ANTONÍN KÁMEN.
by Karel Jonáš

Já sluji Antonín Kámen
a čítám šedesát let,
pod hrdým vesnickým krovem
jsem přišel na tento svět.
Po otci zdědil jsem pýchu
a tvrdou, žulovou leb,
mé slovo bylo vždy pevné
jak do zdi vražený hřeb.
Matka pak vryla mi v prsa
hluboký, vášnivý cit
pro šírá pole a luka
a lásku pro selský lid.
Já rostl jak jedle v lese
a se mnou rost’ i můj vzdor,
v žíly mi vtékala síla
jak v řeku potoky s hor.
Děvče pak sobě jsem vybral,
když dvacet mi bylo let,
dva roky lásku s ní vázal,
v třetím ji k oltáři ved,
Vnouče si tatík můj žádal
k radosti v starobě své –
za rok jsem v lokty mu vložil
ne jedno – hned ale dvé.
Žili jsme, žili tak dobře,
nikdo si nepřál z nás víc –
vždyť štěstí se na nás smálo
tak nahlas, od plných plic.
Hořký cit mé srdce chvátí
při vzpomínce oné bědné
na tu hrůzu chvil těch tmavých,
na to letní odpoledne.
Hořký cit mé srdce chvátí
a to srdce dosud bolí,
jako tehdy, když jsem plakal
se svou ženou na svém poli.
Jako tehdy po té zkáze,
kdy led zrádný v malé chvíli
stlouk’ nám celou naši naděj,
pohřbil pod svůj povlak bílý.
Do dnes cítím žár ten v prsou
a ten k mozku krve nával,
jako tehdy, když ta role
zničená jsem zaorával.
Bylo mi, ach, při tom tenkrát,
když kleč tisk’ jsem ve své pěsti,
jak bych s rozbitým tím žitem
zaorával i své štěstí.
Zaorával na vše časy
do té půdy rozmočené:
tu svou duši utýranou,
to své srdce utlučené.
Pryč ty slzy, vzhůru čelo,
na pláč vždy dost ještě času!
Osud válku vypovídá! –
Dobře! – Nuže, do zápasu!
Necouvneme, zde dvě ruce,
jako modrý ocel tvrdé,
zde má prsa nepoddajná
a zde selské čelo hrdé...
Válčil jsem... Však v pěti letech
v bok mi náhle vpad sok nový...
Nemoce stín černý, táhlý,
jako had vklouz’ pod mé krovy.
Rychle vůz ven! Hned jsme s otcem
pro lékaře tryskem jeli,
mezitím co žena doma
svíjela se na posteli.
Nežli jsme se navrátili,
dobojován boj ten tuhý.
Přišla smrt... A hned den na to
přípis, abych platil dluhy.
Stojím zdrcen a mám pocit,
že kdos chce mi šíji zlomit,
co však v pravdě kol se děje,
nejsem s to si uvědomit.
Nevěřím v té chvíli sobě,
nevěřím ni otci, dětem,
všecko lká zde a já stojím
mlčky se skřiveným retem.
Teprv když jsem mrtvé ženě
černý čepec kladl na vlas –
trh jsem s sebou, vyběh z domu
a tam v polích plakal nahlas.
Lid už se rozešel,
zvony už dozněly,
tak si zde odpočiň
v té zemské posteli.
Tak si zde odpočiň
v té prsti svěcené,
hlavou ať táhnou ti
vzpomínky blažené.
Vzpomínky na děda,
na muže, na děti,
na teplý stateček,
na vřelé objetí.
Vzpomínej, vzpomínej
v všední den, v neděli –
ženo má, ženo má,
můj mrtvý anděli.
Tma už věší šat svůj
na hřbitovní chvoje –
musím domů nazpět,
potěšení moje.
Spi zde, duše, sladce,
spi po boji mnohém,
musím s dětmi domů –
Buď zde – s pánem bohem.
Sotva jsme ji pochovali,
už mi z města znovu psali:
Plať, sedláče, dluh!
Jestli zítra nezaplatíš,
chalupu i pole ztratíš,
stodolu i pluh.
Čtu a čtu to smělé psaní,
nechci očím věřit ani,
že v něm taká řeč.
Čtu a čtu... Vztek ve mně kypí,
ze zraku mi srší šípy,
srdce svírá křeč.
Takovými mluvit slovy
k poctivému sedlákovi,
tak mu rváti česť!
Vyhánět ho jak psa z domu,
ach, pánové, ještě tomu
zabrání má pěsť.
A zas čtu ta hrozná slova,
čtu je, hltám znova, znova:
„Plať, sedláče, dluh!
Jestli zítra nezaplatíš,
chalupu i pole ztratíš,
stodolu i pluh.“
Dluh mám, pravda, a dost velký,
však to není moje vina!
Přišly kroupy, přišla nemoc
a i ještě svízel jiná.
Já dřel věru v potu tváři,
poctivé jsem vedl žití,
ale tenkrát dál to nešlo,
musil jsem se zadlužiti.
Vždyť tu živnosť, již náš rod už
drží stodesátým letem,
chtěl jsem jako hrdý otec
zachovat svým dvěma dětem.
Ale pad jsem v bídné ruce,
dluh můj rostl jako řeka,
jako řeka rozvodněná,
do níž na sta bystřin vtéká.
Volal jsem já po pomoci,
za ochranu všude žádal
jako občan, řádný občan.
Marně však. Pak hloub jsem padal.
Vše mi vyssál městský upír:
krev, úrodu i mou práci –
a mně nechal vyhlídku jen
na hanbu a licitaci.
Ale ne a tisíckrát ne,
v tomto domě, starém domě,
nesmí více nikdo nikdy
z cizí krve bydlet po mně.
Než bych svolil, aby někdy
člověk tady vládl cizí,
ať to raděj všecko zhyne
a s povrchu na vždy zmizí.
Už to tady od úřadu!
Zítra, zítra časně z rána
můj otecký dům má dostat
nového prý z města pána.
V mozku mi to dravě víří,
v prsou hárá žhavý plamen.
„Zde nebude nikdo bydlet,
jako že já sluji Kámen.“
Přišla noc, tma spadla do vsi,
vítr krajem lká a duje.
A v mé hlavě ustarané
cos se splítá, cos se snuje.
Po špičkách jdu ke stodole,
na patro jak had se plazím.
Och, však já vám vaši radosť
jak se patří, páni, zkazím!
V malé chvíli už roj jisker
ve vzduch syčí, praská, bije,
plamen hází vlny k nebi
a v to vítr běsně vyje.
Jako divý v pole letím,
na cestu mi krov můj svítí...
A pak s vrchu dolů patřím
na to žhavé vlnobití.
Prsa má se dmou tak pyšně,
ze srdce mi tíha mizí:
„Tak v mém domě přec jen nikdy
nebude rod bydlet cizí.“
Ještě oné noci
železa mi dali,
přes pole a luka
do města mne hnali.
Před soud postavili,
v žalář odsoudili,
mezi vyvrhely
jméno moje vryli.
Leta jsem tam prožil,
chmurná, dlouhá leta...
Tělo se mi hrbí,
vlas mi jíním vzkvétá,
hrudí proudí touha,
srdce v dálku letí:
Co dělá můj otec
a co moje děti?
Přišla zpráva, přišla
a ta trpce zněla,
že už duše otci
z těla odletěla.
A mé obě děti,
má robátka malá,
že si naše obec
na starost prý vzala.
V půl roce pak nová
zvěsťmi ve sluch buší,
že můj slabší synek
též vypustil duši,
na návsi kdes hrál si
ubožáček malý
a splašení koně
prý ho ukopali.
Druhý synek můj prý
„na obecním“ pase,
roste, sílí kvapem,
tak že v krátkém čase
do továrny půjde,
sám se živit musí,
och, ta ubožina,
co ta všecko zkusí!
Zhrouceného, zkrušeného
posléze mne propustili.
Tváře mám jak rozsekané
a můj vlas jak mléko bílý.
Každý se mne straní, štítí,
pomluvou svou po mně stříká – –
nic nezbývá, Antoníne,
nežli dělat – nádenníka.
Perlík v ruku stiskni svoji,
k silnici jdi a tluč kámen,
aby cestář pochválil ti
pružnost tvou a sílu ramen.
Tluč a bij v tu tvrdou hmotu,
nemůže to jinak býti,
drž se, brachu, abys aspoň
vydřel na to živobytí.
Je to pravda, mohlo by to
všechno kratší cestou jíti,
avšak ne, ne – vždyť mám syna,
proto chci a musím žíti.
Přešla léta, uletěla,
navštívil mne syn.
„Zanech, otče, krušné práce,
zanech psot a dřin.
A pojď ke mně, odpočiň si,
vždyť se shodnem snad,
jsem teď dělník, o vše s tebou
rozdělím se rád.“
Zdráhal jsem se, nechtěl jíti –
pak jsem přece šel.
Vždyť bych synku prsa zdrásal,
kdybych odepřel!
Šel jsem tedy, žijem v městě
bez nadbytku sic –
avšak moje srdce staré
neždá, nechce víc.
Předčítá mi synek časem
z přepodivných knih,
že to lidstvo bude jiné
v příštích dobách svých.
Nebude tu bolu, žalu,
nebude tu běd,
jakých já jsem musel v žití
na sta protrpět.
Hřejí mne ta slova v prsou
jak sluneční svit,
škoda, že v těch dobách šťastných
nemoh já jsem žít.
No, jen aspoň když můj synek
přijde v dobu tu,
kdy proud času spláchne bídu,
žal a nuzotu.
Zas čte synek z nové knihy,
– ó, co pravdy v každém slově! –
bezděky jsem při té četbě
zatoužil já po venkově.
Zatoužil tam po těch lukách,
po té táhlé vůni sena
a v mém srdci rozčeřeném
jak stesk mi to lká a sténá.
Není to stesk, tak jak bývá,
hloub to v srdci ryje, svíští –
neteskním tak po tom, co je,
jak spíš po té době příští,
až i u nás, na venkově,
perutí svou zašelestí
nová doba, doba spásy,
doba blaha, doba štěstí.

Meter: trochaic