PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DEN
by Antonín Sova

Den za dnem v propast bezdnou klesá,
a básník, mudřec, politik
rve kořist z něho pro věk příští,
pro nových prací vzlet a vznik.
Když den se sklání v slunce výhni
nad parky, řeky zčeřené
a klesá v parách šeré noci
a mře jak zvíře zraněné,
nad města když se spouští v nachu
a křídla vleče po zemi
a ve větvích svou záři tříští,
až v loktech noci oněmí:
Tu zdá se mi, že pozoruje
svým okem tmavě krvavým,
čím člověk žil dnes od úsvitu,
zda pokrok šel či zloba s ním,
zda každou ruku mozol tlačí,
zda o krok dál je myslitel,
zda zrní klíčí výš a výše,
a strom zda plod neb květy měl,
zda pro svobodu svého lidu
kdos’ poctivě své pěstě zdvih’,
zda přec ctižádost svoji vlastní
kdos ukojil hlad plačících!
Jak sarkasmem se někdy chvěje
a křečovitě mře ten svit,
když v pohodlném křesle vidí
státníka moudře lenošit.
Když vidí pro svízel a bídu
a pro boj o chléb, o práva,
jak zimničně svět vynalézá,
sotva si spánku dopřává,
jak kombinuje, válčí, vraždí,
jak živlům velí v službě stát,
jak se vším kramaří, i s ctností,
neb před ním děsný stojí Hlad –
Den vidí to a v hory klesá
a v zoufalství se roztříští –
– vždyť do propastí přešlých věků
a tak malou klesá kořistí!

Meter: iambic
- CLXXVI -
by Gutierre de Cetina

Yo, señora, pensaba antes, creía,
mas, ¡ay!, que no sabía lo que pensaba,
que era amado el que amaba, y no entendía
que el hado a mi porfía contrastaba.
El Amor me engañaba y me decía
que la fe que os tenía se apagaba;
pero si ciego andaba y no lo vía,
la justa opinión mía me engañaba.
Ya el temor me muestra el desengaño,
si el gusto del engaño consintiera
que apartarme pudiera de mi daño.
Mas el mayor engaño, ¡ay, suerte fiera!,
es que aunque claro viera que era engaño,
por un bien tan extraño el mal quisiera.

Meter: iambic
31.
by Friedrich von Logau

Was ist doch Ehre, Macht, Pracht, Schönheit, Lust und Geld?
Ein gläsernes Gepräng, ein Tockenwerck der Welt.

Meter: iambic
Rebeldía
by Francisco Javier Ugarte y Pages

¿Qué intentas descubrir? ¿La ley suprema,
misteriosa razón desconocida,
que hace al par de la muerte y
                  de la vida
el más grave recóndito problema?
Pues no hallarás ardid o estratagema
que burle a Dios y tu fracaso impida,
¡mal que pese a tu ciencia envilecida,
cuya antorcha no alumbra pero quema!
¡Ay del rebelde que inquirir procura
cuanto la humana pequeñez ignora!
Es ave errante que en la noche oscura
sin rumbo cierto el horizonte explora
y audaz pretende trasponer la altura,
queriendo ¡en vano! anticipar la aurora.

Meter: iambic
27.
by Friedrich von Logau

Gott sey Danck für meinen Ruch!
Der verleih, daß kein Gebruch
Auff die Nietligkeit der Welt
Mich vom Himmel abe hält!

Meter: trochaic
XIV. VĚŠTBA
by Josef Svatopluk Machar

Od svatby její v mojí duši
ožila dávná vzpomínka,
vždy k večeru mi syčí v uši
výsměšným tonem zlehýnka...
Jsem chlapcem v klidné jedné vísce.
Jsme na zahradě v soumraku.
Nad krajem posupně a nízce
lán visí černých oblaků.
Cikánka stará, zrak jak dýka,
přes zídku k nám se naklání
a věštby dutým hlasem říká
stopujíc rýhy na dlani.
„Viz čáru, jak se dolů vije,
ta druhá tne ji, překříží –
zde toho chlapce uštkne zmije,
k níž s důvěrou se přiblíží...“
Šla baba dál. Nad proroctvími
se smáli chvíli – ďas je vzal!...
Já hrdinou byl před druhými
a též se – trochu ztěžka – smál.
Než potom v dusné lesní tiši
pod jedlemi a břízami,
kde hřál se opustiv svou skrýši
had se zvláštními skvrnami,
neb v kotouč svinut blíže cesty
zas jiný dřímal klidným snem,
neb přes hnijící vil se klesty
a zlostně šlehal jazykem,
já ubíhal vždy dále chvatně,
a zimy dech vždy po mně táh –
ó vykládal jsem věštbu špatně,
a zbytečně byl tenkrát strach!...
Mne zloba hadů ušetřila...
A ty, ty moje spanilá,
což pro to ty ses narodila,
by se ta věštba splnila?...

Meter: iambic
Soneto
by Ignacio M. Martínez de Argote y Salgado

Su fino rostro en luz azul bañado
de sus grandes pupilas luminosas,
se recata en las ondas caprichosas
del mar de sus cabellos encrespado
Su mirar dulce, suave, está velado
por plácidas visiones amorosas,
y un rumor leve de ansias misteriosas
en su boca entreabierta ha aleteado
Su talle esbelto, airoso se cimbrea:
ora se yergue altivo, dominante,
ora se mece en lánguido vaivén,
cuando le arrulla la feliz idea
de abrir su pecho a un corazón amante
y decirle: estoy sola y triste, ven

Meter: iambic
PÍSEŇ O NÁVRATU DO VLASTI.
by Bohuslav Květ

A vím, že přece jednou přijde den,
kdy do rodné se země navždy vrátím.
Své žaly vichrům divokým dám v plen
a pochyb mučivých tíž cestou ztratím...
V ňadrech to zpívat bude, klokotat,
jak tisíc slavíků by pělo v háji,
a líce budou vzruchem štěstí plát
jak milencům, když před svatbou již mají...
To bude příliš štěstí najednou,
že snad ho, Bože, neunesu ani!
Tak budu dojat velkou chvílí tou,
že do smrti nezapomenu na ni.

Meter: iambic
1L: Mit Beben, wie die Freude bebet,
by Christian Graf zu Stolberg

Mit Beben, wie die Freude bebet,
Und dankbar segnend dein Geschick,
Von kühner Ahndung neu belebet,
Voll Bruderliebe Herz und Blick;
So, Bruder, tritt in unsre Mitte
So schwör' den schauervollen Eid,
Und jeder ist, nach Maurersitte,
Dein Herzensfreund zu seyn bereit;
Und willig, Habe, Blut und Leben,
Nimm diesen Bruderkuß zum Pfand!
Für dich, und jeden hinzugeben,
Der sich, wie du, mit uns verband.
Auch dir sei Habe, Blut und Leben
Zu theu'r für deine Brüder nicht,
Mit Freud' und Demuth es zu geben,
Das, Bruder, ist des Maurers Pflicht!
Ach! rauh und steil sind unsre Pfade
Und harte Kämpfe kämpfen wir;
Fliehst du den Kampf, fliehst du die Pfade,
Dann wehe! wehe! wehe! dir.
Getrost! du fliehst sie nicht. Beginne
Mit Muth und Vorsicht deine Bahn,
Und dringe zu des Gipfels Zinne,
Zu der nur Hochgeweih'te nah'n.
Die Stärke stütze deine Rechte,
Wenn machtlos sie im Streite ficht;
Des Irrsals und des Zweifels Nächte
Erhelle dir der Weisheit Licht.
Schon sank die Hülle! Sieh, es winket
Dir fern Aurorens junger Schein,
Doch grauer Nebel wallt und sinket
Und hüllt in Dämmerung dich ein!
So wallte Nebel einst, und deckte
Des Tempels Heiligthum; es bebt
Der Söhne Levi Schaar; sie schreckte
Gott, dessen Schauer sie umschwebt.
Da schwiegen Psalter, schwiegen Lieder;
Da flehte Salomon; da goß
Ein Strom des Lichtes sich hernieder,
Der in des Weisen Seele floß.
So quill' auch dir des Lichtes Quelle,
Ergieß' im vollen Strome sich,
Verscheuche Nebel, und erhelle
Und kräft'ge und belebe dich!
Wohl dir, in unsrer Brüder Kreise!
Wohl uns! wir feiern diesen Tag!
Ihm folge, nach der Väter Weise,
Ein froh bekränzter Abend nach.
Bei unserm Freudenmahl' erneue
Der volle Becher unser Band;
Die Freud' erschein' uns! Wahrheit, Treue,
Und edle Zucht an ihrer Hand.
Dann schallen festlich unsre Lieder,
Wir trinken ferner Brüder Glück,
Und blicken auf bedrängte Brüder,
Und lindern freudig ihr Geschick.

Meter: iambic
XIII. Rychtář Oremus.
by Jaroslav Vrchlický

Sedláci jdou proti Plzni.
Doba krve, boje, hrůz!
Bratři, dobře se vám vede,
dokavad vám v čele jede
rychtář Oremus.
Pan rychtář se spolčil s pány,
žita mnohý plný vůz
vpašoval skrz městské brány
za dukáty zverbovaný
chytrák Oremus.
Zle to k posledu naň trhlo,
houká houfnice i kus,
meče zvoní, na svém koni
za pány se žertem honí
zrádce Oremus.
Však v té chvíli, kdy byl zrádcem
a sám chtěl se dáti v klus,
v lebku tesákem ho ťali,
boje rykem zazpívali
nad ním: Oremus!

Meter: trochaic
PÍSNĚ Z MONTBLANCU (III.)
by Viktor Dyk

Den včera pustý byl, vítr vším třás’.
Nějaký turista zlomil si vaz.
Na lstivém Montblancu cesta je klam.
A mně tak připadal poněkud znám.
Tam dole, v nížinách, za písní zvuku,
tuším, že podal jsem kdysi mu ruku.
Tam dole v nížinách srdce se třásla,
tam dole stáda se pokojně pásla.
Příteli! Vrcholy lákají blázna.
Na hory cesta je kluzká a srázná.
Příteli! Mrtev jsi. Je tebe škoda.
My vinni nebyli – jenom ta moda!

Meter: dactylic
NAIVNÍ ROZHOVOR
by Antonín Sova

Ty má sladká, která víš!
Lesní rohy neslyšíš?
Chci ti o slavnosti říc’,
houpaček tam na tisíc.
Vezmeš si mne? Já k ní děl.
Její smích se zvonkem chvěl:
Ne, mám ráda celý svět.
Ne, jsem mláda. Ty chceš hned?
Možno. Snad. Ne, já chci dřív
s hochem tím, jenž na mne kýv’,
jedno slůvko promluvit:
chce-li se mnou k tanci jít?
Vše to může, může být.
Podél řeky cesta, stín.
Večer chlad jde ze sítin.
Ty má sladká, která víš, –
dosti, dosti tance již.
Není, není tance dost.
Možná. – To je žárlivost. –
Bolestí dnes nezdřímne
moje srdce upřímné.
Zítra až v ně pohledíš,
ty mu neporozumíš.
Bude zářit v světle mdlém,
jak po slunci zapadlém.

Meter: trochaic
Book 3, Epigram 36
by Thomas Bastard

The peasant Corus of his wealth does boast,
 Yet he’s scarce worth twice twenty pounds at most.
 I chanc’d to word once with this lowly swain,
 He called me base, and beggar in disdain.
 To try the truth hereof I rate myself,
 And cast the little count of all my wealth.
 See how much Hebrew, Greek, and Poetry,
 Latin Rhetoric, and Philosophy,
      Reading, and sense in sciences profound,
      All valued, are not worth forty pounds.

Meter: iambic
PONTIFEX. (I.)
by Josef Svatopluk Machar

Již plamen praskal kolem oběti
a černý dým se valil z hranice.
Na stupních oltáře stál pontifex
a čekal s hlavou rouškou zhalenou.
Chvílemi pohled jeho vyběh ven
přes holou hlavu starce císaře,
jenž v zlatém křesle tiše spočíval,
přes hlavy senatorů, helmy gard
a lidu shluk, jenž plnil Kapitol,
a přelét města kus, jenž jevil se
ve výseku mu mezi sloupovím:
V modravém světle lednového dne
dřímala střech a stromových vln spleť
a mdle se leskly barvy kupolí,
kov soch a zlato hlavic sloupových –
a zmdlelý pohled kněze vrátil se
do kalných očí, jež se přivřely.
Pak praskot žáru přešel v syčení
a plamen čistý, zlatě krvavý,
bez dýmu, začal hýřit v oběti.
Tu ruce vzhůru rozpjal pontifex
a patře k nebi volal slavnostně:
– Ó Jove Kapitolinský,
ty římské moci ochránče a zakladateli,
ty, Gradive,
a ty, ó Vesto,
ostřihatelko plamene i domu,
vy bozi ostatní i bohyně,
již jste moc římskou vyzvedli
z počátků malých k výši úžasné –
k vám volám jménem Vlasti:
ó zachovejte, ochraňujte dále
tu říši,
císaře našeho a pána
Augusta Imperatora Galbu,
by ve zdraví a slávě dlouho panovati ráčil
k oslavě vaší,
k našemu blahu a štěstí,
a dopřejte nám
– až dojde jedenkráte cíle žití svého,
tož účastenství blaženosti vaší –
nástupce jemu podobného,
v jehožto ruce
tak blaze bude světu,
jak blaze se mu nyní žije.
Ó splňte zbožná přání naše,
bohové věční! –

Meter: iambic
A la Carolea
by Jerónimo Sempere

Del Délfico laurel , que fue corona
de augusta majestad de Emperadores,
fue premio de Poetas moradores
de aquel virgíneo y fértil Helicona
De entrambos sacra ha sido la persona,
y el uno al otro da eternos favores,
que un César es sujeto de escritores
y un escritor los Césares pregona.
Aquí un Poeta célebre y perfecto
de tal modo hace eterna la memoria
de un César Carlo Rey de las Españas
Que Carlo a mil poetas dio subjeto,
y a mil Emperadores diera gloria
quien canta aquí sus ínclitas hazañas.

Meter: iambic
79. Der geistliche Tempel GOttes.
by Angelus Silesius

Die Pforten deiner Stadt/ Mein GOtt/ sind Perle-
fein:
Was muß doch für ein Blitz mein Geist dein Tempel
sein.

Meter: polymetric
The Tragedy of Pete
by Joseph Seamon Cotter Sr.

There was a man
   Whose name was Pete,
And he was a buck
   From his head to his feet.

He loved a dollar,
   But hated a dime;
And so was poor
   Nine-tenths of the time.

The Judge said “Pete,
   What of your wife?”
And Pete replied
   “She lost her life.”

“Pete,” said the Judge,
   “Was it lost in a row?
Tell me quick,
   And tell me how.”

Pete straightened up
   With a hic and a sigh,
Then looked the Judge
   Full in the eye.

“O, Judge, my wife
   Would never go
To a Sunday dance
   Or a movie show.

“But I went, Judge,
   Both day and night,
And came home broke
   And also tight.

“The moon was up,
   My purse was down,
And I was the bully
   Of the bootleg town.

“I was crooning a lilt
   To corn and rye
For the loop in my legs
   And the fight in my eye.

“I met my wife;
   She was wearing a frown,
And catechising
   Her Sunday gown.

‘O Pete, O Pete’
   She cried aloud,
‘The Devil is falling
   Right out of a cloud.’

“I looked straight up
   And fell flat down
And a Ford machine
   Pinned my head to the ground.

“The Ford moved on,
   And my wife was in it;
And I was sober,
   That very minute.

“For my head was bleeding,
   My heart was a-flutter;
And the moonshine within me
   Was tipping the gutter.

“The Ford, it faster
   And faster sped
Till it dipped and swerved
   And my wife was dead.

“Two bruised men lay
   In a hospital ward   
One seeking vengeance,
   The other the Lord.

“He said to me:
   ‘Your wife was drunk,
You are crazy,
   And my Ford is junk.’

“I raised my knife
   And drove it in
At the top of his head
   And the point of his chin.

“O Judge, O Judge,
   If the State has a chair,
Please bind me in it
   And roast me there.”

There was a man
   Whose name was Pete,
And he welcomed death
   From his head to his feet.

Meter: polymetric
SKONEJŠENÍ
by Antonín Sova

A to byl pastýř dobrý! Světlou tmou
jenž beránky mi vehnal v jizbu mou!
Jak se to vlní, stříbří, na sta hlav,
je tichá noc a tiché vrby, tichý splav.
Jsou tiché sny... Mdlé tóny po kraji.
Snů beránci se ke mně lísají,
jich hlavy vlní se u hlavy mé,
na rouně jich se krásně zadříme.
A pastýř dobrý na práh si mi sed‘,
naivní teplo do par světlých před',
co ran mých krev šetrně lízali
mí beránci, ji rounem stírali.

Meter: iambic
Der Götter Irrfahrt.
by Joseph von Eichendorff

Und für immer da verschlagen
Blieben sie im fremden Land,
Hörten Nachts des Vaters Klagen
Oft noch fern vom Götterstrand. —
Und nun Kindeskinder müssen
Nach der Heimath seh'n in's Meer,
Und es kommt im Wind ein Grüßen,
Und sie wissen nicht woher.

Meter: trochaic
1L: Das Feld sey frölich, und alles, was darauf ist!
by Barthold Heinrich Brockes

Das Feld sey frölich, und alles, was darauf ist!

Meter: iambic
Unerschöpfliche Gnade .
by Clemens Brentano

Maria führt einen Reihen Kindlein klein,
Da kam eine arme Seele:
Maria, laß mich nein!
Ich kann dich nicht rein lassen,
Dein Ehr hast du verschlafen,
Dazu dein Kränzelein.
Hab ich mein Ehr verschlafen,
Dazu mein Kränzelein,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Daß ich verlohren soll seyn.
Da kam sie vor die Hölle,
Gar traurig klopft sie an.
Es hören sie all die Teufel,
Sie hießen sie einergehn.
Der erste der macht's Thürle auf
Der andre sucht einen Stuhl,
Der dritte der blast's Feuer auf,
Der viert schürt wacker zu.
Was hat sie vor ihren Aeuglein stehn,
Ein kleines Kindelein;
Hat sie das Kind getödtet
Hat sie das Kind getödtet,
So muß sie leiden Pein.
Hab' ich das Kind getödtet,
Hab' ich das Kind getödtet,
Und muß ich leiden Pein,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Warum sollt's Gott nicht erbarmen,
Daß ich verloren soll seyn.

Meter: iambic
Náš výtečník.
by Josef František Karas

Bohumil Brodský, farář svěžích lící,
s Césarem říc’ může: veni, vidi, vici –
nejslavnější dnes je literát,
Šimáček ti poví, věří agrárníci,
v „Zlaté Praze“ najdeš tuto píci,
„Politika“ cpe ji s ódou hřmící,
„Rozkvět“ nelení ji v čelo dát,
v klínu „Libuše“ ji chová snící
a pan farář této na vinici
honoráře umí rabovat.

Meter: trochaic
An die strenge  Lesbia.
by Johann Georg Gressel

Galante Lesbia du tödtest mir mein Leben
Wenn deine harte Brust sich noch nicht will ergeben;
Mich quählet deine Pracht/ dein Hart-seyn foltert mich/
Ich bin lebendig todt/ und seuffze ängstiglich.
Allein umsonst! umsonst sind meine Jammer-Zeichen/
Dein Hertz/ das steinern ist/ ist gar nicht zu erweichen/
Du bleibest allezeit bey meinen Klagen hart/
Ob schon das Seuffzen sich mit meinen Thränen paart.
Ein Diamant zerspringt im schlechten Bockes-Blute
Mir aber kommt mein Blut/ und Weinen nicht zu gute/
Ein harter Stein wird weich/ das Eisen zäh gemacht/
Nur du/ mein Kind/ wirst nie auf andern Sinn gebracht.
Sonst pflegt man nach der Nacht/ und ihren Finsternissen/
Den frohen Morgen-Stern im hellen Licht zu küssen/
Nach langen Fasten bricht das Oster-Fest herein/
Du aber wilt mir Nacht/ und ewigs Fasten seyn.
Ich soll das Jubel-Jahr auf deiner Brust nicht halten/
Mein heisses Seuffzen muß in kühler Lufft erkalten.
Da stets die Marter-Woch’ in meiner Seelen ist/
So klag’ ich/ daß mein Mund noch keinen Ablaß küßt.
Ich schiffe um den Port/ wo Freud’ und Anmuth wohnet/
Allein vor jene Lust/ werd’ ich mit Angst belohnet/
Indem das Vor-Gebürg/ so nach der Hoffnung heißt/
Sich/ wenn ich landen will/ von meinem Schifflein reißt.
So muß ich gleiche Quaal wie
Ich sehe meine Lust/ und darf es doch nicht wagen/
Daß ich sie kosten will/ weil du sonst wirst erhitzt/
Und Donner stössest aus/ dabey mein Himmel blitzt.
Jxion ist mir gleich/ ich dulde seine Schmertzen/
Wenn ich dich küssen will/ so muß ich Wolcken hertzen/
Umarmen einen Dunst/ und einen falschen Schein/
Denn du wilt auch so gar im Küssen grausam seyn.
So quählest du mein Hertz mit
Und doch kan stets dein Mund von grosser Güte sagen/
Von deines Hertzens-Brand/ von deiner Treu und Huld
Da doch mein Leben stirbt vor grosser Ungedult.
Ach harte Güt’ ach! ach! feindseeliges Erbarmen/
Wie quählet doch dein Stoltz mich halb-erstorbnen Armen!
Bald lebe ich in Lust wenn mich ein Blick vergnügt/
Bald aber stirbt der Geist/ wenn mich der Schein betriegt.
Tyrannin meiner Brust/ du Mörderinn des Lebens
Hofft dann mein matter Geist auf Gnade gantz vergebens?
Muß eine frische Quaal der alten dienstbahr seyn/
Und nimmt ein neuer Schmertz des vorgen Stelle ein?
Heißt dieses Gütigkeit wenn man muß Hülff-loß sterben?
An statt der Gnade läst du Seel und Hertz verderben;
Der Kummer zehret ab den halb-erstorbnen Geist/
Und diese Quaal dein Mund Güt’ und Erbarmen heift.
Allein die Marter ist bey weiten keine Gnade/
Noch jenes Linderung wenn ich in Kummer-Baade/
Tyrannen Gnade pflegt ein schneller Todt zu seyn
Nicht der/ den man erlangt nach ausgestandner Pein.
So höre doch nun auf mich/
Fang an im Augenblick die Geister zu entseelen/
Reiß ein den Hoffnungs Bau/ wenn mir kein Hoffen nützt/
Und stoß die Stütze weg/ die mich noch unterstützt/
Wirff doch die Decke ab der gantz verstellten Minen/
Und zeige/ ob mir soll ein Lebens Oehl-Blatt grünen?
Ob mir die Gnaden-Wahl dein Paradies verspricht/
Und ob im Gegen-Theil dein Zorn das Leben bricht?

Meter: iambic
Když na tě tiše myslím.
by Adolf Heyduk

Když na tě tiše myslím,
tu překypí můj všaký cit,
tu zachvěje se srdce mé,
a rychle, prudce počne bít,
tu oko mé se zarosí
a moje ústa zaprosí
o tvoje blaho, štěstí tvé,
můj cherube, můj cherube!
Když na tě tiše myslím,
tu radost hned, tu žel
v těch prsou mých se střídají,
vždyť tebou vše jsem měl.
Mé duše pokoj zanikal,
čím dál jsi šla, i on šel dál;
zda spatříme zas štěstí své,
můj cherube, můj cherube!?

Meter: iambic
To The Sonnet
by Ameen Rihani

Though cribbed and gyved, thou canst within thy 
          walls 
Unfold a wondrous wealth of worlds unseen,
And flood the soul’s abyss with moon-light sheen,
As well as darken passions’ gilded halls ; 
Thy fourteen outlets are so many falls 
From which gush out the prisoned joy, or 
         spleen— 
The silvery cascades, or the billows green,
And either a sea of bliss or grief recalls. 
Thou goddess of the gems of Fancy’s deep, 
Though few thy facets, they reflect the whole 
Of inner-self in multi-shaded hues ; 
Thou art the couch of dreams that never sleep ; 
Thou art the phoenix of the poet’s soul,
As well the crystal palace of his muse.

Meter: iambic
Vespertino
by Juana Borrero

hacia el ocaso fúlgido titila
el temblador lucero vespertino,
y a lo lejos, se escucha del camino
el eco vago de lejana esquila
Como escuadrón de caprichosa fila
nubecillas de tono purpurino
se desvellonan en celaje fino,
etérea gasa, que disuelta oscila
El rayo débil que las nubes dora,
lentamente se extingue, agonizante,
sus fulgores lanzando postrimeros;
y la noche se presta vencedora
a desceñir sobre el cenit triunfante
su soberbia diadema de luceros

Meter: polymetric
Pstruh.
by Alois Škampa

V hor modrých zátiší je zjev můj domovem,
kde v klínu svěžích niv zřím břehů nad krovem
se houpat stinnou lísku!
Tam v potoce si hrám, a vesel plovu jím
a proudů zářícím se vínem opíjím
na jasném, žlutém písku. –
Když slunko v červáncích se svezlo za pahrb
a teskným nápěvem kol dýšou snítky vrb
již polou ve snu mrouce –
tu z modrých pomněnek já vídám rámečku
jich šeré kmeny čnět, jak řada dědečků
by snila na palouce...
Tu stíny večera se vlekou pažitem,
břeh tmí se, a jak elf já na dnu písčitém
sám v hebkém rejdím sítí.
Oh, ráda uvítá mne každá zátoka
a v hloubi potoka snět žádná do oka
mou ploutev neuchytí!
Jak proud – chvíl za chvílí mi sladce uplývá
– jen někdy zašplíchne kol pěna šumivá,
když vítr vlny zčeří – –
a pak zas na vodách jen mrtvý leží klid,
a ze dna bystřiny jak bludic venku svit
mé jasné oči šeří...
Leč za dne ukryt jsem; tu dlívám u brodu,
kam dívky brávají se ze vsi pro vodu
ve starých olšin temně –
a často, vymrštiv se nad hladiny výš,
je náhle zděsím pak, když hlouběj v moji říš
se odvažují ke mně!
A v rozkoši a hrách tak míjí život můj!
Ať proudem osud můj mne v lesní vrhne sluj,
či tůním ať mne svěří;
ať ze skal šumný vír mne snese do nivy:
vždy stejným leskem plá můj hřeben třpytivý,
když jasné vlny čeří! –
Vrb starých kořeny a čistý, volný vzduch
já nad vše miluju, a každá z horských struh
zná ve mně svého hosta!
Tam snívám nejraděj, kde ze křů ztemnělých
ledňáčka nade mnou se něžný třese smích
a šumí jíva prostá!
Znám skrýše vodníků, i duté stromy vil,
jich rusý hladit vlas má bývá kratochvíl,
když tmou si cestu klestí...
A v toku koupá-li se dítě náhodou –
tu tajně zulíbat mu nožky pod vodou
– jest největší mé štěstí!

Meter: iambic
1L: Aus tiefem Herzen wollte Liebe dringen,
by Friedrich Schlegel

Aus tiefem Herzen wollte Liebe dringen,
Im Grün der Jugend flammte hoch der Mut
Durch lichte Kraft die Sterne zu erringen.
Doch brannte bald der Geist in eigner Glut,
Verachtend wandt' er sich von allen Dingen,
Zum Raub gegeben seiner Sehnsucht Wut.
Da klang der dunkeln Tugend Lichtgebot:
Befrei' dich Freier selbst, durch heil'gen Tod.
Kraft dieses Strahls ward ich mir neu gegeben.
Des Todes Liebe heilt des Lebens Wunde,
Aus der Vernichtung blitzt das höchste Leben.
Die große Bildung wuchs auf sicherm Grunde;
Was herrlich war und sein wird, faßt' im Streben
Kunstlieb' und Heldenstolz im festen Bunde.
Der Wissenschaften Geist in Einem Bilde
Erschien dem Zauberrufe schön und milde.
Da wird ein Feuer aus den alten Funken.
Die Brüder, die mich schonend oft ertragen,
Wenn in der Freundschaft Urbild ich versunken,
So grenzenlos begehrt' ohn' es zu sagen,
Sie sind mit mir von gleicher Liebe trunken;
Wir alle hoffen, es soll göttlich tagen.
Zum Scherz belebt den Kreis der Frauen Güte,
Auch mich erfreut des Witzes zarte Blüte.
Du warst mir Morgensonne, Heliodora!
Aus deinem Lichte sog ich neue Glut;
Du bist mir Lebensquelle, Heliodora!
Durch deren Kraft der alte Schmerz nun ruht;
Blüh' auf, du Wunderblume, Heliodora!
Zur ew'gen Poesie hauch' ew'gen Mut.
Ich will nicht länger mit dem Schicksal rechten,
Zu schönem Kranz nur schöne Zweige flechten.
Doch wollen mit Vernunft wir vorwärts schreiten;
Verstand erkenne, was die Lust begonnen.
Durch Klugheit seh' ich selbst die besten gleiten,
Verworrne List ist gar zu bald zerronnen;
Sie irren von sich selbst in ferne Weiten
Und haben nichts als ihre Müh' gewonnen.
Zeigt Weisheit sich in törichtem Gewande,
So kommt der Dumme leichtlich von Verstande.
Die schwangre Zukunft rauscht mit mächt'gem Flügel,
Ich öffne meiner Lebensbahn die Schranken,
Schau in des klaren Geistes tiefsten Spiegel;
Da kämpf' ich, Werke bildend sonder Wanken,
Entreiße jeder Wissenschaft das Siegel,
Verkünd'ge Freunden heilige Gedanken,
Und stifte allen Künsten einen Tempel,
Ich selbst von ihrem Bund ein neu Exempel.
Will das Geschick mich aber früh zerschlagen,
So sinken wir in Einer Todesflut;
Der bunten Erde kann ich leicht entsagen,
Denn für die Kunst nur lodert meine Glut.
Laß uns nach ihr auch auf der Sonne fragen!
Ein Schwert vereine hier noch unser Blut.
Dem Geist genügt zu hinterlaßnem Ruhme
Der Liebe Kranz im ird'schen Heiligtume.

Meter: iambic