XIV.
by Adolf Heyduk

Znáte onu smutků plnou dobu,
když mdlé slunce pouze jako duch
z mrakového vystupuje hrobu
na pozvolna zmírající luh,
když je, sotva vstalé, ručí spěch
přes temena skal a hvozdů nese,
když na zmladlou trávu, vřes a mech
na sta rubínových pršků třese,
když nejvyšším jedlím zlatí skráně,
až konečně letmo k moři pílí
a za skalné skrývajíc se stráně,
roztouženě nazpět okem střílí?
příroda když dřív než v spánek klesne
v hvězdnaté své lůžko pod kmentem,
ještě jednou vyzve ptactvo lesné,
aby novou vyhledalo zem;
když po kvítí nikde ani slechu,
obloha pak jako náhodou
proud své záře shodí luhům v těchu,
tajně však tká mlhy nad vodou?
Znáte ji tu truduplnou chvíli,
když se kraje v posled v zlatě topí,
ale z lesa na sta listů pílí,
aby šuměly vám kolem stopy,
jako v jaře motýlů sbor živých?
Znáte lesklou řadu dnů těch tklivých
a tu šelestivou hudbu z boučí?
To jsou chvíle, když se léto loučí,
to je čas, v němž rukou lichotivou
slunce v posled hladí luh i stráň;
ale smutek v duši klade snivou
a list zrudlý na skloněnou skráň;
to je čas, v němž dumající duch,
zabrán v rychle prchající dobu,
rád svou myslí těká v mládí luh,
a co někdy žilo, volá z hrobu,
touže z klamu v dětský život zpět;
avšak doba strádání je stejna,
kolem něho dále kvapí svět,
s ním pak jeho přání plachá hejna,
a čím trudněj v lidských srdcí skrejši,
tím loučení s nimi bolestnější.
Taká doba přišla, taký čas,
s jesení se zbytek lesa snoubil,
třpytný motýl luhů dávno zhas,
prázdný lán se prázdnou mezí vroubil,
z trávy rychle vytrácel se květ,
zvolna žloutla kyprá zeleň strání,
v nový domov pták se vracel zpět,
v staré srdce dávné vzpomínání. –
Svátek byl všech Svatých, na slatině
všecko klidno; na prah jsem si sed,
a po dálných vrchů modrém stíně
zrak můj potulný mou duši ved;
sluncem přizdobena tesklivosť
v mlžné roušce skryta vládla zemi,
v lese, rudých listů téměř prost,
strom potřásal smuten haluzemi,
v kotouč svitý šuměl suchý list
zvěsť o prchlé kráse u mých nohou,
když žal v ňadru znova jal se příst
síť na moji duši přeubohou.
Na ni myslil jsem, kde asi mešká,
šťastna-li je v nové svojí přízni,
nejsou-li ta muka její těžká,
zdráva-li, či strádá jakous trýzní,
zdali na mne také vzpomene si
na zítřejším svátku dušiček,
který pro ni za černými lesy
tisíckráte v prosté síňce klek? –
Vzdechl jsem si z hloubky choré hrudi,
vztyčil ruce v opor sivé hlavě,
a jak dítě, když se v strachu budí,
bez svědků jsem plakal usedavě.
V tom šum křídel vyrušil mě náhle
a klekt známý na pokraji střechy,
vzhůru hledí oko slzou sprahlé,
úžas všaké přerušuje vzdechy;
sokol to mnou někdy ochočený,
starý sokol, kterého jste honil,
než se v oku mojí Hany slonil,
jejž jsem přines na úkoj své ženy!
Či je jiný? myslil jsem si prve;
ale když jak umdlen v klín mi kles,
a já zřel, jak rudou jako z krve
úzkou stužku na hrdelci nes,
poznal jsem, že ten jest, který k zmaru
s Marušou mi prchnul v dávném jaru.
Co zde chce ten sokol, odkud letí?
proč se navracuje v moji chýš?
proč si nevyhledá vzdušnou výš,
skalní úkryt v jedlin kypré sněti?
Či to od ní poslední je vzkaz,
než ji žal a lítost v rakev kladly?
A zas s očí krůpěje mi padly
a já na ni myslil zas a zas
jako dříve, než mi pošlapala
v srdci koutek nejzkvetlejších niv,
a má ústa tiše zašeptala:
Umřela, Bůh buď jí milostiv!
Ale sokol netrpěliv stále
o zem křídly tloukl, poskakoval,
do ruky i do hlavy mě kloval,
vznes se na strom jak by toužil dále
a zas ke mně navrátil se s drva
hněvivější více nežli z prva
a hned zase mířil ku větvím,
jako by chtěl „pospěš chutě!“ říci;
mne to žárem šlehlo v starém líci,
zachvěl jsem se, ale šel jsem s ním.
S kmene na kmen sivý sokol těkal,
mířil v mlází od Boubína stranou,
nad pěšinou nes se ušlapanou,
a zas sedl, jak by na mne čekal,
však když jsem se jinou cestou stranil,
klepal křídly, jako by mi bránil,
až konečně, kde se končil les,
s temných jedlí chvějících se ramen
vedle cesty na omšený kámen
jako střela pojednou se snes
a zas ke mně vzlétl, paže kloval,
jako by mi něco ukazoval.

Meter: trochaic