ROMANCE. (IV.)
by Julius Zeyer

Dlouho bránil v Aguilaru,
v městě svém, se bohatýrsky
don Fernandez Coronel.
Bránil se, však neubránil,
sesuly se poznenáhla
hradby, věže stálou bouří
ran beranů bořících.
Skosila smrt chrabré mužstvo,
zuřil hlad a mor už v městě,
odvaha všem z prsou prchla,
zůstal silen, beze změny
Fernandez jen Coronel.
Poslední když vyšlo slunce
městu zkáze souzenému,
přiblížil se nesbořené
posud hradbě Fernandezův
starý přítel, králův rádce,
don Gonsalvo Gutier.
Vztáhl ruce, teskně zvolal:
„Bože můj, kde jsou, ach, dnové,
šťastni když jsme oba byli
v mládí době zapadlé!
Srdce moje žalem puká
osudnou nad tvojí vzpourou;
Fernandeze, Fernandeze,
není východu z té bídy,
v které jsi se ocitnul!“
„Mýlíš se,“ mu odpověděl
don Fernandez Coronel.
„Východ jest z té bídy velké,
která životem se zove:
krásná smrt. – Co muž a rytíř
dostál jsem své povinnosti,
zemru s jasným přesvědčením,
právo že jsem hájil vždy.
Vítězit či podlehnouti
významu před Bohem nemá,
pánem naším jediným,
pánem naším, který osud
každému z nás určuje.
Dobře měj se, Gutiere,
za mou duši modli se!“
Přátelé tak rozešli se,
svítily jim slzy v očích,
při tom bolném loučení.
Spěchal v hradní nyní kapli
don Fernandez Coronel,
tichou mši kde starý sloužil
právě kněz, a pohroužil se
rytíř zbožně v modlitbu.
Vyrušil jej ale panoš,
bledý přiběh’ do svatyně,
spěšně kříšem znamenal se
volaje tak v úzkosti:
„Zanech, pane, otčenášů,
zdrávasů a chop se meče,
trhl Perez Estebaňez,
velký komthur Alkantárský,
v město s vojem; ztraceni jsme,
prchá všechno, otvírají
brány už se vítězi!“
Bez dechu tak panoš zvolal,
bledý strachem, chvějící se,
klidně kněz však mši dál sloužil,
klidně pravil panošovi
don Fernandez Coronel:
„Vůle boží staň se svatá!
Klekni, hochu, zvonek cinká,
pozdvihne kněz tělo Páně
pod podobou hostie.
Nepůjdu dřív města bránit,
nepůjdu svůj život chránit,
než jsem Boha uviděl.“
Zůstal tiše na modlitbách,
kněz až pozdvih’ k zbožňování
pod podobou bělostkvoucí
tělo Krista Ježíše;
zůstal tiše na modlitbách,
kněz až pozdvih’ zlatozářný
kalich s krví přesvatou.
Udeřil se třikrát v prsa
v pokoře a sklonil hlavu,
vstal pak tiše, vyšel z kaple
don Fernandez Coronel.
Bránil se, až ztracen byl už,
bránil se, až meč mu vypad’
z chrabré ruky, tupý sečí.
Zahlíd’ druha Gutiera,
zvolal na něj: „Tobě vzdám se,
k smrti veď mě, příteli!“
Spustil hledí král don Pedro,
řekl temně: „Alburkerke,
přiveďte sem Coronela,
svědkem jeho budu smrti.
Zločin jeho vyčtěte mu.
Zároveň, až na znak padne
katův meč mu, zvednu hledí,
umíraje tvář mou uzří
ozářenou vítězstvím!“
Přiváděli Coronela,
Alburkerke zvolal zbujně:
„Zničen jsi teď, smělý zrádce!
Vlastních slov svých pamatuješ?
Krále zval jsi, dona Pedra,
aby pro tvou přišel hlavu
v hrad tvůj pevný Aguilar.
,Bez milosti!‘ bylo heslo
tvoje drzé, proti tobě,
bídný, se teď obracuje.
Tobě pláč a nám teď smích.“
Klidně, tiše, s důstojností
odpověděl Coronel!
„Nepláču, a ty se nesměj!
Synové jsme oba stejně
Kastilie, která mocná
povznáší a s výše trhá
děti, které zrodila.
Buďme tedy oba hodni
velké matky, ty co vítěz,
já co v boji podlehlý.
Zval jsem krále, aby přišel
pro mou hlavu; zde ji nesu,
vezmi ji, však nejásej.
Osudu jsem prostě podleh’.
Nereptám. Když povážím to,
připadl mi lepší díl.
Zdá se mi, že jesti lépe
obětí být, než být katem.
Chválím Boha v nebesích.“
Padla hlava buřičova;
hledí své však jeho soudce
nepozved’, neb cítil trpce,
co to jesti katem být.

Meter: trochaic