PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Astrophil and Stella 23: The curious wits, seeing dull pensiveness
by Sir Philip Sidney

The curious wits, seeing dull pensiveness
Bewray itself in my long-settl'd eyes,
Whence those same fumes of melancholy rise,
With idle pains and missing aim do guess.
Some, that know how my spring I did address,
Deem that my Muse some fruit of knowledge plies;
Others, because the prince my service tries,
Think that I think state errors to redress;
But harder judges judge ambition's ragei
Scourge of itself, still climbing slipp'ry placei
Holds my young brain captiv'd in golden cage.
O fool or over-wise! alas, the race
Of all my thoughts hath neither stop nor start
But only Stella's eyes and Stella's heart.

Meter: iambic
1L: Dein Leib, der ist ein Garten reich,
by Heinrich Lautensack

Dein Leib, der ist ein Garten reich,
darin ich selig weide;
in seiner Mitten glüht ein Teich ...
Über den Spiegel beug ich mich hin,
schau mein eigen Bild darin,
über den Spiegel beug ich mich hin,
schau mein eigen Bild darin,
tu meine Lippen bis an den Flaum
des Wassers – aufspritzt Schaum,
heißer Schaum,
weißer als weiße Seide.
Dein Leib, der ist ein Garten reich,
darin ich selig weide.
In seiner Mitten glüht ein Teich ...

Meter: iambic
Sen v kathedrale.
by Růžena Jesenská

Byla jsem v staré kathedrale,
poslední zalkal varhan zvuk,
a ve kropence mramorové
se celý řetěz smočil ruk.
Kostelník vešed na oltáři
voskové svíčky shasínal,
i stařeček, jenž klečel vedle,
se pokřižoval a pak vstal.
Šedivá mlha lodí táhla,
v ní pestrých skel se třásl svit,
a já jsem o tom nevěděla
a začínala sladce snít.
Byl soumrak. Rudě věčná lampa
svítila v ztichlý, šerý chrám,
ach, je to v srdci divné kouzlo,
když člověk je tu sám a sám.
Snad v zadu ještě k zpovědnici
svou hlavu tulí stařena,
snad tiskne koral u růžence,
by prosba byla splněna.
Však její bytosť nepřekáží,
tak jako by tu nebyla,
a teď se v lustru křišťálovém
dvě světla v jiskru zkřížila.
A je jich plno, plno, plno,
jak svatojanských mušek hned,
kadidlo voní, na oltáři
se liliový bělá květ.
Paprslek dlouhý v oči padá
a v srdce mír a k čelu sen,
tam u oltáře o klekátko
jak někdo byl by podepřen.
A bílých šatů mlha bílá –
zjev sladký, ale nesmělý,
a bylo mi, jak v šeré dálce
dvě srdce když se tetelí.
Líbezný nápěv duší vanul,
jak – tknutí zlatých, božských strun,
jak slyšitelným by se stával
déšť světel stromů do korun.
Snila jsem v staré kathedrale,
až probudil mne klíče hlas,
mé srdce jen se tetelilo – – –
a byl v něm pravdy stín a mráz.

Meter: iambic
A un navío
by Federico Trujillo de la Peña

Fuiste tú, roto leño, audaz navío
que arrostraste la cólera del viento;
¿por qué se estremeció tu firme asiento
cuando árbol eras, en el bosque umbrío?
Mostrar quisiste tu potente brío,
y buscando tu orgullo otro elemento,
te arrojaste en el Ponto turbulento,
la frente alzando al huracán bravío:
La tormenta te ve, ya te amenaza,
llega y te arranca la atrevida antena,
contigo lucha y con furor te abraza;
y ¡ah infelice! a la desierta arena
te arroja, y con furor te despedaza:
¡ve cuánto fue tu orgullo y es tu pena!

Meter: iambic
- 7 - Argumento Libro XIX
by Lope de Vega

Pasa en alarde el campo Castellano,
honra la roja Cruz a los Gaytanes,
van a Sicilia fuertes y galanes,
y de ella a Barcelona Alfonso Hispano.
Nueva Raquel le ciega, y en la mano
suspende el cetro, a quien sus Capitanes
que supieron vencer tantos Soldanes,
quitan la vida con valor Cristiano.
Alfonso llora, aunque razón lo niegue,
y obliga al cielo a que le ponga cargos
un Ángel santo, y que a reñir le llegue.
Prométele también trabajos largos,
que enoja a Dios, que el que es pastor se ciegue,
cuando ha de ser de sus ovejas Argos.

Meter: polymetric
SURSUM CORDA.
by Josef Kuchař

Ach, nikdo, nikdo neví, co mne tíží –
dle úsměvu, jejž na rtech mám,
by sotva tušil kdo, že zář mé duše
se zvolna blíží věčným tmám.
Mne zdraví ještě loučící se krása:
podzimní les a květný luh,
a v tesknou hruď mou milosrdně shlíží
nebeské hvězdy jen – a bůh.
Na „s bohem“ kyne vše, co bylo kdysi,
let mladých červánkový svit –
kol v podzim volá na sta smutných hlasů,
že přišel čas se rozloučit.
Já lítostivě myslím na pohádku,
co kouzla svět v má ňadra sil;
však všecko jeho rozkoš i bol žití
jsem krví v písních vykoupil.
Až duch můj splyne s modrem bezoblačna,
zem pocítí snad jeho sled:
myšlenky zkvetou vůní, barvou v luzích,
a mými city bude ptactvo pět.

Meter: iambic
Vorgefühl
by Ludwig Eichrodt

Der Abschied ist genommen,
Und Tücher wehen noch,
Und keine Thränen kommen,
O sagt, was ist es doch?
Wir sparen unsre Thränen
Auf fröhlich Wiedersehn,
Die Freude, kann sie weinen,
Ist noch einmal so schön!

Meter: iambic
Mé srdce.
by Jaroslav Rouček

Což na tom, že nám štěstí nalilo
tak málo medu v ústa ze své vásy –
jdou milliony lidí životem
a každému z nich jistě něco schází.
Víš, srdce mé – je v světě štěstí dost,
však almužnou se udílí a dává,
a prosebníků tolik přichází,
že na někoho vždy se nedostává.
Je štěstí jistě v světě ukryto,
však stačí ztišit moře bouřných přání?
Dva, tři je na rty horké přitisknou
a sto jich žitím dál jde s prázdnou dlaní.
A když i my jsme s prázdnou odešli,
což budem lkát a naříkat a zoufat?
Ne, srdce moje – my se vzmužíme
a budem znovu jako druhdy doufat.
A stokrát-li nám prázdná klesla dlaň,
my tisíckrát ji k prosbám zvednem znovu –
snad přec se jednou soucit nachýlí
v tu nastavenou ruku básníkovu.
My od snů mrtvých přejdem v skutečnost
a půjdem spolu ono štěstí hledat –
vždyť nemůže být tolik ukrutným
a dávat všem, jen jedině nám nedat.
Ó pojďme za ním s tichým večerem
a slavíci nám v cestu budou tlouci,
dech jasmínu nás bude provázet
a luna dá nám políbení vroucí.
My půjdem v lesa vonné objetí,
kde démantem květ každý rosným hraje,
kde každý pták má svoji ratolest
a každá sosna divné, staré báje;
kde potok zpívá tiché dumy své,
kde břečťan objímá kříž nachýlený –
tam pokleknem a budem modlit se,
tam prosby naše budou vyslyšeny.
Kus lásky, kterou dýchá celý les,
v své zkrvácené nitro položíme,
a s vírou budem k tomu kříži zřít
a s nadějí se novou navrátíme.
A jizba naše chudá, chudičká,
ó ta se bude udiveně dívat,
až čekat bude starý, známý pláč
a nám to zatím v prsou bude zpívat.

Meter: iambic
Na Tater štítě.
by Bohuslav Čermák

Na Tater štítě v dumném rozpoutání
ve vlny černých mračen sen jsem psal,
pode mnou země, mlžné páry na ní,
a v moře stopen v krvi západ plál.
Letěly větry od severu ke mně,
slzami Polsky tvář mi svlažily,
letěly větry od západu ke mně,
českými vzdechy k srdci mluvily,
kvílely jižní nářkem Balkánu,
od vzchodu pláče duma kurhanů.
Třesou se Tatry – pustou vlci vyjí,
Nitra a Nitra v zoufalství se svíjí...
O rode můj! šílenství chápe se mně
nad hořem tvým, ó rode umučení,
tvých synů ston od všech zní koutů země,
tvá v pláči dceř a jařma zubožení.
Od krve krev vražedně odtržena,
na hradbách tvých svůj tyran prapor vznes’,
o skvosty tvé plemena rozvaděna,
květ síly tvé, tvých bohatýrů kles’.
Ó rode můj! vysychá mozek v hlavě,
kdy zvrhlý syn se cizím modlám klaní,
mých bratří krev v divé kdy teče vřavě
a k pomstě zve, a kletba letí za ní.
Ten řevný boj! tvá vášeň nezkrocená
znamením hany v čele dětí pálá,
a sláva mře, tvých velkých duší žena –
krkavčíť matkou bratrovražda stálá.
Ty rode věštců, holubičích písní,
staleté skály vzdechem tvým se třesou,
ve stu kdy plemen běsný boj tě třísní,
do moří pláč a krev tvou řeky nesou,
chromí se v údech tělem lví tvá síla
tvými což kostmi zem má být mohyla,
a zhublá líc otročích losem synů,
a plemě tvé za pospas pro cizinu?
Ó rode můj! Bolesti pekla ve mně,
ta muka tvá kdy v útrobí se středí,
a rouhám se, kdy božstva zážeh ve mně
a píseň mře, mně líci hněv zškaredí –
tu biče plést chci jedovatých smíchů;
oj k smíchu hřích, kdy nesměje se hříchu!
Ba marný lék na hnis, co v srdci leží,
ta hříšná krev po otci vnukem běží! – –
O matko má! žebračko kletých dětí
zda hněvný bůh? – snad ustaví tvůj žal,
či hořký kalich tvůj se nevyvětí
a slzí pln a krve bude dál? – –
Ne, ne! tvá není kletba odvěká,
matko! o matko, dcero člověka!
Los lidstva tvým a lidstvo mroucí stále –
mrzký to rej a trpký neskonale?...
Těžká s časem pluje koule chladná
v světy volám, zvěst mi žádná – žádná? – –
Rozrvaly mraky nad mnou se černé,
kol kolem jasno, větry nekvílí,
vysoko v blankyt hvězdy nezměrné,
obrovský vypnul orel se bílý.
Žulové skály v hlavě mu kosti,
čeští v ní bratři myšlénky byly,
tatarské hřbety v hrudi mu kosti,
měkké v ní srdce Slováků bily,
peruť mu mocná z proroků polských,
peruť mu druhá z jihu sokolů,
a zobák lesklý veliká Rus je –
Hoj! tělo volné údy pospolu!
V ústech palma, míru palma věrná
s lidstva kletba padá, v propast klesá hřích
svornosť, láska bratrská, srdečná
měkká Slávů ruka chrancem práva jich. –
Blažený výkřik – mraky sčeřily se,
žalobné větry ke mně zase vály,
temno a pusto, v mlhavém zem plášti,
západem krve paprskové pláli.
Kam matný zraku, kam se stáčíš dál? –
Na Tater štítě v páry sen jsem psal...

Meter: polymetric
- 21 - Libro II, BELISARDA
by Lope de Vega

De verdes mantos las cortezas cubre
el matizado Abril de aquestas plantas,
de varias flores y de frutas tantas
Mayo vistoso la sazón descubre.
Junio, que de la tierra nada encubre,
la frente ciñe con espigas santas,
y por las vides con mojadas plantas
negros racimos el desnudo Octubre.
Compónese de flores el manzano,
que puso el labrador en confianza,
que espere a tiempo fértiles despojos.
Todo lo que sembró trabajo humano,
rinde su fruto al fin, y la esperanza
tras tantos años me produce enojos.

Meter: iambic
POUTNÍK.
by Karel Hynek Mácha

Chodec mdlý se k otčině své blíží,
Za hory se ukryl slunce svit,
Víc a více noc se k zemi níží,
V náruč snu tichého klesá lid,
Nivy, háje dřímota už tíží –
On však žádný nenalézá klid;
Před sebe v noc hledí neustále,
Krokem rychlým spěchá dál a dále.
Nad lesy vystoupí luna bledá,
Truchlící by utěšila svět,
Zabraňuje však jí mlha šedá. –
Mdlý tu chodec patří v před a zpět,
Kolem sebe známých míst zde hledá,
Kolem vysílá toužebný hled –
Tu aj před ním otčina se zdvíhá,
V šeru mlh však temně jen se mihá.
Jako chodci – takž i mně se děje!
Obraz jakýs před můj vstoupá zrak,
Však jen mdle se barva jeho skvěje;
Krásy, zdá se, že ho zdobí znak,
Ač i touhou srdce mé se chvěje,
Nezřím ho v té kráse – šedý mrak
Ukrývá jej příšera co bledá
A jej v pravdě poznati mi nedá.
Dějin věštkyně, dej slunci vzjíti!
Zaplaš mlhy, jež je kryjí tmou,
By lze bylo v jasnotě je zříti!
Na svět celý nad ním povznes svou
Pochodeň, jež světy vše osvítí!
Ukoj touhu v srdci chovanou,
By ve věčné zapomenutí nekleslo
Nadějí živoucích skryté veslo!
Hle, má prosba zdá se vyslyšena,
Touha vřelá bude splněna!
Kynutím bohyně vyvýšená
Slunce budí, prchá mlha zlá,
Žalu bouře v prsou utišena;
K světlu procitá i duše má,
Slunce vzchází s jasnoskvělou tváří,
Obraz pálá v růžožžavé záři!
Z jitra kdy se východ zapaluje,
Nejprv hory jen se v dálce skví,
Ranní vichr mlhy odvaluje,
Doliny však ještě ve tmách spí;
Víc se svítá – věž už vystupuje,
Až pak plné slunce s oblak zří,
Aj, tu ves se před očima bělá,
Zraku krajina se zjeví celá!
Tak před zraky mými se vyrojí
Přízrakem směs vzešlých obrazů – a již
Zponenáhle díl se k dílu pojí,
Vždy živěji postupují blíž,
V celé pravdě až přede mnou stojí! –
Věštkyně! přej čarovnou tu říš,
By mé harfě zjevit bylo dáno,
By co sám zřím, též od jiných bylo znáno!

Meter: trochaic
Soneto hebreo
by Augusto E. Madan

Bebiendo mansedumbres en Jacob,
que a la vez que patriarca fue nabab,
forjó Gentrudis su novela Sap
con la paciencia mística de Job.
Yo no puedo escribir La acción
                  del rob
me sumerge en las sombras de un boabab,
de aquellos que en la patria de
                     Moab
trocaron en asceta al más snob
¿Cómo pedir sus alas al querub,
o sus estóicos fallos al hegib
o su fe de profeta a un Habacub,
o sus conceptos mágicos a un Gib,
quien no acierta a encontrar, desde su Horeb,
tierras de promisión como Caleb?

Meter: iambic
1L: Gehst du nach links?
by Karl Henckell

Gehst du nach links?
Gehst du nach rechts?
Fragt mich der Mund des Herrn, des Knechts.
Sie zeigen stolz auf ihren Haufen
Und wispern schon von Überlaufen.
Ich lasse alle beide stehn,
Um meinen eigenen Weg zu gehn.

Meter: iambic
La magnolia
by José Santos Chocano

En el bosque de aromas y de músicas lleno,
la magnolia florece delicada y ligera,
cual vellón que en la zarzas enredado estuviera
o cual copo de espuma sobre lago sereno
Es un ánfora digna de un artífice heleno,
un marmóreo prodigio de la clásica era;
y destaca su fina redondez, a manera
de una dama que luce descotado su seno
No se sabe si es perla, no se sabe si es llanto
Hay entre ella y la luna cierta historia de encanto
en la que una paloma pierde acaso la vida;
porque es pura y es blanca y es graciosa y es leve
como un rayo de luna que se cuaja en la nieve
o como una paloma que se queda dormida.

Meter: anapestic
Ozymandias
by Percy Bysshe Shelley

I met a traveller from an antique land
Who said: “Two vast and trunkless legs of stone
Stand in the desert . . . Near them, on the sand,
Half sunk, a shattered visage lies, whose frown,
And wrinkled lip, and sneer of cold command,
Tell that its sculptor well those passions read
Which yet survive, stamped on these lifeless things,
The hand that mocked them, and the heart that fed:
And on the pedestal these words appear:
‘My name is Ozymandias, king of kings:
Look on my works, ye Mighty, and despair!’
Nothing beside remains. Round the decay
Of that colossal wreck, boundless and bare
The lone and level sands stretch far away.”

Meter: polymetric
- XLVIII - Al capitán Josué, que hizo parar el sol
by Joseph de Litala y Castelvi

Pelea el obstinado Gabaonita
contra el pueblo de Dios en lid trabada,
y fiado en los golpes de su espada,
y en la luz que se va, el laurel le quita.
Anima el incansable Israelita;
valiente Josué con mano armada,
y en la fiera pelea ensangrentada
cada cual la victoria solicita.
Huirse quiere el Sol que no miralla,
viendo correr la sangre por el llano,
que inundara las tiendas y la valla.
Mas el Caudillo en todo soberano
el triunfo logra, y gana la batalla
parando el Sol que iba al Océano.

Meter: polymetric
JO
by Rudolf Medek

Podhorským krajem nocí jsem jel,
na nebi měsíc zsinavěl.
Hrad starý nade mnou rozvalen stál,
v hájku tam sýček naříkal.
Jakou to, krajino divná, máš tvář?
Zrodil tě básník-samotář?
Básníku, básníku samotáři,
je to tvá hvězda, jež nad hradem září?
V záři té smutné se líce jeví...
A osamělé tam slyším zpěvy...
Osamělé kroky tam zvoní.
Vítr se s běsy v arkýřích honí – –
A přece jednoho večera vzplál
medailon starý na zdi – a lkal.
O básníkovi mi zpíval a zpíval,
který byl plachý a srdce své skrýval.
Skrýval je, skrýval – – – však jedno je jisté:
Hledej – a nenajdeš srdce tak čisté!

Meter: polymetric
ZLÉ MASCE, DŘÍVE PŘÁTELSKY SE TVÁŘÍCÍ
by Antonín Sova

Ta maska, – kterou jste byl jednou vy,
ta vyseděla u mne mnohý den.
Hle, krev lpí na vaší teď korouhvi.
Já měl být mrtev – a vy vyléčen.
Jste vyléčen? Jsem mrtev? Smutnou ví
pěst vaše vytáčku: že pravdou sen.
Z té masky, kterou jste byl jednou vy,
se přes noc loupežný stal gentleman.
Každý tak prudce cítí bolest svou.
Pěst každý na svůj výboj zdviženou,
mstít musí to, co štve ho, bez pokoje.
Ač mrtev nejsem, cítím hrozný stesk:
krev z pitevních vy nesmazal jste desk.
Och, v nemocnici duchů tesklivo je.

Meter: iambic
ODPORUKA.
by Josef Václav Frič

Nelkej, dívko, že jsi odloučena
navždy od mých ňader láskou žhoucích,
nevysýlej vzdechy z prsou dmoucích –
vždyťs i bolům mým tím odcizena.
Budiž šťastna, jiným oblažena!
Láska má, ta sopka citů rvoucích,
zřídka byla schopna zvuků vroucích,
s nimiž zápolí tak ráda žena.
Dosud mi to srdce rve a bolně tíží
že jsem neztajil ti mladistvé své paly;
cizé by ti byly zůstaly mé žaly.
Zhřešil jsem, že zlatou dobu máje tvého
připoutal jsem k losu pěvce nešťastného!
Odpusť mu již, odpusť, víc ti neublíží!...

Meter: trochaic
56.
by Friedrich Rückert

Ein alter Weiser sprach: Den Mann mag's auch erbauen,
Mit rechtem Sinne sich im Spiegel zu beschauen.
Sieht er sein Antlitz schön, so denk' er, etwas fehle,
Wo nicht ein schöner Geist die schöne Form beseele.
Und wo Unlieblichkeit er sieht in seinen Zügen,
So hüt' er sich, hinzu unholden Sinn zu fügen.

Meter: iambic
A Polixena
by Agustín Tejada Páez

De oro y crespo sutil rubia melena
a la mano revuelve Pirro airado,
y el brazo y el estoque en alto alzado,
amenaza con muerte a Polixena
Ella, más de valor que de ansia llena,
el bello rostro en lágrimas bañado,
los Dioses llama, el templo ha
                     resonado
volviéndole los ecos a su pena
«Engañaste, le dice, si pensares
que al alma fiera de tu padre agrada
ofrenda tan mortal, tan limpio hecho
Que si víctima soy en tus altares,
tu padre matas con tu misma espada,
porque siempre vivió dentro en mi pecho »

Meter: polymetric
Uber ihre veränderung.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Du hast/ o Sylvia! mein treues hertz besiegt/
Und liessest neulich selbst mich deine neigung wissen:
Doch da das arme ding in deinen ketten liegt/
So jagestu mich fort/ und stössest mich mit füssen.
Ach allzugrausame! was qvälstu meine glieder?
Behalt dir die person/ gib mir das hertze wieder.

Meter: iambic
- XXIX - Con moralidad de la rosa, escribe haciendo donaire
by Agustin de Salazar y Torres

Rosa del prado, estrella nacarada,
astro que el mismo prado ha producido
a los soplos del céfiro encendido,
que no pierde la rosa por soplada.
Reina del soto, del abril jurada,
como el purpúreo dice real vestido,
de tanto Tirio múrice teñido,
que esto quiere decir que es colorada;
mueres ahajada y vives presumida,
que aunque de presunción peca la hermosa,
también de ahajada muchas veces peca.
Copia de la beldad miro en tu vida:
Sale fresca al nacer y es fresca rosa,
viene seca a morir y es rosa seca.

Meter: dactylic
Im Walde .
by Justinus Kerner

Tief durch den Wald Gesang erschallt,
Die leichten Vöglein scherzen,
Der Mensch allein, der trägt die Pein
Recht tief im kranken Herzen.
Leicht hüpft der Bach den Blumen nach,
Ihm ist so kühl und helle,
Durch's Menschenherz, da schleicht mit Schmerz
Des heißen Blutes Welle.
Gesang verhallt, Sturm wiegt den Wald
In dumpfen Melodieen;
Einsam die Bahn muß Wandersmann
Mit düstrer Wolke ziehen.
Rinn' nieder, Thau! aus Wolken grau,
Dich saugt die Blum' in Liebe!
Thrän'! bleib zurück im Menschenblick,
Machst Blumen welk und trübe!

Meter: iambic
44. Svil jsem srdce květ ku kvítku,
by Karel Maria Drahotín Villani

Svil jsem srdce květ ku kvítku,
Setřel jsem však lásky pel;
Vidím chudou teď tu kytku,
Jíž jsem oslavit tě chtěl.
Byť bych byl i Rafaelem,
Ba sám Apollinův syn:
Obrazu, jejž nosím v srdci vřelém,
Nezobrazil bych ni stín.
Zřím tě v spanilosti jasné
Se vší krásy nádherou;
Podivením duch můj žasne...
Na rtech slova chvály mrou!

Meter: trochaic
Mancherley Vorwürffe der Sinnen.
by Barthold Heinrich Brockes

Jm Garten hört ich jüngst den süß'- und scharffen
Schall
Der feurig schlagenden verliebten Nachtigall.
Ich ward dadurch gerührt, gereitzt, ergetzet
Und, durch den reinen Klang, fast aus mir selbst gesetzet.
Ich horcht’ aufmercksam zu, wie lieblich, süß und hell,
Wie scharf, wie rein, wie rund, wie hohl, wie tief, wie
Sie Stimm’ und Ton formirt, verändert, theilet, fügt,
Und, durch unzähliche Verändrung, uns vergnügt.
Oft weiß sie Schnarren, Flöten, Zischen,
In unbegreiflicher Geschwindigkeit, zu mischen.
Oft fängt sie einen Ton mit hellem Flöten an,
Fällt in ein Zwitschern, schlägt, lockt, winselt, jauch-
Und alles fast zugleich: oft bricht sie ihn, oft dehnt,
Oft drehet sie den Ton, oft wirbelt sie den Klang,
Und ändert tausendfach den frölichen Gesang.
Indem ich nun, bey einer dicken Hecken,
Zu Ende der bewachsenen Allee,
In dem
Erblick ich ungefehr an einer Ecken
Ein gleichsam buntes Licht. Es legte mir,
In einer mehr als güldnen Zier,
Ja, die sich von Smaragd, Sapphier
Und anderm Edelstein kaum unterscheidet,
Ein über-wunder-schöner Pfan,
In prächtigen Talar von güldnem Stück gekleidet,
Der Federn bunten Glantz und Herrlichkeit zur Schau.
Ich stutzt’ und meine Seel’ empfand, wie diese Pracht
Sie auch durchs
Für Anmuth halb verwirrt, fiel mir hierüber bey:
Wie doch in der Natur so mancherley
Veränderung und Pracht, an Lust und Schönheit, sey.
Man spürt es sonderlich an diesem Vögel-Par.
Ein unsern Geist bezaubernd Singen
Läßt von der gantzen Vögel-Schar
Der Unansehnlichste, zu unsrer Lust, erklingen;
Und ein verdrießliches und rauh Geschrey erschallt
Aus eines Vogels Hals, der Himmlisch an Gestalt
Fast mehr, als irdisch, ist. Diß kan ein Beyspiel seyn,
Dacht ich, daß einer alle Gaben
Nicht leichtlich soll beysammen haben.
Kaum aber hatt ich dieß gedacht,
Als mir, in Purpur-farbner Pracht,
Ein frischer Rosen-Busch schnell in die Augen fiel.
Der aber ward nicht nur allein der
Er ward auch des
Die beide sich daran recht zu ergetzen taugen.
Wodurch ich denn, mit Uberzeugung, fand,
Wie eine doppelte vergnügend’ Eigenschaft,
In dieser Blume, sich, zu unsrer Lust, verband.
Dem Dencken gab ich ferner Raum,
Und fand von ungefehr an einem Kirschen Baum,
Der eben, voller Frucht, in süsser Röthe glühte,
Daß er so gar
Ein Gegenwurf von allen Sinnen war.
Es dienet dem
Der
Sein sanft Geräusch dem
Ich ward hiedurch aufs neu gerührt,
Und ferner so zu dencken angeführt:
Wer kann des Schöpfers Huld genug zu rühmen
Da er nicht nur in unserm Leben,
In den fünf Sinnen, uns, zu so verschiedner Lust,
Verschiedne Thür- und Oefnungen gegeben;
Da er nicht nur, zur Anmuth unsrer Brust,
Solch’ eine Cörper-Meng, und Millionen Sachen
Zum Gegenwurf der Sinnen wollen machen;
Da er so gar verschiedne Cörper schaft,
Die, mit so wunderbar vereinter Kraft,
Nicht nur durch einen Sinn uns in Vergnügen
Nein, durch verschiedene, ja gar durch all’ ergetzen.
Ach, laßt uns denn hierdurch aufs neu’ in seinen Wercken
Die Proben seiner Macht und weisen Liebe mercken!
Ach, lasst zu seinen heil’gen Ehren,
Bey stets vermehrter Huld, auch unsern Danck sich mehren!

Meter: iambic
- XL -
by Juan de Arguijo

El triste fin, la suerte infortunada,
-ajeno premio de la fe constante-
del uno y otro miserable amante,
a quien perdió una noche y una espada.
Encierra en sobre oscura está labrada
piedra, tú, peregrino caminante,
repara el grave caso, y con semblante
pío suspende el curso a tu jornada.
Que darás tiernas lágrimas no dudo
a las cenizas, donde aun dura ardiente
el fuego que causó desdicha tanta.
Debida compasión al mal que pudo
trocar color en la cercana fuente,
y el de su fruto en la silvestre planta.

Meter: iambic
Trümmeken Tanz .
by Clemens Brentano

Herr Hinrich und siene Bröder alle dree, voll grone,
Se buuden een Schepken tor See, um de adlige Rosen-
blome,
Do dat Schepken rede was, voll grone,
Se setten sick darin, se föhrde alle daher, um de adliche
Rosenblome
Do se Westwerts averkemen, voll grone,
Do stond dar een Goldschmits Söhne vor de Döhr, mit
de adlige Rosenblome,

Meter: trochaic
Segundo caballero con las mismas consonantes
by Margarita de Hickey y Pellizoni

Ponderarte el ardor que violento,
por mi abrasado pecho se derrama,
no es empeñarte, Fili, en que a su llama,
ni aun tus desprecios sirvan de alimento:
Sin esperanzas mi pasión aliento,
que con los imposibles más se inflama;
advierte, Fili, bien si nadie llama
en el mundo ambición, lo que es tormento:
Y aunque mi amor confieso que es altivo,
pues blasona en la tierra sin segundo,
por milagro de la naturaleza,
ser tu esclavo es blasón más excesivo;
mira, mi bien, si quien te diera el mundo
pensará esclavizar a tu belleza.

Meter: polymetric
- XVIII -
by Fernando de Herrera

Pura, bella, suave Estrella mía,
que sin temor de oscuridad profana,
vestís de luz serena la mañana,
y la tierra encendéis desnuda y fría;
pues vos, a quien mi alma triste envía
mil suspiros, movéis la soberana
vuestra empresa, cual ínclita Diana,
contra Venus y Amor con osadía,
yo seré como aquel que su belleza
con hierro amancilló, y el casto hecho
lo mostró con más gloria y hermosura;
pero, si luna sois, tendré en la alteza
latmia del cazador el triste pecho,
y no del que honró Arcadia la figura.

Meter: polymetric