PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
4.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Schlafe, liebes Elselein,
Schlafe nun ein!
Schmetterling sucht am Blatt
Sich eine Lagerstatt.
Käferchen eilt zur Ruh,
Thut seine Aeuglein zu.
Fliegen und Mückelein
Summen in Schlaf sich ein.
Sperling fliegt unter's Dach,
Flink in sein Schlafgemach.
Kickriki läßt sein Schrei'n,
Geht in den Stall hinein.
Kuh und Kalb, Pferd und Schaf,
Alles will Ruh und Schlaf.
Schlafe, liebes Elselein,
Schlafe nun ein!

Meter: iambic
2.  Epistel .
by Clemens Brentano

Einen freundlichen Gruß,
Der in das Herze soll und muß;
Der Gruß liegt begraben,
Zwischen zwey goldenen Buchstaben,
Der eine heiß: Eine Perle fein,
Ich kann nicht Herzallerliebste stets bey dir seyn!
Der andre heiß: Sammet und Seiden,
Mein Schatz soll andre Junggesellen meiden.
Ich habe einen heimlichen Bothen ausgesandt,
Der dir und mir ist wohlbekannt,
Das Täublein thu ich bitten
Mit tugendlichen Sitten,
Daß es soll mein Bothe seyn
Und sagen zu der Liebsten mein;
Ich grüß sie heimlich in der Still
Und trau den falschen Zungen nicht viel,
Grüße nur ihr Mündlein roth und weiß,
Welches ist gezieret mit ganzem Fleiß,
Grüße sie durch grasgrünen Klee,
Nach ihr thut mir mein Herz so weh.
Ich wünsche ihr soviel gute Tage und Augenblick,
Als ich des Nachts Sterne am Himmel erblick.
Ich wünsche meiner Herzliebsten ein Haus
Mich zu ihr immer ein und aus,
Von Kristallen eine Thür,
Und von Nägelein einen Riegel dafür;
Von Sammet und Seiden ein Bett,
Das ist ihr zarter Leib wohl werth.
Wir leben beide auf dieser Erden,
Ach, daß sie bald mein eigen möcht werden.
Eh ich meine Herzvielgeliebte wollt lassen,
Eh sollt mein Herz ein Pfeil durchstoßen;
Eh ich meine Herzallerliebste wollt meiden,
Eh sollt mein Herz eine Säge durchschneiden.
Es kann keiner seyn so behend,
Der von der Liebe könnt schreiben ein End;
Sie ist mein Morgen und Abendstern,
Meine Augen sehn sie allezeit gern;
Ich sitze beym Trinken oder Essen,
So kann ich meine Herzallerliebste nicht vergessen;
Wenn ich sie seh voll Freuden schweben,
So freuet sich mein ganzes Leben.
Herzallerliebste, ich laß nicht von dir ab,
Bis man mich träget ins kühle Grab.
Herz in Herz geschlossen,
Pfeil in Pfeil gestoßen,
Lieb in Lieb verpflicht,
Herzallerliebste verlaß mich nicht;
Denn mein Herz ist ein Diamant,
Dein und meine Liebe scheidet niemand.
Keine Rose, keine Nelke kann blühen so schön,
Als wenn zwey verliebte Seele beysammen thun stehn.
Keine Feuer, keine Kohle kann brennen so heiß,
Als zärtliche Liebe von der niemand weiß.
Setz du mir einen Spiegel in Herze hinein,
Damit du kannst schauen, wie treu ich es mein.
Nun Täubchen schwing die Flügel,
Bring frohe Botschaft wieder.

Meter: iambic
Z podzimních toulek. (III.)
by Alois Škampa

Na stráni v lese – co hrá barev nyní!
Máť javor zlato na svých ramenech,
měď hárá s buku, šarlat na břekyni,
kde jaký habr – tone v plamenech!
Karmínem hoří na brslenu plody,
krev šípku svítí ze dna úžlabin,
jak rudý koral v temnu podle vody
z olšoví planou hrozny jeřabin...
Nad stromy výše v jasném, čistém vzduchu
se odrážejí šedé hlavy skal,
a les kol mlčí bez šumu a vzruchu,
v svou krásu vnořen tich je, jak by spal.
A nad skalami modrem syté nebe
ohromnou báň své dálky rozpíná,
a divná touha mocně vábí tebe
hloub do té krásy – lesům do klína!

Meter: iambic
6.
by Friedrich Rückert

Warum läßt Volksmundart von Frauenlippen sich
So lieblich hören, als von Männern widerlich?
Wie rein der Reinheit, ist der Schönheit alles schön;
Du hörest, auch wenn sie's nicht spräch', ein Wohlgetön,
Die Anmuth ist es, die, alswie die Landestracht,
Auch Landesart und Sprach' am Weib anmuthig macht.
Das Weib natürlich mag in der Natur verharren;
Der Mann wird, wenn ers will, zum Tölpel oder Narren.
Ein leichter Anflug nur von Mundart steht ihm gut,
Alswie ein Erdgeschmack der Reben edlem Blut.

Meter: iambic
Císař.
by Otokar Mokrý

Byl jednou císař, mocný pán
a vládce zemí spanilých,
ten divnou touhou kdys byl jat
projíždět říše otců svých.
Zavítal v města, dědiny,
neminul palác, bídnou chýž,
až křížem krážem probrázdil
celičkou zbožných předků říš.
Družina jeho reptala
zmírajíc nudou, znavením –
tu nenadále octla se
pod chmurným státním vězením.
Rezavým klíčem otevřel
skřípavá vrata do kořán,
šedivou hlavu k zemi až
skláněje, starý kastelán.
Pak vířilo to v starých zdech,
byl bujný ples a hostina,
až svorně pod stůl ulehli
císař i jeho družina.
Tu počal náhle divný sen
císaři kolem víček hrát,
zdálo se mu, že spočívá
v kamenném lůně kazamat.
Na hlavu voda kanula
s vězení klenby děravé,
až mozkem starým k šílení
bolesti chvěly žeravé.
Hnout nemoh’ nohou přikutou,
ve tmavém bahně utkvělou,
a marně plašil krysy hlod
v temnotách rukou nesmělou.
Prudčeji krůpěj srčela
jak žhavé na skráň olovo,
vždy divěj vbodal ostrý zub
se v bílé tělo královo.
I prahnul žízní žhavý ret –
již lykal vlastní krve nach
a plakal, sténal, šílil král
v divokých sevřen hlubinách.
Tu se tmavého sklepení
skulinou stropu znenáhla
svezla se krůpěj bohatá
na ústa jeho vyprahlá.
Jak v čarodějném dotknutí
ustanul náhle žízně pal,
byla to – slza vězňova,
jenž v sousedství tam zaplakal.
Procitl císař – klusal dál,
ubledlý k smrti, zasmušen;
družina s hlavou svěšenou
snad měla také divný sen! –

Meter: iambic
Idilio salvaje – VI
by Manuel José Othón

¡Qué enferma y dolorida lontananza!
¡Qué inexorable y hosca la llanura!
Flota en todo el paisaje tal pavura,
como si fuera un campo de matanza.
Y la sombra que avanza avanza avanza,
parece con su trágica envoltura,
el alma ingente, plena de amargura,
de los que han de morir sin esperanza.
Y allí estamos nosotros, oprimidos
por la angustia de todas las pasiones
bajo el peso de todos los olvidos
En un cielo de plomo el sol ya muerto;
y en nuestros desgarrados corazones
¡el desierto, el desierto y el desierto!

Meter: anapestic
129
by William Shakespeare

Der Seelen Tod in schimpflicher Zerstörung
Ist Lust in Tat: und bis zur Tat, ist Lust
Meineidig, mörd'risch, blutig, voll Betörung,
Roh, wild, wüst, grausam, ihrer unbewußt.
Genossen kaum, und alsobald verachtet;
Gejagt mit Unsinn, und, erbeutet kaum,
Gehaßt mit Unsinn; wie ein Tier verschmachtet,
Das man mit Gift betört im engen Raum.
Toll im Bestreben, töricht im Genuß;
Besitz, Erwerb ist Wahnsinn, sonst und jetzt.
Im Schlürfen Seligkeit; geschlürft, Verdruß:
Erst ein gehofftes Fest, ein Traum zuletzt.
Wohl ist dies weltbekannt, doch selten meidet
Die Welt den Himmel, der zur Hölle leitet.

Meter: iambic
Soneto a la Reina Isabel II
by Cervantes

Serenísima reina, en quien se halla
lo que Dios pudo dar a un ser humano;
amparo universal del ser cristiano,
de quien la santa fama nunca calla;
arma feliz, de cuya fina malla
se viste el gran Felipe soberano,
ínclito rey del ancho suelo hispano
a quien Fortuna y Mundo se avasalla:
¿cuál ingenio podría aventurarse
a pregonar el bien que estás mostrando,
si ya en divino viese convertirse?
Que, en ser mortal, habrá de acobardarse,
y así le va mejor sentir callando
aquello que es difícil de decirse.

Meter: iambic
TICHÁ LÁSKA
by František Kubka

Znám lásku jednu pokornou a tichou,
bez povzdechů a vášnivého chvění.
Nad rozoranou měkkou jarní líchou
tak vítá skřivan první světlo denní,
tak zardějí se v sněhu horská témě,
když orla kruh se slavně snáší na ně,
tak na rolníka vroucně hledí země,
když zlatý déšť se řine z jeho dlaně.
Tak velké roviny a písně táhlé
se v šíři rozvlají, až zem je úzká.
Ó teplé deště na úhory zprahlé,
o tichá lásko, ty má lásko ruská!

Meter: iambic
- 1189 - Acto II, ABENZAR De La venganza venturosa
by Lope de Vega

Digo, Señor, que luego al mismo punto
que en la mar le lanzamos, se abrió el cielo:
o fuese que Mahoma por castigo
o premio de su humilde sufrimiento
lo quiso colocar en la alta silla,
o sepultar en el abismo eterno,
que con nuevos relámpagos y truenos
se desapareció en aquel instante,
y yo quedé esperando grande rato
por traerte siquiera algún indicio;
pero luego la mar, muy sosegada,
y el cielo sin dar muestras de mudanza.
No sé que sienta en tan gran prodigio;
sí te decir que vine amedrentado.

Meter: iambic
- - Libro III, ALCINO A las memorias de Leonisa
by Lope de Vega

Cuando memorias sin azul me dieran,
pudieran ser de glorias y consuelos,
¿pero quién no dirá que son de celos,
si el oro cubren, y en lo azul esperan?
Alegres de oro las memorias fueran,
faltando estos esmaltes de recelos,
que cuando azules vuelvo a ver los cielos,
con ser quien son mi pensamiento alteran.
O celosas memorias, que en miraros
el corazón las fuerzas desanima;
mejor fuera perderos que ganaros.
Hurtado habéis la condición que estima
el resplandor de aquellos ojos claros,
si alegra el oro, y el azul lastima.

Meter: iambic
XLII. Prohlížely se v rybnice
by Vítězslav Hálek

Prohlížely se v rybnice
tři vrby babky, babice,
zda ještě, jak za svobodna,
je která k světu podobna.
Ta jedna zrovna bez huby,
ty druhé s ústy bezzuby,
bez těla kosti, beze měr,
šat na hadr a plný děr.
Ta jedna chromá na ruku,
ta druhá z mechu paruku,
a v prsou všem, by střehl mír,
vyspává za dne netopýr.
Ta jedna s chůzí v nevoli,
ta druhá sotva o holi,
a dechu časy nastaly
jak z polámané píšťaly.
A k tomu ze dne do noci
jak po padoucí nemoci,
a při všem tuze ozdobny –
jsou přec jen k světu podobny.

Meter: iambic
Consejo a la mora
by Hernán Zamora Elizondo

Deja ya de volar, repliega el ala,
alma inquieta y fogosa, porque ahora
no es propicio el cantar de que haces gala,
entre gente tan seria y pensadora.
Deja ya de volar, repliega el ala,
y empéñate en faena productora,
esa porfía en tu ilusión es mala
y no tiene más don que ser sonora.
Deja ya la ilusión, porque a la larga
sólo tendrás una congoja amarga,
y si en eso prosigues, lograrás
que en lo más empinado del camino
te magullen las aspas de un molino
mientras ríe mi cuerpo y nada más.

Meter: anapestic
- XVI -
by Fernando de Herrera

Ardía, en varios cercos recogido,
del crispante cabello en torno, el oro,
que en bellos lazos coronado adoro,
dichoso en el dolor del mal sufrido.
Vibraba el esplendor esclarecido
y dulces rayos, del amor tesoro,
por quien perdida busco fiel y lloro
la gloria de mi daño consentido.
Veste negra, descuido recatado,
suave voz de angélica armonía
era, mesura y trato soberano.
Yo, que tal no esperaba, transportado,
dije, en la pura luz que me encendía:
«No encierra tal valor semblante humano».

Meter: iambic
690
by Josef Vlastimil Kamarýt

Bezbožníků zlostných zanechejme;
nechť je, když své dovršili viny,
vlastní strašné pohubí zříceniny,
ať se jako plívy rozvějí:
k Hospodinu lásku věčnou mějme!
Jemu obět srdcí vděčných vzdejme,
Bůh buď stálou naší nadějí.

Meter: trochaic
Al mosquito de la trompetilla
by Quevedo

Ministril de las ronchas y picadas,
mosquito postillón, mosca berbero,
hecho me tienes el testuz harnero,
y deshecha la cara a manotadas.
Trompetilla que toca a bofetadas,
que vienes con rejón contra mi cuero,
Cupido pulga, chinche trompetero,
que vuelas comezones amoladas,
¿por qué me avisas, si picarme quieres?
Que pues que das dolor a los que cantas,
de casta y condición de potras eres.
Tú vuelas, y tú picas, y tú espantas,
y aprendes del cuidado y las mujeres
a malquistar el sueño con las mantas.

Meter: iambic
Neuntes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

Die Wahrheit und der Greiß vernahmen den Bericht
230Und diese Meinungen mit lächelndem Gesicht.
Der Kreiß hingegen wies Begier und Lust zu wissen,
Wie, wo, von wem der Bau geführt und aufgerissen.

Meter: iambic
- L -
by Gongora

Al tronco Filis de un laurel sagrado
reclinada, el convexo de su cuello
lamía en ondas rubias el cabello,
lascivamente al aire encomendado.
Las hojas del clavel, que habían juntado
el silencio en un labio y otro bello,
violar intentaba, y pudo hacello,
sátiro mal de hiedras coronado;
mas la envidia interpuesta de un abeja,
dulce libando púrpura, al instante
previno la dormida zagaleja.
El semidiós, burlado, petulante,
en atenciones tímidas la deja
de cuanto bella, tanto vigilante.

Meter: iambic
Soneto
by Julio Munizaga Ossandón

Yo soy aquel a quien no modelara
caricia de mujer en tierna infancia,
un boceto inconcluso, un alma rara
siempre como sumida en la distancia
Callado, solitario y pensativo,
gestando estoy la madre que yo añoro;
su remoto recuerdo apenas vivo,
cuando empieza a surgir me turbo y lloro.
Augusta sombra de mi sueño nace;
hija de mi pensar, mi madre acude;
prosigue su tarea, y así rehace
su obra Inconcluso ella me reanude
¡Oh, madre, nuevamente me acompañas!
¡Oh, alegría al gestarte en mis entrañas!

Meter: iambic
Der Hain
by Johann Martin Miller

Wie warst du, Hain, mir heilig, als ich mit ihr
Die ich unendlich liebe, durchs Grüne ging,
Als noch ihr blaues Auge Hoffnung
Mir in die dämmernde Seele strahlte!
An ihrem Arm hing meiner, und zitterte:
Durchs Leben, dacht' ich, leit' ich sie künftig so,
Und sah sie schmachtend an, und wandte
Weinend das Auge von ihr gen Himmel.
Da sangt ihr, Nachtigallen, mir Brautgesang!
Da blühtet, all ihr Blumen, zu Kränzen mir!
Da seufzt' ich, sah sie an, und wandte
Wieder das Auge von ihr gen Himmel.
Ach Gott, ach Gott! Wie hat sich mein Herz getäuscht!
Klagt, Nachtigallen! Trauert, ihr Blumen all!
Sie liebt mich nicht! Zum letztenmale
Sah ich sie hier, und sie floh auf ewig!

Meter: iambic
1L: Das Dirnlein vor dem Gnadenbild
by Gottfried Keller

Das Dirnlein vor dem Gnadenbild
Im trüben Kerzenglanz,
Es flehte heiß, es flehte wild
Um einen Myrtenkranz.
Die Mutter Gottes schaute baß
Herab von dem Gestell;
Es flunkerte der Schmuck von Glas
Auf ihrer Brust so hell.
Die Orgel gab 'nen schönen Klang,
Wie Donnerton im März;
Vor Bangigkeit und Wehmut sprang
Dem Kinde schier das Herz.
Und unter selbem Herzen schwoll
Ein zweites Herzlein an.
Bald stand sie blaß und schandenvoll
Mit Stroh hier angetan!

Meter: iambic
Violen und Rosen
by Wilhelm Müller

Ich ging in's Feld und wollte Blumen holen:
Da sah ich stehn ein Kind in den Violen
Mit Lippen, wie zwei junge Rosenknospen.
Nun waren die Violen gleich verschwunden,
Ich konnte meine Augen nimmer wenden
Von jenen Rosenknospen ihres Mundes.
Und als die Mutter frug: Wo sind die Blumen,
Daß wir sie morgen mit zu Markte nehmen?
Sprach ich: Die Knospen sind noch nicht gesprungen.

Meter: iambic
- CXLI -
by Fernando de Herrera

Mi bien, que tardo fue a llegar, en vuelo
pasó, cual rota niebla por el viento,
y fue siempre terrible mi tormento
después que me cercó el temor y el hielo.
Alzaba mi esperanza al alto cielo,
pero en el comenzado movimiento
cayó muerta, y sin fuerza, y sin aliento
llorando estoy, desierto en este suelo,
do sólo satisfecho de mi llanto
huyo todas las muestras de alegría,
ausente, aborrecido y olvidado.
Membranzas tristes viven en mi canto,
y puesto en la presente pena mía,
descanso cuando estoy más lastimado.

Meter: iambic
ITE, MISSA EST
by Rubén Darío

Yo adoro a una sonámbula con alma de Eloísa
virgen como la nieve y honda como la mar;
su espíritu es la hostia de mi amorosa misa
y alzo al son de una dulce lira crepuscular.
Ojos de evocadora, gesto de profetisa,
en ella hay la sagrada frecuencia del altar;
su risa es la sonrisa suave de Monna Lisa,
sus labios son los únicos labios para besar,
Y he de besarla un día con rojo beso ardiente;
apoyada en mi brazo como convaleciente
me mirará asombrada con íntimo pavor;
la enamorada esfinge quedará estupefacta,
apagaré la llama de la vestal intacta
y la faunesa antigua me rugirá de amor!

Meter: anapestic
A Delia
by Alberto Lista

Si vi tus ojos, Delia, y no abrasaron
mi corazón en amorosa llama;
si en tus labios, que el abril inflama
de ardiente rosa, y no me enajenaron;
si vi el seno gentil, do se anidaron
las gracias; do el carmín, que Venus ama,
sobre luciente nieve se derrama,
e inocentes mis ojos lo miraron;
no es culpa, no, de tu beldad divina,
culpa es del infortunio que ha robado
la ilusión deliciosa al pecho mío.
Mas si en el tuyo la bondad domina,
más querrás la amistad que un desgraciado
que de un dichoso el tierno desvarío.

Meter: iambic
KRAJINKA.
by Karel Vojtěch Prokop

Krajinka
jako šťastná hodinka
před mým oknem otevřeným:
Se strání
lesů sbor se přiklání
k nivám ladně rozestřeným.
V stromů klín
ukryt dvorec, a dál mlýn
bodře šedou střechou kyne,
nad ním v les
k obzoru, jak do nebes,
bílá cestička se vine.
Oblohou
bílé mráčky zlehka jdou,
úsměv slunka jeseň věstí.
Sladký taj
vládne krajem – jako báj,
jako snění v klidném štěstí.

Meter: trochaic
Aus: Drei Trostlieder aus dem Sommer 1819
by Ernst Moritz Arndt

Komm, Geist, und zieh dich stählen an!
Komm, Herz, und laß dich eisern kleiden!
Es rüste sich, was streiten kann,
Auf harten Krieg und schwere Leiden!
Komm, Stolz, und fasse das Panier!
Laß wehn die Fahnen, wehn zum Himmel!
Das rechte Bleiben ist nicht hier,
Drum wirf dich mutig ins Getümmel!
Komm, Hoffnung, auch! Es soll dein Grün,
Dein Maigrün, rosenrot sich färben,
Noch einmal sollst du herrlich blühn
Und dann gleich roten Rosen sterben.
So steht der Krieg, so ist der Zorn,
Und in der Mitte gar kein Bleiben:
Wer lechzet Strom zu sein, der Born
Muß kühn als Dunst von Felsen stäuben.
So alles dran! So alles drein!
Und setzt das Kleine für das Große!
Gott aber soll der Würfler sein!
Er wirft die Millionen Lose.
So alles dran! So alles drein!
Und setzt das Kurze für das Lange!
Gott aber soll der Würfler sein!
Bei dieser Schanzung seid nicht bange.

Meter: iambic
Abendlied
by Johann Rist

Der Tag ist hin, der Sonnen Glanz
Hat nunmehr sich verloren ganz:
Itz bricht die finstre Nacht herfür
Und öffnet uns die Sternenthür.
Auf, meine Seel', und hab' itz Acht,
Was du den ganzen Tag gemacht,
Dein Schöpfer wil, du solst ihm nun
Von deinem Wandel Rechnung thun.
Ich komm', o Vater, itz heran,
Wiewol ich nichts mich rühmen kan;
Gesündigt hab' ich diesen Tag
So, daß ich kaum erscheinen mag.
O großer Gott, die Dunkelheit
Versetzet mich in Traurigkeit,
Denn welch' auf bösen Wegen gehn,
Die müssen stets im Dunklen stehn.
Wo sol ich hin? Die finstre Nacht
Hat, mich zu schützen, keine Macht,
Das Unrecht läßt sich bergen nicht
Für dir, o Gott, du großes Licht.
Nim wieder mich zu Gnaden an,
Dieweil ich nicht entfliehen kan;
Durch Jesum such' ich Fried' und Ruh',
Es decke mich sein' Unschuld zu.
Durch Jesum Christum lob' ich dich,
Daß du mich hast so gnädiglich
Beschützet diesen ganzen Tag
Für mancher wolverdienten Plag'.
Ach, Herr, ich bin ja nimmer wert
Des Guten, so du mir beschert,
Und was du sonst in dieser Bahn
Des Lebens hast an mir gethan.
Gib mir in dieser Nacht doch Ruh'
Und decke mich mit Gnaden zu,
Dein Engel bleibe stets bei mir,
Auf daß mich ja kein Unfall rühr'.
Es müssen Diebe, Wasser, Feur,
Gespenste, Schrecken, Ungeheur
Samt mancher Trübsal, Angst und Pein
Sehr fern, o Vater, von mir sein.
Herr, schütze mich in aller Not,
Laß einen bösen schnellen Tod
Auch diese Nacht mich treffen nicht,
Laß schauen mich des Tages Licht.
Verleih', Herr, wenn die finstre Nacht
Verstrichen ist, und ich erwacht,
Daß ich zu früher Morgenszeit,
O großer Gott, dein Lob ausbreit.
Hierauf nun geh ich hin zur Ruh'
Und schließe Mund und Augen zu;
Mein Vater, laß dein Kind allein
In deinen Schutz befohlen sein!

Meter: iambic
JINOCH.
by Richard Weiner

Zřítelnice horečné a kruté,
pátrající do svítivých krajů.
Mladý hochu na pokraji lesa,
dívej se, dívej se, dívej!
Z města vyšel’s neznámou hnán touhou,
jakobys tu věděl o jistotě.
Nedočkavě pomrkáváš, pátráš,
horký dech letí a letí.
Vše se leskne bledě – sametově:
louky, kostelík a stádo ovcí –
zdá se ti, i šalmaj že lze slyšet
a výskavý chorovod ženců.
Na pokraji břízového lesa
hladíš mech svou hebkou dívčí dlaní,
těžké, sladké zápolení bije...
Šeptáš: Vše ve slově sloučit,
jež by ton i čas i světlo stihlo,
skrytý pořad všeho toho dění,
přísný zákon, laskavost všech náhod – –
pak bych byl nad věčnost moudrý.

Meter: trochaic
CRUZ Y ESPADA
by Jesús Balmori

aún conservan mis playas su gloriosa silueta,
Y aún palpita en la historia el valor de su hazaña:
El Caudillo y el Fraile, Legaspi y Urdaneta,
¡La cruz del Redentor y la espada de España!
Caballeros de hierro ante gente sencilla
Con la frente inclinada a los Conquistadores;
Y a los pies del pendón morado de Castilla,
¡Las Islas Filipinas coronadas de flores!
Tres siglos se tornaron, mortales, a la nada.
Llevándose al Caudillo y al Fraile en el fecundo
Palpitar de su gloria y aletear de su vuelo;
Pero nos ha quedado, como herencia sagrada,
¡La espada para abrirnos los senderos del mundo!
¡Y la cruz para abrirnos los caminos del cielo!

Meter: anapestic
11 V pusté jsme nebeské končině,
by Jan Neruda

V pusté jsme nebeské končině,
Slunce i se planetami,
jinde je světů jen naseto,
my jsme tak světově sami!
My když i nožičky vyšvihnem
do šibkých světelných skoků,
letíme k nejbližší sousedce
přece jen trojici roků.
„Paničko Alfo Kentauri,
poptávce dovolte ňáké,
matička Slunce se dává ptát,
máte-li dětičky také.
Nás je vám, stydno až vyslovit!
je nás tam doma jak smetí,
matička zvláštní má ‚hvězdáře’,
kteří jí sčítají děti.
Některé z nás, ty už umřely,
některé ještě se rodí,
některým mladicky do skoku,
jiné jak o berlách chodí.
Uran a Neptun – tak pro příklad –
dávno jak rampouch jsou tuhy,
vedle nich v posledním tažení
Saturn i se svými kruhy.
Jupiter také už zvadlý kmet,
pleť jeho žlutě tak září,
ledové ruce, líný chod,
široké vrásky ve tváři.
Promrzelý je to kolohnát!
ač že vám sotva se plazí,
my když se nejpěkněj točíme,
on nám to, habán ten, kazí.
Mars – no ten ještě by prošel přec,
jen kdyby nebyl tak rudý –
to je to: hbitým že pijákem
voják as po světě všudy.
Země – ach Země! toť ženuška!
při práci věčně jen hravá,
plna je květů a písniček
mladá jak lípečka zdravá.
Ještě pak: holčička Venuše,
kypící, bující poupě,
a skoro matce až na klíně
Merkur, to nemluvně hloupé.
Je vám to pečlivá matička,
kol sebe drží nás mladší,
ale i postárlé propouští,
jen až kam zraky jí stačí.
A jsou i planety takové,
které už před časy zvadly,
jejichžto trouchnivé mrtvoly
v komety již se rozpadly.
Odlétly, ve hvězdách zmizely,
už se i rozprchlé zdály,
matička na ně jen vzpomíná
v světové myšlének dáli.
Někdy se po nich však roztouží,
náhle je stáhne až k sobě,
ohnivé slzičky žíhají
po nebi v němé té době.“

Meter: dactylic
TRAGIKA SOBCE.
by Jan z Wojkowicz

Ne, nepoznal jsem srdce,
jež vskutku pro mě bilo –
Ne, není jednoho,
by mně se zaslíbilo.
To tím snad, že mu srdce
též pro sebe jen bije,
a ducha jen, ne sebe
s jinými rozděluje.
To tím snad, že mé srdce
touží jen do daleka,
však nedovede bíti
jednoho pro člověka.
Chápání nejsem prost,
uznání také ne,
a není spravedlivějšího
snad tvora nade mne –
leč bezprostřední cit ten
který se láska zve,
ten teplý, měkký cit,
ten přec jen schází mně.
Jsem země chladná jen,
neschopná teplo dát –
sám toužím po slunci přec,
bych moh’ se na něm hřát!

Meter: iambic
Infant Joy
by William Blake

I have no name 
I am but two days old.— 
What shall I call thee?
I happy am 
Joy is my name,— 
Sweet joy befall thee!

Pretty joy!
Sweet joy but two days old,
Sweet joy I call thee; 
Thou dost smile. 
I sing the while 
Sweet joy befall thee.

Meter: dactylic
MRZOUT.
by Josef Václav Sládek

STARÝ, tlustý pán
zalez’ do kouta,
upřed’ si tam síť,
muškám na pouta.
Na síti má prach,
na zádech má kříž,
život-li ti mil’,
nechoď, muško, blíž!
Sedí celý den,
ani nehne se;
co si myslí jen?
– Inu, ptejme se!
Sedí, tloustne jen,
pranic nepoví:
Inu, vždyť to je
pavouk křížový!
Přiletí-li však
muška jako mák,
hoj, tu vyskočí
jako divý drak!
Sítí obtočí
mušku se všech stran,
pak ji vyssaje –
to je čistý pán!
Potom, tlustší zas,
vleze do kouta –
Pojďme radši pryč,
– nechme mrzouta!

Meter: trochaic
Ve druhém jaře. (VI.)
by František Serafínský Procházka

Hle, vůkol růží zkvétá,
svit rosy plá z jich hlubiny,
a každá snítka září
jak perlami a rubíny.
Má skřivan píseň novou,
má novou vůni list i květ,
já krásy všecky zašlé
v plamenné touze vítám zpět.
Teď vím, proč zásvit krátký
mé štěstí bylo a pak stín:
by moh' je snésti zpátky
k mé duši bílý cherubín.

Meter: iambic
66. Eins hilft dem andern fort
by Angelus Silesius

Mein Heiland, der ist Gott und ich der andern Dinge,
Im Fall sie sich in mich und ich in ihn mich schwinge.

Meter: iambic
Účinek pětilístku.
by Rudolf Pokorný

Vykreslil jsem příbytek si v duši.
Všecko čisto jako v kostele –
o, což pak nám, dobří lidé, sluší
kouzlo pětilístku jetele!...
Má panenko, než jsi byla ženou,
na kolenou kořil jsem se anděli.
Teď mám andělíčky na kolenou –
šťastný pětilistý jeteli!

Meter: trochaic