PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Inesilla
by Adolf Friedrich von Schack

Inesilla, das fröhliche Kind,
Wiegt sich im schlanken Geäste,
Auf und nieder geschaukelt vom Wind,
Gleich dem Vogel im Neste.
Wie sie von Wipfel zu Wipfel klimmt,
Wo in den Blätterkronen
Die Granate, die purpurne, glimmt
Neben den bleichen Limonen!
Will ich ihr nahn, schnell nimmt sie die Flucht
Ueber die Aeste, die vollen,
Daß vor die Füße mir, Frucht an Frucht,
Goldene Aepfel rollen.
O genug schon! genug schon, Kind!
Süßeres gieb mir zu nippen!
Reifer, als alle die Früchte, sind
Für den Kuß deine Lippen!
Doch aus dem Wipfel, dichtbelaubt,
Lacht mir die Kleine entgegen,
Schüttelt die Zweige, und über mein Haupt
Fällt von Orangen ein Regen.
Durch das Geäst fort springt sie leis,
Während die Früchte noch fallen;
Fernhin über die Felder von Mais
Hör' ich ihr Lachen verhallen.
Hüte dich, Mädchen! Entgingst du mir auch
Heut durch die Schritte, die raschen,
Wie die Libelle auf zitterndem Strauch
Werd' ich morgen dich haschen!

Meter: polymetric
- X -
by Fernando de Herrera

La púrpura en la nieve desteñida,
el dulce ardor con tibia luz perdía,
y en los cercos y oro parecía
Venus desfallecer con voz vencida.
La enemiga cruel de humana vida
su niebla alegremente esclarecía,
y mi alma el fin último traía
en vuestros graves ojos escondida.
Mas aspirando amor suave y tierno
en el hielo y las rosas, la victoria
porfió y consiguió en dichosa suerte.
Centelló en vuestra faz su fuego eterno,
y a la belleza ufano dio la gloria
que en vida volvió leda la impía muerte.

Meter: iambic
STRŽENÉ HNÍZDO
by Antonín Klášterský

Měl rád své hnízdo rodné v milé vsi,
jak hnízdečko to bylo vlašťovčí
pod černým trámem selským. Ve výši
se nad Vltavou třpytnou bělala
ta jeho ves, to drahé zátiší,
co – zdá se to na dosah bezmála –
na druhém břehu v skalním hnízdě svém
se zvedal Orlík. Tam byl třpyt a lesk,
a jeho hnízdo – prostá chalup vísky –
kryt mělo jenom z došků, strop tak nízký,
leč útulno a teplo bylo v něm,
a měl je rád až střechy po netřesk,
nad pyšný, zářný hrad mu bylo milo.
Tu otec žil a máť – oh, ve dvou dnech
je ztratil oba! – ale jejich dech
zde dosud vlá v tom hnízdě, jež mu zbylo,
v těch začernalých, nachýlených zdech.
Když vyrostl a práce badatele
ho uvěznila v městě rušném cele,
těm dal je darem, kdož se ujali
ho sirotka, když, klučina tří let,
zřel rakev otce, matku ztuhlou v led
a lomcoval jím pláč tak zoufalý.
Leč každý rok sám navracel se zpět
v to hnízdo rodné na pár letních neděl:
zde kynul oddech, tu vál klid a mír,
svět celý v dáli nechav, klidně hleděl,
jak vlaštovky kol krouží navečír,
jak okna, jimiž dívala se máti,
jak pozlátkem se při západu zlatí,
a každý, jejž tu otec sázel, štěp
mu svatý byl, a jeho tichý šum,
jak naslouchal mu, nes’ ho k dávným dnům
a zněl mu jako šepot modliteb.
A potom život – jak už tvrdý jest –
ho v cizinu hnal, do dalekých cest
a k práci připial dobu ho tam dlouhou;
než jako pták se za čas domů nes’
a s jakou chvátal nedočkavou touhou
zas v milý kraj svůj, v jihočeskou ves!
Již stanul tam, již toužným zrakem hledal
své hnízdo – leč teď ztrnul, mnul si zrak:
Pryč hnízdo rodné! Vysoký se zvedal
na místě jeho nový dům v své slávě,
a střecha rudá křičí vyzývavě,
a hostince tam nápis je a znak.
Vše pochopiv, krok neučinil k předu,
víc ještě nechtěl ve tvář pozřít zkáze;
zpět obrátil se, prchal, až se hledu
ves ztratila, a pak šel k dálné dráze.
Šel, zamžený zrak, klopýtaje tam,
„Mé hnízdo strhli!“ vzlykaje, se řítil;
teď teprve v své duši plně cítil,
že opuštěn vším na světě a sám.

Meter: iambic
ZPĚVAČCE Z KRUCHTY.
by Karel Červinka

Co větry podvečer se v oknech ztišují mi,
prach z poutí dalekých se na nohou mi bělá,
ty v mojich myšlénkách s chvílemi večerními
jdeš v bílých šatečkách, ach, bílá, bílá celá.
Máš ruce sepjaty, zpěvačko z kruchty bledá,
máš copy s ramínek splývavé dlouze, dlouze,
když vůně kadidla se vzhůru k nebi zvedá,
tu zpěv tvůj v sordinách zalétá za ní v touze.
Však Bůh tě uslyšel, v oblacích který sedá.
– nad kůry andělské tvá píseň jasněj zněla –
Svou rukou pokynul, zpěvačko z kruchty bledá.
A k Sobě v modro tam, kde andělé jsou pouze,
kam křídel neměvší, jsi dolétnouti chtěla,
tě z kruchty povolal, by’s o velkých mších pěla...

Meter: polymetric
Annette an ihren Geliebten
by Johann Wolfgang Goethe

Ich sah, wie Doris bei Damöten stand,
Er nahm sie zärtlich bei der Hand;
Lang sahen sie einander an,
Und sahn sich um, ob nicht die Eltern wachen,
Und da sie niemand sahn,
Geschwind – Genug, sie machten's, wie wir's machen.

Meter: iambic
A Joseph de Villaviciosa
by Bernardo de Oviedo

Mil días ha, Joseph, que por loaros
busco un renombre heroico que poneros,
con que quisiera tanto engrandeceros,
que lo que merecéis pudiera daros
Intenta el pensamiento compararos,
pero como incapaz para entenderos
queriéndoos alabar será ofenderos
y con bajos matices retrataros.
De vos mismo pretende aquí valerme,
y a vuestras obras compararos sólo,
pues no hay de vuestro ingenio más se vea.
Aunque nadie podrá reprehenderme,
que por esta os compare al mismo Apolo,
si atento ve vuestra sutil Mosquea.

Meter: iambic
The Good, Great Man
by Samuel Taylor Coleridge

"How seldom, friend! a good great man inherits
   Honour or wealth with all his worth and pains!
It sounds like stories from the land of spirits
If any man obtain that which he merits
   Or any merit that which he obtains."

REPLY TO THE ABOVE
 For shame, dear friend, renounce this canting strain!
What would'st thou have a good great man obtain?
Place? titles? salary? a gilded chain?
Or throne of corses which his sword had slain?
Greatness and goodness are not means, but ends!
Hath he not always treasures, always friends,
The good great man? three treasures, LOVE, and LIGHT,
   And CALM THOUGHTS, regular as infant's breath:
And three firm friends, more sure than day and night,
   HIMSELF, his MAKER, and the ANGEL DEATH!

Meter: iambic
ČESKÉ VOJSKO.
by Josef Václav Sládek

BÝT muž ! – Ó to je velká věc,
muž ve všem být a všude!
Jsme slabí hoši teď, – vsak přec,
co není dnes, to bude!
Že slabí? – Co vás napadá!
z nás každý v boj se tuží;
je nás tak velká armáda:
už dnes jsme malí muži!
Sic jen tak prostí vojáci,
však vojvůdci se stanem:
z nás každý v snaze, ve práci
už dnes je atamanem.
Jen ku předu v té klopotě,
ty vojsko jiskrozraké!
a budeš vítěz v životě
– a doma v Čechách také!

Meter: iambic
Jest v těchto horách jako v lidské duši...
by Vojtěch Pakosta

Jest v těchto horách jako v lidské duši:
den čarokrásný, všude radosť, ples –
obloha modrá, vůni dýše les
a horská zřídla zpěvmo se skal kluší.
V tom na obzoru – dřív než člověk tuší,
se černý havran – děsný oblak vznes –
rachotí hromy, zuří vichrů běs,
a rudé blesky ohněm do skal buší...
Tak v záři štěstí srdce lidské plesá,
vsak dřív než tuší, zhalí slunce mrak,
a člověk v propasť běd a bolů klesá.
Leč jak se bouří jitro na ráj mění:
tak nejšťastněji vzplane lidský zrak,
kdy se byl obmyl v slzách utrpení.

Meter: iambic
NOTTURNO
by Vladimír Frída

Měsíc padá v pustá vřesoviska,
v závoj oparů svit žlutý halí,
ve stojatých vodách teď se blýská
a zas hasne, jak se mraky valí.
Kdosi na hoboj zpěv starý píská,
hořkou rosou se zas oko kalí.
Měsíc padá v pustá vřesoviska.
Vždy květ svěží někdo v dlani stiská,
od úst odtrhne ti plod již zralý,
kovem almužny zní duše miska.
Ó, jak v touhách bezmocni jsme, malí.
Cítím, jaks mně vzdálená i blízká,
jak má loď se tříští o skaliska,
a mé duši se tak stýská, stýská...
Měsíc padá v pustá vřesoviska.

Meter: trochaic
PAN POSLANEC (VI.)
by Viktor Dyk

Parlamente, parlamente,
máš to tvrdé spaní!
Střelba zněla, duní děla,
nevzbudíš se ani.
Odpočíváš, parlamente,
po noci a po dny.
U rarachů, tolik strachu
že bys nebyl hodný – –?
Mrak se kupí na obzoru,
mrak se kupí v dálce.
Bez ustání hrají páni
o míru a válce.
Míjí týdny, měsíce jdou,
hučí temné lesy – –
parlamente, sakramente,
parlamente, kde jsi?

Meter: trochaic
by Hans Assmann von Abschatz

Gemütte/ welches mehr als Wind und See zu fliehen/
Und das mich geben lernt der Liebe gutte Nacht/
Nicht hoffe/ daß du mich/ nachdem ich frey gemacht
Wirst wieder an dich ziehen.
Thöricht muß der Schiffer seyn/
Der dem Schiffbruch ist entgangen/
Und an einem Felsen-Stein
Noch das zweyte mahl bleibt hangen.
Wer will auff glattes Eiß und deine Worte bauen?
Je mehr man schleust die Hand/ ie minder man dich hält/
Unglücklich/ wen der Schluß des Himmels hat bestellt/
Nach dir sich umzuschauen.
Du bist ihm zur Qual bestimmt/
Wie der Stein in Sisiffs Händen/
Der/ wenn er zur Spitze kümmt/
Wieder pfleget umzuwenden.
Dein Sinn/ der ohne Wahl und kurtze Stunden lie-
Hat unter so viel Glutt erstecket meinen Brand/
Und mir darvor diß Eiß/ die Kälte/ zugewandt
Die meine Brust umgiebet.
Deine Fessel sind entzwey/
Deine Ketten sind gebrochen/
Hylas ist der Bande frey/
Und von Fillis loßgesprochen.
Izt soll ein Lorber-Krantz mein kühnes Haubt umgür-
Und meiner Freyheit Ruhm erhöhn das gantze Rund.
Izt soll mein Palmen-Zweig der Erde machen kundt
Die Schwachheit deiner Myrthen.
Fama gräbt in Marmor ein
Mir zum stetem Sieges-Zeichen
Flammen/ die ein Hertz bestreichen/
Aber ausgeloschen seyn.

Meter: polymetric
Zefir.
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Rosen blühn auf schwarzen Stökken.
Seht, wie sich die Farben mischen!
Lilien stehn, wie weisse Kronen,
Stolz auf grünen Heroldsstäben.
Nelken stehn, wie bunte Kränze,
Auf gefärbten Schwanenhälsen.
Aber seht, sie stehn so stille!
Läßt sie Zefir so zufrieden?
Zefir, bist du denn so müßig,
Oder bist du weggeschwärmet?
Kannst du diese Flur verlassen?
Wohnst du nicht in diesem Garten?
Schwärmst du nicht in diesen Büschen,
Die mein Prinz für dich gepflanzet?
Komm, es warten tausend Nelken,
Komm, und schüttle sie zusammen,
Daß es läßt, als wenn sie küßten!
Schwärme doch um tausend Rosen!
Laß mich sehn, ob sich am liebsten
Rosen oder Nelken küssen!
Zefir kannst du nicht mehr schwärmen?
Oder bist du weggeschwärmet?
Sucht ihn doch, ihr muntern Knaben,
Sucht ihn doch, den Müßiggänger!
Kommt, dort wollen wir ihn suchen,
Dort bewegen sich die Lilien.
Seid nur still, ich hör ihn lachen,
Hört nur zu, er lacht recht laute!
Seht, dort schwärmt er um das Mädchen!
Seht, der Zefir iagt das Mädchen!
Seht, ietzt schwärmt er um den Busen!
Seht, ietzt weicht die leichte Seide!
Seht, ietzt zeigt er uns den Busen.
Kommt, wir wollen näher laufen,
Denn er soll uns noch was zeigen!

Meter: trochaic
SAMOTY UTONULÉ V DUŠI.
by Karel Červinka

K vsím někdy dojedeš, jsou v lesích ukryty,
na návsích baráčky se krčí schátralé,
a husí plny jsou zdupané pažity,
dřev vůni ucítíš vlát’ v ticho ospalé.
Psy v spánku vyrušíš, jich smečka divoce
se vrhne za tebou z té lesní samoty,
sliv chudých v zahradách jen zraje ovoce
a boby s melouny se vinou nad ploty.
Tam škola nízká jest, psí víno obtáčí
zdi její dřevěné, na náves hledí ven.
Tam ticho, ticho jest, že duše nestačí
se tichem opíjet, jím vyhřáti si sen.
Ó, dávno, dávno již já v létě jimi jel
po cestě rozjeté, svinuté ku stráním.
Dnes jak bych v duši své ten jejich obraz měl,
bych zas jej vyvolal, si oči zacláním...

Meter: polymetric
112. Proč blednu hned, hned nachem tvář se nítí?
by Adolf Heyduk

Proč blednu hned, hned nachem tvář se nítí?
To citu mého červánková zář,
a růžové mé lásky vlnobití!

Meter: iambic
- XXXIX -
by Juan de Tassis y Peralta

Amor no es voluntad, sino destino
de violenta pasión y fe con ella;
elección nos parece y es estrella
que sólo alumbra el propio desatino.
Milagro humano en símbolo divino,
ley que sus mismas leyes atropella,
ciega deidad, idólatra querella,
que da fin y no medio a su camino.
Sin esperanza, y casi sin deseo,
recatado del propio pensamiento,
en ansias vivas acabar me veo.
Persuasión eficaz de mi tormento,
que parezca locura y devaneo,
lo que es amor, lo que es conocimiento.

Meter: polymetric
- CV -
by Fernando de Herrera

Alegre, fértil, vario, fresco prado,
tú, monte y bosque de árboles hermoso,
el uno y otro siempre venturoso,
que de las bellas plantas fue tocado;
Betis, con puras ondas ensalzado
y con ricas olivas abundoso,
¡cuánto eres más felice y glorioso
pues eres de mi Aglaya visitado!
Siempre tendréis perpetua primavera
y del Elisio campo tiernas flores
si os viere el resplandor de la luz mía.
Ni estéril hielo o soplo crudo os hiera,
antes Venus, las gracias, los amores
os miren y en vos reine la alegría.

Meter: iambic
Tassos Jerusalem, von demselben
by Friedrich Schiller

Ein asphaltischer Sumpf bezeichnet hier noch die Stätte,
Wo Jerusalem stand, das uns Torquato besang.

Meter: polymetric
How like a winter hath my absence been (Sonnet 97)
by William Shakespeare

How like a winter hath my absence been
From thee, the pleasure of the fleeting year!
What freezings have I felt, what dark days seen!
What old December’s bareness every where!
And yet this time remov’d was summer’s time;
The teeming autumn, big with rich increase,
Bearing the wanton burden of the prime,
Like widow’d wombs after their lords’ decease:
Yet this abundant issue seem’d to me
But hope of orphans and unfather’d fruit;
For summer and his pleasures wait on thee,
And, thou away, the very birds are mute:
    Or, if they sing, ’tis with so dull a cheer,
    That leaves look pale, dreading the winter’s near.

Meter: iambic
- XLI - A don Diego de Quiñónez
by Francisco de Medrano

¿Quién jamás en tan luengo y espacioso
proceso de los siglos ha nacido,
y un mundo tan sin términos tendido,
que usurpar ose el nombre de dichoso?
El sobresalto sólo temeroso
de cambiar suerte aquel (si alguno ha sido)
que más pródigo el cielo ha enriquecido
para hacerlo infelice es poderoso;
Y ¿ a cuántos, Sergio, a cuántos traen a extremos
males, extremos bienes, estos bienes
que los blasfemas junto y los adoras?
Mas cuando otras miserias no acusemos,
¿cómo bien será alguno aventurado,
si hombre ninguno hay sabio a todas horas?

Meter: polymetric
NEVĚŘME!
by Lila Bubelová

Nevěřme nikomu
na světě šírém!
Nevěřme bratru,
nevěřme sestře,
nevěřme v přátelství,
nevěřme v sebe!
Nevěřme pro minulost,
nevěřme v přítomnu,
nevěřme do budoucna!
Věřme jen jednomu:
Když světlý okamžik
přinese štěstí kus,
anebo záblesk jen,
my dravě sáhněme
po onom záblesku,
v duši jej strhněme
a držme pevně!
A věřme tomu jen:
to máme, co urveme,
a hříchem jediným
v katechismu věčna
je tupá netečnost,
anebo soucit snad,
se kterým necháme
mizeti záblesku,
jej anebo sebe
vzdávajíce druhým!
To máme, co urveme!
Nechť rveme pro sebe
štěstí či blaho jiných,
nechť při honbě divoké
deptáme jiné v prach,
to tady zůstává:
Nesčetná řada je
hltavých sepií.
A co já neshltnu,
dravý proud zanese
v ústa té vedle mne.
Nesčetná řada je
retů těch hladových
a který polibek
já nezachytnu, –
ten prostě připadne
těm retům vedle mne!
Nesčetná řada je
hýřivých, vášnivých
objetí dravých.
A co já nepřižhnu
na srdce bouřící,
to navždy ztraceno
v obětí jiném.
Nevěřme nikomu
na světě šírém!
Nevěřme pro minulost,
vždyť žijem přítomnem,
minulost rezavou,
bezcennou mincí je
století zašlých.
Nevěřme v přítomnu,
vždyť řada nesčetná
sepií hltavých
a retů hladových,
obětí žhoucích
vedle mne, přede mnou,
za mnou i nade mnou
čeká jen na okamžik,
kdy lepší sousto,
polibek vášnivý
ke mně se přiblíží,
by chtivou rukou
samy po něm vztáhly.
Nevěřme do budoucna, –
snad v chvíli nejbližší
shltne mne silnější,
než všecka víra má,
všech plánů dalekých
odvěký nepřítel
smrt, paní jizlivá,
a všechny přípravy
pro lepší budoucnost,
jež tolik úsilí
a krve stály mne,
v pospas dá ostatním
sepiím hladovým –
čekajícím.
Nevěřme nikomu
na světě širokém!
Nevěřme bratru,
nevěřme sestře,
nevěřme v přátelství,
nevěřme v sebe!
Nevěřme pro minulost,
nevěřme v přítomnu,
nevěřme do budoucna;
Věřme jen jednomu:
to mám, co urvu!

Meter: iambic
- 43 -
by Lope de Vega

Tardar en convertirse error notable,
y diferirlo de uno en otro día
loca desvanecida fantasía,
esperanza del hombre miserable.
La vida corre, la ocasión mudable,
cuan presto de los ojos se desvía,
como tendrá resolución tardía,
al mismo que ha ofendido favorable.
Señor, quien diligente y cuidadoso
las cosas de la vida mortal mira,
si vive en las del alma perezoso,
vendrá súbitamente vuestra ira,
y al discurrir el filo poderoso,
¿qué mano le tendrá, si el cuerpo espira?

Meter: iambic
1L: Dv sahest, Gott, auff meines Wandels Pfadt,
by Simon Dach

Dv sahest, Gott, auff meines Wandels Pfadt,
Jetzt bin ich nun des eiteln Lebens sat,
Ich ward verfolgt durch grosse Müh vnnd Noht
Von Jugend auff bis jetzt an meinen Todt,
Wie ich geseufftzt, wenn Vnglück mich berant',
Ist besser dir als mir, mein Gott, bekant.
Voraus hat mir der Sünden wilde Macht
Gar manchen Trutz vnd Mord-Stich beygebracht,
Sie drang mir offt bis gar durch Marck vnd Bein
Vnd ließ an mir nicht viel gesundes seyn.
Die Seele ward zur Erden gantz gebückt
Für jhrer Last die vnerträglich drückt,
Der Todt nahm auch dazu mich in gewalt,
Vnd schreckte mich mit scheuslicher Gestalt,
Er zeigte mir das heslich Angesicht,
Da war kein Fleisch und keiner Augen Liecht,
Dies, sprach er: wirst du seyn mit Haar vnd Haut,
So bald du die Verwesung nur geschawt.
Die Helle ward zuletzt mir auffgethan.
Dies, sprach man: ist die breite Sünden-bahn
So du geliebt, ich hört' auch schon dabey
Von vnten her der Seelen Mord-geschrey,
Da nahm ich, Herr, zu dir hin meinen Lauff,
Vnd du nahmst mich in deinen Himmel auff.

Meter: iambic
XI. Krásný dnů panenských dive,
by František Ladislav Čelakovský

Krásný dnů panenských dive,
Líbá studu záplavo,
Vy na lících růže živé,
Tichá tvůrce oslavo!
Kolikráte k vaší chvále
Citové se chystali!
Srdce vřelo – ale v mále
Ústa v písni ustaly.
Nechať sám ji – tyto tváře
Božská nevinnosti záře
Ruměncem kdy pokrývá –
Anděl studu dozpívá.

Meter: trochaic
In schlafloser Nacht
by Hermann Conradi

Ich liege schlaflos. – Die Gedanken kreisen
In alten und in neuen Geleisen.
Die Enge drückt mich – es drückt mich die Nacht –
Wehe dem Armen, der einsam wacht!
Wehe dem Armen, der einsam büßt,
Dem nichts den Wermut der Reue versüßt!
Ich liege schlaflos ... und alles still ...
Es atmet die Nacht, die vergeben nicht will ...
Da klappert ein Schritt die Straße heran ...
Ein leiser Gang ... Und er schwillt an ...
Und in mein einsam Kämmerlein
Flutet ein Lied der Sehnsucht hinein ...
Ein Lied so ergreifend, so mild und so schwer ...
An Entsagung so voll ... an Entzücken so leer ...
Da faßt es mich jäh – ich walle empor ...
Tönt in mir ein brausender Engelchor?
Ich hebe mich auf – ich atme bang –
Und mich bezwingt unheimlicher Drang ...
Oh! Könnt' ich dich an die Brust wild reißen –
Dich, die ich habe gehen heißen!
Ich hielte dich sicher – und du vergibst –
Und du sagst mir noch einmal, daß du mich liebst!
Die Schritte verhallen ... Es schweigt der Gesang ...
Es bröckelt meiner Seele dämonischer Drang ...
Nun wieder Stille ... Es atmet die Nacht.
Wehe dem Armen, der einsam wacht!
Der einsam nach Verlorenem spürt ...
Es atmet die Nacht – schicksalknüpfend und ungerührt.

Meter: iambic
Morgen-Andacht
by Hans Aßmann von Abschatz

Der beglänzte Mond erbleichet
Von der nahen Sonne Pracht/
Aller Sternen Heer entweichet
Mit der hingelegten Nacht:
Auff mein Hertz/ und laß der Sünden
Finsterniß und Schlaff dahinden.
Den gewölbten Himmels-Bogen/
Den Saffirnen Wunder-Bau/
Hielt die dunckle Nacht umzogen/
Die geraume Sternen-Au
Hegte zu des Höchsten Ruhme
Manche Licht- und Feuer-Blume.
Ihre Zier muß nun erblassen/
Ihr entlehnter Glantz stirbt hin;
So muß auch der Mensch verlassen
Ehre/ Wollust und Gewinn:
Mühe dich das Licht zu finden/
Das zu keiner Zeit kan schwinden.
Muß die Welt die Sternen missen/
Und ohn alle Lichter stehn/
Eh sie kan die Sonne grüssen/
Also pflegt es uns zu gehn/
Daß wir durch des Todes Schatten
Erst zur Ewigkeit gerathen.
Folgt der schnöden Eitelkeiten
Wandelbarer Mond der Nacht/
Weist sich doch zur andern Seiten
Des verjüngten Tages Pracht;
Ach/ daß diese Morgen-Röthe
Deiner Sünden-Nacht ertödte!
Schau das Gold der Sonne gläntzen
Und am Himmel steigen auff/
Da es in gewissen Gräntzen
Muß vollführen seinen Lauff;
Laß die Menge solcher Wunder
Seyn der todten Andacht Zunder.
Sieh/ die Perlen-Thränen thauen/
Zu erquicken Laub und Graß/
Wo du deiner Wangen Auen
Machst in wahrer Busse naß/
Wird sich Gottes Gnad eräugen/
Himmel-Schlüssel bey dir zeugen.
Dencke/ wie ohn alles Weinen/
Ohne Nacht und Tunckelheit/
Wird die Lebens Sonne scheinen
In der frohen Ewigkeit/
Da du mit verklärtem Hertzen
Gleichen wirst den Himmels-Kertzen.
Auff! und schwinge dich bey Zeiten
Gleich den Vogeln Himmel an/
Eine Stelle zu bereiten/
Die dich ewig bergen kan:
Da du kanst in Ruhe stehen/
Wenn die Welt muß untergehen.
Ubersteig die Sternen-Bühne/
Suche dir ein heller Licht/
Wünsch/ ach/ daß der Tag erschiene/
Der die Welt in Stücke bricht/
Daß mein Licht/ mein Jesus käme/
Und mich ewig zu sich nehme!

Meter: trochaic
Sonetos – IV
by Gaspar Núñez de Arce

Quiero buscar reparador abrigo
bajo mi antigua y olvidada tienda,
que intervenir en la social
                        contienda
no es honor para mí, sino castigo
¿En dónde, en dónde están los
                     que conmigo
se aventuraron en la lid tremenda?
Dejando voy por la escarpada senda,
uno tras otro, al deudo y al amigo
Fue nuestra vida atormentada y triste,
amargo el pan y la labor penosa;
pero el templo que alzamos aun subsiste.
Y una voz inefable y misteriosa
me dice ya: «Con tu deber cumpliste
Tienes derecho a descansar Reposa»

Meter: iambic
DVA PRŮVODCI.
by Antonín Klášterský

Byl soumrak, noc šla z pozdálí...
Dva motýli se potkali.
Ten jeden hledal k spánku květ,
a druhý právě křídla zved’.
Ten jeden zářil v barvách stech,
ten druhý stín měl na křídlech.
A v prostřed jako rzavý hřeb
se šklebila mu žlutá leb.
„Ó, jak jsem znaven,“ první vzdych’,
„já s milenci lét’, vůdce jich!
Je vodil lesem, dál a dál,
až tam, kde sotva paprsk’ plál.
Až když si padli v objetí,
jsem mohl od nich letěti.
Však nyní padnu do snů rád,
a ty – ty nesmíš přes noc spát?"
– „Ne, k ránu až, den v pohledu,
až stíny mrtvých odvedu!“

Meter: iambic
85.
by Friedrich von Logau

Schwanger seyn ist eine Schande,
Keine Schand in Buhlschafft schweben;
Dannenher in unsrem Lande
Huren mehr als Mütter leben.

Meter: trochaic
A fray Pedro de Padilla por su Tesoro de poesías publicado en 1587
by Pedro Laynez

De la varia sutil, red amorosa
si ventura, o razón, no nos defiende
flaca es la mayor fuerza que pretende
rendir la que es, y fue tan poderosa
Seguir a Amor empresa es peligrosa,
huye y no aprovecha, antes ofende,
más ya se puede amar, pues ya se
                     entiende
que hay paso incierto, o senda ya dudosa
Tú famoso Padilla le hallaste,
pues con ventura, y con razón
                     pudiste
subir lo alto, asegurar lo incierto
Los secretos de amor que penetraste
tan vivamente aquí los descubriste
que es ya lo oscuro y falso, claro y cierto

Meter: iambic
XV. Ku pohřbu manžele.
by Václav Alexander Pohan

Všemohoucí Tvůrce kyne,
Blaho naše, choti! hyne,
Konec mého života!
Soudy Boží, cesty Páně,
Jaký osud vstříc nám vane,
Věčná kryje mrákota.
Zrušeny jsou dávné svazky
Naší nerozlučné lásky,
První doby růžené;
Jasné se nám nebe zdálo,
Když se štěstí na nás smálo,
Štěstí nyní pohřbené.
Smrt mne tobě co noc černá
Odcizila, choti věrná!
Mých neuzříš více líc,
Srdce mé přestalo tlouci
K tobě láskou jindy vroucí
Neožije ono víc.
Poslední mé políbení
Posílám ti k rozloučení
Z rakve, choti spanilá!
Pomni na druha milého,
Na tě s výše Spásy svého
Vzpomene zas duše má. –
Vše jsi přestál, volně dřímej,
Strážný anděl tě ostříhej,
Manželi, oslavo má!
Drn, jenž srdce tvé ukrývá,
Proud mých slzí ho zalívá,
Nechť se věčně zelená.
Na památku naší lásky
Na rov vsadím sedmikrásky,
Pomněnky oblakové,
Aby tyto tajné hlásky
Naší neoblomné lásky
Byli stálí svědkové.
Tys mi býval v trudu, strasti
Jedinou útěchou, slastí,
Ach! kdož mne teď potěší?
Žel můj svět víc neukojí,
Leč mne s tebou smrt zas spojí,
Ta mne jenom potěší.
Hořem vadnu, v slzách plynu,
Umrlčí ti věnce vinu,
Na nich sladce spočívej;
Lehká budiž zemi tobě,
Měkké lůžko v chladném hrobě
Mně pak vedle svého přej.
Sladké bude spočinutí,
Sladší naše procitnutí,
Až pomine smrti sen,
Na znamení Kristem dané
Nesmrtelné tělo vstane
Z hlubokých hrobových stěn.
O Maria, Boží Máti!
Až se budem z hrobů bráti,
V pravo nám po boku stůj,
A když soudce lidských synů
Soudit bude z hříšných činů,
Za nás mocně oroduj.

Meter: trochaic