PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
PŘÍZRAK
by Emanuel Lešehrad

Nebes báň se tměla. Vzduchem vířil sníh,
mrazem rostly květy na okenních sklech,
povozu hřmot v šeru pavučinách tich’,
zanikaje, jak by mizel v oblačnech.
V krbu úpěl vítr. V šeré komnatě
v lenošce jsem tonul v zlatých vzpomínkách,
měsíc hleděl oknem sdílně, dojatě,
na klávesy srdce chladným svitem sáh’.
Venku čeřily se sněhem vlny střech,
vítr v krbu svištěl píseň žalostnou;
místo měsíce jsem náhle uzřel v snech
v okně šklebiti se lebku příšernou.

Meter: trochaic
Retrato de Lisi que traía en una sortija
by Quevedo

En breve cárcel traigo aprisionado,
con toda su familia de oro ardiente,
el cerco de la luz resplandeciente,
y grande imperio del Amor cerrado.
Traigo el campo que pacen estrellado
las fieras altas de la piel luciente;
y a escondidas del cielo y del Oriente,
día de luz y parto mejorado.
Traigo todas las Indias en mi mano,
perlas que, en un diamante, por rubíes,
pronuncian con desdén sonoro yelo,
y razonan tal vez fuego tirano
relámpagos de risa carmesíes,
auroras, gala y presunción del cielo.

Meter: iambic
Antonio y Cleopatra
by Joseph de Valdivieso

Recibe, ¡oh, mi Cleopatra!, la postrera
respiración del pecho enamorado,
que justamente al cielo ha decretado
que el que vivió a tu luz, a tu luz muera
La fama quiso el hado que mintiera,
que fuera grande impropiedad del hado,
que yo muriera, cuando desdichado,
y así aguardóme a que dichoso fuera.
Dichoso, pues, que muero, cuando miro,
que quedas viva tú, que de otra suerte,
fuera morir dos veces de una herida.
Beban tus labios mi último suspiro,
será quedando en ti dulce mi muerte,
y tú de entrambos vivirás la vida.

Meter: iambic
Beim Wein
by Ludwig Eichrodt

Wenn laute Becher klingen
Und golden grüßt der Wein,
So wollen wir auch singen
Und guter Dinge sein,
So wollen wir, so sollen
Wir bis der Tag erwacht,
Durchjubeln und durchtollen
Die ganze schöne Nacht.
Wenn sich aus allen Winden,
Nach langer leerer Zeit,
Die Freunde wieder finden
Mit alter Herzlichkeit,
So sei, was unterdessen
Bekümmerniß gemacht,
Vertrunken und vergessen
Die ganze schöne Nacht!
Es soll kein Achselzucken
Uns Grund zum Aerger sein,
Und müßten wir ihn schlucken,
Wir schluckten ihn mit Wein;
Die Heuchler und die Neider,
Sie seien ausgelacht,
Zum Aergernisse Beider,
Die ganze schöne Nacht!
Und wessen wir gedenken,
Worauf wir Häuser baun,
Worauf wir hocheinschenken –
Noch immer sinds
Laßt nicht den Geist verschäumen,
Der Liebsten seis gebracht!
Sie möge süß verträumen
Die ganze schöne Nacht.
Wenn laute Becher klingen
Und golden grüßt der Wein,
So soll ein fröhlich Singen
Und tüchtig Trinken sein!
Mit Schwächen und Gebrechen
Sind wir nur schlecht bedacht,
Die alten Deutschen zechen
Die ganze schöne Nacht!

Meter: iambic
Japanese Hokku
by Lewis Grandison Alexander

I.
Life goes by moving,
Up and down a chain of moods
Wanting what’s nothing.

II.
My soul is the wind
Dashing down fields of Autumn:
O, too swift to sing.

III.
Listen to the rain
Falling broken on the ground:
Pity the sky once.

IV.
Knowing not at all
Who stands above me seeing:
Tears of gratitude.

V
The nightingale sings
My heart desires but the night
Space swallows my voice:

VI.
I shall spend my moods
Like a rose discards leaves
And die without moods.

VII.
Did you say a sound?
Did you say the wind? Dashing
Only my soul’s quick—

VIII.
O moon of to-night
Let me rest my head on you
And hear my life sing.

IX.
My ears burn for speech
And you lie cold and silent
Supinely cruel:

X.
Look at the white moon
The sphinx does not question more.
Turn away your eyes.

XI.
Thought that is no thought
Poems buried in my heart
Song that is no song …

XII
The poetry of life?
No, the picture of my dreams
Flashing on my heart.

XIII
I ride down the stream
Between the earth and the sun
On the moon’s shadow.

XIV
Treading wearily
A unit of the parade
There is no escape.

XV.
Within the shadow
I am weaving the pattern
Of a spider web.

XVI
My heart like a shell
Moans at the breast of the earth
Being too full to sing.

XVII
You are life’s fountain
Springing from eternity
Flow not recklessly.

XVIII
I will wrap the song
In the leaves of the lotus
And send it to you.

XIX
No words speak louder
Than the tragic look of eyes
Close yours out of love.

XX
Why should I wander
I who have known no surprise?
Every day the same.

Meter: polymetric
Lampo
by Carlos Póo Urbach

Si mi alma es como un ánfora de hastío
¿a qué brindarme con tu dulce
                     entrega
que me encadena a la mundana brega
cual el reposo ultraterrestre ansío?
De tu amoroso empeño desconfío;
más que apacible claridad que anega,
es llamarada fúlgida que ciega
y se extingue en su propio desvarío.
Desatemos el lazo vacilante
que anuda mi tristeza a tu idealismo,
que tu dulce visión consoladora
se refleja en mi vida un solo instante,
como, sin dejar huella, en un abismo
el resplandor rosado de una aurora

Meter: iambic
Přeludy.
by Emanuel Lešehrad

Je večer podzimní. A moje duše mladá
dnes vyšla naslouchat, jak vítr v stromech kvílí.
Nad hvozdy smutnými se zalesk měsíc bílý,
a jeho světlo na vesnici padá.
Je bledá, unylá, a krásné oči její
se mlhou zkalily, a mramorové čelo
starosti zbrázdily tak jako její tělo,
a její ústa se teď nikdy neusmějí.
Za zlatým obláčkem už nikdy nezakvílí,
teď raděj sedává na zahradě a v tichu
lituje života a zádumčivých hříchů
a krásných illusí, které jí ještě zbyly.
Přec někdy zabloudí a u jezera sedá,
tu sešlé naděje zas vystoupiti nechá
z ponurých pralesů, kde purpurová střecha
se z tmavých alejí v paprscích luny zvedá.
A tiše naslouchá, jak v duši roztoužené
mdlý vánek nadějí záhonem růží vane,
a brzy raněna na kraji strže stane,
kde na dně stlívají illuse roztříštěné.
A vidí poznovu, jak balvany je drtí,
jak řeka divoká je o skal stěny tříští,
vidí své illuse a beznaděje příští,
svůj život marnivý a znamenaný Smrtí.
A smutna, bez hlesu na břehu řeky stojí,
v jejížto hladině se shlíží černé lesy,
jichž šumot miluje a které přec ji děsí
jak ty, jichž bolesti žádný lék nezahojí.
A přijdou poutníci, z těch přejdou kolem mnozí
jak ti, již trpěli a s bohem dali světu,
jdou krokem plouživým a s postavami kmetů,
jen v dáli za řekou pěstěmi do tmy hrozí.

Meter: polymetric
14.
by Friedrich von Logau

Die Einnam ist das Weib; die Außgab ist der Mann.
Wann beyde treffen ein, ist Rechnung bald gethan,
Wiewol es besser ist, es sey ein Überschuß.
Nur daß kein Rest verbleibt; dann dieser gibt Verdruß.

Meter: iambic
Celos
by Arturo Reyes

Celos tengo de todo, vida mía:
del negro rizo que en tu frente ondea,
de la luz que en tus ojos centellea,
como en los cielos el fulgor del día.
De la vaga sonrisa de alegría
que entre tus labios de jazmín serpea,
de la aurora esplendente que la
                     idea
enciende en tu abrasada fantasía
Del aire que embalsamas con tu aliento,
del oculto y lascivo pensamiento
que la fiebre en tus venas agiganta,
y hasta celos tendré de mi acerado
magnífico puñal, cuando clavado
lo mire hasta su cruz en tu garganta

Meter: polymetric
II. MEDITACE U KRBU.
by Jaroslav Vrchlický

Kdy v kamnech velký oheň vesel praská
a na stole nám zpívá samovar,
kdy srdce zlatí vlídností svou láska
a na zdi malby kamen nach a žár:
Nad obrázkovou knihou hlavy dětí,
kdy, báseň živá, sklánějí se v tlum,
vzpomínky motýl křídlem lehkým letí
a střásá na skráň zlatý pel svých dum;
kdy možno číší zkalený zrak zjasnit
ve loktech lenošky, v níž dřímal děd:
tu lehko sněhu symfonii básnit
a jeho úbělem se dívat v svět.
Jak tančí vzduchem a jak vesel padá
na hory, stráně, brázdy, rýhy cest,
jak při magické luně dlouhá lada
se lesknou v třpytném svitu jeho hvězd!
Jak sosny nesou na kosmaté hlavě
tíž jeho, kolem co zní křik a ples,
to sáně jedou slunce ve záplavě,
jak zvoní rolnička, jak štěká pes;
jak s úsměvem se v soboliny sněhu
dva šťastní k sobě tisknou v honu tom,
co kolem nich ve fantastickém běhu
tyč telegrafu letí, věž i strom;
a v parku ztmělém jako ve pohádce,
jenž stříbrnými svítí plameny,
smích jejich zvoní, unyle a sladce,
v skřek vran, jež ulétají zděšeny!
To krásné ovšem poetické snění!
Máť kouzlo svoje mráz a sníh a led,
však divno, zřím sníh ve svém přemýšlení
a na něm, běda! – bosých nohou sled!
A havran polem muslínovým kráčí
a hladem kráká kolem nízkých chat,
u kamen chladných kde se v jizbě tlačí
tlum dětí... Zde svou píseň zpívá hlad!
A zdá se mi, že sníh je děsně bílý,
tak neúprosně bílý, ostrý tak,
a černá křídla, jež se nad ním chýlí,
ta křídla havraní, že rostou v mrak,
a pod mrakem tím choulí se a stená
zem celá, kam jen hledneš, v závějích!
Jsou krásná věru báseň zasněžená,
jen kdyby člověka vzlyk nezněl v nich!
Já nemohu, já neustále vidím
tu lidskou stopu – myslit musím dál,
za děda lenošku se náhle stydím,
můj teplý krb mi budí hnus a žal.
A vidím zimu, jak se dále šíří,
kdy matce zemi v žilách oheň zhas’,
sníh vidím světa šíré po Sibiři,
ten chladný, ostrý, neúprosný jas!
Kdy člověk slední bude hledat druha,
by, ne-li žíti, moh’ s ním aspoň mřít,
kdy země ledová kra bude tuhá,
hrob velký, nad nímž zaplá sněhu třpyt!
Kdy ledný škvár, jak sněhu vločka hraje,
se v bezdno skácí v druhých vločků změť –
Ach, na tvé slovo, zda chci číšku čaje,
jsem, odpusť, drahá, nedal odpověď!

Meter: iambic
584. Toho ta tam, jiná jiného sem
by Jan Kollár

Toho ta tam, jiná jiného sem
Proti němu skalou nahání,
Tak že sobě v prudkém potkání
Čelo čelem a nos bouchli nosem;
Prask tu oba! jako za Kolosem
Slyšet bylo jejich padání,
Na hromadě ležíc, trestání
Od pekelnic rovným brali losem:
Tento druhý, ač byl skrytý v skalách,
Předce podle houně rumunské
Zdál se troup a hrubian Murgu, Valach;
Ten co v knize proti Tekelimu
Svoje fákaniny chrapounské
Na náš národ metal, v tuto zimu.

Meter: trochaic
XCIX. „Nad řekami Babylona –“
by František Ladislav Čelakovský

„Nad řekami Babylona –“
Pěj ten zpěv mi, družko má!
Spadne s duše mračná clona,
V důvěře se rozplesá.
Nad řekami Babylona
V hoři naše plémě dlí;
Jak prorocká harfa ona,
Tak i naše temně zní.
Bídná dcero Babylona!
Ajhle, pomoc ze Siona
Již se blíží, mocný tvou
Odmění ti odměnou.

Meter: trochaic
Z čeho že?
by Eliška Krásnohorská

Z čeho že, ty háji smavý,
zroubena tvá slavobrána,
z čeho krov ten prosvítavý,
z čeho řásná clona tkána?
„Zelená má klenba spjata
slunečnými v hůře šípy,
z poupat moře, z nebe zlata,
z medovůně svaté lípy,
z rosnatého jitra jasu,
z mráčků bílých, z jihu vání,
z rusálčiných zlatých vlasů,
z hrdliččího cukrování;
z náručí těch stromů zkvetlých,
ze hnízdeček sladké tísně,
z šumů náhlých, v ticho vzletlých,
z halelujah ptačí písně;
z vrcholů, jenž blankyt hostí,
z duhy vzpjaté v letní páře,
z plamenů mé zelenosti –
a z tvých snů i jejich záře!“

Meter: trochaic
A LOS POETAS RISUEÑOS
by Rubén Darío

Anacreonte, padre de la sana alegría;
Ovidio, sacerdote de la ciencia amorosa;
Quevedo, en cuyo cáliz licor jovial rebosa;
Banville, insigne Orfeo de la sacra Harmonía,
y con vosotros toda la grey hija del día,
a quien habla el amante corazn de la tosa,
abejas que fabrican sobre la humana prosa
en sus Himeteos mágicos mieles de poesía:
Prefiero vuestra risa sonora, vuestra musa
risueña, vuestros versos perfumados de vino,
a los versos de sombra y a la canción confusa
que opone el numen bárbaro al resplandor latino;
y ante la fiera máscara de la fatal Medusa,
medrosa huye mi alondra de canto cristalino.

Meter: polymetric
Amor tardío
by Antonio Ros de Olano

Junto a los días de tu edad primera
fueron los años de mi edad florida;
pasaron ¡ay! aquellos de mi vida,
y son los de tu hermosa primavera.
Esta del labio confesión sincera,
voz de recuerdo, endecha dolorida,
llegue a ti como tierna despedida
del cisne cuando espira en la ribera
Mas si el poder de la hermosura es tanto,
que así presta a mi cítara apagada
el grave acento en que mi pena fío;
¡Musa de mi dolor , tuyo es mi canto,
y al repetirlo el alma enamorada,
sólo el suspiro que te mando es mío.

Meter: iambic
An Herrn Hofrath B   Siehe Herrn von Hagedorn Fabeln und Erzehlungen.
by Johann Peter Uz

Jhr armen Sterblichen, die Wahn und Stolz bethören,
Habt Augen, die nicht sehn, und Ohren, die nicht hören.
Gestehts, der Wahrheit bloß zu Ehren,
Wie viel dem schärfsten Aug entflieht,
Das nur ein Dichter sieht.
Seht ihr den Zephyr? Seht ihr Floren,
Auf Bluhmen, die sie selbst gebohren?
Soviele nackende Najaden,
Die sich in kühlen Fluthen baden?
Dryaden und Hamadryaden?
Seht ihr den Gott verliebter Pein
Auf schönen Wangen, schönen Busen?
Die Grazien beym Mondenschein?
Den Pegasus und unsre Musen
Und ihren grünen Lorbeerhayn?
Gebt Antwort meiner kühnen Frage:
Seht ihr sie? Nein!
Wir Dichter sehn sie alle Tage.

Meter: iambic
ŠACHTA.
by Julius Skarlandt

Uprostřed lesů dumavých
pod skalou šachta je skryta.
Netvor, jak zlý by na tě dých’,
otravným plynem tě vítá,
tvářemi, v kterých nezříš nach,
v jichž žluti výčitka svítí:
v ustydlých země hlubinách
jak hořko, hořko je žíti,
nebes kdy blahá čaromoc
všem září! – Jak je mukou
červem se plazit v zrádnou noc,
rvát Smrti skývu z rukou!
Druh za druhem jde pěšinou
s kahancem po boku.
Své kalné oči k slunci pnou,
jež míří k vysoku.
Slyšíš snad zpěv? Neb hlahol... smích?
– Jen povzdech melancholický!
Stesk kraje, který na tě dých’,
byl přetěžký stesk lidský!

Meter: iambic
ŠEL ROZSEVAČ
by Karel Dostál-Lutinov

Šel rozsévač a slunné sprchy
na sirou zemi rozsíval,
a jedna padla v sněžné vrchy
a sníh se v bystřen rozplýval.
A jedna padla v jizbu kmeta,
jenž oučtoval již se světem –
a náhle zapomněl svá léta,
jak byl by šťastným dítětem.
A jedna padla do tmy křovin
a hned z nich dýchly fialy
a v loubí stromů tisíc novin
z niv dálných špačci zpívali.
A jedna v jizbu lakomcovu,
jenž čítal zlato na stole,
ten hněvně začal čítat znovu,
že zmaten byl, pln nevole.
A jedna zlatá prška slunná
zapadla v srdce básníka,
a jeho srdce jako struna
hned sladkou písní naříká.
A dávno prška zhasla zlatá
i rozsévač sám v bezdno kles’,
leč lásky, štěstí píseň svatá
ta v srdcích svítí ještě dnes.

Meter: iambic
Osterpsalm .
by N. N.

Nun feiert vom Werke! Des Alltags Gelüst,
Nun bannt es aus Sinnen und Herzen!
Und von der Sonne der Liebe geküßt
Laßt flammen die Freudenkerzen!
Wir haben gerungen mit schwieliger Hand —
Im Alltagsstaube geschmachtet! —
Nun laßt uns zerbrechen den leeren Tand,
Nun laßt uns zünden den Opferbrand,
Und der Liebe, die lang’ wir verachtet —
Die an’s Kreuz wir geschlagen in frevelndem Wahn,
Gekrönt mit Dornengewinden:
Wir geben uns heute ihr unterthan,
Auf daß Erlösung wir finden!
Und der Liebe, die lang’ wir verspottet, verhöhnt:
Geeint und versöhnt
Erschließen wir heute die
Und wie im jungen Märzen
Der Lenz mit allmächtigem Werdeton
Durch die Lande ruft, der Sonnensohn,
Und die Welt in donnerndem Siegesgesang
Ihm zujauchzt, daß nun die Kette zersprang,
Die der Winter ihr wand um die Glieder:
Also auch wieder
Werfen
Der Seele Pforten: zu Hauf nun, zu Hauf,
Sammelt euch, Lichtgedanken!
Jungblühender Liebe Osterpracht,
In Flammen und Gluthen zum Leben erwacht,
Nach bleischwer lastender Winternacht,
Heile die Müden und Kranken!
Und wenn wir gebangt, gezagt und geklagt,
Die Seele zerrissen von Schmerzen —
Wir wissen es Alle: Es tagt, es tagt
Und in lichtgrünem Gekränz’
Wandelt der Lenz,
Der heilige, selige
Heut’ durch die Lande und

Meter: iambic
Soneto
by Ángel María Dacarrete

Atrás te deja el tiempo en su carrera,
del olvido a la tumba te avecinas,
y cargado de muertes y de ruinas
la misteriosa eternidad te espera.
Un año nuevo con sonrisa fiera
alza la frente cuando tú la inclinas,
y cual tú de esperanzas peregrinas
fecundiza del hombre la quimera
¡Un año más en el que sangre y llanto
verteré persiguiendo a la ventura!
¡Un año más que pasará muy pronto!
Y en el que yo que filosofo tanto
es posible que siga en la locura
de estar enamorado como un tonto

Meter: polymetric
Die Messiade
by Friedrich Schiller

Religion beschenkte dies Gedicht.
Auch umgekehrt? – Das fragt mich nicht.

Meter: polymetric
- 113 - Que amando no hay dificultad
by Lope de Vega

Carbón me pide Inés, que la criada
dice que se le fue con un lacayo
medio francés, entre bermejo y bayo,
del caballero de la Ardiente Espada.
Si mi pidiera lumbre, la abrasada
Troya del alma le prestara un rayo;
pero carbón, ¡por Dios que me desmayo
de ir a la tienda, la sotana alzada!
Pero pedirme fuera más cuidado
que asar con él, perdone la sotana,
perdone lo escolar, perdone el grado.
Todo lo puede amor, todo lo allana,
pues Hércules se puso rueca al lado,
y Júpiter las naguas de Diana.

Meter: polymetric
IX. Snět pohnula se. – Jdi jen dál,
by Jaroslav Vrchlický

Snět pohnula se. – Jdi jen dál,
však juž se k družce přitulí,
vždyť z lůna lesů, z lůna skal
se stíny juž sem shrnuly.
Mech zastenal. – Ó neslyš jej,
však světloška juž zahoří
mu ve kštici, až jejich rej
se z křovin tmavých vynoří.
I hnízdo vzdychlo. – Nech je být,
však bude rozkoší se chvět,
až v luny jásající třpyt
v něm družce bude ptáče pět.
Že fontan lkal? – Co na tom jest,
však rozplesá se, potají
až v klínu vln mu roje hvězd
se ku polibkům shledají.
Vše hnutí velké přírody
tak najde svou v čas odpověď,
až vzduch bude pln lahody
a samé stříbro každá zeď.
Jen srdce to můž napořád
se chvět – žal každý zmrhaný,
máť nedostupné zdi tvůj sad
a příliš husté kaštany.

Meter: iambic
MARNÝ PRŮKOPNÍK.
by Otakar Theer

Jak kdyby v lebce mé se zahnízdily zmije,
jež nad hlavou mi syčí mystérium nirvány,
jsou šíleny mé smysly peklem harmonie
a chtěním po synthese hallucinovány.
Tak vířím stoletími: svou hořkou moudrost snáším,
prach mrtvých lebek luštím, snu hvězd se dotazuji,
své srdce pojídám a echa Příští plaším,
když umdlen jsem svou touhu vínem podpaluji.
A všechno strpěl bych: by ženu unes’ jiný
i dítě zemřelo, mne štvali z domoviny,
jen kdyby sfingy Prostoru a Času promluvily.
Však ony, – zaklety či samy oněměly? –
svým klidným zrakem září mi pod nebeskými čely,
až zděšen spadám v klíny žen, by zoufalství mé smyly.

Meter: iambic
BEZ DOMOVA.
by Ferdinand Tomek

Zas octl jsem se pod otcovským krovem.
Řad útulných mne pokojíků vítá,
vše mluví ke mně známým, vřelým slovem:
ten klavír starý, kamna kruhovitá
i židle, stoly, skříně beze změny,
dav obrazů, jež kryjí známé stěny,
vše důvěrně mi, vlídně v pozdrav kyne,
vše jako dřív – a přece všecko jiné!
Než pětkrát vzrostl do úplňku měsíc,
ves život odtud v nadhvězdnou prch’ říši...
Mé srdce, ticha mrtvého se děsíc,
vždy bije víc – zvuk jediný v té tiši.
Mne dusil příval slz, když napiav síly
jsem ze dveří zas vrávoral; v tu chvíli
jsem tušil bol, jímž první člověk zmíral,
když cherub ráj mu navždy uzavíral, – –

Meter: iambic
Caput XVII.
by Heinrich Heine

Ich habe mich mit dem Kaiser gezankt
Im Traum, im Traum versteht sich, –
Im wachenden Zustand sprechen wir nicht
Mit Fürsten so widersetzig.

Meter: iambic
165. Wie man gute Werke tun soll
by Gerhard Tersteegen

Ein gutes Werk zu tun, ist nötig, nütz und gut,
Doch wird es bös', wenn man's nach eignem Willen tut;
Tu alles, wann und wie und wo es Gott will haben,
Gebeugt, gehorsam sein, ist mehr als Opfergaben!

Meter: iambic
Soneto
by Diego Vélez de Guevara

Ora en la fiel cosecha, Lisis grata,
la tierra corresponda a el aldeano
labrador, ora en leche pierda el
                     grano
la piedra, que las mieses desbarata;
o el mar tranquilo ya, la índica
                     plata
en salvamento llegue al puerto hispano,
o ya parte se trague el Océano,
y parte roba el albión pirata;
no lo siento, ni anhelo los fatales
destinos estorbar con dar al viento
y a Dios votos y voces desiguales
No porque yo del mal tenga contento,
mas porque el curso de seguir
                  tus males
no me deja lugar al sentimiento

Meter: iambic
CHOROVOD
by Antonín Sova

To lesy pěly ze hlubin
zpěv křů, žloutnoucích doubravin,
proud čerstvých větrů prudce vál,
vzduchovou dálí přivíval
dech silný rozoraných lad
s plazivým kouřem zmlklých chat.
Kolozpěv stromů, bázně prost
na chorál před soumrakem vzrost’,
v mohutné větrů závany
jak kosmické pěl varhany.
Pěl o kouzlech i lásce jar,
let chválil úrodu a zdar.
Zpívala bříza sladčeji,
dub mužný vzdor i naději.
Kolozpěv širým lesem zněl,
požárem slunce zahořel
a v chvíli té, jak vítr ztích’,
třásly se stromy v objetích.
Zpěv hymnický byl chorovod
za slunce, světlo, květ i plod,
za šero, sklouzající v mech.
klid po bouři a vývratech,
byl vyznáním se modlícím
před spánkem posilujícím.

Meter: iambic
Sláva Boží.
by Karel Alois Vinařický

Bože, kdo se Ti vyrovná?
Sláva Tvá jest nevýslovná;
Pro ní nemá člověk míry,
Kromě oka pouhé víry.
Země, lůno tvé tajemné,
Na věky-li bude temné? –
Dříve dno tvé prokopáme,
Nežli Boha vyskoumáme!
Skály tvrdé, ani ve dne
Okem lidským neprůhledné!
Bůh jen hustou vaší mříží
Jako křišťálem prohlíží!
Hory, nad oblaky čníte:
Snad se výší svou pyšníte?
Vyšší vás je sláva Páně;
Té se klaňte vaše stráně!
Pole širé i vy pouště,
Nastavte si lesní houště:
Boží roucho šírší bude,
Obalíc vás ještě zbude.
Moře, na hluboké dno tvé
Nesahají lodní kotve!
Nepřemůžeš málo dosti
Moudrost Boží hlubokosti!
Nebe noční, modrojasné,
Hvězdovité, jak jsi krásné!
Krásnější však nejsi zvláště,
Nežli kraj Božího pláště!
Slunce, před tvým zlatem ve dne
Měsícovo stříbro bledne:
Shasla by však tvoje záře
Před jasností Boží tváře!
Blesku, letě z temných mraků
Rychleji, než kámen z praku,
Nepřeletíš na peruti
Božské mysli pouhé hnutí!
Hromobití, strašlivé jsi;
Živočichy hlas tvůj děsí;
Echo tys Božího hněvu
Na lehkou zlých lidí plevu!
Ohni, živle ty horoucí,
Těla pronikáš planoucí:
Duší moc tvá se netýká;
V ně jen milost Boží stíká.
Bože, kdo se Ti vyrovná?
Sláva Tvá jest nevýslovná;
Pro ní člověk nemá míry,
Kromě oka pouhé víry.

Meter: trochaic
- III -
by Francisco de La Torre

Noche, que en tu amoroso y dulce olvido
escondes y entretienes los cuidados
del enemigo día; y los pasados
trabajos recompensas al sentido.
Tú, que de mi dolor me ha conducido
a contemplarte, y contemplar mis hados,
enemigos ahora conjurados
contra un hombre del cielo perseguido:
así las claras lámparas del cielo
siempre te alumbren, y tu amiga frente
de beleño y ciprés tengas ceñida.
Que no advierta su luz en este suelo
el claro Sol mientras me quejo, ausente,
de mi pasión. Bien sabes tú mi vida.

Meter: iambic
16.
by Friedrich von Logau

Veturia schimpfft alte Leute; wer ihr nur etwa wüntschen wil,
Daß sie der Tod mög ehstes holen, der saget warlich viel zu viel;
Wie kan sie durch ein altes Leben dann treffen auff ein junges Ziel?

Meter: iambic
BALLADA O VIOLE D'AMOUR.
by Bohdan Kaminský

Noc tichá je a vlahá
a plna snů a blaha,
kdy člověk vzpomíná.
V měsíce záři divné,
ten nástroj na zdi živne;
Ó píseň zoufalá,
slyš, oddech tajeplný
těch strun tam čeří vlny
na viole d'amour.
Ó kde ta ruka, která
tu vždycky za večera
ty struny budila,
že třásly se a chvěly
v ten sladký večer celý,
v tu krásnou jarní noc!
Kde ty, jenž si tu stával
a tak své milé hrával
na viole d'amour.
A ona – ona kde je!
V těch strunách se to chvěje
jak tichý, zašlý pláč.
Ó dávno zašlé chvíle!
A hrdlo sněžně bílé
se chví, to labutí,
a chví se píseň snivá,
s níž jiná v souzvuk splývá
na viole d'amour.
A jednou chvěly jste se,
Ó struny, v divém plese,
to bylo jako mráz
když táhne v lada holá,
a zní to, pláče, volá –
Ó píseň zoufalá! –
tak zrazen, večer celý
kdos hrál tu osamělý
na viole d'amour.
A naproti ta záře,
jak přišli od oltáře,
a ples a šum a smích,
ten úsměv v mladé líci –
a tady klesající
kdos s čelem krvavým...
pád... a pak ticho zase...
jen struna dochvěla se
na viole d'amour.
A potom na té stěně
kdos jiný zamyšleně
svým okem dlívá v snách.
A náhle v záři divné,
ten nástroj na zdi živne –
Ó píseň zoufalá,
slyš, oddech tajeplný
těch strun tam čeří vlny
na viole d'amour.

Meter: iambic