II.
by Adolf Heyduk

Okřáli jsme; sem tam přišli hosté,
statná chasa horských Nimrodů,
hlásivších se k svému národu
celou duší, jak jen v horách roste,
a já záhy s nimi pobratřen,
se strýcovou vzácnou Lebedovkou,
v lesích, luzích skoro den co den
bezstarostně bloudil za polovkou,
ne, bych srnům život krušil mladý
nebo ptákům, s nimiž zpěv mě víže,
spíš, abych je před ouklady chránil –
měl jsem náboj pouze na ostříže.
Jednou, dřív než zora na úsvitě
kraj zlatými políbila ústy,
z fary ztratil jsem se okamžitě
a již lesa jedlovými zrůsty
po mechu a vřesu volně kráčím
a zas po úpatí hor se stáčím
klidně tak, že váznul téměř krok,
za mnou strýcův ohař, družný Brok,
jehož oči jak dva uhly žhavé
nořily se cestou v houští tmavé.
Stromy kolem hrdě hlavy zvedly,
velebnějším byl vždy krásy chrám,
zrak můj bloudil hned po štíhlém jedlí,
hned se nesl k černým olšinám,
podále jež v lesa vlhčím klíně
družně řadily se na slatině,
hned k pestrému kmeni starce buků,
nad boučí jenž vztahoval svou ruku,
aby v bouře netušícím ránu
mělo zdatnost jeho za ochranu;
hned na kmeny zřel jsem osykové,
jejichž chabé listy barvy dvojí
kmitaly se v stálém nepokoji,
jako shluknuvší se motýlové,
křídel zelených a stříbrovitých,
po větvicích dechem času zrytých. –
Teplý den, v šat oděn zlatotkaný,
po větvích se snášel níž a níž,
probíhaje sem tam na vše strany
vil šumavských tajeplnou skrýš,
nad níž výše, v jasnící se kráse,
obloha jak lazur jevila se.
Všude mír. Jak panny sosny stály;
pod nohou jen těžkým kročejem
mechy z hloubky dýchati se zdály,
provázeny malým ručejem,
který v perlách ze skály se proudil
a nedbale cestou dále bloudil.
Pozíral jsem v perlové ty slapy,
když tu náhle v chůzi stanul pes,
napjal uši, stáhnul přední tlapy
a zrak bystrý k vrchu jedle vznes,
která v šíř své rozkládajíc klesty,
chýlila je téměř na kořeny
menších stromů podél naší cesty.
Hledím na kmen mocně rozestřený,
po čem asi ohař hlavu zdvih’
a co větřil, když tu v haluzích,
polou zakryt vrcholkovou šeří,
krásný sokol tříbil křídel peří
a pak klidně, jak by strachu prost,
zíral v lesů kyprý letorost.
Ruka se mi třásla, když jsem k líci
k první ráně kladl brokovnici,
jíž jsem hodlal v jiskření a dýmu
zhasiť život ptáku pobratimu;
váhal jsem, zas pušku zdvihl mžikem: –
sokolem je, ale loupežníkem,
nepadne-li on, pak jeho zob
na sta pěvců v živý pohřbí hrob,
nuže padni!... dřív však než jsem spustil,
sokol v klektu z úkrytu se zved
a mohutnou perutí svou šustil,
aby klidně mimo dostřel sed.
Zavrčel pes, jak by vyčítavě:
zkaženo, vše promeškal jsi právě!
když však jsem mu rukou polichotil,
sklonil hlavu, za mnou dál se bral
a jen sem tam vrčením si notil,
když se hustou kapradinou dral,
mrzut asi, že jsem dravce šetřil,
až jako by znova něco větřil,
bystrou střelou skočil mezi drva
a jak zkameněn stál jako zprva.
Tentýž sokol byl, však marná píle,
dřív než pušky volna byla plec,
opět mimo dostřel hledal cíle,
obezřelý orlův bratrovec,
a já opět zbraň svou pohotovu,
znova hledám skrýši sokolovu,
leč zas marně; zatemnělou snětí
zrak můj pohněvaný za ním letí,
až pojednou, pušku v ruce nesa,
octnul jsem se na pokraji lesa,
který, vytísněn jsa vlhkým dolem
vroubil lada hojností svých vnad,
a na horském svahu chýši s polem,
v jejíž novou, šindelovou střechu,
chatě, snad i sobě pro potěchu,
osamělý javor hlavu klad.
Ó ký údol tichý v prostřed strání
samota si tajně vyvolila,
ve tvůrčím by tady zadumání
lidskou prací nerušena byla,
ale marně, juž na dálném luhu
lačen chleba člověk nohou stanul,
do kvítí znoj jeho čela skanul,
a les víc vždy z jeho prchal kruhu,
sám by pleněn nebyl v době příští...
na táhlém jsem stanul rašelništi,
na němž olše jen a stará sosna
zvedala se v skupině svých dětí,
a ptač malá zpívala jim do sna
truchlou píseň ze zakrslých snětí.
Příšerně, sem tamo, po slatině
kleč své hadí tělo vlekla líně.
Nízká kapraď s peřestnatým křikem
střídala se s bujným rašelníkem,
v močálech však, kde se bahno rudé
pokrývalo splesnivělou plstí,
skřípina a roket rostly všude
nebo šáchor týčil křehké trstí. –
Od močálu trochu výše k lesu
vrbovka juž rudla v hustém vřesu
a brusnice s klikvou prsťné svaly
jako babka ramena svá holá
růžencem vždy více opínaly,
čím výš k hůře vybíhaly z dola.
V prostřed lad těch skrovné nesl pěny
černý potok, klouček umouněný;
stále skrývaje se v olši nízkém
k Vltavě si běžel třasaviskem,
přes něho pak, tam kde vody střádá,
s břehu na břeh položena kláda,
k níž na sloupce přibito kus latě,
která, slatinná kde stála pěna,
kůrou buků byla vypleněna.
Usedl jsem skalním na balvanu,
zrak můj blažen hned, hned ustrašen,
hleděl v tu a zase v onu stranu;
bylť mi údol ten jak trudný sen;
vždyť kol lesa, slatin opodálí
z prken sbité malé budky stály,
polou kryté bukovými stíny,
pro dělníky za nehody času,
kteří při rýpání rašeliny
a v černých mlakách vázli skoro k pasu;
podál milíř, kde ji v pevné uhlí
změňovala krušná práce noční,
při níž prsa vadla, ruce tuhly,
a vždy více haslo světlo oční,
aby ústa měla, čeho třeba:
panská šampaňské a chudá chleba.
Bože, bože, nestačilť už les,
který rost a bujel dráhné věky,
aby přines oba dva ty léky,
které lidstvo touží míti dnes?
musila již mozolitá ruka
prorýti se v prsí země matky,
by sytila ukrytými statky
panský chtíč a žebrákova muka?
není dost, že kadeř její tmavou
postřihla jí doba vichrů vřavou
a že vloudil se jí do útrob
tvorstva pán, ne, bídný jeho rob?
Tak jsem horlil s myslí rozechvětou
na tu bídu v údolí kol setou;
vědělť jsem, že ti, jež hnala nouze
k oněm horám, byli Češi pouze,
ač jich oči moje nespatřily:
Modliliť se, bylo při neděli.
Zastesk jsem si, oko k chatě plálo,
srdce rychlej počalo mi bíti,
a mé duši blouznivé se zdálo,
že se okno její blahem nítí,
že se bílá stěna štěstím blýská
a co vnitř, vše směje se a výská.
V dumání mé, jako slunce v setí,
by klas polou skrytý přišel v jev,
od chatrče zvučným křídlem letí
prostý duši lahodící zpěv,
netušený, plný něžných darů,
jejž jsem kdys, svou touhu v Tatry nesa,
zníti slyšel u Štrbského plesa
chlapcem provázený na fujaru;
nyní zase mile vstříc mi zvučel
zvonkovitým svěžím dívčím hlasem,
a mně bylo, jak bych květem pučel
v prostřed máje oblit slunce jasem:
Bože můj, Bože můj,
na této dolině
nikdo se mě neptá:
Dušičko, jak ti je?
Ach není tak, není,
jako mi počalo,
když mi ze tří oken
slunko svítívalo.
Z jednoho matička,
z druhého tatíček,
a z toho třetího
švarný šuhajíček!
Zazpívej, slavíčku,
v zelené dubině,
co mi Bůh usoudil,
věru mě nemine!
Ó jak srdce bušilo, krev vřela,
a jak divně rostla duše touha!
Co zde chce ta píseň osiřelá?
není to snad pohádka jen pouhá?
Kdo jsou ti, již tamo bydlí v domku?
kde as dřív, čím jindy asi byli?
odkud sem to kvítí přesadili?
tážu se sám sebe, a již s chlomku,
po slatinné pěšině a kůře,
dolem kvapím k naprotější hůře;
za mnou pes se v rudém brodil kale,
a když blíž jsme přišli v chvíli malé,
zavyl pes, a sokol, prchlý zprva,
vznes se výše z temných snětí drva,
nesen křídlem přes borková mlaka
přímo k chýši v náruč – dívky? ženy?
jistě sokol ten je ochočený!
I byl rád jsem, že jsem nestih ptáka.

Meter: trochaic