spiel und Tanze werden mir
Die Schönsten immer winken;
Und, die ich fodre, werden schier
Sich mehr als Andre dünken.
Geliebt, geehrt, bis an mein Ziel,
Von einer Flur zur andern,
Werd’ ich mit meinem Minnespiel,
Herbeigerufen, wandern.
Und, wenn ich längst gestorben bin,
Und unter Ulmen schlafe,
So weidet noch die Schäferin
Um meine Gruft die Schafe;
Und lehnet sich auf ihren Stab,
Und senkt vol heller Thränen,
Den sanften Blik zu mir herab,
Und klagt in weichen Tönen:
„du, der so füsse Lieder schuf,
So minnigliche Lieder!
O wekte dich mein lauter Ruf
Aus deinem Grabe wieder!
Du würdest mich, nach deinem Brauch,
Gewis ein wenig preisen.
Dann hätt’ ich doch bei Schwestern auch
Ein Liedchen aufzuweisen.
Dein Minneliedchen säng’ ich dann,
Solt’ auch die Mutter schelten.
O lieber, lieber Leierman,
Wie wolt’ ich’s dir vergelten!„
Dann wird mein Geist, wie Sommerluft,
Aus seiner Ulme Zweigen,
Zu ihr herunter auf die Gruft,
Sie anzuwehen, steigen;
Wird durch des Wiesenbaches Rohr,
Und Blätter, die sich kräuseln,
Ein Liedchen in ihr horchend Ohr,
Zu ihrem Lobe, säuseln.

Meter: iambic
Lakomec a marnotrátce.
by František Vladislav Hek

Stejskal sobě lakomec na zlé časy,
klel až hrůza na daně, špatné příjmy,
dnem i nocí rozjímal, bdě i spě jest
všeho se děsil.
Měl-li trojník vydati, – jak se zpouzel!
Jestli ourok přijímal, – strachy mřel, neb
nechtě o nic přijíti, bál se srážky
každého času.
Kdo jen koli pohledí, snadno pozná,
že se nemá lakomec čeho báti;
co mu strachy působí, v jeho pouze
rodí se mozku;
která sobě strašidla smyslí, těch že
nikde není; bázlivá mysl že si
prázdná tvoříc trápení, sama sebou
nešťastná bývá.
Kdo má všeho zásobu, proč se bojí
nouze? Statku neužívá, a jmění
jako hosta zrádného těžkou všudy
zamyká vazbou?
Zdali jemu tolik je jmění dáno,
aby bídník, maje ho dost, – až přes dost –
ním se moře, sužoval, nikdý při něm
pokoje neměl?
Dím-li něco nového, že se mnohý
boháč smyslem pomina, pro dost malou
ztrátu hnedle zoufaje, bohoprázdně
ze světa sklidil?
Ten jest obraz lakomce. Nyní patřme,
jaký bude veselý marnotrátce!
Statek jeho skrovničký jest, a přece
veselá mysl. –
Ni se nouze strachuje, statku svého
se vší mocí užívá; má-li trojník –
kdyby byl i dvojitý – již se stará,
jak by ho odbyl.
Plnou rukou peníze trousí, všudy
chce být známý, s radostí s každým dělí,
co má, na to nemysle, zle či dobře
bude-li dále.
Tento člověk s veselím statek zmaří.
„Co dál?“ – Bude na úvěr snažně myslit.
„Když mu žádný nebude věřit?“ – Tak se
podvodu chytí.
„Když si lidé na něho pozor dají ?“
Počne krásti maličko, potom více,
když pak míru doplní, vedlé práva
provazem sejde.
Tuť jsou oba bídníci! Jeden dychtí,
maje všeho důstatek, by měl více;
druhý, maje maličko, stále touží,
jak by to pozbyl.
Hospodine nebeský, jaké živíš
pošetilce na světě! – My pak – každý
vlastní hříčku majíce – sotva přejem
bližnímu zahrát!

Meter: trochaic
77. Er redet die Stadt Moskaw an, als er ihre vergüldeten Türme von Fernen sahe
by Paul Fleming

Du edle Kaiserin der Städte der Ruthenen,
groß, herlich, schöne, reich; seh' ich auf dich dorthin,
auf dein vergüldtes Haupt, so kömt mir in den Sinn
was Güldners noch als Gold, nach dem ich mich muß sehnen.
Es ist das hohe Haar der schönen Basilenen,
durch welcher Treflichkeit ich eingenommen bin.
Sie, ganz Ich, sie mein All, sie meine Herscherin,
hat bei mir allen Preis der Schönsten unter Schönen.
Ich rühme billich dich, du Hauptstadt deiner Welt,
weil deiner Götlichkeit hier nichts die Wage hält
und du der Auszug bist von Tausenden der Reussen.
Mehr aber rühm' ich dich, weil, was dich himlisch preist,
mich an ein göttlichs Mensch bei dir gedenken heißt,
in welcher Alles ist, was treflich wird geheißen.

Meter: iambic
La esfinge – I
by Gaspar Núñez de Arce

La caravana por camino incierto
con recelosa indecisión avanza,
temiendo a cada paso la acechanza
de las nómadas tribus del Desierto
Por todas partes el espacio
                        abierto
se pierde en fatigosa lontananza,
y donde quiera que la vista
                        alcanza
todo está triste, desolado, muerto
Ni verde selva, ni azulado monte
el mar limitan de infecunda arena
en que el dócil camello hunde su planta,
y sólo al fin del diáfano horizonte,
brillando al sol, inmóvil y serena,
la misteriosa esfinge se levanta.

Meter: iambic
Nad ukončenou knihou.
by Adolf Heyduk

Jak mi divno u srdce i v skráni,
jak se oko mlží, tají dech,
vidím-li vás, květy pestrých zdání,
v černých řadách knihy na listech.
Jste-li více, vyzpívání snové,
než roj skřehlých motýlův a mdlých,
v proměnlivé době jeseňové
na luh touhy náhle vyletlých?
Na listy když poutala vás paže,
bezvolně ten setřela vám pel,
tajemně jenž cit a krásu váže,
skvost vkládaje lehkých do křídel.
Ach, mně smutno na vás při pohledu,
srdce buší, zalívá se zrak;
slunný sen můj leskne se jak z ledu. –
A s mým zpěvným štěstím také tak!

Meter: trochaic
6.
by Emanuel Geibel

Ich habe viel versucht und hab' erfahren
Ein reich Geschick auf meinen Wanderzügen;
Ich sah den Bauer seine Scholle pflügen,
Und sah den reichen Städter sich gebaren.
Die Weisen sah ich und der Künstler Scharen
Sich ewig mühn und doch sich nie genügen;
Ich sah die Höfe sich am Prunk vergnügen;
Doch konnt' ich wenig Glückliche gewaren.
Mir selbst hat jene Glut die Brust beweget,
Die Liebe heißt, allein ich mußt' erproben,
Daß soviel Bittres sie wie Süßes hegt:
Drei Dinge nur vermog ich ganz zu loben,
Die stets zu echtem Heiligen Grund geleget:
Gesundheit, Mut und höhern Blick nach oben.

Meter: iambic