PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Fadrique de Villagrasa
by Cristóbal de Virués

Si Francia está gloriosa y arrogante
por tener doce pares de la Fama,
si Aníbal a Cartago la encarama
pues dio en guerras de sí prueba bastante,
si África con Cipion está pujante
pues en las armas su valor derrama,
hoy noble Capitán la misma fama
y el enemigo triste quien sois cante.
Si Parnaso es tenido y reputado
por ser morada de las musa nueve,
por eso vos también sois alabado,
si alguno ver quisiere si es quien debe,
en este curiosísimo tratado
su grande ingenio y mucho saber pruebe,
que el Capitán se atreve
en aspereza tal de la montaña
dar verso de dulzura tan extraña.

Meter: iambic
Betrachtungen über die Jdeen.
by Barthold Heinrich Brockes

Von allen Cörpern nun das nimmer müde Rennen,
Zu suchen einen Zweck, den sie nicht kennen;
Erweiset uns die Hand,
Die sie so wunderbar zusammen band.
Der SCHOEPFFER wird erhöht durch Seine Wunder-
Krafft,
Mit welcher er der Himmel-Creise misst,
Auch durch die tieffe Wissenschafft,
Die in dem unsichtbarst- und kleinsten Cörper ist.

Meter: iambic
Alexanders Rede an seine Soldaten
by Friedrich Hölderlin

Erhaben glänzend sieht, und wie ein Gott
Auf seine Scharen Alexander hin,
Wo jeder Spieß dem weit zerstreuten Feind
Vereint durch gleichen Mut die Flucht empfiehlt.
Sein scharfer Heldenblick belebt das Heer,
Das jede drohende Gefahr vergißt.
Sein rasches Pferd, das Siegesfreude schnaubt,
Trägt ihn durch ihre Glieder; dann spricht er:
Ihr Mazedonier, ihr deren Mut
Athen einst, das an Tapferkeit euch glich,
Unwissend schwacher Flucht, bezwang:
O tapfre Krieger, die ihr Philipps Thron
Befestigtet, um auch mir treu zu sein!
Es hob sich euer Schwert, ihr wart nicht mehr
Mit dichten Mauren, voll von Tod, umringt.
Erst fiel Böotien; die stärkste Stadt
Daraus (stark war der Mauren Wehr)
Auch sie fiel gänzlich unter euren Fuß. –
Und, Krieger, wie begierig waret ihr,
Weit von dem Hellespont im Orient
Euch Siege zu bereiten; mutig flog
Die Zierde meines Reichs mir zu, um treu
Kein Schwert des Kriegs, und nicht Gefahr zu scheun.
Und nun, ihr tapfre Mazedonier,
Hier ist der Sieg, hier eures Muts Triumph –
Der Sieg, der schon aus euren Augen blickt,
Wird des Tyrannen hartes Sklavenjoch,
Womit er all dies Volk despotisch plagt,
Zerreißen, und ihr, Freunde, werdet sein
Und jedes Name wie einst Herkules.
Seht, wie ein jedes Volk euch Sieger nennt,
Wie es gehorsam euern Arm verehrt,
Der keine Fesseln braucht; ein jeder dient
Euch willig. – Kinder, glaubts, kein Thrazien,
Kein steinigtes Illyrien wirds sein,
Nein! Baktra, und das schöne Indien,
Des Ganges Fluren sind der Sieger Sitz:
Da ist der Lohn der Sieger Überfluß.
O! Helden! seht, wie euer schöner Sieg,
Wie er zu glänzen angefangen hat:
Seht, euer Rücken, nie von Flucht befleckt,
Hat lauter Ruhmstrophäen hinter sich.
Und du, mutvolle Schar von Griechenland,
Du wirst zu deinen Füßen ausgestreckt
Die Schößlinge von Xerxes Übermut
Und all die grausame Verwüster sehn.
Dein Vaterland, dein Wohnsitz – war er dein?
Wem war die Quelle deines Wanderers,
Wem deine Saat? – war sie des Schweißes Lohn,
Den ihrer Mutter Bau dich kostete? –
Sie sinds, durch ihre Menge fiel dein Volk;
Der Götter Hallen, welche du verehrst,
Und deren Heiligkeit nur sonst der Raub
Zum Schauer anderer antastete,
Die lagen da, verheert, von Blut bespritzt,
Und von der Asche deiner Stadt bedeckt.
Ihr, Söhne Thraziens, ihr deren Hand
Nur tapfre Waffen eures Sieges kennt,
Seht, wie der Feind von Gold belastet ist,
Euch, Brüder, ziert es besser, denens nicht
Die Weichlichkeit als Sklaven geben wird,
Euch mahnts an euern Mut, an euren Sieg.
Geht, raubt den Memmen ihre Last, ihr Gold,
Bewohnt, statt eurer nackten Hügel Eis
Und alt bemooste Felsen, eures Feinds
Vergnügenvoller Fluren Fruchtbarkeit.

Meter: iambic
Pochod.
by Ferdinand Písecký

Hurá, hurá, již východ nachem vzkvétá
a v krvi vstává spásy naší den!
Nám nad hlavami prapor rudý vzlétá,
kdo pod ním stane, budiž pozdraven.
Jen dál, jen dál, ni jedním krokem zpátky!
Jen dál, jen dál, kde čeká vrahů roj.
Nás od vítězství dělí jen čas krátký.
Nuž vzhůru, bratří, chutě v boj!
Hurá, hurá, ať píseň naše hřímá,
jak v dobách dávných husitský zněl zpěv.
Zní a pevněji ruka pušku třímá,
až k hvězdám šlehne plamenný náš hněv.
Jen dál, jen dál, nás touha pomsty žene,
jen dál, jen dál, jak velí naše čest.
Nám s cesty ať jdou duše ustrašené,
my za ně nechcem hanbu nést.
Hurá, hurá, my všichni přísaháme,
že nezradíme odkaz otců svých.
Kdo svůj zruší slib, toho proklínáme,
ať na něm skálou leží strašný hřích!
Jen dál, jen dál, jak vlny oceánu,
jen dál, jen dál, jak všeničící hrom.
My nedarujem ani jednu ránu,
až spasen bude rodný strom.

Meter: iambic
Alma moruna
by Enrique Cazade

Voy a contarte mi origen: Yo soy hijo de un Rey Moro
para cuya curva daga nadie tuvo rebeldías,
que fue espléndido magnate derrochando su tesoro
y fue un hombre avaricioso para sus melancolías.
De su vida tormentosa supo hacer una leyenda,
y su alma mahometana supo convertirse en luces
En ninguna parte nadie le hizo deshacer su tienda
ni a su pecho se atrevieron disparar sus arcabuces.
Sólo besó una creencia como un blanco crucifijo;
hacer grande la doliente alma enferma de su hijo,
hacerlo un héroe glorioso y un valiente como él
¡Mas el hijo, árabe enfermo, aprendiendo sus lecciones,
supo dominar los hombres y conquistar las naciones,
y una noche llevó al padre amarrado a su corcel!

Meter: polymetric
Píseň junákův roka 1861.
by Aleš Balcárek

Vzhůru, bratří, spojme páže
vlasti na svobodu,
ať se opět vrátí sláva
slovanskému rodu:
Zírej na nás, duchu strážný,
slyš nás, máti Slávo,
synové ti věrní stále
volají o právo.
Dlouho dosti byl náš národ
spoután ve okovy;
z hanby vstává, rovno jiným
žíť chce život nový;
a kdo jeho laje právu,
toho pomsta čeká;
národ náš jest jako skála –
bouře se neleká.
Avšak, bratří, už nám kyne
doba slávy nové,
chmury mizí, nám se vrátí
zase šťastní dnové:
Ajta slunce na slovanské
luhy jasněj září,
Sláva máť na dítky svoje
liběji se tváří.
Nuže tedy, bratří, pějme
slávu naší vlasti!
Vrahův útoky a záští
nebudou nás másti!
Svorně stůjme, tak to žádá
naše Sláva slavná:
Svorností nám vzejde opět
síla, sláva dávná.

Meter: trochaic
Persevera en las quejas de su dolor y advierte a Lisi del inútil arrepentimiento que viene de la hermosura pasada
by Quevedo

En una vida de tan larga pena,
y en una muerte, Lísida, tan grave,
bien sé lo que es amar, y Amor lo sabe;
no sé lo que es amor, y Amor lo ordena.
Esa serena frente, esa sirena,
para mayor peligro, más suave,
¿siempre escarmientos cantará a mi nave?
¿Nunca propicia aplaudirá a su entena?
¿No ves que si halagüeñas tiranías
me consumen, que, mustio, cada instante
roba tu primavera en horas frías,
y al ya rugado cárdeno semblante,
que mancillan los pasos de los días,
no volverá a su flor ni amor ni amante?

Meter: iambic
- CIX -
by Fernando de Herrera

Rayo de guerra, grande honor de Marte,
fatal ruina al bárbaro africano,
que en la temida España del romano
imperio levantaste el estandarte;
si al voz de la fama en esa parte
do estás puede llegar al reino vano,
temo con el vencido italiano
del osado español la fuerza y arte.
Otro mayor que tú en el yugo indino
lo puso, y un gran Leiva la victoria
de Italia conquistó en sangrienta guerra.
Y al fin un nuevo César, que al latino
en clemencia y valor ganó la gloria,
y añadió mar al mar, tierra a la tierra.

Meter: iambic
II. „Jenž na nebe vstoupiti ráčil.“
by Xaver Dvořák

Ó dívej se jen, dívej k nebes výši,
dej ruku k srdci, ať se v touze stiší –
juž mizí Syn Tvůj v mlžných výšinách,
jen ještě záři zříť a skvoucí nach;
To není stesk, čím rtové Tvoji dýší,
vždyť odešel jen v královskou svou říši. –
A blaha úsměv přes rty její táh’
jak zřela do azuru v myšlenkách;
juž zvolna vůkol stmívalo se v kraji,
noc dívala se z lesa na pokraji
a šero stíny vstaly od křoví,
jak nad horou zhas’ paprsk nachový
zem najednou tak byla temná, pustá –
jen v duši Její jas a záře vzrůstá.

Meter: iambic
- LVIII - Al amor
by Joseph de Litala y Castelvi

Amor dulce prisión de los sentidos,
alma de la razón, mal adorado,
a quien suele el afecto más callado
decirte sus incendios oprimidos.
Ya que de estos ardores bien nacidos
fundas tu ley, y tu razón de estado
como el paso que adora mi cuidado,
te ofenden de mi llanto los gemidos.
No se queja el dolor de su porfía,
que hace menos osado su tormento
cuando juzga las causas por quien lloro.
Lo que pretende (Amor) mi idolatría,
es, que en mi pecho infundas más aliento,
porque alimente este Volcán que adoro.

Meter: polymetric
- 1321 - Acto III, LUCINDA De Los bandos de Sena
by Lope de Vega

Triste Reina de Nápoles, ¿qué estrella
a tanta desventura te ha traído?
¿Qué bien esperas de este bien perdido,
ni que esperanza de vivir sin ella?
Mas ¿qué no puede amor, qué no atropella
este fiero tirano del sentido,
que entrando en la razón desconocido,
después no da lugar a conocella?
No sé que espero, y tengo confianza,
soy piedra en el sufrir, y en aire estribo;
mi fe es sospecha, y lo imposible alcanza.
Y en tantos males sólo un bien recibo,
que yo pienso que estoy sin esperanza,
y debo de tenerla, pues que vivo.

Meter: iambic
-CXCI-
by Lope de Vega

Es la mujer del hombre lo más bueno
y locura decir que lo más malo,
su vida suele ser y su regalo,
su muerte suele ser y su veneno.
Cielo a los ojos cándido y sereno
que muchas veces al infierno igualo,
por raro a mundo su valor señalo,
por falso al hombre su rigor condeno.
Ella nos da su sangre, ella nos cría,
no ha hecho el cielo cosa más ingrata,
es un ángel y a veces una arpía.
Quiere, aborrece, trata bien, maltrata,
y es la mujer al fin como sangría
que a veces da salud y a veces mata.

Meter: iambic
- XXVI - Quéjase de la suerte: insinúa su aversión a los vicios y justifica su divertimento a las musas
by Juana Ines de La Cruz

¿En perseguirme, Mundo, qué interesas?
¿En qué te ofendo? Cuando sólo intento
poner bellezas en mi entendimiento,
y no mi entendimiento en las bellezas?
Yo no estimo tesoros, ni riquezas,
a sí, siempre me causa mal contento,
poner riquezas en mi entendimiento
que no mi entendimiento en las riquezas.
Y no estimo hermosura, que vencida,
es despojo civil de las Edades;
ni riqueza me agrada si es mentida.
Teniendo por mejor en mis Verdades,
consumir vanidades de la Vida,
que consumir la Vida en vanidades.

Meter: iambic
Verliebte Arien.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Was qvälstu mich Luci'gen in dem schlaffe/
Daß ich vor dir nicht sicher ruhen kan?
Sind etwan mir die träume nur zur straffe?
Dieweil ich dir nicht wachend gnug gethan?
Wie offte muß ich doch im schlaff empfinden
Was ich mich nie darff wachend unterwinden.
Ich schliesse kaum die matten augen-lieder/
So sehe ich mein kind schon vor mir stehn/
Da deucht mir gleich als wenn wir hin und wieder/
Durch welt und feld verliebt spatzieren gehn;
Es kühlen mich die süssen phantaseyen/
Daß ich mich muß im schlaffe recht erfreuen?
Da darff ich dich zu tausend mahlen küssen/
Mir ist vergönnt die alabaster brust/
Ich darff auch wohl im traum ein solches wissen/
So wachend mir noch gäntzlich unbewust/
Wenn aber ich bin wieder auffgewachet/
So wird die lust mir erst zur qvaal gemachet.
So muß ich denn des tages über büssen/
Was mich zuvor des nachtes hat erfreut/
Und weiß mein leid mir denn nicht zu versüssen/
Als wenn sich einst das liebe glück erbeut/
Daß ich dir kan die süssen träum erzehlen/
Und wie ich mich so sehr um dich muß qvälen.
Darun/ mein kind/ verschone mich mit träumen/
Ist deine gunst mir ja wohl zugethan/
So werd ich nie die liebe zeit versäumen/
Wie ich dich in der that bedienen kan/
Viel lieber will ich wachend einmahl küssen/
Als tausend mahl die lust im traum geniessen.

Meter: iambic
42. Historická nedůslednost.
by František Ladislav Čelakovský

„To krotké, líbezné a drahé pohlaví
V Čechách že stálo kdy o mužův bezhlaví,
Jest nepřirozeno,
A protož smyšleno.“
A však zdaliž přirozenější
Jsou nynější
Potýčky, seče, obrany,
Jež mají ovce s berany?

Meter: iambic
Corona nupcial
by Alberto Lista

Esta que aun lleva la encarnada espina,
gloria de su vergel, purpúrea rosa,
y esta blanca azucena y olorosa
bañada de la lluvia matutina.
Un pastorcillo a tu beldad divina
ofrece, pobre don a nueva esposa;
y no mal te dispone, Lesbia hermosa,
cuando a adornar tu seno las destina.
Del virgíneo carmín la rosa llena
retrata tu candor, y en sus albores
tu casta fe la cándida azucena;
y ese mirto que enlaza las dos flores
en felices esposos la cadena
con que os ensalza el Dios de los amores.

Meter: iambic
16. Der Käfer und der Schmetterling
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Schmetterling, fliegest so stolz mich redlichen Käfer vorüber.
Gelt, du scheuest den Freund, der dich als Raupe gekannt.

Meter: polymetric
ČERVENEC
by Karel Toman

Svatý stín strážný bdí nám nad domovem,
hlas jeho slyšet v tichu: Pamatuj
A v šumu listí, v chladné písni vod
hlas jeho slyšíš, slyšíš doprovod:
Pamatuj!
Ne záře hranice, jen víra, zápal tvůj,
čin s mužným slovem
ať provází tě po Čechách.
Ne bengál vylhaný, jen tichý stálý plamen
ať hoří v duších.
Svatý stín strážný bdí nám nad Čechami
a děti v kolébkách
nám posvěcuje vzdušným pocelem.

Meter: iambic
MILADĚ A ZDENCE ČELAKOVSKÉ (2)
by Jan Neruda

Ta slova klade péro moje k vám:
dvojčátka jsou jak dvojverš – epigram.
A o epigramu se dí, že první jeho řádka
je poetický květ, je vonná, ladná růže,
a druhá řádka pak, ta ostrá, břitká, krátká,
že s včelkou na růži zas srovnati se může.
Já nevím, která z vás dnes růží, včelkou spíše,
a péro moje to vám přání tedy píše:
až dorostete do života šumu,
vy obě buďte růže v plné krásy pýše
a obě včelkami zas po rozumu.

Meter: iambic
- 39 -
by Lope de Vega

O bien hallan las lágrimas lloradas
por culpas en tus ojos cometidas,
aquellas de tu amor agradecidas,
y estas de tu grandeza perdonadas.
¡O qué dulces que son bien empleadas,
y a los umbrales de tu Cruz vertidas!
pluguiera a Dios tuviera yo mil vidas,
todas en llanto de tu amor bañadas.
Si lágrimas, si voces pueden tanto,
quien llora sus pasados desatinos,
da al cielo gloria y al infierno espanto.
No conocen los hombres tus caminos,
pero conocen que del alma el llanto
detiene el curso de tus pies divinos.

Meter: iambic
PROLOG.
by Jaroslav Vrchlický

Kokosový ořech tvrdý,
namáhej se celou silou,
v posled stíží rozdrtíš jej
sekerou anebo pilou.
A tu, zázrak, často bývá
za tvou práci zisk jen malý,
slupka tlustá, dužinatá,
obsah dávno vyšeptalý.
Zřídka jenom z tuhé kůry
chlad a vonná něha mléka
na rty spráhlé jako rosa,
jako požehnání stéká.
Tak i život! – Můžeš slupku
tlouci krvavou svou pěstí,
zřídka najdeš trochu šťávy,
trochu rosy, mléka, štěstí.
Řek’ bych, uspoř si tu práci,
škoda touhy, snů i dumy,
ořechy ty kokosové
smrť nejlépe louskat umí.

Meter: trochaic
Drury-lane Prologue Spoken by Mr. Garrick at the Opening of the Theatre in Drury-Lane, 1747
by Samuel Johnson

When Learning’s triumph o’er her barb’rous foes
First rear’d the stage, immortal Shakespear rose;
Each change of many-colour’d life he drew,
Exhausted worlds, and then imagin’d new:
Existence saw him spurn her bounded reign,
And panting Time toil’d after him in vain:
His pow’rful strokes presiding Truth impress’d,
And unresisted Passion storm’d the breast.

         Then Jonson came, instructed from the school,
To please in method, and invent by rule;
His studious patience, and laborious art,
By regular approach essay’d the heart;
Cold Approbation gave the ling’ring bays,
For those who durst not censure, scarce could praise.
A mortal born he met the general doom,
But left, like Egypt’s kings, a lasting tomb.

         The Wits of Charles found easier ways to fame,
Nor wish’d for Jonson’s art, or Shakespear’s flame,
Themselves they studied, as they felt, they writ,
Intrigue was plot, obscenity was wit.
Vice always found a sympathetic friend;
They pleas’d their age, and did not aim to mend.
Yet bards like these aspir’d to lasting praise,
And proudly hop’d to pimp in future days.
Their cause was gen’ral, their supports were strong,
Their slaves were willing, and their reign was long;
Till Shame regain’d the post that Sense betray’d,
And Virtue call’d Oblivion to her aid.

         Then crush’d by rules, and weaken’d as refin’d,
For years the pow’r of tragedy declin’d;
From bard, to bard, the frigid caution crept,
Till Declamation roar’d, while Passion slept.
Yet still did Virtue deign the stage to tread,
Philosophy remain’d, though Nature fled.
But forc’d at length her ancient reign to quit,
She saw great Faustus lay the ghost of wit:
Exulting Folly hail’d the joyful day,
And pantomime, and song, confirm’d her sway.

         But who the coming changes can presage,
And mark the future periods of the stage?—
Perhaps if skill could distant times explore,
New Behns, new Durfoys, yet remain in store.
Perhaps, where Lear has rav’d, and Hamlet died,
On flying cars new sorcerers may ride.
Perhaps, for who can guess th’ effects of chance?
Here Hunt may box, or Mahomet may dance.

         Hard is his lot, that here by Fortune plac’d,
Must watch the wild vicissitudes of taste;
With ev’ry meteor of caprice must play,
And chase the new-blown bubbles of the day.
Ah! let not censure term our fate our choice,
The stage but echoes back the public voice.
The drama’s laws the drama’s patrons give,
For we that live to please, must please to live.

         Then prompt no more the follies you decry,
As tyrants doom their tools of guilt to die;
’Tis yours this night to bid the reign commence
Of rescu’d Nature, and reviving Sense;
To chase the charms of Sound, the pomp of Show,
For useful Mirth, and salutary Woe;
Bid scenic Virtue form the rising age,
And Truth diffuse her radiance from the stage.

Meter: iambic
- CLVII - Al retiro de las ambiciones de la Corte
by Juan de Tassis y Peralta

Si para mal contentos hay sagrado,
dulce quietud del ánimo lo sea
en esta soledad, donde granjea
aviso y no fatigas el cuidado.
El metal en la lluvia desatado
sobre ambiciosa mano lograr vea
quien aun con los engaños lisonjea
de sus áulicas pompas adulado.
Sirenas sean lisonja de su iodo
que, adulterando a la razón las llaves,
cierren la puerta del mejor sentido.
Yo entre estas mansas ondas, a las aves,
en canto ni adulado ni aprendido,
deberé el desmentir fatigas graves.

Meter: iambic
[laß mich in deinem stillen Auge ruhen]
by Max Dauthendey

Laß mich in deinem stillen Auge ruhen,
Dein Auge ist der stillste Fleck auf Erden.
Es liegt sich gut in deinem dunkeln Blick,
Dein Blick ist gütig wie der weiche Abend.
Vom dunkeln Horizont der Erde
Ist nur
In deinem Auge endet meine Erde.

Meter: iambic
A la prematura muerte del venturoso joven y eminen
by Juan Eugenio Hartzenbusch

Para el mortal, en cuya sien fulgura
del genio creador la ardiente llama,
tiene el mundo un laurel, clarín la fama,
y mármoles y bronces la escultura
Para premiar a la virtud oscura,
flor que en la soledad su olor derrama,
tiene el Padre común su seno, que ama
con inefable amor, que siempre dura.
Genio en ti, Alenza, con virtud se unía;
consiguió tu pincel famoso hacerte;
ya este mundo te dio cuanto podía.
Dios hoy te llama a su celeste gremio;
pero es adelantársete la muerte
anticipar a tu virtud el premio

Meter: iambic
11.
by Klabund

Es fällt ein Blatt. Es stürzt ein Baum.
Es steht der Mond. Es weht die Nacht.
Und über allem Traum und Raum
Ist eine Hoffnung sacht erwacht.
Sie sucht nach Rast. Ein Falter fast.
Sie stäubt dahin, sie glänzt dahin.
Und wer die Erde noch gehasst,
Betäubt geht und bekränzt er hin.
Du, dem das Blut zum Halse stieg,
Und der die goldne Sense schwang:
Die Stirne neig! Die Kniee bieg!
Der Gott geht seinen Donnergang!

Meter: iambic
HRDINA ZEMĚ HUSOVY.
by Adolf Černý

Kde vzal se, tu se vzal, on z české země vstal,
když po ní Zikmund sahal, rudá liška –
náš bratr věrný, slepý vůdce Žižka.
Byl z prvků české země stvořen,
by jejím hrdinou se stal:
měl trocnovského dubu kořen,
leb z žuly tvrdých skal,
měl srdce z křišťálu a v žilách granát krvavý,
hloub jezer šumavských i hor těch výška
v něm byly, vážnost jihočeských dum,
měl hbitost Vltavy
i sílu, jíž si cestu proráží,
a horskou bouří mluvil k lačným sousedům
i k bratřím nevěrným, že tajil se jim dech:
„Hoj, stojím na stráži
i Páně zákona i Moravy a Čech!“
Jak orel v dálku zřel, ač jedno oko měl,
a i když druhé obestřely mraky,
byl jako v pohádce druh Bystrozraký:
ať černá páska kryje oči,
on jasně zří, kde stín, kde běl,
kde nepřítel se k zemi bočí,
kam třeba, aby vjel
svou se druží, a vozové své hradby v hřímání
kam luky namířiti, pušky, praky.
On dobře vidí, kde se kryje lež,
kde pravdy poznání –
neb jeho okem křišťálný je duch,
s nímž otec jeho nakláněl se nad lemeš,
jímž naplněn byl betlémský kněz Páně Hus.
On ví, jej vede Bůh –
slep vidí jasně, za ním vydává se v klus.
A chorál zazpíval, že nepřítel se bál,
neb zdálo se, že Bůh sám z něho hřímá.
Chvěl před ním se i král i sluha Říma,
však syn té země čerpal sílu
z té písně, vzrostlé na chorál,
a zvyklý bran a pluhu dílu,
jímž z polí klas mu zrál,
cep pobil železem – a věrný boží bojovník
jde za palcátem, který Žižka třímá.
On v čele vojů bílém na koni
jest jejich síly vznik;
v kyn jeho ruky hlasů tisíce
hřmí polem, lesem, nad rybníkem, výtoní,
co duní kola vozů, řinčí řetězy
a kopí, sudlice:
že ten, kdo v Boha doufá, vždycky zvítězí.
V svou bílou korouhev, kde dříve býval lev,
dal rudý kalich, symbol krve Páně –
sám lvem šel pod ním, země české bráně
a zákona, v němž pravda boží.
Roj nepřátel jak chumáč plev
se rozlét jeho u podnoží,
když vzbudil jeho hněv,
když vydráždil jej z Tábora až k českým horám v skok
a přinutil jej ke lví tlapy ráně.
„Ta zem je Čechům dána od Boha,
váš od ní vari krok!
V ní chceme v míru kalich Páně pít,
jen hříchy v srdcích plenit budiž naše úloha –
však přijde-li kdo se zlou, zahřmím do ticha
a budu zhoubce bít,
já, české země lev, Jan Žižka z Kalicha!

Meter: iambic
La laguna
by Antonio Zerolo Herrera

Ya La Laguna triste y solitaria
vuelve a su natural recogimiento,
a ser la típica ciudad canaria
donde se reconcentra el pensamiento
Florón el más antiguo de Nivaria
en un valle fecundo tiene asiento,
y allí crecen el pino y la araucaria,
que son las liras rústicas del viento
Sólo el gremio escolar que se declara
amante del bullicio y la alegría,
le presta animación con su algaraza.
O se escucha la mística armonía
del órgano, al pasar por «Santa Clara»
en la tarde otoñal, lluviosa y fría

Meter: polymetric
- III -
by Argensola

De antigua palma en la suprema altura,
con los sacros olores del oriente,
para su parto y muerte juntamente,
hace la fénix nido y sepultura.
Mueve las alas para arder segura,
que el fuego a su esperanza está obediente;
y así, sus llamas fieles más luciente
la restituyen a la edad futura.
De esta manera en la sagrada palma
de nuestro alto valor arder presume
mi pensamiento alegre entre sus ramas;
que vuestro ardor da vida al que consume;
y así, no es temerario el que a sus llamas
entrega el gran depósito del alma.

Meter: iambic
STARÁ PANNA.
by Karel Dostál-Lutinov

Já šťastna jsem! Já nehýřila
bohatstvím krás a květných vnad,
já nakloněna nad stráň snila,
až ze snů probudil mne chlad.
Jak šťastna jsem! Já nebouřila –
den za dnem se mi v duši klad’,
každým se lila nová síla:
Vše s klidem brát a nezoufat!
Dnes babí niť vše odestýlá – –
v smutečním rouchu zoufá sad –
jen já tu stojím čistá, bílá
a panenka jsem posavad!

Meter: iambic
1L: Es kommt der neue Tag aus fernen Höhn herunter,
by Friedrich Hölderlin

Es kommt der neue Tag aus fernen Höhn herunter,
Der Morgen, der erwacht ist aus den Dämmerungen,
Er lacht die Menschheit an, geschmückt und munter,
Von Freuden ist die Menschheit sanft durchdrungen.
Ein neues Leben will der Zukunft sich enthüllen,
Mit Blüten scheint, dem Zeichen froher Tage,
Das große Tal, die Erde sich zu füllen,
Entfernt dagegen ist zur Frühlingszeit die Klage.

Meter: iambic
KOMETA. (II.)
by František Dohnal

V starém Haagu moudří páni
míru mají zasedání.
Moudří páni, moudré rady –
na nebi však černé hrady.
Moudří páni, moudré řeči –
poteče prý krev zas něčí...

Meter: trochaic