PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Himmel-Schlüssel
 oder
 Geistliche Gedichte.
by Hans Assmann von Abschatz

JeSU/ deine Taffel fliehn/
Ist die Lebens-Quelle meiden/
Solche nicht recht unterscheiden/
Ist sich ins Gerichte ziehn/
Ohn dich muß die Seele schmachten
Und vergehn/ ohn Recht betrachten.
Schau ich deine Hoheit an/
Und wie niedrig ich zu schätzen/
So umgiebt mich ein Entsetzen/
Das ich kaum begreiffen kan/
Mitten stehn die schwachen Sinnen
Unter Furcht und Hoffnung innen.
HeRR erleuchte meinen Geist
Durch die Strahlen deiner Gnade/
Daß ich nicht auffs Hertze lade
Was mich ins Verderben reist/
Auch mich des nicht mag verzeihen/
Was zum Heyl mir soll gedeyen.
Nimmer werd’ ich würdig seyn/
(wenn du mich nicht selbst bereitest/
Furcht und böse Lust bestreitest/)
Dich zu mir zu nehmen ein;
Ich muß in des Todes Schatten
Dein ohn deine Hülff’ entrathen.
Doch rufft mich dein Wort zu dir/
Du heist alle zu dir kommen/
Die mit Schuld sich übernommen/
Dieses sagst du auch zu mir.
Gleiche Schuld und gleiches Ruffen
Läst mich gleich Erbarmnis hoffen.
Schick mich aber selber zu/
Wie du mich bereit wilt haben/
Schencke mir die gutten Gaben/
Weil ich selbst nichts Guttes thu/
Reu und Glauben/ Krafft und Willen/
Dein Wort besser zu erfüllen.
Laß mich einen Spiegel seyn/
Der dein reines Bildnis fassen/
Und in sich mag würcken lassen
Deiner Sonne Gnaden-Schein/
Daß ich deine Glutt empfinde/
Mich zu neuer Lieb’ entzünde.

Meter: trochaic
Zde darmo ptáš se...
by Bohdan Kaminský

Zde darmo ptáš se, co je víc,
zda život, jenž je velkým divem,
či smrt, jež všecko ukončíc
tě mlčky chvátí
a dá ti
mír hluboký po boji divém.
Je život lidský velký dar,
jenž pro tu smrt však ceny strádá,
a žebrák jako hosudar
je červík před ní.
To všední,
smrt s životem se věčně hádá.
A život tisíc pokladů
by dal ti v duši zanícenou –:
za hroznou chvíli rozkladu
v té chvíli jedné
a bědné
je život celý trpkou cenou.

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Mena

Lejos de vos, e cerca de cuidado,
pobre de gozo, e rico de tristeza,
fallido de reposo, e abastado
de mortal pena, congoja y graveza;
desnudo de esperanza, e abrigado
de inmensa cuita, e visto d' aspereza,
la mi vida me huye mal mi agrado,
la muerte me persigue sin pereza
Ni son bastantes a satisfacer
la sed ardiente de mi gran deseo
Tajo al presente, ni a me a socorrer
la enferma Guadiana, ni la creo
Sólo Guadalquivir tiene poder
de me sanar, e sólo aquel deseo

Meter: iambic
Trpaslíci.
by Ferdinand Písecký

Jsou trpaslíci, kteří rádi
by velcí byli – a to snadně.
A proto šíleně tak řádí,
by srazili vše, co ční nad ně.

Meter: iambic
1L: Menschenherrscher sind groß, wenn sie von edlerer
by Michael Denis

Menschenherrscher sind groß, wenn sie von edlerer
Lust nach Ruhme gereizt frühe den hohen Geist,
Und den mächtigen Arm ewigkeitwürdigen,
Folgerweckenden Thaten weih'n
Liedersöhne sind groß, wenn der gewaltige
Zeugnißgeber, ihr Mund, Thäter erhabener
Thaten, wenn er den Ruhm ewigkeitwürdiger
Menschenherrscher dem Tod entreißt.
Menschenherrscher wie viel, ewigkeitwürdiger,
Selt'ner Thaten wie viel raffte der Tod hinweg,
Weil kein Retter aus Nacht, weil kein gewaltiger
Mund der Lieder sie leben hieß!
Flammen sind sie vor uns deines bewunderten
Friedrichs Thaten, o Freund! Aber die Flamme sinkt
Langsam nieder und stirbt, wenn sie kein Flügelschlag
Fernhin streifender Winde trifft.
Friedrichs Thaten, sie traf, Barde! der Flügelschlag
Deines Liedes. Hinan bis in entfernete
Menschenalter ergeußt, Wogen auf Wogen, sich
Unaufhaltsam ihr Feuerstrom.
Hub dein Herrscher den Spieß, hubst du dein Harfenspiel;
Schlug er Schlachten der Held, schlugst du die Saiten an;
Kehrt' er Sieger zurück, kehrtest du Sieger auch,
Er vom Felde, vom Liede du.
Kühn ist, Barde! dein Lied, wie der versuchteste
Krieger, feurig, wie Blitz, hoch wie der Adlerweg,
Brausend, wie die Gewalt himmlischer Wasser aus
Wolkenbrüchen herabstürzt.
Von dem Ruhme gelockt, welcher in Harfen wohnt,
Ließest deines Geschlechts laute Versammlung du,
Noch ein Jüngling, und gingst einsam entzückenden
Nachtigallen im Haine nach.
Jeden Lispel des Quell's, welcher im Hine floß,
Jeden Seufzer des West's, oben im heiteren
Eichenwipfel, verstand, Barde! dein Herz, und schwoll
Hoch von werdenden Liedern auf.
Und ein Silbergewölk' senkte vom Monde sich
Trächtig nieder. Wer war's? Geister der ältesten
Barden deines Geschlechts, Geister der ältesten
Barden fremder Geschlechter auch.
Freundlich lehrten sie dich ihre Geheimnisse,
Jeden künstlichen Griff, welcher in Griechenland,
Und im herrschenden Rom jedes empfindenden
Hörers Seele bezauberte.
Also kamst du zurück aus der geweihten Nacht,
Trat'st in deines Geschlechts laute Versammlungen,
Sang'st. Da ward es um dich stille. Geberden nur
Staunten, Barde! dir Beifall zu.
Und nun nennet der Ruhm unter den ersten dich,
Derer siegendes Lied Thaten dem Tod entreißt.
Deine Spree, die rauscht freudig und stolz auf dich
Deinen Namen zur Ewigkeit.
Und o rauschtest auch du, die du mich singen hörst,
Du, mein heimischer Fluß, Donau! zur Ewigkeit,
Daß in Tagen des Lied's redlich geliebt von mir
Friedrich's Barde mich liebete!

Meter: trochaic
Der tote Baum
by Max Dauthendey

Ein Vogel klagt, ich sehe auf.
Welk steht der Baum vor meiner Türe.
Ich sehe an dem Baum hinauf,
Aus jedem Zweig den Tod ich spüre.
Die Blätter, die sonst hochgestellt,
Von grünem Lichte frisch erhellt,
Die Blätter hängen grau herab.
Es steigt der große Baum ins Grab.
Als mir der Vogel ihn gezeigt,
Flog er dann fort im Wolkenmeere.
Ich habe still den Kopf geneigt.
Rund um mich wächst die Totenleere.

Meter: iambic
JDE JAREM HUDBA ZÁVRATNÁ... (II.)
by Jan z Wojkowicz

Jde jarem hudba závratná,
a po té srdce stůně,
vzduch sukně děvčat nazvedá –
ta vůně, oh, ta vůně!
Vše to, co smysly vnímají,
dnes tolik srdce bolí –
tak chtělo by se obejmout
tu dívku kteroukoli –
ač žádná nezkojila by:
je každá tolik luzná,
a každá jiná – vnada všech
tak měnivá, tak různá!

Meter: iambic
Jeleni říjí.
by Jaroslav Vrchlický

Jak v snění kráčím zvlhlým mechem,
jak duch bdí měsíc nad horou,
v dál slouchám s utajeným dechem...
cos duní z dálky oborou.
Teď blíže, blíže řev to táhlý,
neznámé zvuky v jediný
se shlukly, v srdce hvozdu sáhly,
až buk se zachvěl s modříny.
V tom zvuku vášeň, vzdor a síla
a smutek zas a beznaděj;
jak duše má jej lačná pila,
jak po letech já poznal jej.
Jak divoce ten zvuk se vrývá
do šerých lesů mlčení,
v něm předtucha zní bojů divá,
ó znám to, řijí jeleni!
Druh z dálky odpovídá druhu
skrz mlhy neprostupnou zeď
a brzy chví se všecko v kruhu
a za výzvem jde odpověď.
Mně zdá se, v mlze mořem pluji
kam’s v dálku – lodní píšťaly
zní blíž teď, teď se odchylují,
jich slyším drsné signaly.
I v těch zní podobného cosi:
vzlyk touhy, vášeň, vzdor a sten,
zmar, který hrozí, strach, jenž prosí,
já slouchám dojat, udiven.
Teď spojily se různé hlasy,
sbor jediný řve oborou,
chví modřín se i travin řasy,
jak duch bdí měsíc nad horou...

Meter: iambic
Z MALÍŘSKĚ AKADEMIE.
by Bohdan Kaminský

Teď vzpomínám si... Plynu záře sporá
se rozlévala žlutě v tmavý sál.
Nás hlouček v práci kolem profesora
arenou seděl, nebo různo stál.
Hranatý sluha z namočené houby
teď u tabule vodu mlčky ždímal.
Na lebce kostry žlutý paprsk dřímal
a prázdno zelo z očí tmavé hloubi.
V té žluté záři holá, bílá kostra
se klátila tak zvolna tam a sem,
kontura její vystoupila ostrá
z tmy pozadí pod žlutým plamenem,
široká ústa příšerně se smála
tím výsměchem, jenž v bílé dásni ztuhlý.
Kol slyšet jenom drsný skřipot uhlí –
a bylo tu jak na hřbitově zmála.
A každý jak se nad svou prací kloní,
v to ticho, v němž byl němý každý z nás,
a v profesorův výklad monotonní
hrbáček jeden těžce hlavou třás',
jenž churav byl už kolik dlouhých roků. –
A každý tady slovo na rtech tlumil,
až skončiv, ruce profesor si umyl
a chodbou dozněl ohlas jeho kroků...
Tu každý z těch, kdo kreslili tu němi,
vstal, hodil hlavou, k slovu slovo děl,
až hemžilo se všecko lavicemi.
Teď na kostru se někdo zahleděl,
k ní přistoupil a širák dal jí v čelo,
v hlasitém smíchu skloniv její hlavu,
pak rukou třás' jí jako ku pozdravu,
až kolem smíchem všechno zařičelo.
A přistoup' jiný, doutník dal jí v ústa,
plášť na bedra a sklíčko do oka...
a huronský co jásot kolem vzrůstá,
hrbáček jenom vzdychl z hluboka,
a jak tím smutným okem hleděl na ni,
on zachvěl se, jej drsný schvátil kašel
a slzu v oku, mlčky k oknu zašel
a velkou hlavu podepřel si dlaní...
Ó, příteli... sníh měkce, tiše padá,
a letos ty tam prvně venku, sám...
Nás druhých v žití dál jde pustá řada.
A v tento večer sobě vzpomínám
zas na nás všechny, na stín bílé kostry
a jak jsi hleděl v její oči prázdné
a jak teď měsíc na tvém hrobě vázne
a přes ten hrob tvůj táhne vítr ostrý...

Meter: iambic
143. Kdy krev má žene v květ, jenž v taji pučí?
by Adolf Heyduk

Kdy krev má žene v květ, jenž v taji pučí?
Když při polibku mře tvých očí žár,
leč žití zpěv ti v klenbě ňader zvučí.

Meter: iambic
Všednost života. (I.)
by Jaroslav Vrchlický

Chtít žíti! – Bože, co to vyžaduje!
Čas, peníze a z všeho nejvíc zdraví,
chuť, lásku k všemu, co zde vzpruží, baví,
že člověk proudem, lístek růže, pluje.
Nás všední život denně ošizuje,
jak jongleur nejdříve se před nás staví,
pak couvá zrádně, ústy „ano“ praví,
leč skutkem v záporu dál pokračuje.
A ztrácí brzy peruť šumnou óda,
dny po dnech bezbarvě se k předu valí,
jak plná špíny z okapů jest voda.
A bajkou v sled je vůle, snaha, shoda,
jen v sled si šeptneš, pohlížeje v dáli
v té jednotvárnosti: „Tak všeho škoda!“

Meter: iambic
1L: Du lieber heil'ger frommer Christ,
by Ernst Moritz Arndt

Du lieber heil'ger frommer Christ,
Der für uns Kinder kommen ist,
Damit wir sollen weiß und rein
Und rechte Kinder Gottes sein.
Du Licht, vom lieben Gott gesandt
In unser dunkles Erdenland,
Du Himmelskind und Himmelsschein,
Damit wir sollen himmlisch sein.
Du lieber heil'ger frommer Christ,
Weil heute dein Geburtstag ist,
Drum ist auf Erden weit und breit
Bei allen Kindern frohe Zeit.
O segne mich! Ich bin noch klein,
O mache mir den Busen rein!
O bade mir die Seele hell
In deinem reichen Himmelsquell!
Daß ich wie Engel Gottes sei
In Demut und in Liebe treu,
Daß ich dein bleibe für und für,
Du Heil'ger Christ, das schenke mir!

Meter: iambic
- CLXIX - Contra las pretensiones de la Corte
by Juan de Tassis y Peralta

Ya no me engañarán las esperanzas,
ni me disgustarán los desengaños,
que el aviso costoso de mis años
advertimiento saca de tardanzas.
Y con igual semblante a las mudanzas,
el escarmiento deberé a mis daños,
de lástima sujeto y no de engaños,
justificando ofensas y venganzas.
Y retirado del común abuso
de anhelar vanamente pretendiendo
con vil indignidades mi desprecio,
nueva naturaleza haré del uso,
ufano ya de no quedar perdiendo
lo que menos se estima, y es sin precio.

Meter: iambic
112.  Auß und ein/ Gebähren und
 Gebohren seyn.
by Angelus Silesius

Wenn du in Wahrheit kanst auß GOtt gebohren seyn/
Und wider GOtt gebährn: so gehstu auß und ein:

Meter: iambic
Agosto
by Carlos Mendoza

Mes de pereza, mes de insolaciones:
achicharra el calor de la canícula,
y todo el mundo busca un partícula
de aire fresquito para sus pulmones
Quedan en cuadro muchas poblaciones
por haberse hecho cosa asaz ridícula,
si aparece en la piel cualquier vesícula,
no irse a dar algunos chapuzones
Sólo quedan los pobres e indigentes
que sudan como patos trabajando
en fábricas, talleres y oficinas,
debiendo resignarse a ser leyentes
de cómo los demás están holgando
en juergas y casinos y cocinas

Meter: iambic
73.
by Friedrich von Logau

Wie es scheint, kummt altes Wesen fortmehr wieder was zu rechte:
Die im Kriege waren Herren, werden ietzt im Friede Knechte.

Meter: trochaic
¡Madre locura!
by Arturo Borja

¡Madre Locura! Quiero ponerme tus caretas.
Quiero en tus cascabeles beber la incoherencia,
y al son de las sonajas y de las panderetas
frivolizar la vida con divina inconsciencia.
¡Madre Locura! da me la
                  sardónica gracia
de las peroraciones y las palabras rotas
Tus hijos pertenecen a la
                  alta aristocracia
de la risa que llora, danzando alegres jotas
Sólo amargura traje del país de Citeres
Sé que la vida es dura y sé
                  que los placeres
son libélulas vanas, son bostezos, son tedio
Y por esto, Locura, yo anhelo tu remedio,
que disipa tristezas, borra melancolías,
y puebla los espíritus de olvido y alegrías!

Meter: anapestic
OSUD.
by Jan z Wojkowicz

Kdykoli my se loučili,
bylo to vždycky v jeseni...
V ten čas, kdy plno teskných snů
a divných duše horeček,
jichž neměl ještě včerejšek,
šlo krajem v tichém závanu
kol ohrad, domů, plotů, zdí –
a vše jak v divném zasnění
o žití hlubším, vzdáleném,
kdys v jiném bytí vysněném –
v čas, kdy i obrys kostela
v tom čistém čnící studenu,
býval vždy jiný docela,
jak slávou bohatějších snů
v tajemném šeru opředen –
kdy se tak záhy stmívalo,
ven z oken snivě dívalo,
kde vánek, jako ze sna jen,
kol žlutých světel luceren
bloudil a bloudil... To byl čas,
jenž vždycky rozlučoval nás.
Jak kdyby tomu Osud chtěl...
Naposled tedy s ní jsem šel
v podzimní večer... Z počátku
se nám však nijak nezdálo,
že byl by to den poslední.
My byli ještě veselí!
Až teprv, když jsem ono řek’,
v čem býval v době poslední
bolavý střed mých otázek
a rozmluv s ní:
Hlas její náhle ztemněl, změk’ –
a v její zrak, tak ztrnulý,
se náhle slzy vhrnuly...
Stromové listí nad námi
v doprovod tiše hudební
šustilo píseň pohřební...
Bylo to velmi podzimní.
Polibků mnoho vášnivých
jsem tehdy dostal, mnoho dal –
už bez vášně však – – – A pak stich’
krok její v tmavých alejích.
Tak jsem tu opuštěn, v nejasném snění stál.
Od jihu z polí v alej vítr vál,
a korunami nad mou hlavou šuměl,
tajemně šeptal... jak by temně zpíval...
Mně bylo v chvíli tu,
jak kdyby na mou temnou postavu,
v svrchníku zahalenou, dlouhým pohledem,
se sám můj Osud díval...

Meter: iambic
NA PRAHU RÁJE.
by Eliška Krásnohorská

Ráj není v žití, ale poeta
se světlou stopou k jeho prahu blíží,
kde noha lidská stane zakleta
a toužně zrak jen vniká zlatou mříží;
tam květnice je, rosou poseta,
kde zdroje jako plynné světlo tekou
a nad pěšinou zelenou a měkkou,
kde duha přes duhu se v klenbu kříží,
kde živým věncovím jsou stromů sněty,
sta motýlů s nich kanou šírým křídlem,
jak by se v pádu rozvíjely květy.
A v stínu modrém nad zlatavým zřídlem,
v němž krásný tygr rudý jazyk chladí
blíž klidné laně, jež tam spočívá,
si pohrávají kolouškové mladí,
k nim bezelstně se vinou lesklí hadi.
A hloub, kde vonná houšť se zatmívá,
květ svítí velký, v jehož kalichu
jak na obětní misce na úbělu
se vrší zlato míhavého pelu;
ten pel však – jsou to žluté krčky ptačí,
květ rajským ptáčkům na hnízdo tu stačí,
v němž útulně to pípá potichu.
Kol visí plody tvarů báječných,
vzduch věje od nich sladký k ústům zprahlým
a zhořklým smrtelného zvěda tamo;
tak plno medu povětří je samo,
že včely z paprsků jej slunečných
i letmo ssají s libým bzukem táhlým.
Ba slunce, luna, myriady hvězd –
hle, světy třpytné mezi plody ráje
se věsí v klíně rozkošného háje
a v stinných haluzích jich plno jest;
ta světla božská chodí v ráji spat,
když let je znavil, svita do poupat.
Vše v souladu, jak dobrý Bůh jej tušil
v snech tvůrčích, tulí se v ten květný stan;
jen člověk schází, vyhnán z ráje bran –
on spanilý ten mír by věčně rušil...
Jest vyhnán v světa útrapy a boje.
Jen básník, ve snách u bran ráje stoje
a cítě v prsou ostří plamenné,
jímž anděl za ním zavřel slastný vchod,
on, pojav sdílné v srdce zraněné
vše hoře, pod nímž úpí lidský rod,
svět bolu v duši, před očima maje
ráj, po němž věčná touha lidství plaje –
dvou světů svědek, v struny udeří
a v slzách v poslání své uvěří.

Meter: iambic
38.
by Jakob Michael Reinhold Lenz

Dies Erschröcken, dies Verlangen
Das mich als du kamst, umfangen,
Dies Gefühl – wer zauberts nach?
Gott! wie schlug das Herz so schwach –
Als mein Glas ihn überraschte
Jenen Blick, nach dem ich haschte,
Jenen Blick – o Huldgöttin!
Welch ein Himmel war darin!
Sieh mein Herz, das nach dir bebte,
Kannt' ich gleich die Ursach nicht,
Zog, obschon ich widerstrebte,
Stets mein Aug' auf dein Gesicht,
Bis ich, ohne daß ich wuste
Wer du wärest, weinen muste.

Meter: trochaic
K. W.
by Stefan George

Wir seligen! die gottentsandten sprecher
Nur wagen diesen laut · auf deinen fähren
Erklang er täglich aus umkränztem becher
Und dennoch fühl ich reue in mir gähren
Dein leben ehrend muss ich es vermeiden
Dein lächeln und das glück (für dich das wahre)
Ich muss zurück auf meere dumpfer leiden
In meine wunderbaren wehmutjahre.

Meter: iambic
- LXXXIII - Al Ave Fénix
by Joseph de Litala y Castelvi

No ofende el rayo al culto reverente
que de olores Sabeos construido,
mira desde su cuna el encendido
sepulcro, que erigió vistosamente.
Si Fénix muere en esta hoguera ardiente
labrando a un mismo tiempo, Pira, y nido,
viéndose a nuevo ser restituido,
el solo halló remedio a este accidente.
Ya no es morir asombro, si eterniza
en tu incendio, la gasa de sus plumas,
vinculando a su fin sus duraciones.
Lucida pompa fue, la que hoy ceniza,
aliento inspira, y en grandezas sumas
rinde al Sol en su ofrenda adoraciones.

Meter: iambic
Der Schnee
by Joseph von Eichendorff

Wann der kalte Schnee zergangen,
Stehst du draußen in der Tür,
Kommt ein Knabe schön gegangen,
Stellt sich freundlich da zu dir,
Lobet deine frischen Wangen,
Dunkle Locken, Augen licht,
Wann der kalte Schnee zergangen,
Glaub dem falschen Herzen nicht!
Wann die lauen Lüfte wehen,
Scheint die Sonne lieblich warm:
Wirst du wohl spazierengehen,
Und er führet dich am Arm,
Tränen dir im Auge stehen,
Denn so schön klingt, was er spricht,
Wann die lauen Lüfte wehen,
Glaub dem falschen Herzen nicht!
Wann die Lerchen wieder schwirren,
Trittst du draußen vor das Haus,
Doch er mag nicht mit dir irren,
Zog weit in das Land hinaus;
Die Gedanken sich verwirren,
Wie du siehst den Morgen rot –
Wann die Lerchen wieder schwirren,
Armes Kind, ach wärst du tot!

Meter: trochaic
Las mujeres en berlina – La suegra
by Jacinto Labaila

Si eres hombre prudente y no bolonio
y la coyunda marital te agrada,
antes de que te apriete la lazada
pide mujer sin suegra a San Antonio
La suegra es el mismísimo
                        demonio
que está, cual tú, con tu mujer casada;
la suegra viene a ser punta clavada
entre la carne y piel del matrimonio
No te cases así; piénsalo antes,
si no de tus futuros sinsabores
en tu vida ya nada te reintegra:
Dios te libre de poetas principiantes,
de abogados, de chinches, de acreedores,
de la fiebre amarilla y de la suegra.

Meter: polymetric
DRAGAN A GUSLAR. (IV.)
by Eliška Krásnohorská

„Hej, sovo slepá, divně hráš!
To není k zpěvu ani skoku;
toť jako popův otčenáš,
když kráčel, skuhral po mém boku,
kdy k šibenici na sto kroků – – –
Pryč! co nám kazíš rozmar náš!“
I padly slepci gusle níž,
a Dragan ustál v smutném zpěvu;
děd slzu vtlačil v zraku skrýš,
hled hochův sálal bleskem hněvu:
bylť z hloubi zpíval o výjevu,
jak padl národ, nesa kříž...
„Sem, cigáňata! rychle, hej!“
Jak vřískly housle při cimbále,
jak zahrál cigán čaroděj!
„Hoj, jaká hudba! dál jen, dále!“
A není konce zpěvu, chvále,
až zazněl čardáš, divý rej.
Jak planou líce snědých krás,
jak rozpoutaný vrkoč lítá!
Ba rozkoš sotva cílí hráz,
když s ramenem se rámě splítá.
„Hoj, takou hudbu srdce vítá,
však ze tvé vanul smrti mráz!“
Tu vpadl guslar v bujný ples,
i skříply gusle hrozným jekem,
jak kdyby rval z nich duši běs.
Vše tichne, zajíká se vztekem
a guslar při nápěvu měkkém
teď novou píseň volně vznes!
I zalkal slova úchvatná:
„Jak řinčí chechtem vaše píseň,
v níž kypí rozkoš závratná!
Hoj, žárem plýtvat, zmámit tíseň
a vášní spálit duše plíseň
zná hudce ruka úplatná!
„Nechť krví hudba kolotá,
nechť jako zpilý vírem vděků
v ní slavík lásky klokotá,
nechť hýří volnost v bujném vzkřeku,
a tam, – těm řadám padlých reků,
těm nechť si havran skřehotá!
„Což vám jest po tom vraždění,
kde hynou vášní blaženosti?
Vás nudí pláč a kvílení!
Lid mučenníků zem-li hostí,
což vám jest po jich velebnosti
a smrtivzdorném nadšení?
„Svou huďte rozkoš nejprudčí,
nechť jiných rozkoš zkrvavělá
kdes národ bratří umučí...
Což by tam u nich píseň chtěla?
Vždyť havran klove jejich těla,
však on jim také zaskučí – –“
Tu zvedl bělmo zraků svých
i ruku k výši rozechvělou,
a na všech tvářích tuhne smích
v směs divných citů zkamenělou;
a guslar v tichost oněmělou
jen zaštkal, schýliv hlavy sníh.

Meter: iambic
Caput XXI.
by Heinrich Heine

„man schickte uns Kleider und Betten genug,
Auch Brod und Fleisch und Suppen!
Der König von Preußen wollte sogar
Uns schicken seine Truppen.
„der materielle Schaden ward
Vergütet, das ließ sich schätzen –
Jedoch den Schrecken, unseren Schreck,
Den kann uns niemand ersetzen!“
Aufmunternd sprach ich: Ihr lieben Leut,
Ihr müßt nicht jammern und flennen,
Troya war eine bessere Stadt
Und mußte doch verbrennen.
Baut Eure Häuser wieder auf
Und trocknet Eure Pfützen,
Und schafft Euch bess’re Gesetze an,
Und beß’re Feuerspritzen.

Meter: iambic
“And Change, with hurried hand, has swept these scenes”
by Frederick Goddard Tuckerman

from Sonnets, Second Series

              XVIII

And Change, with hurried hand, has swept these scenes:
The woods have fallen; across the meadow-lot
The hunter’s trail and trap-path is forgot;
And fire has drunk the swamps of evergreens!
Yet for a moment let my fancy plant
These autumn hills again,—the wild dove’s haunt,
The wild deer’s walk. In golden umbrage shut,
The Indian river runs, Quonecktacut!
Here, but a lifetime back, where falls to-night
Behind the curtained pane a sheltered light
On buds of rose, or vase of violet
Aloft upon the marble mantel set,—
Here, in the forest-heart, hung blackening
The wolf-bait on the bush beside the spring.

Meter: iambic
395
by Josef Vlastimil Kamarýt

Mějme spolu, co vyděláš;
však škoduj sám, co proděláš.
To jest rada zlosyna,
ne hodného křesťana.

Meter: trochaic
Daisy Time
by Marjorie Pickthall

See, the grass is full of stars,
Fallen in their brightness;
Hearts they have of shining gold,
Rays of shining whiteness.

Buttercups have honeyed hearts,
Bees they love the clover,
But I love the daisies' dance
All the meadow over.

Blow, O blow, you happy winds,
Singing summer's praises,
Up the field and down the field
A-dancing with the daisies.

Meter: trochaic
Al día del Ángel en la Puente
by Quevedo

Paréceme que van las Cardenillas
pidiendo para dulce a los ingleses,
y que se zurce a un coche de franceses
la Vera, y que los chupa las canillas.
Los Castillos, podridas y amarillas,
me parecen que escalan portugueses,
y que entra, echando tajos y reveses,
la Faxa, por la Puente, en angarillas.
Muchas carrozas rebosando dueñas;
toda pura buscona en coche ajeno;
señorías y limas por regalo;
doncellas desvirgándose por señas.
Si esto se ve el día del Ángel bueno,
¿qué se verá el día del Ángel malo?

Meter: iambic
Vida del arte
by Ricardo del Monte

El jardín de Verona, el balconaje
enramado de verde filigrana;
la niña, presa de pasión temprana,
suelto el cabello y desceñido el traje
El granado inmortal que su follaje
con flor y estrellas rojas engalana;
tardío ruiseñor o alondra ufana
trinando en la penumbra del paisaje;
duran sin caducar, y confundiendo
con la ideal efigie de Julieta
su deleznable realidad, reviven
¡Oh torpe que te engríes presumiendo
escarnecer los sueños del poeta,
tú morirás Sus sueños sobreviven!

Meter: iambic
DO POPSANÉHO PAMÁTNÍKU.
by Jaroslav Kvapil

Ten památník je pln už, milostpaní,
jen stránka zbývá: něco napsat na ni
prý já mám, jak jste dnes mi vzkázala.
Ó věřte, že to pro mě snadno není,
a verš ten stojí mnoho přemýšlení
a mnoho psaní sloka přemalá.
A ostatně: smím stránku na poslední
těch upomínek svoji sloku všední
sem vložiti jak v růže bodláčí?
Vám ostatní vše stačí k vzpomínání:
ten památník je pln už, milostpaní –
a dále psát, to papír nestačí!

Meter: iambic