PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XXXVIII -
by Francisco de La Torre

¡O, nunca bien asegurados bienes,
cómo seguís las esperanzas vanas,
hechas del tiempo instables y livianas,
por violencia cruel de mil vaivenes!
Corona, tiempo, tus nevadas sienes,
si ya de mis pasiones no te humanas,
y ornen tu carro las reliquias sanas
de quien no triunfa amor con sus desdenes.
Sigo la multitud aprisionada,
como despojo de la cruel victoria
con que el tirano Dios humilla el suelo.
Deshecha mi firmeza desdichada,
no me admite en su Reino ni a su gloria:
¡y después de esto me sustenta el cielo!

Meter: polymetric
- CXX - A don Juan de Arguijo, viendo un Adonis, Venus y Cupido de mármol
by Lope de Vega

Quien dice que fue Adonis convertido
en flor de lirio y venus en estrella,
no vio, señor don Juan, la imagen bella
que a España habéis de Génova traído.
Transformación, que no escultura, ha sido,
y porque no quedó beldad sin ella
ni amor sin él, a las espaldas de ella
también en piedra se mudó Cupido.
Los mismos son, que no pudiera el arte
vencer al cielo en perfección tan rara;
testigo son las piedras de Anaxarte.
Y si todas a sí las transformara,
yo os diera un mármol tan divino en parte
que el olvidado amor resucitara.

Meter: iambic
176. Na tejravého lenocha.
by Matěj Josef Sychra

Jiných pro zahálku přísně valchuješ,
Na lenochy bez přestání hubuješ,
Sám však darmožroute! pecyválkuješ.
Zanech, radím, toho valchování,
Konej práce svého povolání,
Chcešli zprostěn býti pomlouvání.

Meter: trochaic
SVOJÍ MÁMĚ. (I.)
by Lila Bubelová

Za celý svůj život, kam mi pamět sahá,
nikdy jsem tě takto neviděla, mámo moje drahá.
Tvoje šedé, stářím vybledlé už oči
v zvláštním nadšení se od not ke klavesám točí,
je v nich vroucí, divné, tiché naslouchání,
jak by k duši tvojí snášelo se odkuds požehnání,
jež jen ty tvé bledé, staré oči pochopují.
Jak zpod prstů upracovaných se tony z klaves vynořují,
všechno mizí z duše ti, co jako prach ti na ni usedalo,
když se všechno v žití ironicky tobě v oči smálo,
touhy tvoje trhalo a házelo je na zem,
když jsi bolavé své nohy vlekla kamenitým srázem,
tmou a hrůzou, bezradostně, posléz s touhou prostou,
nechť ti aspoň děti zdrávy k svému štěstí rostou.
A když i té touze posmíval se život-omyl,
a tvým dětem kmínek neznatelně u kořenů zlomil,
jen tvůj ret se bolestivě sevřel němý,
když se strůmek zvolna zvadlý chýlí k zemi.
Bídou šla jsi, hořkost plným douškem pila,
ztvrdla, zkřivila se krásná tvoje ruka bílá,
čas a život spojily své zlomyslné síly,
aby z tvojí tváře všechny měkké rysy vyplenily.
Ani zásvitu ti štěstí, tepla slunce žití nepodalo.
Mámo moje drahá, to mi zoufale hruď rvalo,
když tvé staré prsty znovu po dvaceti letech ve klavesy bily,
a tvé oči nad Beethovnem divně zazářily,
a tou melodií, chvějnou rukou hranou,
zrazovala jsi mi touhu svoji všechnu nepoznanou,
vše, co v duši tvojí hárávalo, jako ve mně,
v symfonii pathetické zazpívalo jemně,
jak když na zemi se mák poslední začervená,
jak když suchá travka zatřpytí se v slunci ojíněná,
jak když stříbrnou svou píseň zahrá babí leto opalisující,
když se v dlouhých vláknech táhne po vrásčité země líci,
jak když na sežloutlé listí fontána své perly hází,
když už na hladině hýřivě se slunce neobrazí –
mámo moje smutná, stará mámo moje drahá, –
neviděla jsem tě tak, kam moje paměť sahá.

Meter: trochaic
Liebebedürfnis
by Johann Wolfgang Goethe

Wer vernimmt mich? ach, wem soll ich's klagen?
Wer's vernähme, würd er mich bedauern?
Ach, die Lippe, die so manche Freude
Sonst genossen hat und sonst gegeben,
Ist gespalten, und sie schmerzt erbärmlich.
Und sie ist nicht etwa wund geworden,
Weil die Liebste mich zu wild ergriffen,
Hold mich angebissen, daß sie, fester
Sich des Freunds versichernd, ihn genösse:
Nein, das zarte Lippchen ist gesprungen,
Weil nun über Reif und Frost die Winde
Spitz und scharf und lieblos mir begegnen.
Und nun soll mir Saft der edlen Traube,
Mit dem Saft der Bienen bei dem Feuer
Meines Herds vereinigt, Lindrung schaffen.
Ach, was will das helfen, mischt die Liebe
Nicht ein Tröpfchen ihres Balsams drunter?

Meter: trochaic
FINIS.
by Jaroslav Vrchlický

Až v snů všech svých dohárání
uvidím svůj slední cíl,
jedno zbude v umírání:
Zda jsem v žití vskutku žil?
Řeknou mi to moje děti?
Řekne řada mojich knih?
Uslyším to v hlasné změti
soků nevlídných a zlých?
Však proč duch můj tím se trápí?
Splatím časnosti svůj dluh,
Satan – propůjčil jen kápi,
ale pod ní – byl vždy Bůh!

Meter: trochaic
La casa se alborota
by Nicolás Arnao

Cuando a veces de insomnio me resiento,
contemplo como brumas en el techo,
los ensueños que salen a mi acecho
para recordar mi lira con su acento.
Tratando silenciar el movimiento,
me levanto quedito de mi lecho,
y mi esposa me dice: lo sospecho,
alguna rima revolando al viento.
A su voz los muchachos sorprendidos
se despiertan, la casa se alborota,
y preguntan ¿ qué pasa se oyen ruidos?
Duerman, les digo: nada, es que mi nota,
mi mente en la alta noche solicita
y yo, hijos míos, acudo a su visita

Meter: polymetric
El fanfarrón
by Manuel de Zequeira y Arango

Cierto preciado fanfarrón un día,
de estos que andan a caza de aventuras,
instigado por simples conjeturas,
desfacer un entuerto discurría:
para dar a la acción más energía
fatigaba su mente con lecturas,
y el héroe de la Mancha y sus locuras,
era el norte y la estrella que le influía
El broquel requirió, la daga afianza,
registró sus espadas una a una,
calose el morrión, tomó la lanza;
y después provocando a la fortuna
intrépido salió a buscar venganza
Y al fin ¿qué sucedió? Cosa ninguna

Meter: anapestic
Filántropo anónimo
by Carlos Ortiz

Alumbra con la gracia de su vida
a la vida tortuosa y más aciaga,
pues es tal su contento, que así paga,
con excesos en él lo que otro pida.
E impulsado, con alma decidida,
cimentó al altruismo de su saga;
y el anónimo logro más le halaga
que la ayuda falaz, harto exhibida
Cobijado su nombre en el arcano,
de sus esencia, discute el hombre dos:
hay quien dice: tan sólo es un hermano,
quien afirma: seguro es casi dios
Mas que importa, deidad o simple humano,
si su nombre a la pena dice adiós.

Meter: anapestic
ANTONIO CLIMACO
by Zoilo J. Hilario

Predilecto Toñing, bardo cebuano,
cantor de nuestra Patria y su gloria:
vence al Olvido tu grata memoria
por los versos que hiciste en castellano.
Tu estilo, al cantar flores, fué galano,
y épico, al loar Héroes de la Historia.
Dejaste una brillante ejecutoria
de gentil caballero parnasiano.
En cambio del poema de alto vuelo
que tú me dedicaste, ya esta breve
poesía que afectos encierra.
¡Así un bardo que aun está en la tierra
paga con mora los versos que debe
a otro poeta que ya está en el cielo!

Meter: polymetric
Bizarrní rondeau.
by Jaroslav Kvapil

Jak lebka, která světélkuje,
ti v okno lesklý měsíc svítí
a na tom okně bílé kvítí
si o tvé smrti vypravuje.
Noc v černé hlavě plány kuje,
čím by tě měla zaškrtiti,
jak lebka, která světélkuje,
ti v okno lesklý měsíc svítí.
A tvoje duše v prázdno pluje,
v klín květů opilá se řítí,
co v poduškách jsouc prosta žití
dlí hlava tvá, v níž plno snů je,
jak lebka, která světélkuje.

Meter: iambic
VIII.
by Ludvík Lošťák

Zřím hrob, hrob bez květův a beze jména,
a hrob ten pustý, hrob je Ivanův!
O duše má, proč jsi tak rozechvěna,
když ponoříš se v říši zašlých snův?!...
Či tušíš, tentýž osud že tě schvátí,
ze vše, proč trpíš řadu valných let,
den pouze jeden v hrstku prachu zvrátí,
že oklame tě všechno naposled?!
O ztiš se, duše, ztiš se, srdce bědné!
co sláva, štěstí, mír a úsměv žen?
My všichni spějem pouze k metě jedné,
jež všechen rozpor smíří, každý sten.
To nejkrašší, co ňadro všehomíra
můž poskytnout, co chová v nitru svém,
to není v Život Věčný směšná lidská víra:
toť vědomí, že ve vesmíru zrnkem písku jsem – –

Meter: iambic
Má lyra.
by František Alexandr Rokos

Buďto blaženost mi cosi ruší,
Slzím, oplakávám zmizelou,
Aneb zase tváří veselou
Někdy radovati se mi sluší.
Kdož s mou zdělovati má to duší?
Nebo vyjasnit tvář zatmělou,
Neb mne těšit vida zardělou,
Bez úlevy cítím osud tužší!
Hledím kolem vůkol, neusmívá
Když se na mne přítel laskavý,
Což ze srdce nemám vylít tíseň?
Hluboko co v utrobě se skrývá,
Jak se toho duše má zbaví?
Uchopím se lyry – pěji píseň! –

Meter: trochaic
Soneto
by León María Carbonero y Sol

¡Oh vana, oh loca, oh atrevida
                     vida
del hombre ciego que en prestado
                     estado
vive muriendo desterrado, errado,
su gloria luego que es venida ida
El alma noble aunque oprimida mida
con sus obras aquel sagrado grado
que hará dichoso al desdichado hado
y a Dios que en su piedad no impida pida
Si al que navega tan estrecho trecho,
mar cuyo viento desengaña engaña
y juzga que su puerto es tierra yerra.
Pague a la muerte sin despecho pecho,
que nunca al justo su guadaña daña,
pues que del cielo la destierra es tierra.

Meter: iambic
V TĚŽKÝCH DNECH.
by R. Bojko

Napořád totéž – bez konce – oddechu – klidu!
Myslíš jen na krev, požáry, zoufalou bídu
blízkých svých drahých, přátel a němého lidu.
A přec je nutno alespoň na krátkou chvíli
pro ženu, pro hladné děti přistoupit k dílu.
Ale jak divá kolečka v zkaženém stroji
mysl zas uskočí stranou, stojí a stojí
nehybně, ztrnule hledí k jednomu místu,
hřbitovu lidstva, hroznému, vleklému boji.
A útěchy není, ni v tiše úsměvných květech,
při bledé ženě, při smutných, bezkrevných dětech,
v umění, vědě, ideách, milostném Kristu.
Stále tak – měsíce – rok – a naděje není!
V hodinu večerní, noční, v hodinu denní
nahoru vlaky jen letí, rachotí vztekle
s vojíny, potravou, vozy, letadly, auty,
s náboji, výbušnou látkou, puškami, děly.
Proti nim, k Vídni pak táhnou pomalu, vlekle,
jakoby zakřiklé hrůzou, sepiaté pouty,
s bledými tvářemi, zavázanými čely,
s pahýlem údů, zakrvácenými těly.
Vzadu pak na vlaku, vedle rudého kříže
kostlivec sedí a lebku nažloutlou hryže.
Velké však, všemocné slunce nad tím si jásá.
Rozkvetlé stromy svatební rozkoší voní,
šťastnými ptáky, zlatými včelami zvoní...
A stále tak, nahoru dolů, nahoru dolů – –
za zpěvů napřed, potom však v úpícím bolu,
pomalu, vlekle a těžce, bez hlesu, němě...
Nebude konce – –? Nemá dost prokletá země
horoucí prolité krve, – lidského masa...?

Meter: dactylic
A San Isidro
by Fray Gaspar de San Diego

Los campos de Madrid, Isidro santo,
el Ángel rompe, y vos rompéis el cielo,
sirve de labrador arando el suelo,
y vos suplís las voces de su canto.
El ara, y vos oráis, subiendo tanto,
cuanto él baja a la tierra el sacro vuelo,
y al paso que del curso el paralelo
sigue, seguís de Dios el curso en llanto
Mas aunque labra el Ángel con arado
la tierra dura, no cobra el tributo,
que Dios paga de gloria al trabajado
Que como sembró el bien con rostro enjuto,
no coge, Isidro sí, que le ha ganado,
sembrando aquí sus lágrimas, el fruto.

Meter: iambic
- XLIX -
by Juan Boscan

Como el triste que a muerte está juzgado,
y de esto es sabedor de cierta ciencia,
y la traga y la toma en paciencia,
poniéndose al morir determinado.
Tras esto dícenle que es perdonado,
y estando así se halla en su presencia
el fuerte ejecutor de la sentencia
con ánimo y cuchillo aparejado:
así yo, condenado a mi tormento,
de tenerle tragado no me duelo,
pero, después, si el falso pensamiento
me da seguridad de algún consuelo,
volviendo el mal, mi triste sentimiento
queda envuelto en su sangre por el suelo.

Meter: polymetric
Reflexiones amantes de un apasionado considera y r
by Vicente García de la Huerta

Si nadie puede verte sin amarte,
dulce bien mío, y nadie puede verte
sin que le abrase con rigor de muerte
ardentísimas ansias de agradarte;
quien logra tan de cerca contemplarte,
y tanto como yo sabe quererte,
difícil es que a contenerse acierte
en los límites sólo de mirarte.
Abrásome a tu vista, dueño mío,
pretendo triunfos, pero al conocerte
repugnante, desisto en mis trofeos;
que a mi ciego furioso desvarío
refrena más el miedo de ofenderte,
que le mueve el tropel de mis deseos.

Meter: polymetric
1L: »gieb« – so winkt mir die Göttinn – »mich meiner Dora, sie tränket
by Christian Graf zu Stolberg

»gieb« – so winkt mir die Göttinn – »mich meiner Dora, sie tränket
Jene Lampe so treu, der die Genesung entstrahlt.«

Meter: trochaic
[auf einen Sechszigjährigen]
by Gotthold Ephraim Lessing

Wer sechszig Jahr gelebt, und noch
Des Lebens sich nicht kann begeben,
Dem wünsch ich – wünscht ers selber doch –
Bis zu der Kinder Spott zu leben.

Meter: iambic
Chlouba kalná.
by Beneš Metod Kulda

Ty, příteli, chlubíš se kabátem novým,
v němž beran již před tebou drával se křovím.
Na tvář sličnou nebuď pyšna,
pýcha směšná jest a hříšna;
pomni, že ti nemoc může
rychle zničit v tváři růže;
raděj ctnostmi krášli duši,
jež ni hrob ti neporuší.
Vlohami se nehonos,
raděj’ Boha vroucně pros,
bys jich ke cti Boží užil
a se v spasných ctnostech tužil.
Nebuď pyšně rohatá
proto, že jsi bohatá;
bohatství se snadno tratí,
s ním i vážnost tvá se hatí;
čím jest bohatství tvé větší,
tím víc skromnost tobě svědčí;
umenšuj svým bližním strasti,
stan si buduj v rajské vlasti.

Meter: trochaic
IV.
by Jaroslav Vrchlický

Ó, lásky já jsem rozsil dost,
však nevzešlo mé osení,
tož musí sebe duše má
objímat v lásky toužení.
Tu básnictví jsou luzné hry,
v stín besídek tu srdce pílí,
jeť vážný přítel bádání
a moudrost společník je milý.

Meter: iambic
MONTE CARLO. (1.)
by H. Uden

Stříbro cinká, žluté zlato chrastí,
jak je croupier chladný a němý
různo rozstrkává hrabicemi –
Mnohá ruka počíná se třásti,
tužku, kterou sotva může vlásti,
křečovitě svírá prsty všemi,
vzduch je plný nevýslovné tremy,
těžký, dusný jako v těsné pasti,
prosycený pachem odeurů...
„Rien ne va plus!“ zní matným hlasem,
a již koule běží, lehce zvoní,
provázena chtivých očí žasem
rýhou kotouče se prudce honí,
aby zůstala stát na zéru.

Meter: trochaic
U pokání.
by František Hajniš

Lichvář na domek si napsal:
„Zde se říká: U pokání!
Bože, dej své požehnání.“
K tomu čtverák přes noc připsal:
„Dej se dříve na pokání,
Bůh pak sešle požehnání.“

Meter: trochaic
1L: Es waren drei Könige im Morgenland,
by Otto Roquette

Es waren drei Könige im Morgenland,
Das Wort war ihnen ergangen,
Und wo der Stern am Himmel stand,
Da sollten sie Heil empfangen.
Es waren Hirten auf freier Wacht,
Die hatten den Stern gesehen,
Er leuchtete hell durch die ganze Nacht,
Die andern mußten vergehen.
Die Hirten, die Könige, zogen ihm nach,
So weit das Land sich breitet,
Bis daß sie standen am niedren Dach,
Dahin der Stern sie geleitet. –
In die Welt hinaus
Ist Mancher gegangen,
Kehrte spät nach Haus
Mit gebräunten Wangen.
Steht ihm Leben und Muth
Im Antlitz geschrieben,
Ach, wär er auch gut
Im Herzen geblieben! –
Reite, reite, Rößlein!
Zu Basel steht ein Schlößlein,
Zu Köln da steht ein Glockenhaus,
Daneben schau'n drei Jungfern aus.
Die eine die spinnt Seide,
Die andre spinnt das klare Gold,
Die dritte, ja, die dritte,
Ist unsrem Büblein hold! –
Wer die Fremde gesehn,
Hat viel wohl erfahren!
Wird er die noch verstehn,
Die so weit nicht waren?
Daheim ist's nur still,
Und eng sind die Kreise.
Ach, hielt' ihn sein Will'
In der heimischen Weise! –
Die heilgen drei Könige zogen nach Haus,
Die Hirten zu ihren Heerden,
Das Heil ging von dem Kindlein aus,
Wohl über den Kreis der Erden.
Und als die heilgen drei Könige todt,
Da wurden sie begraben,
Bis daß der Kaiser viel Schätze bot,
Am Rhein wollt' er sie haben.
Die heilgen drei Könige kamen zum Rhein,
In Köln der Stadt zu liegen,
Da schlafen sie still in ihrem Schrein,
Wie's Kindlein in der Wiegen.

Meter: iambic
10.
by Friedrich von Logau

Die Alten sind ietzund der Jungen ihre Kinder;
Denn diese wissen mehr, und jene wissen minder,
Wol gut! Weil Gott sein Reich den Kindern anverspricht,
Erbt jene Welt allein, und diese Welt erbt nicht.

Meter: iambic
- LXXV- Ojos traviesos
by Pedro Soto de Rojas

Como tomáis la posesión ojuelos,
de tantas almas, que os están mirando,
montes vais de riqueza dilatando
sobre los más distantes paralelos.
En almas libres imponéis desvelos,
vuestros méritos dulces consultando,
elevación benigna, imperio blando
sobre los luminares de los cielos.
No alcanza más honor naturaleza,
que vos le dais, ni más amor decora,
armas para guardar su fortaleza,
ojuelos, mariposa me enamora,
ser en tanto fulgor, tanta belleza,
que un ver morir toda la vida honora.

Meter: iambic
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Zungen sind der Weiber Schwerdt;
Wer ist der sich ihr erwehrt?

Meter: trochaic
PLATONICKÁ REFLEXE.
by Roman Hašek

Mluvila jste mně upřímná slova
o lásce duší a splynutí.
Anachronismus. Přežitá slova...
Úvahu někdy vynutí.
Vím, že jste dobrá, nevinná, čistá.
Marně jsem hledal obvyklý smích.
Znám smutnou trofej dosaženého,
svrženou lásku v bláto a hřích.
Neřek’ jsem slova. Znám rozkoš těch nocí,
kdy tělo se v objetí horečně chví.
Neřek’ jsem slova. Znám zhnusení jitra,
když po horké noci se rozední.
Mluvila jste mně o lásce duší,
nadšení se Vám ve hlase chvělo –
A já jsem myslil na Vaše tělo,
na Vaše bílé a dmoucí se tělo...

Meter: dactylic
17.
by Friedrich Rückert

Der beste Edelstein ist der selbst alle schneidet
Die andern, und den Schnitt von keinem andern leidet.
Das beste Menschenherz ist aber, das da litte
Selbst lieber jeden Schnitt, als daß es andre schnitte.

Meter: iambic
Soneto
by Juan de Moncayo

En cuantos paralelos el Sol dora,
rompa el Clarín sonoro, que te aclama,
los aplausos mayores de la fama,
pues a tu luz sus glorias atesora.
Canta, y beba en tus Nácares la Aurora,
la suave Ambrosía, que derrama
tu dulce voz y de la esquiva Rama,
teja guirnaldas a tus sienes, Flora
Lo jocoso alternando con las veras
dando al Parnaso lustres, y primores,
del Sol adornen cándidas Esferas.
Tantos en ti se miren superiores
los rayos, que en tus aguas reverberas,
cuantas la Alba, a tu ingenio inspiró flores

Meter: polymetric
- CLI -
by Fernando de Herrera

Profundo y luengo, eterno y sacro río,
que el ancho curso tuyo y grande frente
mezclas en el mar hondo de Occidente,
y en él junto el amargo llanto mío;
de mi deseo vano, en quien porfío,
de esperanza y remedio siempre ausente,
en esta soledad por tu corriente
hago ocasión a nuevo desvarío.
Tú si del canto mío un tiempo oíste
el tierno son, aunque mayor que el Ebro,
y yo ¡cuánto menor que el claro Orfeo!
Admite en estas ondas mi amor triste;
que será en los males que celebro
sólo mi Pimpla y mi Castalio Olmeo.

Meter: iambic
16
by William Shakespeare

Doch warum kehrst du selbst nicht mächtigere Waffen
Auf diese blutige Tyrannin Zeit?
Suchst dir für deinen Herbst nicht wärmern Hort zu schaffen
Als dies mein unfruchtbares Lied dir beut?
Nun stehest du in voller Stunden G'nüge,
Da manch ein Mädchenbeet, noch unbelaubt.
Mit keuschem Wunsch dir gern lebend'ge Blumen trüge,
Weit ähnlicher als dein gemaltes Haupt.
Dann blieb in Lebenslinien jung dies Leben,
Das dir mein Schülerkiel am Zeitenschild,
Weil weder inn'rer Wert noch äußr'er Glanz ihn heben,
In Menschenaugen nimmer frisch erhielt.
Wie du dich weggibst bleibst du dein; du lebst,
Wenn du mit holder Kunst dich selbst zu zeichnen strebst.

Meter: iambic
Thespesios.
by Jaroslav Vrchlický

Thespesios to vzácné štěstí měl,
že v půli žití ke dnu všeho zřel,
čím Bůh, čím živly v boji odvěkém,
ký všeho cíl, co bude s člověkem!
Pak ještě v život navrátit se moh’,
kmet dohonit, co zmeškal mladý hoch,
sít všady dobro, moudrost, výstrahy,
klid ráje tušit přes vše námahy.
Leč koho toto štěstí postihne?
Tvůj život před tebou se zamihne,
chyť motýla – prch’. – Blázne, za ním běž,
a růži, jež ti v cestě, zašlapeš.
Thespesios to vzácné štěstí měl,
že v půli žití ke dnu všeho zřel.
My v smrti až – tu ale v srdci tíž,
bez návratu a k tomu – pozdě již!

Meter: iambic
XIV.
by Gustav Pfleger Moravský

Tu také z blízkého se města dámy
Oň staraly víc, než náš o ně rek;
Že u Orlovských činili tak sami,
To jisto. Předmětem tak myšlének
Všech stal se neznámý náš smutný známý.
A mladá dívka k němu lnula rázem,
Vždyť nešťastným byl. A tak za obrazem
Neznámým zalétala mysl v snění;
A onehdy, když v náhlém překvapení
Cizího jezdce ráno uzřela,
Tu na Vyšínského si vzpomněla.

Meter: iambic
- LXXIII -
by Argensola

Ya tu piedad magnánima derriba
mis ídolos, Señor; ya por ti espero
que restituya el resplandor primero
a mi templo interior su luz nativa.
Animoso al afecto se aperciba
para víctima al fuego verdadero;
sienta el furor del religioso acero,
pues que no ha de arder víctima viva.
Silencio y soledad, ministros puros
de alta contemplación, tended el velo
a profanos sentidos inferiores.
No acechen cómo ciñe el tercer cielo
la mente de tan limpios resplandores,
que a todos los visibles deja oscuros.

Meter: polymetric
Das zu grose und zu kurtze Glücke
by Nicolaus Götz

Ein Maülgen hat mein Mund von Ihrem Mund geraubet,
Ob sie mir gleich die Hand vor meine Lippen hielt.
Wie es Sekund beschreibt, so hab ich es gefühlt,
Und mich glückseeliger, als Könige, geglaubet.
Doch meine Lust verschwand gleich einem Waßerschaum,
Und wie es mir ergieng, muß stets im Zweifel liegen.
Mein Glück war zwar zu gros für einen leichten Traum,
Ach! aber, auch zu kurtz, für ein warhaft Vergnügen.

Meter: iambic
NA KOZÍM.
by Adolf Černý

Po zápasech, po bojích a válce,
po dnech, plných hořkosti a ztrát –
toto ticho od nepřátel v dálce,
tento pevný na pahorku hrad!
Tato jizba, tiché útočiště
jako Betlém za minulých let,
dokud nevěděl, co čeká příště,
dokud nebyl zavržen a klet!
Daleko jest nenávistná vřava,
daleko jsou hádky, shon a hluk –
hudba potoka jen zní tu hravá,
chřástal kdesi večer volá z luk.
Drevný les sem pryskyřicí dýše,
tráva voní čerstvě skosená –
skřivan jásavě se ozval s výše,
dívčí píseň zní sem vzdálená.
Pan Jan strážcem jest mu, paní Anna
Martou mu i dobrým andělem –
pookřívá duše utýraná
po zápasech se zlobou a zlem.
Žije zase s jihočeskou zemí,
z jejíž hrudy vzrostl jeho rod,
nad níž, chudou, táhne oblak němý,
do níž kane s chmurných tváří pot.
Vidí zase jihočeské tváře,
vytesané jako z kamene –
ale v očích zamyšlení záře,
ale oči jako z plamene.
Tvrdé duby vidí, tvrdé suky,
z nichž je složen lidu toho hvozd –
ale v stisku mozolnaté ruky
cítí, že i on z té půdy vzrost’.
Cítí, že v té půdě kamenité
kořeny má také jeho kmen,
z ní že čerpal síly v nitru skryté,
aby zůstal v bouřích nezlomen.
Jak mu dobře, když tam v lese dole
pod korunou lípy košaté
ocitne se v lidu svého kole
a zří v očích ohně rozžaté!
Tam ti v Betlémě a ti zde v Drevném
jsou přec jeho jeden věrný lid,
na němž jako na základě pevném
může království své založit...
Na lid tento myslí pracovitý,
jeho nevědomou na sílu,
na tajemné v jeho očích svity,
k listu list když skládá v Postillu.
Vidí před sebou ty prosté hlavy,
jak se nad tou knihou sklánějí,
aby postihly z ní smysl pravý,
aby čerpaly z ní naději.
Vidí čela vráskou rozbrázděná,
vidí tváří zkamenělý rys –
každá nad knihou je zamyšlena,
kterou on psal v hradě Kozím kdys.
Vidí, že se stále množí, množí,
až jich plné Čechy, Morava –
vidí, že z nich valný zástup boží
na obranu pravdy povstává.
Vidí, jak se nepřátelům staví,
běd se nelekajíce a hrůz –
k nebi týčí neoblomné hlavy,
v ruce knihu, kterou psal jim Hus...

Meter: trochaic