I.
by František Chalupa

Dva starochové s lící bledou
se právě sešli na náměstí
a tichý hovor spolu vedou.
Ten starší, stále hroze pěstí,
vykládá: „Dej vám pán bůh štěstí
a rozumu též k tomu špetku,
vy čeští páni!... Na sněm jedou; –
ti potomkové slavných předků
mdlí jsou, jak stáda slabých zmetků,
jež popoháněl lakotný pán perně.
Jdou asi povolovat nové berně
a Braniborům sypat do pokladen.
Z nich ovšem nikdo, jak my, není hladen,
z nich nikdo nevidí, co bídy všady,
co tisíc lidstva pomřelo již hlady.
Aj, krále zradili nám páni jaří
a krásně v Čechách cizák hospodaří.
Náš Václav, dědic trůnu, – slabé robě, –
kdes v zajetí vší vydáno jest zlobě.“
Dí druhý stařec slyše nářek ten:
„Zle bylo v Čechách, bylo tolikrát
a dobře málo kdy. Snad tehdy jen,
když neštěstí svůj krátký snilo sen,
neb osud štěstí jeho dráhu zmát’.
Když nemůže již býti hůře,
že zle jest, k tomu musíme se znát.
Krev naši osud rovný můře
již ssaje, odjav nám, co třeba. –
Tam přidal jsem se k hladné sběři
a ulovil jsem kousek chleba,
jejž nemocné své nesu dceři.“
Kmet Častal mluví matně slova tato
a přítel jeho hledí na tu skyvu,
jak nejčistší by ukazoval zlato.
A nebylo by věru ani divu,
že odnít by mu ji moh’ snad. –
Vždyť velkým zločincem jest hlad.
Šel. Vstoupil v jizbu... „Pohleď, dceruško,
co tobě nesu, pojez, beruško.“
I hledne na ni. Z otevřených zor
se dívá smrt – jak strašně, lítě!
Již zachvátil i jeho dítě
host nevítaný – hrozný, černý mor...
Co prosby, nářek, pláč a kvílení,
co síla, odvaha, co vzdorové?
Nic neobměkčí panny morové,
již za vyhublou ruku přived’ hlad.
Kdo žalem, hořem nejsou šílení,
kdo myslí, že jim pomoc ještě snad,
kdo nezchváceni ještě její rukou,
když v posled vidí zoufající matku,
jak dohnána již hladu děsnou mukou,
jak od svých prsou dítě vraždí v zmatku,
a tělem jeho vlastní tělo sytí:
tu ztratí všechnu naději a víru,
již nastrádali v plahočivé žití,
a hledají si odpočinku, míru
v jam děsném jícnu, které pečí obce
jsou vykopány. – Ve společné hrobce
tam zhynou u svých na příšerném loži
a práce bude živým uspořeno.
Co proti tomu všechny tresty boží,
ó Praho, smutná vdovo, sirá ženo?
Nepláčeš? – Po léta jsi Niobou
a nářky neproniká chladný kámen.
Vždyť hrozný osud na své pouti zmámen
tvou čest a slávu pohřbil v jeden hrob
a v zoufalosti při nich při obou
kles’ největší muž našich smutných dob. – –
Noc černá, jako proti dětem hřích,
noc příšerná, jak sobců smích,
jež nade Prahou právě nastala
a bídu skryla stínem křídel svých,
v myšlénkách takých stihla Častala.
Ten na trámoví polo sedě, leže
pozírá na nový zvon kalným zrakem.
Sám neví, jak se dostal na vrch věže,
kde jindy jenom s dusným šera mrakem
spí v tichu netopýr a sova za dne.
Kmet – jindy bojovník, – a v posled zvoník –
má hlavu bílou, jak když sněhu padne –
co tady hledá, jaký má zde cíl?
Žal náhlý, prudký jako samostříl
tím silným štítem jeho prsou pronik’.
Či horšího se něco stalo mnohem,
že takto mluví se svým – pánem – bohem?
„Aj, vida, vida, už tě také mrzí,
a nemůžeš se ani dívat na to,
můj pane bože, jak jsi smetl v prach
měst našich slávu, pýchu našich tvrzí,
jak ztavil’s v ohni bídy štěstí zlato –
sám cítíš, jak jsi ukrutný byl brach –
a líce sobě cloníš rouškou temnou!“
Příšerný kmetův smích klid plaší tmám.
„Proč blaho rodin nebylo ti svato,
mluv nyní, pane, účtuj nyní se mnou!“
Smích nový. Hlava udeřila v trám,
až z nitra zvonu dral se táhlý vzdech.
„Co bláhový a tupý člověk s tebou
zde mluvím svoji vylevaje zášť,
když ledové kry na dně duše zebou?
Ty’s všechny v Čechách trestal a mne zvlášť.
Však tady ještě jest můj Otakar!“
Zrak upřel na zvon, jehož velký plášť
se stříbrem svítil. Zvonoviny var
as před nedávnem v zemní formě styd’.
Jej na trámcích již drží ruka nová.
Kol, jako na věčnosti cestách, klid.
Kmet Častal sedě ve tmách nepohnutě
svých smutných řečí divný útek snová:
„Proč není na tvém plášti nápis pravý:
,Ach, Češi, pohřbila mne bídná zrada,‘ –
proč nestojí tam aspoň o Kunhutě,
jak na svých ňadrech ohřívala hada?“
Jen echem odpovídal prostor tmavý.
„Vím, odpusť, velký králi, na mně ti
as nezáleží, ale slyš mne přece.
Vždyť nevymizí nikdy z mojí paměti
ten obraz. – – Tygři vyskočili z klece
a vrhnuli se na tě.... Hrozná seč. –
Ran jako v děsném krupobití padá
a divy koná zkrvavělý meč.
Krev náhle vytryskne ti ze lví plece
a smrtelně již bledne líce mladá.
Jak obr se tu na svém koni vzchopí
pán starý, dobrý Čech, pán z Poděhus;
než nachýlil se k tobě, dlouhé kopí
již protklo prsa – – za ním padáš v hnus
na spoustu lidských mrtvol, koňských mrch.
Král padá... král se v toku krve topí
a rázem poslední dech žití prch’.
Pak vlekli tebe zkrvavenou drahou,
až mrtvolu kdes pohodili nahou.“
Kmet z tichého se pláče rozekvílí
a rukou kostnatou vlas rve si bílý.
Lev poraněný zařve – stane – v oku
blesk zakmitne mu, pak se vzchopí k skoku:
a tak i Častal. – Jenom okamžik
a vrh’ se na zvon celou tihou těla.
Zvuk temný, smutný v černou klenbu vnik’,
jak dusným pláčem by se prsa chvěla.
„Můj dobrý králi,“ mluví Častal něžně,
„jen neplač nyní. – Vím, že smutno je tu,
že stýská se ti po slávě – té kněžně,
jež nachýlila v žití k tvému retu
svou štěstím kypící a světlou číši.
Věř uštvanému, ubohému kmetu,
že nebyl slyšán v Herodově říši,
když hroznou rukou zbíjel nemluvňata,
pláč taký, jakým rozplakal se lid,
ten dobrý tvůj lid ve všem kraji Čech,
když slyšel, jak zbroj s tebe dravě sňata,
jak zhanoben byl’s, až se hrozil vid.
Pláč, nářek, kvil a srdce rvoucí vzdech
se náhle rozleh’ šírošírým světem.
Strom české síly pádem Otakara
pad’ nyní, – lkal tu každý nade květem
svých nadějí, snů v první době jara.“
Kmet zastřel vráskovité líce dlaní
a klenbou spěje tichý pláč a štkaní.
„Kdo všeho toho vinen?“ zní tu dutě,
„kdo vyplašil a vyštval běd těch hejna?
Cos vypravují lidé o Kunhutě
a třeba někdo svatou pravdu měj,
dím já, že vším jest vinen – z Falkenštejna
pán Záviš, – kouzelník a čaroděj. – –
Zde v tomto hnízdě netopýrů, sův
mne vyslyš, velký duchu Přemyslův,
i věčný bože, jest-li hledíš na zem.
Buď jemu za to peklem tento svět
a štěstí jeho usmívavý květ,
jak rozvije, nechť zhyne náhlým mrazem.“
Jak osyka se tělo jeho chvěje
a pravice jest pozdvižena k nebi.
Jak, odkud myšlénka ta v jeho lebi?
Či vskutku pronik’doby svojí děje?
„Měl jsi, můj králi, mnohou věrnou hruď;
co platno, ti, co zbyli, také padnou
svou vlastní vůlí, ne však myslí zradnou.
Můj dobrý Otakare, s bohem buď!
Je konec, konec, velký králi, všemu,
já položím se také v zemi chladnou.
Kéž sejdeme se na věčnosti spolu!“
Kov líbá nachýliv se k zvonu lemu
a k ránu potácí se s věže dolů.

Meter: iambic