IX.
by Ferdinand Tomek

Hájecký ty kostelíčku malý,
což tvůj oltář, jindy jasný tak,
ve smutek dnes hluboký se halí?
Kamkoli jen obrátí se zrak,
všude černá roucha, která věstí,
nestálé jak je to lidské štěstí.
Na tom místě, před lety kde dvěma
se Svatoněm Evu spojil kněz,
mladá žena v slzách tone dnes,
Svatoňovu hruď rve bolest němá:
v těsné rakvi prostřed kostelíka
Svatoňův ach! tatíček tu leží!
Naděje co, květinky té svěží,
zahynulo přiklopením víka!
Svatoni se zdá, že v rakev ztmělou
zavřeli mu duši jeho celou.
Kraj když všecek zahalil se v květ,
k smrtnému jej lůžku tatíčkovu
zavolali; rychlíku mu let
zdlouhavým byl tenkrát, čas vždy znovu
na vteřiny měřil strachem hyna,
tatíček že nepozná již syna.
Nepoznal ho; málo před tím chvil,
nežli Svatoň doklopýtal k loži,
anděl smrti – truchlý posel boží –
ve hlavách se tiše postavil.
Darmo Svatoň bolem přemožený
volal otce nejsladšími jmény;
ústa sevřená se nezachvěla,
zhaslý zrak se neotevřel, ani
drahá ruka, nyní zledovělá,
nepovznesla již se k požehnání – – –
Nevlídný je dnes ten kostelíček;
s vůní kadidla dým sterých svíček
v nerovném se, tuhém utkal boji,
žalmy kněží, osiřelých stony
se zádumčivými varhan tony
v nejtruchlivější se píseň pojí,
při níž srdce plno svaté hrůzy
bezděky se zastavuje v chůzi – – – –
Zdrcený když bolem kladl syn
vlastní rukou otce v země klín,
nebyl schopen myšlenky ni pláče,
divů nezřel, které jaro tvoří,
neslyšel, jak v posměch jeho hoři
na blízku se rozjásalo ptáče – – –
Odletěly písně z bytu Svatoňova – –
Mladý muž teď často hlavu hořem svěsí,
zvlášť když na domov teď smutný vzpomene si,
milená kde truchlí matička – již vdova.
Zlatá matička! Jak trpí nyní asi
toho ztrativši, jenž po všecky jí časy
oporou a hvězdou v temnotách a v lítém
boji s osudem byl nejpevnějším štítem!
Příšerným teď jizby ony děsí tichem,
žertovné v nichž často znělo dříve slovo,
srdečným jež leckdy ozvaly se smíchem.
Hle, ta lenoška – toť místo tatíčkovo!
Na celý z ní pokoj pohled se mu skýtal,
noviny v ní svoje oblíbené čítal
po denním si večer hově zaměstnání;
matičce se často zdá, že malá chvíle
minula, co povstal z lenošky své milé,
ale marně čeká, kdy se vrátí na ni;
a když po snu pravda nastoupí zas holá,
její zrak slz proudům novým neodolá.
Kéž jsou prázdniny! Snad podaří se dětem
aspoň na chvíli bol krutý zažehnati,
který zachvívá teď stále drahým retem,
úsměvu snad kouzlo v oko se zas vrátí –
Zdálo se, že příchod Evy se Svatoněm
na prázdniny s sebou přinesl vzduch jiný
a že na útěk se za nedlouho po něm
z oživlého domku daly temné stíny.
Žel, jen zdálo se tak! Hrdinsky si vedla
drahá matička jen před dětmi; jak chvíli
o samotě přec ji někdy zůstavili,
déle zadržeti slzy nedovedla.
Často zastihne tak Svatoň v hořkém pláči
rodičku svou drahou, když se nenadále
domů navrátí; chce těšiti ji, ale
také jemu slzy do oka se tlačí,
a když v dlaně sevře drahou hlavu její
a ret na stříbrné tiskne vlasy ony,
za potěšná slova hluboké jen stony
z hrdla sevřeného jemu vyrážejí.
V chvíli takové vždy myslí, jak as bude
drahé duši té, až ku konci se schýlí
prázdnin krátký čas: dost mít-li bude síly?
nevypláče oči si již nyní rudé?
Však i matička se oné chvíle leká,
na čelo kdy křížek udělá zas dětem –
Bože, a ta chvíle již je nedaleká!
Podzimní zas větry rozletí se světem,
mlha zavěsí se na stromy a keře,
truchlivé dni budou zvolna míjet v šeře,
v němž i v srdce mocněj padá bolu tíha.
Chvílemi též naděj duší se jí míhá:
severní ty větry nejen led a sněhy,
ony přivanou též vánoční nám svátky,
plné třpytu, kouzla, poetické něhy,
a zas v náruč vřelou milované matky
pospíší si děti! – Však ta radost brzy
parou mizí, v oko nové trysknou slzy;
ach, vždyť letos první vánoce to budou
truchle – bez tatíčka! – Ó, pak teprv pozná,
kterak její sudba těžká jest a hrozná,
jak je bědnou ženou, opuštěnou, chudou –
Darmo Svatoňova rodička se
obávala svátků vánočních;
dřív než chladný podzim stromů kráse
konec učinil šat strhav s nich,
hrozná zvěst zas zoufalého syna
domů volala – ; den nežli zhas’,
Svatoň s Evou zlomen stanul zas
u smrtného lože matiččina – – –
Žalostný to pohled, drtící,
na hasnoucí zvolna světici!
Svatoňovi srdce krvácelo
při pohledu, jak ta duše drahá
odlétá, jak na zsinalé čelo
kostnatou svou rukou smrt už sahá – –
A když v hlubém tichu za šera
nenasytná ona příšera
bezmocnou svou kořist uchvátila,
zoufalý se ozval nářek těch,
jejichž bolest dosud němá byla.
Svatoň však už neměl slz; jen vzdech
ze rtů sevřených se vydral dlouhý
a v tom okamžiku duší mihla
myšlenka se jemu nevystihla:
člověka-li práce, sny a touhy
pro vše věky rázem nezahynou,
sotva rakev zasypali hlínou, –
rodičko má zlatá, blaze Tobě,
za krátko že odpočineš v hrobě,
který v sen tě věčný zkonejší,
z něhož nic už, nic Tě nevyruší;
vždyť Tvůj duch se sejde s drahou duší,
bez niž život smrti hroznější!

Meter: trochaic