PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CVI - A Felipe de Ribera
by Fernando de Herrera

Este dolor que nace en mí y se cría,
si tal vez, desdeñoso del, me atrevo
a darle muerte, con furor de nuevo
torna a crecer sin miedo en su porfía.
Poca defensa hace la alma mía,
que en el último extremo, ya no pruebo
poner el pecho al trance, como debo,
más cansado que ajeno de osadía.
Vos, que me veis, Ribera, quebrantado,
no me culpéis; que el mal que así recelo
combate con gran ímpetu conmigo;
cual fiero Anteo, siendo derribado,
que tocando la dura faz del suelo,
más feroz revolvía al enemigo.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Guterius Marquius de Careaga

Muerte cruel, nacida del pecado,
vengadora de injurias y de afrentas,
que sin ley y sin término violentas
las leyes justas de cualquier estado
Muerte, que en la corona y el arado
igualmente los filos ensangrientas,
y siendo nada, a pretender te alientas
de todo el universo el magistrado
Muerte, ocasión de bandos y cizañas,
de inciertos fines, y de fines ciertos,
que al Apolo Español la luz empañas.
Ya que lograste tantos desaciertos,
ponle como blasón de tus hazañas
sobre el ribazo inmenso de tus muertos

Meter: iambic
A MANUEL MALDONADO
by Rubén Darío

Manuel: el resplandor de tu palabra
ha iluminado la montaña obscura,
en donde, hace ya tiempo, mi figura
vaga entre el cielo, el sátiro y la cabra.
Sea arado de oro aquel que abra
el surco en la divina agricultura,
y que pueda extraer de tierra impura
el mármol blanco que el artista labra.
Y puesto que eres lengua de mi tierra,
la cual se agita con rumor de palma,
y es tu cráneo depósito que encierra
ese gran fluido propulsor de tu alma,
sé como Castelar, cuyo rotundo
verbo aumentó la rotación del mundo.

Meter: polymetric
Al cardenal Jiménez de Cisneros
by León de Arroyal

Bajo esta losa yacen los despojos
del mayor Arzobispo de Toledo
conoció, en quien entrada no halló miedo,
aun teniendo la muerte ante los ojos
De penitencia siempre los abrojos
pisó con santo, e inmortal denuedo,
y pudo señalarse con el dedo
por muda reprehensión de Obispos flojos
Humilde en el Convento y el Palacio,
santo en la celda y en el alto trono,
manso con el cayado y con la espada,
supo unir con prudencia el
                  grande espacio
que hay de Obispo, Virrey, Juez y Patrono,
y el mejor Padre de su patria amada

Meter: iambic
- I - Al Rey Nuestro Señor
by Hernandode Acunya

Ya se acerca, Señor, o ya es llegada
la edad gloriosa en que promete el cielo
un grey y un pastor solo en el suelo
por suerte a vuestros tiempos reservada;
ya tan alto principio, en tal jornada,
os muestra el fin de vuestro santo celo
y anuncia al mundo, para más consuelo,
un Monarca, un Imperio y una Espada;
ya el orbe de la tierra siente en parte
y espera en toda vuestra monarquía,
conquistada por vos en justa guerra,
que, a quien ha dado Cristo su estandarte,
dará el segundo más dichoso día
en que, vencido el mar, venza la tierra.

Meter: iambic
GLADIATOR.
by Roman Hašek

Vzduch pln je prachu, dusný teplou krví,
juž cirkus hřmí a lůzy řev zní s hůry.
Meč v ruku! „Ave, Caesar, morituri
te salutant..!“ eh, nesklopíme brvy.
Ten zápach krve opájí mé smysly.
Jak divý býk, jejž rudé roucho dráždí, –
se řítím v před, meč blýská se a vraždí,
zrak vášní slep... Ten zápach ostrý, zkyslý!
Oh, Nerone! S tou blbou nudou v nachu
zřít brutalní, jak dole v žhavém prachu
se vraždí ti, kdož neznali se prve!
Já závidím ti. Nezvratně to cítím:
V tvém purpuru jít efemerním žitím –
jak ty bych musel tonout v moři krve..!

Meter: iambic
JE VŠUDE LEŽ.
by Tereza Dubrovská

Je všude lež, kam pohlédneš,
leč tebe už to nebolí,
a nechť tu potkáš cokoli,
dál klidna svojí cestou jdeš.
A jen se trochu zachvěješ –
jak v poli smutné topoly,
když vítr pláče v údolí –
kdys jeho chlad tě mrazil též...
Dnes srdce tvoje chladno je
tak, jako mlžné závoje
když rozvěsí se v alejích...
Jen duše někdy zabolí,
a zapláče si s topoly,
jež samy stojí v závějích...

Meter: iambic
VII. Don Fernando.
by Jaroslav Vrchlický

Pozorně don Fernand vyslech,
Urracu, jak před ním kvílí,
chorý na smrt, na svém loži
dobrý král ten, ušlechtilý.
Rozzlobil se nad tou řečí,
mluvit chtěl, však neměl slova;
i král musí umlknouti,
když se žena drze chová.
By však sebe upokojil,
nutil se, cos promluviti,
nějaké říc aspoň slovo,
než dá pro vždy vale žití.
„Kdybys pouze nářkem svojím
smrt mou, dcero, polehčila,
jistě by mne, bez pochyby
daň tvých slzí občerstvila.
Šílená však ženo, kvílíš
pro nicotné lidské jmění,
nezříš, že mým statkem v hrobě
mimo rubáš, pranic není?
Děkovati ještě musím
zbytku žití, jenž mi zbývá,
v čas by tebe varovala
moje slova výstražlivá.
Umru-li, ku otci světla
duch můj zamíří v svém letu,
očistcem dost zlým mně byla
rouhavá řeč tvojích retů.
Bratřím svým chceš záviděti,
a to neuvážíš ani,
za dědictví povinností
že jest jeho zachování?
S rodinami, ty jsou chudé,
sama tys, máš hojnost statků,
ženám ctným se sluší vždycky,
za valy dlít v boje zmatku.
Jsi mé dítě, uznávám to,
ale bujná, málo stálá,
ovšem, když jsem zplodil tebe,
ohnivější krev má plála.
Máť tvá byla ušlechtilá,
vychovala však tě kojná,
proto řeč tvá lehké mysle
nízkou vášní jen jest hojná.
Řeklas: ,Půjdu v cizí země‘,
údiv můj tím není větší,
neb ten bezectný je v skutcích,
kdo je takhle drzý v řeči.
Abych však to, co jsi řekla
drze, mohl zadržeti,
další dodatek teď přidám
ještě svojí ku závěti.
Nechci, abys chuda byla,
jinak splníš, co jsi řekla,
třeba rodu šlechetného,
nevím, čeho bys se lekla.
Zamoru chci dáti tobě
dobře stráží obklopenou,
neb jen pevné zdrží valy
ženu jak ty, rozzuřenou.
Nebo hodné mám tam lidi,
tobě v ochranu i radu,
věř jim plně, a když nouze,
sáhni mému ku pokladu.
Nahromaděn je tam v zámku,
v mysli měl jsem tebe, děcko,
užij podle rodu svého
v době bídy z něho všecko.
A kdo Zamoře tě vyrve,
měj mou kletbu trestající!“
Rytíři kol řekli: „Amen!“
Sancho jen nic nemoh říci.

Meter: trochaic
Odkvetlé růže.
by Adolf Heyduk

Kvetly růže: bílé, rudé –
opadaly, co teď zbude
lásce pro radost?
Jejich vůně prchla světem,
s jakým se as vrátí květem
nový jara host?
Hle, jich zbytky! Nuž z těch zbytků
natrhej si ještě kytku,
snad někoho máš,
komu ještě, když ne sobě,
v zahynulé růží době
radost uděláš.
Nikdo-li však v světě není,
kdo by na hruď v potěšení
tisk’ těch růží směs,
pak s perlami slzné vláhy
na hrob svatý ti a drahý
s modlitbou je nes!

Meter: trochaic
- LVI - Que celebra a un graduado de doctor
by Juana Ines de La Cruz

Vista tus hombros el verdor lozano,
Joven, con que tu ciencia te laurea;
y puesto en ello dignamente, sea
índice de tus méritos ufano.
Corone tu discurso soberano
la que blanda tus sientes lisonjea
insignia literaria, en quien se emplea
el flamante sepulcro de un gusano.
¡Oh qué enseñanza llevan escondida
honrosos los halagos de tu suerte,
donde despierta la atención dormida!
Pues ese verde honor, si bien se advierte,
mientras más brinda gustos a la vida,
más ofrece recuerdos a la muerte.

Meter: polymetric
174. Neue Moral aus einer alten Fabel
by Abraham Gotthelf Kästner

Die Löwenhaut dem Esel abzuziehn,
War doch gewiß von jenem Müller kühn.
Denn wußte sich auch sonst der Esel nicht zu schützen,
So wälzt er sich im Koth, den Räuber zu bespritzen.

Meter: iambic
1L: Zum Schilfrohr sprach einmal die Eiche:
by Jean de La Fontaine

Zum Schilfrohr sprach einmal die Eiche:
»ich finde, daß du Grund zur Klage hast,
Ein winziger Vogel schon wird dir zur Last,
Der schwächste Windhauch, der im Teiche
Das Wasser kräuselt, biegt dir fast
Den Kopf zur Erde, während ich mein Haupt,
Stolz wie der Kaukasus, nicht nur dem Licht,
Nein, auch dem Sturm entgegenhebe,
Und da, wo ich im Zephir schwebe,
Ist dir's, als ob der Nordwind schnaubt.
Ach ja, du Armer, ständest du nur nicht
Dort so im Freien, sondern mehr im Schutz
Der Blätter, die nach allen Seiten
Sich dicht um meine Zweige breiten,
So bötest du dem Sturm wohl Trutz.
Jedoch es läßt sich nicht bestreiten,
Daß euer schwächliches Geschlecht
Stets dort zu Hause, wo die Winde jagen,
Und darum muß ich leider sagen,
Natur behandelt euch gar ungerecht.«
»aus gutem Herzen,« sagte drauf das Rohr,
»entspringt dein Mitgefühl; indes bevor
Du urteilst, mußt du auch bedenken,
Daß mich die Winde wenig kränken.
Ich beuge mich und breche nicht; bis jetzt
Hast du dem Sturm dich tapfer widersetzt
Und krümmtest nicht vor ihm den Rücken,
Doch warte ab, ob bis zuletzt
Steifnackigkeit und Trotz dir glücken.«
Kaum war's gesagt, da kam in tollem Flug
Der schlimmste Sohn dahergebraust,
Den je der Nord in seinen Lenden trug.
Der Baum steht gut, das Schilfrohr schwankt.
Der Wind verdoppelt seine Kraft und zaust
Und rüttelt an der Eiche, bis sie wankt
Und stürzt. – Da lag sie, deren Haupt den Himmel fühlte,
Doch deren Fuß im Reich des Todes wühlte.

Meter: iambic
66.
by Jakob Michael Reinhold Lenz

In wärmeren Gegenden näher der Sonne
Am Ufer des vielentscheidenden Rheins,
Umschwärmt von aller Thorheit und Wonne
Leichterer Sitten, und feurigen Weins,
Denk ich in die beschneiten Gefilde
Ach! der Einfalt und der Ruh
Mich zurück – da winkest du
Sehnsuchtsvoll mir, Vater! zu.
Ich seh's und wein' und knie vor dem Bilde –
Aber ach der schweiffende Wilde
Fliehet neuen Thorheiten zu.
Als aller Schicksaals-Ahndungen voll
Dein Flügel sorgsam über mir schwebte,
Ich unter deinen Fittigen strebte
Nach unbekannten Weh und Wohl:
Erinnerst du dich da – wohl mir! wenn diese Scene
Mein Lied dir ins Gedächtniß bringt –
Erinnerst du dich noch des Glücklichsten der Söhne
Als du von Kindern und Freunden umringt
Ihm, schon geweiht zur langen Reise
In Tarwasts Haynen ein Blümgen brachst
Und feyerlich mit Propheten-Weise
Die unvergeßlichen Worte sprachst:
Mein Sohn, komm ich dir aus dem Gesicht,
Auch in der Ferne – vergiß mein nicht!
Laß mich das erstemal in meinem Leben
Dir dein Geschenk itzt wiedergeben.

Meter: iambic
- XLVIII -
by Juan de Arguijo

Ya el joven fuerte que con muestra hermosa
y con doradas armas refulgente,
librar intenta la romana gente
de la profunda sima peligrosa;
abrevia la carrera presurosa,
que no sufre tardanza el impaciente
amor de gloria, y con alegre frente
se arroja en la caverna prodigiosa.
¡Dichoso tú! que contra infaustos hados
tantas vidas comprando con la muerte,
no recibió tu pensamiento engaño.
Yo, que en más hondo abismo de cuidados
me arrojé, ¿qué esperar podré en mi suerte,
si a nadie causó bien mi mortal daño?

Meter: iambic
ZAJÍC A ROHÁČ.
by Josef Václav Sládek

SEDĚL zajíc v křoví,
smál se roháčovi:
„Jak o nohách šesti
umíš slavně – lézti!
Máš sic křídla taky,
ale závoď s ptáky.
A pak, na mou kuši,
kde pak ty máš uši?“
Řekl roháč: „Ouha!
řeč tvá je tak dlouhá
jak tvé uši, brachu. –
Za to nemám strachu!
Jak jen trávka hne se,
duše se ti třese.
Do staletých dubů
klubu se a klubu.
Ty máš rychlé nohy
– a já mám své rohy!

Meter: trochaic
VĚK XIX.
by Josef Svatopluk Machar

Věk sebevědomý (chtěl mocné sledy
v analech zanechati historických),
věk vynálezů, uměn, zkumů vědy,
věk pestrých -ismů, cifer statistických.
Zahýbal formou řádů archaických
a nechal vše, jak bylo, naposledy
o bohu rozhod: že prý je as tedy –
a kněžím předal klíče duší lidských.
K dějinám lidstva přispěl po zvyklosti:
ved války s málem smyslu, mnohem bídy,
trůn zbořil časem, postavil dva nové –
zhas, když se naplnili jeho dnové,
neželen nikým, pohřben do věčnosti
bez pompy, tiše, pohřbem třetí třídy.

Meter: iambic
PŘED VODOU A ZA VODOU
by Viktor Dyk

Nedělí ves nám potok náhodou.
Před vodou jinak nežli za vodou.
Za vodou jestli kdos co provede,
pochopí důvod záhy sousedé.
„On není náš.“ a potom, vrchol hany!
„Přistěhoval se z druhé strany.“
Nedělí potok ves nám náhodou.
Před vodou jinak nežli za vodou.
Pro sebe žít chce každá část,
zákony dávat, podmínky klást.
Ona je vsi jen zástupce pravý,
ona jen káže rozvoj zdravý
a vsi by dala zdaru a síly,
ti druzí kdyby to nekazili.
Nedělí potok ves nám náhodou.
Před vodou jinak nežli za vodou.

Meter: iambic
Soneto (De la comedia Querer por sólo querer)
by Antonio Hurtado de Mendoza

Estas son y serán ya las postreras
lástimas amorosas, que ofendidas
vivan a su dolor agradecidas,
aun de la propia muerte lisonjeras.
Y estas serán las lágrimas primeras
que en lo mejor del corazón nacidas
pagadas se verán, como fingidas:
y desdicha tendrán de verdaderas.
Y este mi amor será tan obstinado
que al tiempo, a la desdicha, a la mudanza,
será ejemplo de amor siempre agraviado.
Pero todo este mal un bien alcanza,
que, en fin, para morir un desdichado
ni ha menester remedio ni esperanza.

Meter: polymetric
De La Galatea, Libro V, Blanca
by Cervantes

Cual si estuviera en la arenosa Libia,
o en la apartada Citia, siempre helada,
tal vez del frío temor me vi asaltada,
y tal del fuego que jamás se entibia.
Mas la esperanza, que el dolor alivia,
en uno y otro extremo, disfrazada
tuvo la vida en su poder guardada,
cuando con fuerzas, cuando flaca y tibia.
Pasó la furia del invierno helado,
y, aunque el fuego de amor quedó en su punto,
llegó la deseada primavera,
donde, en un solo venturoso punto,
gozó del dulce fruto deseado,
con largas pruebas de una fe sincera.

Meter: iambic
Macbeth, Act I, Scene VII [If it were done when 'tis done]
by William Shakespeare

Enter Macbeth.

If it were done when 'tis done, then 'twere well
It were done quickly: if the assassination
Could trammel up the consequence, and catch
With his surcease success; that but this blow
Might be the be-all and the end-all here,
But here, upon this bank and shoal of time,
We'ld jump the life to come. But in these cases
We still have judgment here; that we but teach
Bloody instructions, which, being taught, return
To plague the inventor: this even-handed justice
Commends the ingredients of our poison'd chalice
To our own lips. He's here in double trust;
First, as I am his kinsman and his subject,
Strong both against the deed; then, as his host,
Who should against his murderer shut the door,
Not bear the knife myself. Besides, this Duncan
Hath borne his faculties so meek, hath been
So clear in his great office, that his virtues
Will plead like angels, trumpet-tongued, against
The deep damnation of his taking-off;
And pity, like a naked new-born babe,
Striding the blast, or heaven's cherubim, horsed
Upon the sightless couriers of the air,
Shall blow the horrid deed in every eye,
That tears shall drown the wind. I have no spur
To prick the sides of my intent, but only
Vaulting ambition, which o'erleaps itself
And falls on the other.

Meter: iambic
Die verwandelte Jo in einem gemählde.
 R.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Sje ists noch nicht, seht her! Sie wird erst eine kuh.
Wie wohl schickt doch dein ochs, Europa! sich darzu.

Meter: iambic
VZÁCNÁ NÁVŠTĚVA.
by Maryša Šárecká

Přišla ke mně na návštěvu,
objala mne teplou ručkou,
do očí se zadívala
hluboce.
Dívala se jako někdo,
jenž se plavil za oceán,
kde žil dlouho, dlouho, dlouho,
bez přátel.
Když se vrátil, nepoznává
svojich drahých, ani oni
nejbližšího svého poznat
nemohou.
Tak se dívala mi v oči
návštěva má nečekaná,
až jsem poznala přec – sebe,
Dětství své...
Děvčátko mi vyskočilo
na klín a mne za krk chytlo,
jak jsem dělávala otci,
mamince.
Do vlasů mi ručkou vjelo,
hladilo mne po mé tváři, –
vrátila se mého žití
Pohádka!...
Oživují draci, víly,
bývalé mé přítelkyně,
hastrman se zas tak šklebí –
pitvorně.
Stuartka zas smutná, bílá,
bojovná též Orleánská,
vyzývají dětské srdce
k účasti...
Nad knížkou se opět chýlím...
Nad obrázky, rytinami,
copatých a pudrovaných
panáčků...
Nade mnou pak usměvavý
dědeček se něžně sklání,
dobrácky mně vysvětluje
minulost...
Lidé v knize, – nade knihou
hlavička má zadumaná, –
nade mnou pak milý, sladký
dědeček...
Jaký obraz! Jak čas letí!
Jedna generace druhou
a tu druhou třetí, čtvrtá
vystřídá...
Nežli myslí proletěly
všechny dojmy mého mládí, –
zmizel host můj, moje milé
děvčátko...
Jak mi prchlo? Jak jen prchlo?
Ohlížím se, zda mi něco
nenechalo přece aspoň
památkou...
Nalézám už! – Velké slzy!!
„Na neshledanou“ mi praví...
Pláči marně: Vrať se, žití
Pohádko!

Meter: trochaic
- VI - Sigo, silencio, tu estrellado manto...
by Francisco de La Torre

Sigo, silencio, tu estrellado manto,
de transparentes lumbres guarnecido,
enemiga del sol esclarecido,
ave nocturna de agorero canto.
El falso mago Amor, con el encanto
de palabras quebradas por olvido,
convirtió mi razón y mi sentido,
mi cuerpo no, por deshacerle en llanto.
Tú, que sabes mi mal, y tú que fuiste
la ocasión principal de mi tormento,
por quien fui venturoso y desdichado,
oye tú solo mi dolor, que al triste
a quien persigue cielo violento
no le está bien que sepa su cuidado.

Meter: polymetric
Jde cestou poslední muž dobročinný,
by H. Uden

Jde cestou poslední muž dobročinný,
šli všichni s ním, čest nejvyšší mu vzdali,
i na svítilny černé roušky dali
a po ulicích rozsypali třtiny.
A ve vzduchu jsem viděl lehké stíny:
to dlouhým zástupem se děti braly,
jež přijdou teprv, aby dary vzaly
a staly se mu dcerami a syny.
Řeč plná chvály zaznívala tklivě,
že zarosily přemnohé se líce,
i vlny mořské zašuměly snivě,
však stíny mlčely... Toť zcela prosté:
Když z dobrých skutků žeň bohatá vzroste,
o tom, kdo zrno vsil, neví se více...

Meter: iambic
La beata
by José Manuel Álvarez

Con el pesado fardo de las supersticiones,
va viviendo su vida, vida de oscuridad;
es un tipo que tienen todas las religiones,
encarnación humana de la vulgaridad.
Lleva en la mano izquierda su libro de oraciones
y en la mano derecha su rosario ¡Observad!
tiene dentro del pecho todas las sinrazones,
abomina del mundo y odia la claridad.
Es la vieja beata de las tocas oscuras,
la que veis de continuo conversando con curas;
que cotidianamente anda en las sacristías;
es la vieja que reza con tono lastimero
y que, cuando se muera, dejará su dinero
para aumentar el número de las capellanías.

Meter: polymetric
A Bolívar
by Rafael Pombo

¿Qué miras? Ya no hay pábulo
                  de gloria
que tu mirada fulminante encienda
¿A quién hablas? No hay alma que te entienda
ni quien guarde tu acento en la memoria
¿De qué planeta o cumbre de la historia
caíste aquí, descaminada prenda?
¿Qué hallas en esta universal merienda
de tu ideal de lucha y de victoria?
Torna a dormir, y el bronce de tu manto
esconda de la alteza de tus sueños
realidades que excitan asco y llanto.
Mas ¡ay! tú mismo, en tus amargos ceños,
viste tu centenario Ese es tu canto,
¡Padre tan grande de hijos tan pequeños!

Meter: iambic
Štěstí.
by František Vladislav Hek

Barabáš měl za zlé, Petr že při tolik jmění
moha velikým být, v obecném prachu se tře,
na svůj statek a stav a co proud vždy tekoucí příjmy
slavně že mohl by stát v rozkošné velebnosti.
Doložil dále i to, že by nebylo většího štěstí
ve světě nad bohatství, za peníz všeho že dost.
„Peníze řídějí svět, i svědomí ukrotí peníz;
klenotem tím zjednáš přítele, nepřítele,
hotových peněz hlas i pohanský pronikl Olymp,
lidé i bohové jsou peníze milovali.
Nevidíš ještě dnes, že se každý bohatým klaní,
chudobnou poctivost však s úsměškem potupuje?“
Tvrdec Slavikvasa, že je poctivý, uslyše chválit,
mrzutě rce: „Nemá hřívničky ve jmění svém!“
Cíhlík, zásluhami muž čistými slavný a přední,
nedošel ouřadu; proč? – Neměl čím udarovat.
Ctimil šlechetný byl, však nemoha penězi zacpat
utrhačných ust, pomluvy šeredné měl.
Pročež, Petře! mi věř, že peníze všelikou slávou
člověka opatřejí, bez peněz ničím že vše.“
„Pravda, že tento svět v tak truchlivém postaven pádu –
Petr odpověděl – peníze za Boha má,
právo, spravedlnost i ctnost dlé stříbrné váhy
častěji vyšetřuje; pozoruj, příteli! však
Tvrdce ubohého, jenž těžkým pokladem sevřen
v hojnosti statku má tolika nedostatku –
denní světlo když se zháší a mrákota noční
zamkne umdlený zrak, příjemný uvodíc sen,
všecka starost když se v sladkém utopí spání,
myslíš, snad že boháč nějaké rozkoše má?
Nemůže spát a strachem se v lůžku měkoučkém souží,
přijde-li na chvilku sen, hrozné tu vidění má.
Nejsa dobrý sám, zlých lidí se velice bojí,
závidí bližním svým, čeho si nepřeje sám,
chudého nelituje, a kdož mu poctivou práci
koná, utiskuje; na daně repce a jest
se vším nespokojen, i co má i co u jiných vidí,
laje i Hospodinu, málo že od něho má;
starostí schne, se hladem trápí a žízní se moří,
tyranem svým jest sám; žádný ho nelituje.
Příteli! rci sám, Barabáš zdaž šťastný je člověk?
Bohatství za trest-li mu nebylo uloženo?“
Kdo tedy šťastný jest? – „Muž svědomí čistého, kterýž
bez hluku nalézá v ctnosti utěšení,
který se spokoje s tím, co mu čestná ziskala práce,
přeje bližnímu, by bližní i stkvostněji žil.
Zkrátka: „Spokojenost jest poklad nejdražší, jehož
každý dosáhne, kdo se jen vynasnaží.“

Meter: polymetric
Soneto dedicado a todos los vates de musa laberíntica y complicada2
by Luis Díaz

Sublimes v Ates que del Divino
                  P Indo
Osados la al Ta cumbr E hais es
                     Calado
Nombre inm Ortal al Mundo
                  habéis leg Ado
Envidia dan Do hasta al cir Uelo
                  y gu Indo
Toda mi gl Oria a vue Stra cien
                  Cia rindo
Omnímoda expre Sión de lo Alcanzad
                     O
Dédalo de Lo esce Lso y co Mplicado
Eco arm Onioso h Acia lo Puro y lindo
Denme los e Stros su Brillante Lumbre,
I Apolo Vierta el fu Ego lum Inoso
Causa de l Abe Rínticas can Ciones
A fin de Trasladar ho I a l A cumbre
Del Parnaso Ese núme N po Deroso,
Ostentándoo S cual Tipo a las n Aciones

Meter: iambic
XXXVI  Touhy chuďasů jsou krásné
by Stanislav Kostka Neumann

Touhy chuďasů jsou krásné
jako dívčí ňadra bledá.
Co jste pro ně učinili,
by je polil ruměnec?
Touhy chuďasů jsou strašné
jako nože v dětských ručkách.
Co jste pro ně učinili,
by se jimi krájel chléb?
Touhy chuďasů jsou marné
jako kroky vězně celou.
Pouze stáří ochromí je,
pouze smrt jim otevře.

Meter: trochaic
NOVÁ HESLA.
by Jan Opolský

Jsou hesla nová, sytě znící
do vašich snů, můj příteli,
dnes vrátili se poustevníci
a propagují veselí.
Pryč s illusemi, jež nás ssají,
že chřadnem volně na nervy,
dnes noví lidé požívají
ze lvího masa konservy;
ne kořínky, med lesní včely
– ten systém život zasmuší –
a jako závoj ztrouchnivělý
se těžce věsí na duši.
Ne vodu skal – v té zdroj je bolu
a nedá oheň našim snům –
nad černé mlhy alkoholu
my pronikáme k nebesům.
A žena! Kdys jen fantom schvělý...
Čím byla dříve? Čím jest teď?
Na dotaz ten se u postelí
nám dává žhavá odpověď.
Nechť sejde, praví hesla smělá,
kde který slaboch znavený,
neb život chce být vyžit zcela,
jak citron šťávy zbavený.
Jak státi k heslům? Povězte mi!
Jak zhřáti prsa ustydlá?
Jsou lidé živí, mrtví v zemi
a pak jsou ještě – strašidla.

Meter: iambic
152
by William Shakespeare

Daß ich dich lieb' ist Meineid; weißt du: doch
Zwiefach meineidig du, mir Liebe schwörend,
Brachst mit der Tat dein Bettgelübde, noch
Den neuen Liebesbund in neuem Haß zerstörend!
Doch ich, der zwanzig Eide bricht, wie könnt' ich
Dir zwei verübeln? Lüg' ich doch weit mehr;
Und was ich schwören mag, mißhandelt dich beständig:
Mein bestes Wort machst du bedeutungsleer.
Denn ich beschwur mit teuern Seelenschwüren
Dein teures Lieben, deine Güt' und Treu;
Ich lieh der Blindheit Augen, dich zu zieren:
Verleugnen mußten sie, daß wahr ihr Zeugnis sei:
Denn ich schwur, du sei'st schön: o grober Trug,
Natur zu lästern mit so schnödem Lug!

Meter: iambic
Der thörichte Wunsch.
by Christian Felix Weiße

O daß ich nicht ein Vogel bin,
So schnell und federleicht,
Der über Berg und Thäler hin
In Augenblicken streicht.
Dann flöh ich über Land und See,
Durchreiste jeden Ort,
Wär bald im Thal, bald in der Höh,
Bald hier, bald wieder dort.
Dann sucht ich stets den Ort mir aus,
Wo Lenz und Sommer blühn,
Und baute mir mein flüchtig Haus
An schönsten Oertern hin.
Bald schwäng ich mit der Lerche Schall
In Lüften mich empor:
Bald schlüg ich, wie die Nachtigall,
Aus dunkeln Sträuchen vor.
Bald flög ich, wie ein Adler fliegt —
Doch — welch ein Schuß geschah?
O weh! ein armer Vogel liegt
In seinem Blute da.
Wohl mir! daß nicht mein Wunsch
gelang,
Wie sollt es mich gereun!
Wie groß ist, Gott, Gott sey es Dank!
Das Glück ein Mensch zu seyn!

Meter: iambic