PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Děti jdou spat...
by Jaroslav Vrchlický

Mé děti denně jedno za druhým
jdou večer, aby dobrou noc mi daly.
Tu vázne péro, umlkává rým,
tu jasně zřím,
můj celý veliký svět jak jest malý!
Ta nejstarší má „Marta pečlivá“
jde vážně, v modrém oku jakous dumu,
žert nový sotva Evča ukrývá
půl stydlivá,
půl čtveračivá ve svém nerozumu.
A naposled se hoch můj šourá sem
tak naivně, pln jistoty a klidu...
Nač, Bože, víc chtít býti titanem,
kde život snem,
v němž denně svoji uspáváme bídu?
Jdou děti spat a jejich polibek
na čelo, ústa tak podivně hřeje,
na sprchlý trs jak slét’ by motýlek...
ve větru vztek –
A náhle mír... Co se to jenom děje?

Meter: iambic
NOVÉ VLASTENECTVÍ
by František Serafínský Procházka

Jen podle cizích lyr své kejdy ladil
a o vlast jakživ ani nezavadil –
v laciném rozhořčení nyní pluje
a vlastenecky aspoň – denuncuje.

Meter: iambic
- CXXI -
by Gutierre de Cetina

Quien tanto de su propio mal se agrada,
señora, como yo, razón le falta,
ni por nuevo dolor se sobresalta,
ni del que ha de venir recela nada.
Quien tiene el alma ya tan transformada
en vos, por ocasión justa tan alta,
si de un extremo grande en otro salta,
bástale la memoria enamorada.
Si no os puede gozar, que os ha gozado,
quien no puede con lágrimas moveros,
con la esperanza puede remediarse.
Mas ¿en qué esperará un desesperado
quien tan lejos está del bien de veros?
¿Basta pensar que os vio, basta acordarse?

Meter: polymetric
Věnování.
by Karel Alois Vinařický

Vy, co na Labi a na Moravě,
Váhu, Dunaji a na Opavě
Dědiny pokojné obýváte,
A se rádi nazýváte
Syny jediného původu,
Rozenými syny
Mateře té jediné –
Země děděné,
I vy děvy,
Co si libujete milé
Řeči mateřiny
Půvaby a lahodu,
Nachylujte ucho čilé
Nápěvům i mého
Varita nového.

Meter: trochaic
Orlando furioso a don Quijote de La Mancha
by Cervantes

Si no eres par, tampoco le has tenido;
que par pudieras ser entre mil pares;
ni puede haberle donde tú te hallares,
invicto vencedor, jamás vencido.
Orlando soy, Quijote, que, perdido
por Angélica, vi remotos mares,
ofreciendo a la fama en sus altares
aquel valor que respetó el olvido.
No puede ser tu igual; que este decoro
se debe a tus proezas y a tu fama
puesto que, como yo, perdiste el seso;
mas serlo has mío, si al soberbio moro
y cita fiero domas; que hoy nos llama
iguales en amor con mal suceso.

Meter: iambic
- 1376 - Acto II, CELIA De Servir a buenos
by Lope de Vega

Diamante del amante más perdido,
y aunque perdido bien, mal empleado,
de más astuta Circe enamorado,
que dio veneno al corazón dormido.
Pequeño en cantidad habéis nacido,
de tantas vivas luces adornado,
que parecéis al niño Amor pintado,
el fuego en las entrañas escondido.
Servid de pedernal, diamante duro,
que siendo acero nuestras dos estrellas,
yesca será mi corazón seguro;
que si es verdad que lo disponen ellas,
ya vuestra viva luz es fuego puro,
y saltan en el alma la centellas.

Meter: iambic
Belehrende Entschuldigung
by Ludwig Achim von Arnim

Du zürnst, weil ich dir um den Hals gefallen,
Als heut dein Mund so freudig zu mir sprach,
Laß meine Freude dir im Kuß erschallen,
Mein Lächeln suchte sich ein freundlich Dach:
Ein solcher Kuß, er deutet sich nicht weiter,
Er löscht sich wie ein hellgefallner Stern,
Der Himmel scheint dahinter ewig heiter,
Im tiefen Blau verliert er sich so gern.
Im Glücke ist ein höheres Berühren,
Wir sind vereint von seiner Wunderkraft,
Was sollten wir um Zeichen uns noch zieren,
Wir hatten uns so lange angegafft:
Wie macht's die Rebe, will sie sich erheben?
Mit sich allein, sie hat doch keine Ruh!
O häng' dich an die Welt wie diese Reben,
Und deck ihr dennoch deine Trauben zu!

Meter: iambic
TAKOVÁ MEZINÁRODNOST!
by Xaver Dvořák

Jako blesk to sjelo
v srdce hloub;
zardělo se čelo,
národ ztrnul v sloup.
Slovo jako dýka
vražedné,
jak tě ve prach smýká,
s Bohem, drahý sne!
Bylo komedií,
bylo lží,
která lid jen zpijí,
na tom nádraží.
S Osvoboditelem,
to byl klam,
však jsme po snu smělém,
kde jsme byli, tam!
Národ, jak jsme byli,
bez vlasti,
státu, jejž jsme snili,
pouhou součástí.
Každý národ světa
má svou zem,
jenom naše je ta,
jež je Švýcarskem!
Každý vlastní střechu
dědičnou,
jen ty nemáš, Čechu,
kam skrýt hlavu svou!
S cizím sdílet lože,
s cizím stůl...
Proč’s nám nechal, Bože,
mošnu jen a hůl?!

Meter: trochaic
Chanson
by Kurt Tucholsky

Da ist ein Land – ein ganz kleines Land –
Japan heißt es mit Namen.
Zierlich die Häuser und zierlich der Strand,
zierlich die Liliputdamen.
Bäume so groß wie Radieschen im Mai.
Turm der Pagode so hoch wie ein Ei –
Hügel und Berg
klein wie ein Zwerg.
Trippeln die zarten Gestalten im Moos,
fragt man sich: Was mag das sein?
In Europa ist alles so groß, so groß –
und in Japan ist alles so klein!
Da sitzt die Geisha. Ihr Haar glänzt wie Lack.
Leise duftet die Rose.
Vor ihr steht plaudernd im strahlenden Tag
kräftig der junge Matrose.
Und er erzählt diesem seidenen Kind
davon, wie groß seine Landsleute sind.
Straße und Saal
pyramidal.
Sieh, und die Kleine wundert sich bloß –
denkt sich: Wie mag das wohl sein?
In Europa ist alles so groß, so groß –
und in Japan ist alles so klein!
Da ist ein Wald – ein ganz kleiner Wald –
abendlich dämmern die Stunden.
Horch! wie das Vogelgezwitscher verhallt . . .
Geisha und er sind verschwunden.
Abendland – Morgenland – Mund an Mund –
welch ein natürlicher Völkerschaftsbund!
Tauber, der girrt,
Schwalbe, die flirrt.
Und eine Geisha streichelt das Moos,
in den Augen ein Flämmchen, ein Schein . . .
In Europa ist alles so groß, so groß –
und in Japan ist alles so klein.

Meter: polymetric
Der Mutter Grab
by Justinus Kerner

Auf der Mutter Grabeshügel
Steht der Vater mit den Kleinen,
Rosen und Vergißmeinnichte
Blühn schon über den Gebeinen.
Und das Jüngste nimmt ein Hölzlein,
Bohrt es in des Grabes Erde.
»laß die Pflänzlein,« spricht der Vater,
»keins mir ausgegraben werde!«
Spricht das Kind: »Will keine Pflänzlein,
Bohre mir ein Löchlein eben,
Daß mir eine, eine Hand nur
Mutter aus dem Grab kann geben.«

Meter: trochaic
Atavismus.
by Jaroslav Vrchlický

Co divných snů tak za večerních chvílí
šlo otce mého hlavou kdys, mně zdá se,
že vžíti bych se moh’ v ně všecky zase,
ba cítím všecky, mojí krví pílí.
Ty žijí ve mně odleskem té síly,
jež símě štvané náhod ve zápase
v prsť vrhla plodnou, kam je ve ohlase
svých vděků zval mé matky profil bílý.
Tam sloučily se obojí sny ony,
já sebral je a žitím dál je nesu,
jsou záchvaty mé, křeče, visiony.
Jsou burné v poplach hřímající zvony,
jsou jeřábů sten, kteří tíhnou k lesu,
v němž jeseň rozžehla všech barev tóny.

Meter: iambic
GIULIETTA.
by Adolf Černý

Na jihu v staré zahrady klínu,
mandloní větev kde různě zkvétá,
nikoli v smutných cypřiší stínu,
na které nesletí s písní pták –
za mřeží prázdný sarkofág,
tomba di Giulietta...
Snivé tam Ticho u něho sedá,
nad šedým kamenem dumy splétá:
roste v nich štíhlá lilie bledá,
svítí v nich měsíc a v noční tiš
vodotrysk tajně šeptá, slyš –
Romeo, Giulietta!
Pohledů řeč v nich, vzdechy a touhy,
listy, v nichž citem vře každá věta,
polibků déšť – ještě poslední, dlouhý – –
při věčné lampě pak umírá,
tak jako v básni Shakespeara,
Romeo, Giulietta...
Pohádka mládí, hádanka žití
motýlem bílým v ta místa slétá...
Na nebi slunce, všude kol kvítí,
na větvi vavřínu zpívá pták –
za mřeží prázdný sarkofág,
tomba di Giulietta.

Meter: polymetric
1L: Wie lieb und hold ist Frühlingsleben,
by Ludwig Tieck

Wie lieb und hold ist Frühlingsleben,
Wenn alle Nachtigallen singen,
Und wie die Tön' in Bäumen klingen
In Wonne Laub und Blüthen beben.
Wie schön im goldnen Mondenscheine
Das Spiel der lauen Abendlüfte,
Die, auf den Flügeln Lindendüfte,
Sich jagen durch die stillen Haine.
Wie herrlich glänzt die Rosenpracht,
Wenn Liebreiz rings die Felder schmücket,
Die Lieb' aus tausend Rosen blicket,
Aus Sternen ihrer Wonne-Nacht.
Doch schöner dünkt mir, holder, lieber,
Des kleinen Lichtleins blaß Geflimmer,
Wenn sie sich zeigt im engen Zimmer,
Späh' ich in Nacht zu ihr hinüber,
Wie sie die Flechten lößt und bindet,
Wie sie im Schwung der weißen Hand
Anschmiegt dem Leibe hell Gewand,
Und Kränz' in braune Locken windet.
Wie sie die Laute läßt erklingen,
Und Töne, aufgejagt, erwachen,
Berührt von zarten Fingern lachen,
Und scherzend durch die Saiten springen;
Sie einzufangen schickt sie Klänge
Gesanges fort, da flieht mit Scherzen
Der Ton, sucht Schirm in meinem Herzen,
Dahin verfolgen die Gesänge.
O laßt mich doch, ihr Bösen, frei!
Sie riegeln sich dort ein und sprechen:
Nicht weichen wir, bis dies wird brechen,
Damit du weißt, was Lieben sey.

Meter: iambic
TĚŽKÁ NOC.
by Jan Opolský

Zas celou noc jsem zápolil jen s obry,
zas v lebce mojí krkavci snad spali,
zas vysílen byl Angelos můj dobrý
a smutné prapory mi zoři zakrývaly.
Však jaký to byl zápas přezoufalý,
až z mého srdce teplá pára spěla,
v mou lebku spáči studnu vyklovali,
já opuštěn byl navždy od anděla!
A jaký to byl zápas bez ševelu,
vzkřik zahrabán byl pod stoletou tíží,
zamlklí obři dusili mne k tělu
i pavouk přelhán, ustal hlídat mříži...

Meter: iambic
- LX -
by Fernando de Herrera

Si el fuego idalio el tierno canto inspira,
y en tu pecho, Amalteo, algún cuidado
la estrella infunde ya que en mar turbado
te guía, osa herir tu culta lira.
Por ti Betis humilde al Tebro admira,
Tebro, mayor que el Arno celebrado,
y entre lucientes astros colocado,
envidioso Erídano lo mira.
Contigo calla el coro de Elicona,
que baña el cuerpo en su cristal corriente,
y pierde el dulce niño los despojos;
que del materno mirto la corona
teje para ceñir tu sabia frente,
o canta o cierre siempre Amor sus ojos.

Meter: iambic
PANENKA Z CUCKŮ
by Marie Calma

„Čí je to dítě?“ – „Vemte si je, paní! –
Po sestře sirotek je, něco k hraní
mít budete.“ – A v ochotě ji předčí
ten capart malý, úsměvem jak svědčí
i tváří blaženou,
že půjde se mnou.
Tu ručku vztaženou
chci zachránit.
Je lehké loučení.
„Pá, teto –“ praví hravě
a ručku drobnou v rukávník můj noří.
Jde do života jako po zábavě,
a zvědavost jí v modrých očkách hoří.
Hned tykáme si, ač se sotva známe,
znavená paní, vrabče rozcuchané,
spojeny touhou prožít dojmy nové.
Vrabčátku cesta zdá se býti dlouhou
a otázek mne zasypává řadou:
proč nejedeme, mám-li kočár, koně,
a nová panenka zda bude míti
jak já hedvábné šaty fialové?
A přiznává, že často vyprávěla jí teta o mně.
Zklamány tak obě zda budeme
jak já, když vím, že skromně
a teple hledící ta žabka malá
se vstříc mi rozběhla
jen proto, že v mém domě
za panenku svou z cucků,
kterou v blátě teď zanechala,
málo toho dbalá,
co snů ji víže ke každému klůcku,
teď novou dostane
a v hedvábném snad šatě.
Pro loutku z cucků chci se vrátit. Malá
však protestuje:
„Ta by vypadala
při sestřičce své nové.
Jen ji nechte, paní!
A dáte-li mi novou, krásnou za ni,
mne pro tu starou nenapadne plakat.“
Že bolest působí mi, zda-li tuší?
Vždyť lhostejna jí jsem, mně cizí duší
ta žabka. A tak dostane, co chtěla:
panenku, šaty, cukroví i stužky.
Jen já zde stojím s prázdnou. Neuměla
jsem o své jako ona jasně říci.
A sen můj zůstal v temnu, na ulici,
při loutce z cucků, u blátivé stružky.

Meter: iambic
1L: Die alte buhlende Finette
by Christian Felix Weiße

Die alte buhlende Finette
Fragt einst, ich war allein mit ihr;
Ob ich ihr nichts zu sagen hätte?
»ich? Nichts – – als – – Sie gefallen mir.«
Sie seufzt und sinkt aufs Ruhebette;
Im Ernst, seufzt sie, sie glauben das?
Ich Thor! daß ich so albern redte!
Versteht die Närrin keinen Spas?
Allein aus dichtbewachsnen Hecken
Guckt lauschend Doris, ruft mich an,
Und eilt, sich wieder zu verstecken,
Doch so, daß man sie finden kann.
Ich greife nach dem losen Kinde,
Und zieh sie kämpfend in das Gras;
Sie schreyt, ob ich nicht Spas verstünde?
Doch da versteh ich keinen Spas.

Meter: iambic
Nad svadlou růží.
by Adolf Bohuslav Dostal

Květ růže jediný, a co v něm vzpomínek,
a kolik zašlých snů se znova vzbudí v duši
o touhách velikých, jež nese mladý věk,
a o těch přísahách, jež život potom ruší.
Když dala jste mi jej, ten svadlý nyní květ,
– to bylo tenkráte, když jsme se rozcházeli –
já ruku jsem Vám stisk’, a nesl si ho v svět,
a při tom jsem v ten květ svůj mladý věk skryl celý.
Já viděl od těch dob již mnoho růží plát,
však k svadlé růži té se zase vracím vždycky,
to tiše vzpomínat, a někdy zaplakat,
a z dálky slyšet znít své mládí melodicky.

Meter: polymetric
En mi retrato
by Rudolfo Figueroa

Tez de América y ojos del oriente,
bozo de seda, labios abultados,
y cabellos oscuros, hacinados
como un crespón sobre la tersa frente.
He aquí la juventud resplandeciente
con sus sueños de gloria acariciados
por los primeros lauros conquistados
a despecho del mundo indiferente
Pero allá, tras un vuelo imperceptible,
la sombra de los íntimos dolores
que nacen del amor a lo imposible
Reflejos de tormentos interiores,
y esa amargura inmensa, indefinible,
de que halló espinas en lugar de flores.

Meter: polymetric
II  Tak trochu exil, trochu stará vlast
by Stanislav Kostka Neumann

Tak trochu exil, trochu stará vlast
a kolem lhostejné života vlnobití.
Dvé očí jako Dunaj zelených
na cestu temnou, dalekou mi svítí.
Jdu podle břehu. Noc je. Hučí proud.
Kupředu, do temna hlavu svou skláním
a nevím ani, zdali je ta noc,
noc po soumraku nebo před svítáním.

Meter: iambic
- 16 - Humilla al sol...
by Lope de Vega

Humilla al sol la coronada frente,
rosa, del prado honor, que el toro abrasa;
dobla las hojas de la verde basa,
pues ya no puede ser que la sustente.
Rigor de estrella, cuanto hermosa ardiente,
las breves horas de tu vida tasa,
si hay sólo un sol que de por medio pasa
desde tu ocaso a tu florido oriente.
Pues si la sombra de tu breve infancia
es la misma vejez, ¿en qué se fía
la vana presunción de tu arrogancia?
¿Y en qué también la humana fantasía
si de la vida la mayor distancia
fue breve sueño del postrero día?

Meter: iambic
Al soneto
by Casimiro Cienfuegos

« Donde el sueño gentil cúpole a Dante,
donde el luso Marón grabó su estela,
y el cisne del Avón cantando vuela
con el que hizo el soneto a Violante.
Hoy un vate andaluz, docto y brillante,
la copa de oro artística cincela,
dándonos a gustar clavo y canela,
y vino y miel, entre dulzor picante.
Carmen a quien da el genio la armonía,
la quimera del alma luminosa,
la pasión, el desdén y la ironía.
Y así la esencia espiritual rebosa
del cáliz áureo de la Poesía,
como el fresco perfume de la rosa »

Meter: polymetric
Sobre mi tumba
by Juan de Dios Peza

En ti no caben ni desdén ni olvido;
en tu celda distante y solitaria
me das una oración ferviente y diaria;
¡Unico don que para mi te pido!
Y hasta mi hogar desierto y escondido
llega el suave rumor de tu plegaria,
aroma de la tierna pasionaria
que ha ganado el altar y yo he perdido
Ora siempre por mi, mi bien amado,
que en esta vida deleznable y dura,
¡Tú eres sierva de Dios, yo del pecado!
Y que digan al ver mi sepultura:
¡Yace aquí un pecador que fue salvado
por la piedad filial de un alma pura!

Meter: iambic
INRI [Para el Día de Difuntos]
by José Hernández Gavira

Sobre el montón de calcinados huesos,
De cráneos rotos y de esperanzas yertas,
En donde los ensueños yacen presos
En la anquilosis de las cosas muertas,
Cuando el hombre vencido por si mismo
Solo ve en su redor lo inexistente,
Y escéptico, pregona con cinismo,
Que Dios tan solo persistió en su mente,
Al través de la inmensa pesadumbre
De la ciudad, eterna podredumbre,
Sobre las blancas cruces del dolor,
Un vivo resplandor se precipita
A recordar la exaltación bendita
Del calvario de Nuestro Redentor....

Meter: iambic
RUCE.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Sežloutlá kytička fialek
tichou vzpomínkou voní,
kam se ty ruce jen poděly,
jež ji uvily loni.
Ruce ty žehnoucí bělostné,
z duše jež jsem rád míval,
ruce, jež tiskl jsem ve dlaních,
když se večer kraj stmíval.
Sežloutlá kytička fialek
tolik vzpomínkou voní,
že ani rukou těch bělostných
nelze zapomnít pro ni.

Meter: polymetric
Wellenspiel
by Peter Hille

Heiteres Leuchten im braunen Gesicht,
Wählig der Himmel hinrollendes Licht
Prächtige Bläue so unten, so oben
Singender Jubel, freudiges Toben.
Greifende Arme ins tolle Gemisch
Kinder mit Flossen, zappelnder Fisch
Fassen und fliehen, krähen und haschen,
Taumeln und tauchen, spritzen und waschen.
Siehe der Väter verwunderlich Treiben
Wissen vor Freude nirgends zu bleiben
Greifende Arme ins tolle Gemisch
Fassen die Kinder, fassen den Fisch.
Schauen ihr lachendes Weltwunder an
Ja, so ein Vater, das ist euch ein Mann.
In seinem Kinde ist nochmal sein Leben,
Kann sich nun selber ja schwingen und heben.
Wie eine Sonne die selber sich scheint
Einmal rosig, das andere gebräunt
Wirft an das Licht sein fliegendes Wunder,
Das an der Brust hält glattzackigen Flunder.
Auf grünem Gestein rotflossige Hand
Goldüberrollt ins verschwimmende Land
Schauen zwei Augen,
Sterne stiller Freude
Ins verschwindende Weite.
Lustige Väter, junge berauscht
Schleudern mit Flossen ausspannender Hand
Schuppenumglitzerte Kinder krähend ans Land –
Mutter lauscht.
So ist es, daß die Erden
Von allem Wachsen schöner werden.

Meter: iambic
1L: Der den Schöpffer weiß zu schaffen, thäte wol so gut daran,
by Friedrich von Logau

Der den Schöpffer weiß zu schaffen, thäte wol so gut daran,
Wann er eine Welt auch schaffte, die ein solches glauben kan.

Meter: trochaic
Co jsem slyšel při bouři.
by Adolf Heyduk

Snivá Zima na hor hlavy všade
chladnou rukou bílé roušky klade,
bezlistými korunami stromů
s potulek se Vichr vrací domů.
Hledá stanu, ale marně hledá;
v trosky hradu na samotě sedá,
volá v kraje vzlykajícím rykem:
„Ej, zde bydlet budu loupežníkem!
Pláčem svým a vzpourou svého trudu
daleké ty kraje strašit budu;
slyšte jen, jak z loupežného hnízda
statečně a pěkně se to hvízdá.
V kraj až zběhnu – nebojte se chaty,
před Vámi vždy srazím svoje paty,
přeskočím vás i co vámi jato,
však mně, věru, nestojíte za to.
Ale tamo na ty pyšné hrady
uvrhnu se jako zubr mladý
podrážděný střečkem, bez otěže,
strhnu mosty, svalím pyšné věže.
Jejich sady vznešené a lesy
smělou rukou chytnu za pačesy,
udělám si dráhu silnou pěstí
stokrát širší, než rab pánům klestí.
Zakřepčím si zámku na nádvoří,
až se jeho sloupořadí sboří,
aby páni věděli v tu chvíli,
že nejsem jen zbojník ledabylý.
Že se nedám v jejich vázat pouta,
aniž vrhat do vězení kouta,
leč, že každý třást se musí honem,
jako Filištínští před Samsonem!“

Meter: trochaic
Na Krkonoších.
by Antal Stašek

Stojí hora proti hoře
ve dvou srázích jak dvě stěny;
mezi nimi bystrý potok
slapem hučí, hází pěny.
Celý obzor velké doupě,
jeho boky žhavá skála;
klenutím mu jasný blankyt,
s jehož báně slunko pálá.
Po skalách se temná jedle
vzpíná marně k nebes báni,
tajemství ponurých břímě
nesouc na své hrdé skráni.
Na jedné z těch strání příkrých
v kousku bříly pěti dlaní
hakoviště žena táhne,
a muž hákem orá za ní.
Rozhalenať jeho ňadra,
velké kosti, mocné svaly,
a ta celá jeho postať
koží krytý balvan skály.
Ona na skále té břízou,
jíž byl uťat vrchol záhy;
smutně dolů věsí větve,
rozedrána, beze vláhy.
Kudy stoupá, smáčí břílu
její potu krůpěj žhavá,
a muž pevně drže klače
pot ten v brázdu zaorává.
Blízko nich dvé synkův smahlých
kratci půdě nadlehčují;
koza na skále se pase,
tam, kde mech a kapraď bují.
„Čehy ženo, pospěš trochu,
dohakovať rychle třeba;
svatý Urban juž juž tady,
bude ovsa na kus chleba.
Horko ti, chceš odpočinouť?
Nekalá to žena z tebe:
v letě sužují tě parna,
v zimě zas tě pořád zebe.
Táhni jenom – táhni, čehy!
Odpočneš, až skončím brazdu;
já si zatím půjdu škubnout
do panského lesa hrazdu.
Žena dále táhne čehy,
skončili už celou brazdu,
a muž zatím jde si škubnout
do panského lesa hrazdu.
Pot se řine s její čela,
odpočívá v měkkém mechu.
Na protější stráni ptáček
zpívá píseň milou slechu,
zpívá to, co někdy bába
u přádku jí vyprávěla,
když se při ní malé děvče
v dlouhých nocech hrůzou chvěla.
Zpívá o jablíčkách zlatých,
zpívá o dalekém kraji,
kdežto lidé svatý pokoj
a dostatek všeho mají.
Zpívá o stříbrných zdrojích,
zlatých rybkách, květném ráji,
diamantech, skvělých perlách,
o zemi, kde vše jak v báji.
Zpívá sladce, zpívá mile,
kolébá ji, v spánek snábí,
v mlhotkaný závoj kryje,
svůdnými sny ducha vábí.
Hejno vran tu zakrákalo
náhle v lepý sen ten její;
prchnul ptáček, s ním sen luzný,
oba v nebes blankyt spějí.
A muž s hrazdou na ramenou
s přáním vzpíná zraky vzhůru,
by kus nebe mohl zorať
ženou pro oves si v zůru.
Ale místo holé bříly
vidí vrány na lazuru,
jako v jasném, denním světle
zlověštící temnou chmuru.
„Krákejte, co chcete vrány,
neustraší nás ty zvěsti;
však my život zachráníme,
dobudem ho ze skal pěstí.“
A zas dále v stráni příkré
v kousku bříly pěti dlaní
hakoviště žena táhne,
a muž hákem orá za ní.
A pod nima bystrý potok
slapem hučí, hází pěny;
hora stojí proti hoře
ve dvou srázích, jak dvě stěny.

Meter: trochaic
SLZIČKY PANNY MARIE.
by Josef Václav Sládek

PANNY Marie Slzičky, –
ať nebolí mne očičky!
Ať nebolí od ničeho,
od dobrého ni od zlého.
Ať nebolí mne v noc, ni den,
ať pro mne šťastný život ten!
A v pláči, smutku ve chvíli,
ať Bůh ty oči posílí!
A budu-li kdy šťasten víc,
pýcha se vzdal mých zřítelnic.
A nuzného-li uhlídám,
ať rozdělím s ním to, co mám.
A na mne, ani u lidí
ať zlého oči nevidí.
Ať jiným zlého nepřejí,
než já kdy žijou šťastněji.
A po své práci každý den
ať zavru oči spokojen.

Meter: iambic
by Arno Holz

Auf meinen Probiertisch,
unter die Schusterkugel,
schleppen die jungen, täppischen Riesen mir ihre Missgeburten.
Die leblosen Gliederchen hängen schief, die Aeuglein drehn sich nicht,
lauter Alräunchen!
Hier renke ich ein Rückgrat ein,
dort trepaniere ich eine Schädeldecke,
mit einem Zwirnsfaden, kunstvoll, knipse ich ein Bein ab.
Dann nehme ich ein Prieschen,
rücke die schwarze Hornbrille und stelle die Lampe zurecht.
So.
Nun stippe ich in den Farbentopf.
Polichinell, der noch zu gebildet aussieht, kriegt als Nase eine Leberwurst,
Colombinchen, noch immer nicht schön genug, ein Zinnobermäulchen,
ein quäkendes Engelsküken, hilft ihm Alles nichts, einen Perlmutterpopo!

Meter: iambic
by Arno Holz

Auf einem Berg aus Zuckerkant,
unter einem blühenden Machandelbaum,
blinkt mein Pfefferkuchenhäuschen.
Seine Fensterchen sind aus Goldpapier,
aus seinem Schornstein raucht Watte.
Im grünen Himmel, über mir, rauscht die Weihnachtstanne.
In meinem See aus Staniol
spiegeln sich alle ihre Engel, alle ihre Lichter!
Die kleinen Kinder stehn rum
und staunen mich an.
Ich bin der Zwerg Turlitipu.
Mein dicker Bauch ist aus Traganth,
meine Beinchen Streichhölzer,
meine listigen Aeugelchen
Korinthen.

Meter: iambic
Divní „doktoři“.
by František Ladislav Menhard

Na „těle“ lidské společnosti prý četné „rány“ zejí,
jež zvolna, těžce hojí se v tom žití boji lítém;
a proto je „doktoři“ anarchie chtějí –
by „proces“ urychlili, „vypalovat“ – dynamitem!

Meter: iambic
Minona
by Frank Wedekind

Laß sie mich küssen, die knospende Blume, den Kelch meiner Trunkenheit!
Wenn meiner Lippen fiebernde Glut dir die Glieder durchzittert hat,
Dann erst wirst du mir Weib, und ein mächtig Erinnern
Schwellt meine Segel glückseligen Inseln entgegen.

Meter: polymetric
LASTICO-SEXUAL
by Manuel Bernabé

Las once post-meriddem. Y la luna era un hacha
de plata que segaba con su hoja refulgente
los lirios siderales... Pasaba; y, casualmente,
un bebedor de absenta, como una remolacha,
O una caricatura de Mark Twain, enfocaba
su mirada en la gloria de la rubia pareja
alejandro-sixtina: la asnal nariz y oreja
parodiaban los signos musicales de Eslava.
Estelaban los astros su Divino Camino;
y yo mordía mi alma, con el goce felino
de un cancerbero en celo... Porque yo también quiero
aprisionar, ¡oh tú, mi rústica Grazziella!
al son de la fanfarria carnal, la bagatela
de mis versos flemáticos en tus rarezas... Pero...

Meter: anapestic
Enseña no ser segura política reprehende acciones, aunque malas sean, pues ellas tienen guardado su castigo
by Quevedo

Raer tiernas orejas con verdades
mordaces, ¡oh Licino!, no es seguro:
si desengañas, vivirás oscuro,
y escándalo serás de las ciudades.
No las hagas, ni enojes, las maldades,
ni murmures la dicha del perjuro:
que si gobierna y duerme Palinuro,
su error castigarán las tempestades.
El que, piadoso, desengaña amigos
tiene mayor peligro en su consejo
que en su venganza el que agravió enemigos.
Por esto a la maldad y al malo dejo.
Vivamos, sin ser cómplices, testigos;
advierta al mundo nuevo el mundo viejo.

Meter: iambic