IV.
by Alois Vojtěch Šmilovský

Jinoch vyšel. Podav ruku
krásné děvě s sladkým hlasem,
sedl na mech vedle Víly,
tam, kde břízy bělorouché
v potoce se zhlížely.
Sedna mlčky k Víle na mech,
díval se, jak nožky bílé
v čistém zřídlu smáčela si,
poslouchal, jak polopějíc
polomluvíc hovořila:
‚„Jak jsem často, kdy sen blahý,
rozsívaje potěšení,
nad krajem se naším nesl:
obrazem tvým těšila se
kvítí na lučině vijíc!
Jak jsem okem v noční dáli
v sladkém chvatu bloudívala,
jdešli již, můj dobrý hochu!
Ty jsi nešel. V chýši tiché
na bílém jsi loži sténal,
poraněn jsa ostnem hoře,
že jsem ondy za med lásky
jenž z tvých úst mi v srdce splýval,
němým rtem tě opustila.
Slunko vše mi povědělo.‘“
„Slunko že ti povědělo –?!“
‚„Aj! miláčku, ruka tvá se
třese v mé, jak vrchol doubce,
kdy s ním bouře pohrává si!‘“
„Viď, žes, děvo, lidské dítě?“
‚„Nejsem dítkem krajů vašich.‘“
„Máť tě tedy nezrodila?“
‚„Světlem žití sladká vůně,
jižto dýše labské kvítí
z kalíšků svých operlených,
nadchla mne. Ta máť jest moje.‘“
„Otec tvůj?“ ‚„Jest šumný vítr,
který vůni poceloval
a s ní lásky plesy slavil
na své pouti s hor vysokých.‘“
„Jak! tys děvo...“ ‚„Víla jsem!‘“ –
Jinoch ztrnuv uleknutím,
pustil ruku krásné víly,
zakryl oči poděšené
a zastenal z hloubi srdce
k noci tiché pláčem hořkým.
Pak pohleděv do potoka,
pomyslil na starou matku,
jak usnula zaň se modlíc
u rodičky s nemluvňátkem;
a cítě, jak v srdci touha
rozdýmá se v žhoucí plamen:
viděl stále děvu rajskou,
která z hladkých lící proudu
v bázni k němu pozírala,
jak by děla: Což tě hněvám?
Víla lokty liliové
na rámě mu položila
i na lokty čelo jasné;
oči její, živé charpy,
tak se tklivě dívaly naň,
jak by se rty višňovými
stejně v bolu lkáti chtěly.
‚„Věziž,‘” ticho hovořila,
třesoucí se ručkou v juna
kadeřích se probírajíc,
‚„první teprv žiji vesnu!
Šťastné dítě blahých vlastí
hrávala jsem v květných dolech,
neb mne Labe kolébalo,
jako děd své milé vnouče
mezi šumným rákosím.
Tvé tu líce zasvitly mi
polo v slasti, polo v bolu.
Proč usednuv po mé ruce
hledem jsi má volná ňadra
v sladkou spoutal porobu?
Pročs mě k horkým prsům vinul,
kdy jsem hrála s broučkem zlatým?
Proč kanula slova vroucí
v tichou chýši srdce mého,
s níž se šťastný poklid loučil,
a v níž smělým křídlem zachvěl
nový, velký, bouřný pocit?
Co se tehdáž ve mně dálo,
chovám v hloubi paměti své,
jako v květu zlato medu
bělostkvoucí lilie.
Ó burácel hlahol bouře,
i mně sladká píseň zněla
ranním dechem unášená...
Tíseň za ruku mne vzala,
k Labi pryč mne odváděla,
a tys plakal, dlouho plakal!
Vím to, hochu dobrý, vím to,
neboť vše jsem zřela tajně,
avšak bála se tě těšit. –
Sestry se po smutku ptaly,
jenž své hořké políbení
mně na čelo bílé vdechl,
jenž mé oči stínem pokryl,
strasť mi dada za druž stálou.
Ani slovo nezradilo,
co mi srdce v ňadrech hlode,
zrak co jasný stínem halí;
až dnes slunko zvěst mi dalo,
jak na loži bílém pláčeš
a jak vadneš, jarý stromek,
kdy jej vichr zlobou štvaný
z kypré půdy v lilje zvrátil;
kterak po své panně vzdýcháš,
jak ji voláš hlasem smutným,
aby mannou sladké lásky
skropila vadnoucí srdce. –
Na křídlech jsem větru spěla
ku královně jasné Paní,
jež na stolci korálovém
v kole druží zpívajících
kmenty snula mlhy tenčí.
Pověděla jsem své Paní,
jakou lásku v srdci chovám,
jaké v srdci ty máš hoře,
a jak na loži bílém úpíš,
jak smutným hlasem voláš.
Prosila jsem slovem vroucím,
jež mi na rtech umíralo
tísní, že tvé žití shasne,
abych k tobě jíti směla,
abych hoře udusila,
jež jsem vložila v tvá ňadra.
Na mé prosby jasná Paní
ze svého se stolce zvédá
a ze směvu lahodných rtů
perlí se jí tato slova:
,Jdi, mé dobré dítě, k lidem,
přines junu lásku, zdraví:
kéž na vzájem on ti podá
čarokvěty lásky věrné!
Návrat určím tobě sama.(
„Jak, tys přišla vykoupit mne?“
jásá jun a v chvatu slasti
děvu zlatou tulí k ňadrům
uvolněným z vazeb hoře,
ozářeným světlem lásky.
A co hvězd se na blankytu
hemží v modru jarní nocí:
tolik polibků jun seje
na ty charpy očí jasných,
na jahody retů svěžích,
na běl ňader rozvlněných. –
Poblíž v lůně květných keřů,
na lodince z růžných mráčků
jasná Paní vil se vznáší
a úsměvu laškování
na bílém jí čele trůní
a ze zrakův vlídných svítí.
Kol ní v věnci poletují
družky víly v jarém plesu,
při slavíkův klokotání
čarodechou pějí píseň:
Hvězdice slétla
s vysoka nebe
junovi v náruč;
půvabu růže
s sebou si vzala
v bílé své ruce –
na vroucích rtech pak
studánku živou
přesladkých medů;
růžemi juna
posypala
a medem juna
zulíbala.

Meter: trochaic