Poutníkova minulost
by R. Bojko

ŽIL POUTNÍK za vrchy, horami, stranou cest,
kam slunce, měsíc jen, procesí slavná hvězd
tu a tam přivály ze světa pozdrav, zvěst,
kde vzpínal blouznivě se na večer i k ránu
k tetivám obzorů, po dálkách luhů, lánů,
když vánkem vzdouvaly se, vlnily a vlály
žit bílé rochetky, zlátnoucí pluviály
zrajících ječmenů, luk sukně přesličné,
neb tiše stříbřily se v září měsíčné.
Žil v tichu polí, luk, když bábí celá bílá
je dlouhým pohledem naposled políbila,
když smutné družce děl – dnes deset tomu let:
Rád džunglí dějinnou jsem svěřence své ved',
však bitev běsnění a břesk dnes, zítra, vždycky
na mlýnu mumlavém omílat mechanicky,
každého měsíce pln nudy, zhrdy, vzdorů
o záblesk záře bít se v profesorském sboru
a pro své vidiny, cíl tvůrčí, jediný
mít svátky, neděle jen, zprahlé prázdniny
a marně trudit se a marně sténat stokrát,
že ,snový impotent‘ jsem vás jen o zář okrad – –
„Vždyť psals.“ „Psal, psal, oh! – A přec to cítím žhnout
jak jiva na jaře jiskřivé mízy proud,
když tělem prochází jí od kořání vzhůru,
prs plní pupenců, napíná drsnou kůru,
až ohně zelené vyráží do azuru –
Den za dnem z ranních mlh, snového pohoří
se mocní hrdini radostně vynoří
a kynou, smějí se a mluví, hovoří,
že vzepjat blížím se k nim, zblízka nakláním
vzlykaje radostí nad šťastným shledáním –
V tom hrknou hodiny a ve mně syčí, volá
můj úkol codenní, má povinnost, má škola,
a vše to překrásné, nádherou úžasné
zmateně zavíří a zbledne, pohasne,
v mlžinách rozplývá a ztrácí v propadlišti –
ta krásná zjevení, hrdinní herci příští,
s jichž spánků pot a krev a jasné světlo prýští –
A marně, marně je dnes, zítra, na večer
zaklínám z podzemí, dalekých stratosfér,
na bránu zapadlou své obraznosti buše – –“
„Tak zlé to, příteli?“ „Tak zlé, a tupě, hluše
v pustotě prázdnoty si stýská, sténá duše:
Jsi schopen, povolán, bys v šatě sedraném,
potulný šumař jen, kdy stanul před Pánem
a chválu jeho pěl s květinou, skřivanem
i s vánky hravými, když zrosenému kraji
na lesní varhany, na vodní harfy hrají –?
pěl s vášní člověka, když divá jezdkyně,
vyrazí s jásotem z podzemní jeskyně
a chodce-poutníka u cesty křičícího
vyzvedne na hřebce divoce řičícího
a rukou mávajíc s ním strmě uhání
přes úval, údolí do vrchů, do strání –?
Jsi s to, bys brouzdaje se v šerém tichu, rosách,
bolestně soustředěn, kdy jasnozření dosáh
a zemi zahlédl, jak jistá, bezpečná
po moři krve, slz se plaví do věčna
rozkošně houpajíc se na labilních osách –?
Máš vůbec nadání? – Není to všechno jen
mámivé šálení tě, horečnatý sen,
z kterého s výkřikem zas budeš probuzen –?
Jsi krásy vyznavač a přítel, se záblesky
jasného poznání? – Jsi krasoduch jen veský,
daremný diletant –? Ty sny a těžké stesky,
ty touhy trýznivé jsou výkřik pravé síly,
jenž poutům vzpírá se a po výšinách kvílí,
či pláč jen bezmoci, jen ctižádosti sten –?
Oh, víru, víru dej, jíž žhoucí proroci
a světci, vůdcové a tvůrci hlubocí
hořeli, svítili všem, sobě do nocí! – –!
Tu k němu skláněla se, jemně dotýkala
těch skleslých ramenou a div že nevzlykala,
že sedí sehnutý tak se svěšenou hlavou
jak odsouzenec mdlý ve chvíli před popravou.
Pak ruka do klína ji sklesla unaveně.
Hodiny, hlídač chvil, přikutý k bílé stěně,
kovovým kladívkem dvanáckrát hlásily,
že unavený den již podleh násilí,
že s věže shroutiv se sám sebe právě dobil.
Jak sůva nestvůrná zaskřekal automobil
před jejich obydlím na úzkém náměstí,
by chodci-blouznivci zabránil v neštěstí.
Naděždin pokojík, ten člunek, kajak těsný,
zaskřípal sténavě, jak s nákladem svým, se sny
v rozběhu najížděl na sypké mělčiny
prošité pokrývky, prohřáté peřiny.
Pak ticho nastalo, že slyšet vteřiny,
jak stojí v rozpacích na ocelovém pásu
a šeptem tážou se na další cestu času –
Jen vzdychla: „Školy nech.“ „Jak, teď již do výslužby?“
„Tak, ano – pro sen tvůj a úděl, bolest, tužby –
pro stálé volání a stesk, jenž konce nemá –
Nemůžeš ani ty, můj, sloužit pánům dvěma.“
„A víš, co dostanu pak? Z čeho budem žít –?“
„A čím se odívat, že? A co jíst a pít –?
Oh, ty náš starosto, ty bdělý hospodáři –
ty kněže obětní, jenž sebe na oltáři
spaluje – bůžku náš a sluho bedlivý – –
Vždyť také, kovkope můj nedůvěřivý,
vytěžíš ze hlubin svých.“ „Verš v Čechách neživí.“
„Však prosa platí se přec.“ „Každému, kdo píše
pro chleba, nejen chléb i dílo zplaní, zkyše.“
„Ne, leč by vycházel jen na sváteční lov
pro potlesk pozdravný, pro cinkající kov – –
Než nyní střízlivě: Jí ze svého již Vláďa,
vysoká studia na hřebík věsí Naďa,
co silnou lásku má a s pílí klopotnou
se sklání nad šitím a tančí před plotnou,
a s polí nájem je a činže odpadne.“
„Jak, činže odpadne –? Ty chceš tam?“ Ty snad ne?
Vždys toužil v ústraní, pryč z města, do zátiší,
kde člověk k zemi blíž, kde jasněj, čistěj slyší
hlas Boha věčného, zpěv zádumčivých výší.
Či ne –? „Ach, ano, tak. Ty však – –?“ „Já? Po léta,
co děti odrostly, duch denně zalétá
tam k nám, kde od nížin ke snivě sivým stráním
se pole rozjásá vždy slavným zmrtvýchvstáním,
kde pláně, pahorky, travnatá podlučí
vztahují v ústrety rozpjatá náručí,
les, medvěd huňatý, se pohne, zamručí,
kde potok pohorský pohádkou šplouchá, šplíchá
do ranních modliteb, do večerního ticha,
kde ve snách na sukně se zase věsím matce
a brouzdám po travách, mnu hlínu na zahrádce,
nakláním ke klíčkům, co smějí se tak sladce –
Tu spolu splývali, dva v jedno spjaté čluny
na hlati stříbrné pod svitem lampy, luny,
dvě zralé jahody skloněné hluboce
se stopky jediné k zasněné zátoce,
dvě zrnka v klásku témž, dva plátky téhož stvolu,
dvě vlny sousední plynoucí tiše spolu
do mlýna věčnosti touž strouhou na náhon,
ti srostlí blíženci dva, Baucis-Filemon.

Meter: polymetric