PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Wenn aus der Ferne, da wir geschieden sind,
by Friedrich Hölderlin

Wenn aus der Ferne, da wir geschieden sind,
Ich dir noch kennbar bin, die Vergangenheit,
O du Teilhaber meiner Leiden!
Einiges Gute bezeichnen dir kann,
So sage, wie erwartet die Freundin dich?
In jenen Gärten, da nach entsetzlicher
Und dunkler Zeit wir uns gefunden?
Hier an den Strömen der heilgen Urwelt.
Das muß ich sagen, einiges Gutes war
In deinen Blicken, als in den Fernen du
Dich einmal fröhlich umgesehen,
Immer verschlossener Mensch, mit finstrem
Aussehn. Wie flossen Stunden dahin, wie still
War meine Seele über der Wahrheit, daß
Ich so getrennt gewesen wäre?
Ja! ich gestand es, ich war die deine.
Wahrhaftig! wie du alles Bekannte mir
In mein Gedächtnis bringen und schreiben willst,
Mit Briefen, so ergeht es mir auch,
Daß ich Vergangenes alles sage.
Wars Frühling? war es Sommer? die Nachtigall
Mit süßem Liede lebte mit Vögeln, die
Nicht ferne waren im Gebüsche
Und mit Gerüchen umgaben Bäum uns.
Die klaren Gänge, niedres Gesträuch und Sand,
Auf dem wir traten, machten erfreulicher
Und lieblicher die Hyazinthe
Oder die Tulpe, Viole, Nelke.
Um Wänd und Mauern grünte der Efeu, grünt'
Ein selig Dunkel hoher Alleen. Oft
Des Abends, Morgens waren dort wir,
Redeten manches und sahn uns froh an.
In meinen Armen lebte der Jüngling auf,
Der, noch verlassen, aus den Gefilden kam,
Die er mir wies, mit einer Schwermut,
Aber die Namen der seltnen Orte
Und alles Schöne hatt er behalten, das
An seligen Gestaden, auch mir sehr wert,
Im heimatlichen Lande blühet
Oder verborgen, aus hoher Aussicht,
Allwo das Meer auch einer beschauen kann,
Doch keiner sein will. Nehme vorlieb, und denk
An die, die noch vergnügt ist, darum,
Weil der entzückende Tag uns anschien,
Der mit Geständnis oder der Hände Druck
Anhub, der uns vereinet. Ach! wehe mir!
Es waren schöne Tage. Aber
Traurige Dämmerung folgte nachher.
Du seiest so allein in der schönen Welt,
Behauptest du mir immer, Geliebter! das
Weißt aber du nicht,

Meter: iambic
Oloupený.
by František Cajthaml-Liberté

Z chatrče nízké
vracel se čáp,
v plenkách hoch kvílel
chorý a sláb.
Zelený smavý
dýchal kol máj
a v písni kosa
usínal háj.
Když listí žloutlo
v podzimní čas,
zněl umíráčku
truchlivý hlas.
Rakvičku malou
spouštěli v hrob,
v ní odpočíval
z chatrče rob.
Předčasně býlím
zarost mu rov,
že mu prs matčin
vzal panský kov.
Že jeho mléko
ssál pána syn,
zvadl jak poupě
na něž pad stín.

Meter: iambic
- XLII - Fileno
by Juan de Almeida

A Fileno vi estar llorando un día
sobre un papel en mil piezas cortado,
que su primer amor le había enviado
a una ninfa que más que a sí quería.
Y según por sus quejas parecía,
casado se la había enviado,
roto el papel con quien el desdichado
tales palabras de dolor decía.
Prenda y testigo de mi fe y ventura,
que no hay en verte roto hueso sano,
vámonos juntos a la sepultura
sin gastar en querellas tiempo vano,
que así te rompió tu mano dura
a mí el alma y la fe, con dar la mano.

Meter: polymetric
ZPOVĚĎ.
by Adolf Brabec

V temnotách teskné duše mé
ta vzpomínka přec nevybledla,
kdy v chvíli sladké, rozkošné –
až do nebes mne láska zvedla.
Ach tenkrát měsíc smál se v kraj,
jak peníz nově vyražený,
v dáli se vlnil modrý háj,
a v křích pěl slavík roztoužený.
A z ňader zvuk se chvějící
se v pozdní noci vyrval náhle
tak sladce bolně znějící
a kouzlaplný neobsáhle.
Teď často sobě vzpomínám
té něhyplné jarní noci,
když zpět se krajem ohlédám,
vše sváto zapomnění mocí!

Meter: iambic
Je tichý přísvit na nebi – a v hvozdě
by Marie Calma

Je tichý přísvit na nebi – a v hvozdě
se ramenaté stíny rozložily.
I cestu mou dnes smutkem zatížily:
je nutno spočinout – je příliš pozdě.
Chapadla stromů cestu objímají...
Milenci věční, stín jen mají pro ni
a v den i v noc si rozmarně s ní hrají.
Co pro ni stromy, pro mne byli oni,
ti z mužů, při cestě již vyrostli mi
a stínem žádostí, jež zná jen sebe,
mně zastírali výhled v lásky nebe.
Dnes bez bázně jdu mezi stíny po ní
tam, kde pruh jasu přede mnou se zažeh,
kde nic mně výhled k nebi nezacloní.
Tam vyjdu z temna, samoty své na břeh.

Meter: iambic
I.
by N. N.

Wie der Hirsch nach Wasser, lechzet
Meine Seele, Gott, zu dir —
Sie verschmachtet und sie ächzet —
Thränen nur sind Labung mir.
Galle bietet man allein
Dem Verschmachtenden als Wein.

Meter: trochaic
Frage
by August Stramm

Und
Stämme schlanken weiten Himmel
Und
Herzen schwanken brüten Schmerz
Und
Halme hauchen welle Stürme
Und
Schweigen schrickt
Und
Beugt und geht
Und
Gehen Gehen
Wege Ziele Richtung
Und
Gehen Gehen
Lieben Leben Tod
Und
Gehen Gehen
Endlos wellen Stürme
Und
Gehen Gehen
Endlos halmt
Das
Nichts.

Meter: polymetric
- 932 - Jornada III, CAMARÓN De El perro del hortelano
by Lope de Vega

Fenisa, más sabrosa que una nuez,
y con vino y pimienta una perdiz,
que con tu olor me llevas mi nariz
y todo lo que maja un almirez.
Fresca más que en el río trucha y pez,
maya en el mayo, mucho más que miz;
talle más ajustado que lombriz,
cara más afamada que Jerez.
Quirlinquimpuz, en cuyo dulce buz
espero enquillotarme en toda paz,
gozando y consumiendo tu alcuzcuz;
para darte este plux soy incapaz;
pero capaz estoy, aunque sin luz,
para formar contigo un buen rapaz.

Meter: iambic
VEČER V ZÁŘÍ
by Josef Svatopluk Machar

Již slunce shaslo. Purpur nebes mizí,
a šero houstne krajem víc a více,
na čistém nebi blýská večernice,
jak stříbra krůpěj velká, třpytná, ryzí.
A na východě oblak ze směsice
teď vyplul měsíc v nachu svojí řízy,
v červeném světle jeho rdí se břízy,
jak před půlnocí nevěstiny líce.
Teď zavál vítr. Chladná noc, jak bývá,
kdy leto klesá v náruč podjeseni,
a v šumu hýbají se stromů sněti.
Z nich krokem mojím ptáci poplašení
se zdvihli hledat místa pro své snění
a v světle modravém jak body letí...

Meter: iambic
Sowas!
by Otto Julius Bierbaum

Heute nacht erschien ich mir
Als ein sonderbares Tier.
Hatte Krallen
Aus Korallen,
Hatte Hörner wie ein Stier.
Doch sie waren, ich gab wohl acht,
Waren aus Muschelkalk gemacht.
An ihren Spitzen saßen,
Geschliffen aus Topasen,
Zwei Augen, die waren wie wolkichte Nacht.
Wo sonst die Augen sitzen,
Sah ich aus schmalen Ritzen
Ein grünes Funkeln gehn;
Da glaubte ich mein Leben
Verfunkeln, verschweben,
Verblitzen zu sehn.
Ich hatte Lippen keine;
Es lagen zwei Steine
Malmend übereinander her,
Die waren ganz glatt gerieben;
Es stand darauf geschrieben
All meine Schuld und Sünde; – gottlob, ich weiß es nicht mehr.
Es hatte das Tier ein Fell, das war
Aus grünem Grase, nicht aus Haar,
Und war geblümt, – höchst wunderbar:
Lauter Herbstzeitlosen.
Statt eines Schweifes schwang es einen großen
Fleischigen, dicken Lilienstengel
Mit einer quittegelben Lilie dran.
Das Ding bewegte sich gleich einem Glockenschwengel
Und sah sich eigentlich lächerlich an.
Ich kam überhaupt bald auf den Verdacht,
Hier wird sich über dich lustig gemacht.
Auch fragt ich mich: Wie?
Ich wäre das Vieh?
Das Vieh wäre ich?
Ich bin doch weiß Gott nicht so wunderlich.
Indes eben das
War so über alle Maßen kraß:
Es tanzte das Monstrum
Nicht bloß so umsonst rum
Zu meinem Pläsier.
Nein ... ich ... war ... das .. Tier.
Es läßt sich nicht sagen, wieso, – es war
Mir einfach klar.
Also gut! dacht ich mir:
Wir sind eins: ich und – das;
Aber ich wüßte nun wenigstens gerne: was,
Bitte, was soll das bedeuten?
Wie ich so dachte, hört ich ein Läuten,
Oder vielmehr ein Glöckeln: gingging.
Es war die gelbe Lilie, das komische Ding,
Das auf seine Weise zu reden anfing:
Gingging, gingging, nein so was, nein:
Jetzt sieht der Kerl sich selber nicht ein!
Gingging, gingging, welch ein Kamel!
Er kennt nicht seine eigene Seel.
Gingging, gingging, wie dumm, wie dumm!
Er fragt: wieso, weshalb, warum?
Gingging, gingging, man glaubt es kaum:
Es denkt das Schaf sogar im Traum.
Gingging, gingging, ich habe es dick:
Der Kerl übt an sich selbst Kritik!
Gingging, gingging ... Da gabs einen Krach:
Weg war das Monstrum, und ich war wach.
Wie seltsam kam – der Traum? Ach nein:
Wie seltsam kam der Tag mir vor!
Das da im Bett: – ich soll das sein?
Mein ganzes Ich das? –: Kinderein! –:
Ein Teil, der sich ins Licht verlor.
Ein Glied von mir:
Nichts weiter bin ich hier.
In der heiligen Allnacht, im unendlichen Raum
Streck ich mich, dehn ich mich tausendgestaltig,
Bin Pflanze, Luft, Stein, Wasser, Tier:
Leben in allen Formen, lächerlich und gewaltig.
Gingging, es denkt das Schaf sogar im Traum.

Meter: iambic
1L: Lustig fort
by Detlev von Liliencron

Lustig fort
Von Ort zu Ort
Habt ihr uns geblasen.
Trommelschlag,
Hörnerklang,
Klingt auf allen Straßen.
Gut Quartier,
Junge Maid,
Sind uns oft gekommen.
Abends dann
Zapfenstreich,
Hat den Dienst genommen.
Mondes Licht,
Blauer Duft,
Und versteckte Lauben.
Nachtigall,
Nußbaumstrauch;
Liebe läßt sich rauben.
Doch ganz früh
Sind wir schon
Fern auf andern Wegen.
Sommerglut,
Blütenbaum,
Oft auch Staub und Regen.
Weit, ach weit,
Weltenweit
Hör ich es noch klingen:
Kalbfell dröhnt,
Flöte gellt,
Und Soldaten singen.

Meter: trochaic
17.
by Friedrich von Logau

Das Maul betreugt;
Die Nase leugt;
Ihr klugen Leute
Wisst, was ich deute.

Meter: iambic
AŽ ZASE...
by Stanislav Kostka Neumann

Až zase, lásko má, mne ponížíš až k smrti
a stínů legion mi vpustíš do nitra,
až zapotácím se pod slovem, které drtí,
a půjdu nocí zlou bez víry do jitra,
to jitro, lásko má, kéž přijde v parné době,
kdy bouře divoká se chystá do lesů:
já pro květ ohnivý v tu bouři půjdu tobě,
a až se navrátím, jej v srdci ponesu.
Když v bouři kymácí se jedle jako tříska,
muž, ten tu sesílí, když přišel ponížen.
A vichr, jenž se vrh i černá na mračiska,
i stíny vyžene, jež sejí ruce žen.
A blesku šílenství, jež rozpaluje dálky
a v světle jinačím nám ukazuje svět,
i v srdci básníka, jenž raněn přišel z války,
rozsvítí ohnivý a čarodějný květ.
Květ silných, chápavých a soucitných a věrných,
jenž hřeje paprskem a voní šalvějí
a ve dnech bolesti a horizontů černých
nejvíce v kalichu má sladkých krůpějí...
Tak bouří smířeno a živly pročištěno
se vrátí, lásko má, mé srdce s květem tím:
za vlastní nerozum tě odprosím, oh, ženo,
a za tvá slova zlá ti ústa políbím.

Meter: polymetric
PODLE HAVLÍČKA
by František Zavřel

Moje barva červená a bílá,
v ní je moje poctivost a síla.
Bílá zmizela kams do oblak,
z červené zbyl bědný cár a vrak!

Meter: trochaic
- XI -
by Bernardino de Rebolledo

Señor cuya piedad, cuya clemencia,
atenta siempre a nuestro bien, retira
las flechas de rigor, los rayos de ira,
que solicita tal inobediencia.
Pues revocaste la fatal sentencia,
y del trance mortal que horror inspira,
maravilla que el Mundo absorto admira,
me arrebataste a la cruel violencia.
Desengaños produzca asombro tanto,
de tu piedad mayor efecto sea
la salud interior aun más perdida.
Anegando mis culpas en mi llanto
su imperio libre la razón posea
que restituya el alma a mejor vida.

Meter: polymetric
VIII. Nic nepohne se, nebe sluncem hoří,
by Adolf Černý

Nic nepohne se, nebe sluncem hoří,
že mráčky na něm svítí do běla,
v dál vítr odlét, kamsi do zámoří,
oblaka v modru tiše utkvěla.
Tam nad obzorem leží stádo bílé
a s rozkoší se v slunci vyhřívá –
je ticho, přišla odpočinku chvíle,
vysoko plane koule zářivá.
Je ticho, třeba dřímotě se vzdáti,
než všecko promění se ve chvíli,
než vítr z dálky k oblakům se vrátí
a v divokém je letu rozptýlí...

Meter: iambic
Ein ausbündig-schöner, in der
 Blühte stehender, Castanien-Baum.
by Barthold Heinrich Brockes

Um von dem Baume nun noch mehrers zu erzehlen,
Auf dem man solchen Schmuck in solcher Meng erblicket;
So ist kein Mensch, der seine Pracht,
Die Anmuth seiner grünen Nacht,
Zumahl in schwüler Zeit, in hellen Sonnen-Strahlen
Natürlich bilden kan, beschreiben oder mahlen.
Wenn man die Augen mit Bedacht
Auf seine äusre Schönheit lencket,
Auch in die grüne Tieffe sencket;
Vergnüget sich das Hertz, und rühmt des Schöpfers Macht.
Indem, dies holde Grün dem, der es wol bemerckt,
Nicht nur sein leibliches sein Seelen-Aug’ auch stärckt.

Meter: iambic
- 0 -
by Lope de Vega

La madre de las ciencias, donde a tantos
verde laurel por únicos publica,
dos corderos al cielo sacrifica,
primicias ya de innumerables santos.
Bárbara mano entre dichosos cantos
hierro cruel a su marfil aplica,
y la ribera de sus plantas rica
himnos al cielo ofrece en vez de llantos.
Henares lastimado deque dentro
de sus términos Roma entrar procura,
saliéndole dos niños al encuentro.
Rompió la margen, y la sangre pura
bebió a la tierra, y retirando el centro
le dio en arenas de oro sepultura.

Meter: iambic
Um Dich .
by Theodor Fontane

Ich las: „glückselig sind die Reinen,
Ihr Sinn ist offen Gott zu schaun;“ —
ErEs trieb in reuevollem Weinen
Hinaus mich in die Frühlingsaun.
Wie schwach sind unsre besten Gaben:
Die Liebe strauchelt und die Treu,
Das Beste was wir Menschen haben,
Ist unser Wolln und unsre Reu.
Ich rief zu Gott: „woll Du mich leiten,
Die Gnade kennt ja kein Zuspät!“
Da sah ich Ihn vorüberschreiten,
Wie Lenz, in stiller Majestät.

Meter: iambic
ČTENÁŘKY ČESKÉ
by Jan Neruda

Čtenářky české jsou čtenářky pilné,
pokrmů tištěných jedlice silné.
Kámen by zlouskaly, hřebík by zchruply,
na jedno sedění kravku by sluply;
všechno jim chutná jak smyrnenské fíky,
všechno jde k duhu jim – pánbůh měj díky!

Meter: dactylic
Sonetos – - V -
by Fabio

Valladolid, tan peligrosa y fiera
como la que en mi alma estáis haciendo,
amores y temores, pretendiendo
vivir entrambos para que yo muera
Si he de acabar, procúrame siquiera,
ya que al fin yo no alcance que pretendo,
que la que nunca me miró viviendo,
mirarme en brazos de la muerte quiera
Yo con aquesto viviré contento,
y tú, dichoso valle, que habrás dado
a tantos vida, dame sepultura
Y verá cuanto cubre el firmamento
que sólo en el lugar piedad ha hallado
quien no lo halló en el tiempo ni en ventura

Meter: iambic
Von der Schwere und der Leichte,
 von der Fluht und Ebbe
 des Meeres.
by Barthold Heinrich Brockes

Und wenn die Erde, die sich drehet,
Nach einen halben Tag, aufs neu,
An selben Ort hinkommt, woselbst der Mond dann stehet;
So wird sie durch die Lufft aufs neue weggedruckt:
Wodurch die Fluht den Strand denn abermahl verschluckt.

Meter: iambic
Für den Trupp
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Hell auf, Kameraden! der kriegrische Ton
Der Trommel und Pfeife ermuntert uns schon.
Frisch, schnallt den Tornister den Rücken herum,
Und schickt euch zum Marsche, nur seht euch nicht um.
Denn Abschied von Freunden und Mädchen fällt schwer,
Und Weinen ziemt braven Soldaten nicht sehr;
Sie folgen gehorsam des Führers Gebot,
Und rüsten sich freudig zum Abschied und Tod.
Scheint nicht auch die Sonn' und der Mond auf dem Kap,
Und leuchten die Sterne nicht dorten herab?
Und wehen nicht Winde im blühenden Hain?
Giebt's dorten nicht Wildpret, nicht Fische, nicht Wein?
Auch sagt man, es gebe von rosiger Laun'
Dort Mädels hübsch schwärzlich, hübsch weißlich und braun:
Und haben Soldaten Gold, Mädchen und Wein,
So können die Fürsten nicht glücklicher sein.
Drum munter, Soldaten! der Marsch ist zwar weit,
Doch frohe Gesänge verkürzen die Zeit;
Und wenn uns das Wasser des Meeres umfleußt,
So giebt Gott Gesundheit und fröhlichen Geist.
Ha, wenn wir die Spitze von Afrika sehn,
Und Winde vom Ufer im Federbusch wehn,
Dann jauchzen wir alle im Wonnegefühl:
Hell auf, Kameraden! nun sind wir am Ziel!
Wir leben drauf selig und handeln nach Pflicht,
Und achten Hyänen, die Wilden selbst nicht.
So wird auf dem Wasser, so wird auf dem Land
Der Name des braven Soldaten bekannt.

Meter: amphibrachic
PÍSEŇ
by Antonín Klášterský

Sotva s lích vítr dých,
padá, padá s větví sníh;
a já stojím dumající
v jarní květné chumelici,
v jara vonných závějích.
Stojím sám – kam, ó, kam
zalít’ jsem, nač vzpomínám?
Nemůže to býti jiné,
opadá tak vše a hyne,
sen i mládí, sladký klam.
Květ a pyl jara chvil!
Jen když aspoň jednou byl!
A mně, jak tu stojím, zdá se,
že jak padal, na mém vlase
jeden přec se zachytil!

Meter: trochaic
- X -
by Juan de Almeida

Alcida, ¿ves perdida en la montaña
de aquel breñoso risco la dureza?
¿Viste en el mar acaso la braveza
del revoltoso viento que se ensaña?
¿Viste el coraje, el ímpetu y la saña
del jabalí acosado en la maleza?
¿La furia, el desconcierto y la aspereza
del encendido Marte en la campaña?
Vuelve, Alcida, y verás la roja llama
cual va por el jaral a aquella mano
del animoso Céfiro encendida,
con el furor que aviva, cruje y brama,
talando por do pasa monte y llano;
pues mucho más cruel eres, Alcida.

Meter: iambic
PÍSEŇ OPUŠTĚNÉHO.
by Adolf Červinka

Ó sametové tvoje ruce,
jež chválil zástup veliký, –
já miloval je někdy prudce, –
teď tuhé hnětou knedlíky.
Ty svěží kdys, jak poupě z rána,
když rosou chlad je zadýchá,
proč nyní jsi jak ucloumána,
květ, k němuž nikdo nečichá...
Co šťastných bylo okamžiků,
jichž kouzlo dávno zapadlo!
Teď zdá se, že jsi na krmníku
a žiješ jenom na sádlo,
neb když si sedneš v restauraci,
ty zjeve v mládí přesladký,
před tebou duch můj v prach se ztrácí,
ty jíš jak Honza z pohádky...
A manžel tvůj, jenž psával sloky
na chrupu tvého perličky,
teď píše knihu čtyři roky:
„Zde měly by růst špargličky...“

Meter: iambic
- CXXIX - Al monte donde fue Cartago
by Gutierre de Cetina

Excelso monte do el romano estrago
eterna mostrará vuestra memoria;
soberbios edificios do la gloria
aún resplandece de la gran Cartago;
desierta playa, que apacible lago
lleno fuiste de triunfos y victoria;
despedazados mármoles, historia
en quien se ve cuál es del mundo el pago;
arcos, anfiteatro, baños, templo,
que fuisteis edificios celebrados
y agora apenas vemos las señales;
gran remedio a mi mal es vuestro ejemplo:
que si del tiempo fuisteis derribados,
el tiempo derribar podrá mis males.

Meter: iambic
9. Laß dich nur Nichts nicht tauren
by Paul Fleming

Laß dich nur Nichts nicht tauren
mit Trauren!
Sei stille!
Wie Gott es fügt,
so sei vergnügt,
mein Wille!
Was wilst du heute sorgen
auf morgen?
Der Eine
steht Allem für;
der giebt auch dir
das Deine.
Sei nur in allem Handel
ohn' Wandel,
steh feste!
Was Gott beschleußt,
das ist und heißt
das Beste.

Meter: polymetric
DNES BYLO JITRO...
by Karel Červinka

Dnes bylo jitro... plaché mžení v zracích
že vyvolat mi dovedlo! Svit mdlý
nám zahrával a blýskal na bodácích,
když z modravých Alp k Tridentu jsme šli.
Já snědé děvče zahléd u kukuřic,
zrak mělo černý, cikánský to zrak,
můj teplý pohled, v pestrý šat se tulíc,
mi oplatilo s pole dlouze tak!
Už z vinic čpěla vůně listopadu,
dech náš se bělal v ranním, vlhkém chladu,
jablko jedno zbylo na jabloni...
Cit z minula mě schvátil silou klamnou,
mně zdálo se, v ten okamžik že za mnou
zmizelé děvče hlavu v dumách kloní – –

Meter: iambic
[ueber alle Gräber wächst zuletzt das Gras]
by Friedrich Rückert

Ueber alle Gräber wächst zuletzt das Gras,
Alle Wunden heilt die Zeit, ein Trost ist das,
Wohl der schlechteste, den man dir kann ertheilen;
Armes Herz, du willst nicht, daß die Wunden heilen.
Etwas hast du noch, solang es schmerzlich brennt;
Das Verschmerzte nur ist todt und abgetrennt.

Meter: trochaic
Zum neuen Jahr.
by Eduard Mörike

Ein Engelein leise
Mit rosigen Füßen
Die Erde betritt:
So nahte der Morgen.
Jauchzt ihm, ihr Frommen,
Ein heilig Willkommen,
Ein heilig Willkommen!
Herz, jauchze du mit!
In Ihm sey's begonnen,
Der Monde und Sonnen
An blauen Gezelten
Des Himmels bewegt.
Du, Vater, du rathe!
Lenke du und wende!
Herr, dir in die Hände
Sey Anfang und Ende,
Sey Alles gelegt!

Meter: amphibrachic
ROKY JDOU...
by Antonín Klášterský

Roky jdou a dni se ženou,
marně jaké změny hledám,
a já tu číš otrávenou
apathicky k ústům zvedám.
Jenom že tak musí býti,
že tak zvyk a osud káže,
že to moje choré žití
přimklo jedno bílé paže.
Řek’ bych: „Pane, možno je-li,
vezmi tu číš utrpení!“ –
ale mlčím ve své celi,
vím, to ještě možno není.
Ti, kdož mi ji otrávili,
ať jen sladké víno pijí,
bolelo to ovšem chvíli,
ale teď už bolest mijí.
Jenom neklid bez úkoje,
tíha, strach a smutek zbývá,
jako když se oko moje
v noc a tmu a propast dívá.
Nelkám pro trn ve své skráni,
hněv můj odvál vítr k mořím,
k prosbám pak o slitování
sama sebe nepokořím.
Kdybych však měl ku posledu
prosit přec v den, jenž tak mučí,
bude to jen: Více jedu
a jed, je-li možno, prudčí!

Meter: trochaic
3.
by Emanuel Geibel

Herr Schmied, Herr Schmied, beschlagt mir mein Rößlein,
Und habt ihr's beschlagen, so macht mir ein Schlößlein,
Ein Schlößlein so fest und ein Schlößlein so fein,
Und muß bei dem Schlößlein ein Schlüssel auch sein.
Das Schlößlein, das will ich vors Herze mir legen,
Und hab' ich's verschlossen mit Kreuz und mit Segen,
So werf' in den See ich den Schlüssel hinein,
Darf nimmer ein Wort mehr heraus noch herein.
Denn wer eine selige Liebe will tragen,
Der darf es den alten Jungfern nicht sagen;
Die Dornen, die Disteln, die stechen gar sehr,
Doch stechen die Altjungfernzungen noch mehr.
Sie tragen's zur Bas' hin und zur Frau Gevattern,
Bis daß es die Gäns' auf dem Markte beschnattern,
Bis daß es der Entrich beredt auf dem See
Und der Kuckuck im Walde, und das tut noch weh.
Und wär' ich der Herrgott, so ließ' ich auf Erden
Zu Dornen und Disteln die Klatschzungen werden,
Da fräß' sie der Esel, und hätt's keine Not,
Und weinte mein Schatz sich die Augen nicht rot.

Meter: polymetric
Vzpomínky.
by Jaroslav Vrchlický

Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!
Jdu krajem zas, kde žil jsem drobný hoch,
zřím starou faru v duchu, akáty
u nízké střechy, hospodářský dvůr,
půl travou zarostlý, zřím u zdi kout,
kde starý keř se krčil bezový,
kam zvěsti vše jsem báby umístil;
zřím starou sýpku, dětských tajů svět
i starý senník, i sad ovocný,
jenž strašidelně někdy vypadal
a jindy smavě, podle počasí;
to všechno zřím, leč kdybych přišel dnes
v ta místa, cizí tváře našel bych
a mnohé jinak nežli bývalo
a proto nejdu tam a nepůjdu.
Tak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!
Zřím vše ty cesty známé do polí,
jak rozbíhaly se až k lesíku,
zřím hřbitov, kde dnes leží bába má,
i cestu výše mezi křemením,
kam chodíval jsem s ujcem, farářem,
zřím nízký lesík, se mnou skoro rost,
zřím jeho ryzce, lišky, zelinky,
a prociťuji znova dávný strach,
jenž přepad mne z pohádky bábiny
o hejkalu neb muži ohnivém,
jak často v běh jsem dal se udýchán
bez příčiny, mnil, za mnou běží kdos
a byl jen to náš starý kostelník,
tím poděsiv mne, že měl v botě nůž.
Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!
Zřím všecky slavné poutě vesnické,
při kterých chlapec, na housle jsem hrál,
zřím, o dušičkách bílý kostlivec
na černé půdě na oltáři hlavním
nás děti šklebem děsil pitvorným;
zřím, jak jsme bílé koule skleněné
vždy plnívali vodou barvenou
k božímu hrobu a zřím chmurná jitra
těch adventních dnů, kdy na pustý kůr
náš pan učitel přišel stařičký
a do tmy lodi chrámové, kde pár
jen bludných kmitalo se svíčiček,
se ukláněje spustil zhluboka
zpěv „Minula již noční hodina“,
si dlaní zacláněje ústa svá.
Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!
Zřím všecky toulky svoje krajinou,
když v pestré směsi farské knihovny
jsem našel první svazky Shakespeara,
je nes pak jako kořist vítanou,
z nich deklamoval v tiché dubině
u mlýna, jenž snil v třtinách zatopen;
zřím, cigáni jak přišli, kotláři,
a táborem si sedli občinou,
jak žasu pln nad mužů knoflíky
a východní žen jejich ozdobou
jsem v záňadří nes starý musejník,
kde přeložena báseň Puškina
o cigánech – ký bojoval jsem boj,
za nimi neprchnout jak Aleko.
Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínky děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc!
A všecko pryč dnes, všecko je to tam,
pod trávou bába, tetka veselá
je sama bábou dnes a starý strýc,
jenž přežil vše, tak sotva vzpomíná
jak já na celou prostou idyllu
těch blahých dob. Máť pro mne cenu jen,
a již se ptám, proč nudím čtenáře
těch upomínek řadou banálních.
Vše jiné dnes, jen staré akaty
blíž studny stojí farském na dvoře
a šeptají jak v nocích větrných,
a kdo by jejich šeptu rozuměl,
by slyšel totéž, co dí refrain můj,
tak stejně zbytečný jak vtíravý!
Jak všecko dnes je to v daleku,
sugescí vzpomínek děsíc,
jako ten svítící na řeku
z vysoka do mlhy měsíc...

Meter: iambic