PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
by Quevedo

Si pretender gozarte sin bolsón
los que versos y músicas te dan,
¿de qué ofendiendo a tu deidad están,
pues de esto todo no te gusta el son?
Dalila puede ser con el Sansón,
y Angélica divina con Roldán,
y diles que, no dándote, estarán
sin tomar de tu gusto posesión.
Quien no fuere de Marte matachín
te incline sólo a que le quieras bien,
rindiéndote del manto hasta el chapín.
Serás con los valientes Tremecén,
con poetas y músicos, Pasquín:
que es niño Amor, y quiere que le den.

Meter: iambic
494. Mnohé pak a pěkně spořádané
by Jan Kollár

Mnohé pak a pěkně spořádané
Jsou ty kratochvíle, zábavy,
Ty hry, rozkoše a potravy,
Jež zde mají slavští nebeštané;
Tu jsou všecky naše milované
Zpěvy, obyčeje, ústavy,
Jen že podle vyšší opravy
Lidem stavů všech a věků dané:
Hudci mají varyta a dudy,
Husle, píšťaly a varhánky,
Samohravé, strojné, slyšné všudy;
Při nich pějí zpěváci a Umky
Serbské pjesme, vaše zpěvanky,
Krakowiaky polské, ruské dumky.

Meter: trochaic
97.
by Friedrich von Logau

Wer ihm selbst kan frey befehlen,
Wer ihm selbst gehorchen kan,
Mag sich unter diese zehlen,
Die der Himmel lachet an.
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Der, der andren denckt zu leben,
Dem bleibt von ihm selbst nicht viel,
Muß ihm selbsten Urlaub geben,
Darff nicht wollen, was er wil:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Grossen Herren sich verbinden,
Heist für seine Müh und Treu
Ungunst erndten, Unruh finden
Und verdienen nichts als Reu:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Hohen Ohren recht zu singen,
Muß der Thon gar linde gehn;
Kein Gesang wil lieblich klingen,
Wo der Warheit Noten stehn:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Hohen Augen wil behagen
Nichts, was nicht von Farben ist;
Der wird weg viel Flecken tragen,
Der das reine Weiß erkiest:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Reiche Worte, breite Tittel
Sind deß Hofes süsser Brey
Und die Wiege, die man schüttel,
Biß das Kind entschlafen sey:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Wer sich nicht wil stillen lassen,
Der ist mehr kein liebes Kind;
Der muß mehr, wer Gunst wil fassen,
Kindisch seyn als Kinder sind:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Ob er viel hat außgerichtet,
Hat er doch nur diß verricht:
Daß, ie mehr man ihm verpflichtet,
Sich ie mehr von ihm entbricht:
Wer sein selbst kan füglich sein,
Geh kein andre Pflichten ein.
Wer bey Hof am minsten wäget,
Steigt am meisten in die por;
Dem wird Gnade beygeleget,
Der sonst leichte wie ein Rohr:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Hier steht stets der Glückstopff offen,
Drauß man meistens leer Papier,
Wie es nur wird angetroffen,
Langt herauß und legt herfür:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Wer durch Ehr um Ehre wirbet,
Suchet, was er hier nicht findt;
Der verleuret, der vertirbet,
Der sich an die Tugend bindt:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.
Endlich, wann man viel gewunnen,
Wird man grau, und wird man kranck,
Und die Zeit ist hingerunnen
Ohne Namen, ohne Danck:
Wer sein selbst kan füglich seyn,
Geh kein andre Pflichten ein.

Meter: trochaic
1L: Lang warb Alcid um meine Gunst.
by Joseph Franz Ratschky

Lang warb Alcid um meine Gunst.
Mein Herz zwar schlug ihm laut entgegen:
Allein vertraut mit Amors Kunst,
That ich verschämt, wie Mädchen pflegen.
Wenn er mir schmachtend Liebe schwur,
War ich zum Schein zerstreut und flüchtig,
Und wagt' er auch ein Küsschen nur,
So hiess es: junger Herr, hübsch züchtig!
Vergebens hört' ich ihn betrübt
Dem Schicksal meine Härte klagen;
Denn wenn man noch so feurig liebt,
Man darf's aus Sittsamkeit nicht sagen,
Bat er oft gar zu ungestüm
Um diess und das, so scholt ich tüchtig
Ihn aus, und gab halblächelnd ihm
Die Lehre: junger Herr, hübsch züchtig!
Doch allgemach erhielt Alcid
Mein Herz, nach dem er lang gegeitzet.
Ach aber welch ein Un erschied!
Seit uns der Priester traute, reitzet
Ihn auch die höchste Gunst nicht sehr,
Und sonst war ihm ein Blick schon wichtig.
Nun sträub' ich mich gewiss nicht mehr;
Denn itzt ist er nur allzuzüchtig.

Meter: iambic
Soneto
by José de Espronceda

Llora, llora, infeliz: tu amargo
                     duelo
sempiterno será cual tu castigo,
y tu linaje mísero contigo
llore también sin esperar consuelo
Infanda prole en inmortal desvelo
criarás en tu dolor, y tu enemigo
se placerá, de tu pesar testigo,
cuando tu propia sangre inunde el suelo
¡Triste! perdón demandarás en vano;
que contra ti de cólera encendido
lanzó su maldición Dios soberano.
Tronó el cielo y horrísono alarido
retumbó el hondo Caos, contra el
                     humano
¡ay! maldición sonando pavorido

Meter: iambic
Cleopatra y Marco Antonio – I
by Ricardo del Monte

La reina de los frívolos antojos
en el festín con báquida apostura
se levanta Pasión, fiebre y locura
arden en los abismos de sus ojos
Manda, y la nubia esclava ya de hinojos,
en almirez de pórfido tritura
la regia perla El polvo que
                        fulgura
del vino escarcha los reflejos rojos
-Quiero, Antonio, brindar-
                     dijo, en el suave
néctar de Clío revolviendo, altiva,
la más preciada perla de su erario
-¡Qué mis culpas de amor la muerte lave,
y Cleopatra en gloria así reviva
blanca y perenne como el mármol pario!

Meter: polymetric
1L: Und still verklingen des Gefangnen Lieder,
by Anastasius Grün

Und still verklingen des Gefangnen Lieder,
Die Wellen wimmern, fahle Wolken reisen;
Da jauchzt es unfern mir und jauchzet wieder
Und singt, mir fast zur Unzeit, lust'ge Weisen.
Mir naht ein Greis mit silberweißen Haaren,
Doch Morgenroth des Frohsinns auf der Wange!
Ei, selt'ne Nachbarschaft! Wie Rosenschaaren,
Umblühend Gletschereis am Alpenhange!
Willkommen, Greis! Du mußt wohl Kunde wissen
Von diesem düstern grauenvollen Hause,
Wer einst geächzt in seinen Finsternissen?
Weß Ketten klirrten durch die dunkle Klause?
»geächzt hat Niemand als die Wetterfahne,
Wenn sie der Wind gedreht im spröden Gleise!
Geklirrt hat nichts hier, als von dem Altane
Die Becher all' in lust'ger Brüder Kreise!
Ein Leuchtthurm war dieß Haus in alten Tagen,
Zerfallen nun, seit dort gebaut der neue;
Anstatt des Invaliden, lahmgeschlagen,
Trat der Rekrute in die offne Reihe.
Ich war sein Wächtersmann, der wohlbestallte,
Gottlob, daß Pech und Wein dem Land nicht fehlen!
Ha, wie, wenn Wind und Wetter pfiff und hallte,
Geflammt die Leuchten, und gejauchzt die Kehlen!«
So sprach der Greis; noch leuchtet des Gelages
Erinnerung ums Haupt dem alten Zecher,
Wie durch der Dämm'rung Grau Nachglanz des Tages,
Wie Reste Rebenbluts durch leere Becher.
So sang ich in des Lichtes Heiligthumen
Von Finsternissen und verdorrten Lenzen!
Der Gärtner zieht zu Wonn' und Lust die Blumen
Und, ach, verbraucht sie oft zu Todtenkränzen!
So war der Hain des Friedens und der Liebe
Mir überschattet von dem Baum der Schmerzen!
Mich dünkt wohl gar, des dunklen Stammes Triebe,
Sie wurzeln nur in meinem eignen Herzen.
Verglommen mählich ist die Abendröthe,
Es senkt die Nacht des schwarzen Mantels Schwere
Rings um die Trümmer und die Blumenbeete
Und über weites Land und ew'ge Meere.
Da läßt der Himmel Mond und Stern' erglimmen,
Da glühn am Golf empor des Leuchtthurms Flammen:
Licht! Licht! ihr Losungswort, das große, stimmen
Jetzt Erd' und Himmel, Gott und Mensch zusammen.

Meter: iambic
131  Das Paradeyß in Pein.
by Angelus Silesius

Mensch bistu Gott getreu/ und meinest Jhn allein:
So wird die gröste Noth ein Paradeiß dir seyn.

Meter: iambic
Tu abanico
by Juan B. Ubago

Es temible si expresa desagrado
con su lenguaje mudo y allanero;
y es fiel y cariñoso mensajero
si le lleva un suspiro al ser amado
Espada de Damocles si cerrado
amenaza entablar combate fiero;
y promesa amorosa si ligero
le acaricia con su aire perfumado
Si a tu oído, melódica y sentida,
una frase de amor llega atrevida,
es discreto y oculta tus sonrojos,
como la nube al sol, con su paisaje;
pero astuto y traidor, deja a
                  tus ojos
que miren al revés del varillaje

Meter: polymetric
DIVOKÝ ZVUK (7)
by Jan Neruda

V městě Pešti před divadlem
jako k velké poradě
stojí muži, ženy, děti,
rob i šlechtic v hromadě.
Je zde ticho, města hluk se
dál a dále vzdaluje,
a tím tichem teskná struna
cigánova žaluje.
„Hej to čárdáš, jaký sotva
z nás zas někdo uslyší –,“
zašeptnou si nahlas ženy –
„Ticho!“ – Vše se utiší.
Je to čardáš? – Vždyť to zní jak
zoufalého stýskání!
Je to píseň? – Což je písní
šíleného výskání?
Zdá se věru, že ty housle
jsou spíš srdce uvadlé,
na nich struny – prsou žíly
přervané a vychladlé,
že je mozek k dávným písním
v šílenosti napíná,
a když nechtí mladě zaznít,
že až hrůza proklíná.
Každý tón se zdá být hrobem –
v jednom lůžko mladosti,
v druhém láska, rozum – v třetím –
šíleného radosti!
Divná píseň, divný hudec,
divný šat ten servaný,
divný obličej ten mrtvý,
tajnou runou prorvaný! –
Zvuky houslí táhlejší vždy
jako k věčné žalobě,
tišší vždy a mřely – mřely,
skonaly jak v chorobě.
Kolem ticho, tón doznívá
v každých prsou potají,
náhlý jásot – dary k nohoum
cigánovým lítají.
Vida cigán! – Hrdý žebrák!
Proč těch darů nezdvihá? –
Skok a skok a davem lidstva
žebrák cigán ubíhá!

Meter: trochaic
17. Pod jabloni baldachynem
by Václav Bolemír Nebeský

Pod jabloni baldachynem
Sedí; ta naň květ svůj věje,
A červánek naň svůj purpur
Jak na krále citů leje.
Koruna u něho leží –
Růží keř to rubínový;
Otevra svých ňader síně
Na trůnu svých snů si hoví.
Kolem něho máj se rozstřel:
Jeho zpěvná Května říše –
Ta, by krále nezbudila,
Umlkla a čeká tiše!
Neb má v duši plaché hosti,
Plašší než gazela štíhlá,
Plašší než ta bílá Víla,
Jenž se temnem doubí mihla.
Jenom sni, můj mladý králi,
Čekajíť na tebe vrahy,
Ty ti strhnou s ramen mladých
Purpur tvůj, ten krásný, blahý.
A ty u vyhnanství, shozen
S nadšení královské výše,
Budeš bloudit, žebrák nahý,
Skrze vlastní krásné říše.

Meter: trochaic
KDO Z VÁS JE BEZ VINY...
by Karel Dostál-Lutinov

Kdo z vás je bez viny,
nech zdvihne srdce své
a v nebes výšiny
je vznáší zářivé,
ať zdvihne chvalozpěv
jak bratři andělé,
ať zdvihne oči své
a vzletí vesele,
ať letí ku hvězdám
své vědom přesily –
jen nehaž kámen nám,
nám, co jsme zhřešili!

Meter: polymetric
Von dem Vertrauen auf Gott
 an den Herrn Professor Sulzer
by Anna Luise Karsch

Der Feind verschlang mit nie erfülltem Schlunde

Meter: iambic
VRANÝ KONÍK.
by Josef Václav Sládek

JEDE, jede koník vraný,
na něm hoch jak malovaný.
Podkovy mu zvoní ruče,
jak to moje srdce tluče!
Letí kůň, jak vlaštovička; –
kéž mu spadla podkovička!
Letí kolem v jednom honě,
kéž jsi, hochu, spadl s koně!
Chytla, – jak mi srdce tluče! –
chytla bych tě do náruče.
Hlavičku ti vyhojila,
svoje srdce uzdravila.

Meter: trochaic
SVATVEČER.
by František Taufer

Dech noci žhne a mámí
a duši tíží lesů černo.
Slyšíš mne, slunce, za horami!
Budeš mi věrno?
V mou duši dotěrně se vkrádá
myšlenka, že vše přes noc svadne,
co za dne hýčkala a měla ráda,
že do propasti padne.
To ve dne nenajde se, co se v noci ztratí.
Zdupané záhony už nerozkvetou lilijemi.
Rád bych se zeptal, až se slunce vrátí,
zda mají vždycky přijít svátky za vigilijemi.
Po tichém, slibujícím svatvečeru
přišla mi často kalná, zamračená jitra.
Co přijde, musím brát a beru.
Však přece: chci mít svátek zítra!
A přijde-li den černý zase,
možno se trochu rozteskniti.
Koho se zeptám s touhou ve svém hlase,
kam mám jíti?
Ať marnosti se všechny cesty blíží,
chci po jedné se dáti.
Líto mi snu, jenž spícím oči klíží?
Kdo vykročil, ten málo lituje, ten už se nenavrátí.
Vstříc zítřku svému musím jíti,
když dlouho neblíží se od východu.
I spící, za sebou jež zanechal jsem sníti,
k marnosti se mnou jdou a k neznámému bodu.
A milliony bytostí jdou s námi
v neznámo, v marnost, v nic a v černo.
A slunce naše za horami.
Bude nám věrno?

Meter: iambic
Sellos hispanos – Las catedrales
by Manuel Serafín Pichardo y Peralta

Vetustas y grandiosas catedrales,
ensueños concretados en la piedra,
en vosotras se ve ascender la hiedra
y abatirse las ansias terrenales.
Apenas por los huecos ojivales
de los altos cimborrios, la luz medra,
y abajo el Miserere, nos arredra
entre caudas de sombras sepulcrales
Para las almas puras y sencillas,
aun guardáis a su Dios; la muchedumbre
ya no os dobla, cual antes, las rodillas;
que sois, del siglo a la incendiaria lumbre,
como palacios de arte, maravillas,
como templos de fe, polvo y herrumbre.

Meter: polymetric
ARQUEOLOGÍA
by José Santos Chocano

Cuando en las viejas ruinas del Oriente
moderno explorador halla un tesoro,
al descubrir los ídolos de oro
que culto fueron de pagana gente,
¡con qué interés el alma del Presente
vuela a esa Edad, en que el sagrado coro
divinizaba en cántico sonoro
deformes monstruos de achatada frente!...
Mañana que esta Edad también sucumba,
futuro explorador, de tumba en tumba,
paseará por las ruinas su mirada:
¡y qué espanto tendrá, qué rara idea,
cuando brillar entre las ruinas vea,
como joya rarísima, una espada!...

Meter: iambic
Caput XVI.
by Heinrich Heine

Das Guillotiniren – erklärte ich ihm –
Ist eine neue Methode,
Womit man die Leute jeglichen Stands
Vom Leben bringt zu Tode.
Bey dieser Methode bedient man sich
Auch einer neuen Maschine,
Die hat erfunden Herr Guillotin,
Drum nennt man sie Guillotine.
Du wirst hier an ein Brett geschnallt; –
Das senkt sich; – du wirst geschoben
Geschwinde zwischen zwey Pfosten; – es hängt
Ein dreyeckig Beil ganz oben; –
Man zieht eine Schnur, dann schießt herab
Das Beil, ganz lustig und munter; –
Bey dieser Gelegenheit fällt dein Kopf
In einen Sack hinunter.

Meter: iambic
II. Můj mozek chorobný se shnilou zase krví
by Jaroslav Havlíček

Můj mozek chorobný se shnilou zase krví
tak těžce naplnil – já cítil její příval
a blázna zárodek se zase ve mně vztýčil –
již dávno cítil jsem, jak pod lebí mi dřímal.
A již se probouzí – v ty chvíle děsné vstává
a mně je klidno tak – tak lehce – jenom v lebi
tlak jakýs sedí mi a kladivo má v dlani
a v malých přestávkách mi v mozek vtlouká hřeby.
Však to mi nevadí – Ne – ha – ha! Je to k smíchu –
už vím, co nemohl jsem nikdy před tím chápat:
je kletbou myšlénka a tisíckrát je lepší
na zadních pazourech kol pravdy slepě tlapat!

Meter: polymetric
A San Ramón Non Nato
by Pedro Antonio de Alarcón

Tú, que a Dios te pareces y a mis nietos
por tu rara excepción de no nacido;
segundo Adán, pues nadie te ha parido;
de Jonás viceversa en los aprietos;
retoño de la Nada en los efectos,
si la Nada es igual a haber sido;
desfacedor de agravios de marido,
patrono ya abogado de los fetos:
vuélveme el pelo, quítame el bigote;
arráncame los dientes; la comadre
haz que me vista el primitivo hato;
y, trocado en inerte monigote,
sepúltame en el vientre de mi madre
que, mejor que nacido, es ser non nato.

Meter: polymetric
XVI.
by Xaver Dvořák

Ó Růže, vzkvetlá z krvavého keře,
ty vzrostla’s nejsladšího ze srdce,
když Láskou řeřavělo nejvíce,
a puklo dřív, než skláno od žoldnéře.
Ó hlubiny, zkad sladkost Tvá se béře,
že člověku se věčně chce a chce
Tě hroužit vroucně v duši hluboce,
ó Růže, vzkvetlá z krvavého keře!
Tak jat jsem touhou, mru a neumírám,
ó muka! a přec muk těch neodpírám,
v nich jásám, šílím jeden ples!
Ó jaký kříž bych neunes’,
Tvou sladkost tajemnou a božskou měře,
ó Růže, vzkvetlá z krvavého keře!

Meter: iambic
Sonetos – II
by Miguel W. Garaycochea

Como tremendo rayo que impaciente
de verse en opresión, rompe
                        furioso
el seno de la nube y desdeñoso
de la alta esfera baja reluciente;
e infundiendo terror al insolente
ilumina y no daña al que medroso,
en medio del silencio tenebroso,
perdió la senda y huye de repente;
así este héroe inmortal de
                     eterna fama
viene y aterra al opresor cobarde,
alumbra nuestra dicha, nos
                        inflama
del entusiasmo patrio que en él arde,
y cuando «Libertad» su voz proclama,
muere aún haciendo del morir alarde.

Meter: iambic
94. Na N.
by Matěj Josef Sychra

Hrdina všech hrdin jsy – však jen na řeč;
Způsobilbys v nepřátelích hroznou seč,
Kdyby k boji stroj byl jazyk ne však meč.

Meter: trochaic
Pax
by Xaver Dvořák

Cítím jeho křídel šumy,
zvolna tuhne srdce žár;
smrti křečí bolest ztlumí,
znám ten milosrdný spár.
Utiší tu běsnou vřavu,
v níž se život potácí,
ochladí mou žhavou hlavu,
ale srdce zkrvácí.
Na vše touhy, snění mladá,
na vše co žhavilo krev,
bez šelestu tvrdě padá
jako víko na rakev.

Meter: trochaic
Slunečný den.
by Jaroslav Kvapil

Ó věčné slunce, v jara tiché vůni
vrať zase lidstvu šťastné doby ony,
kdy příroda své svaté pěla tóny
v sen Hellady a bozi stáli u ní!
Já lesem šel a kolem hnědých tůní,
kde v suchém listí kvetly anemony
a modrým okem fialek květ vonný
se díval v kraj, jenž zamyšlen se sluní.
A mně se zdálo písni při skřivánčí,
že matka země staré tóny hledá,
že Nymfy zřím, jak na palouku tančí,
kde starý Faun se ukryl do křoviska
a rákosím, v němž voda spala hnědá,
zrak jeho chtivý žádostivě blýská – –

Meter: iambic
PRAXITÉLICA
by José Santos Chocano

¿De dónde aquella de abultado seno,
blanca a manera de ritual paloma?
Quizás del bosque de vetusto aroma,
porque es la ninfa del pasado heleno.
Lascivo amante, de cautela lleno,
corre tras ella; entre las manos toma
el talle; y luego, sobre el hombro asoma
su puntiaguda barba de sileno.
¡Mitológico grupo! La escultura
copiarlo debe; que, con nuevos trajes,
al remozar la clásica aventura,
forman pareja de exquisito gusto
una ninfa entre un vértigo de encajes
y un sileno de frac que le da un susto.

Meter: iambic
TISÍC A JEDNA NOC V KRIMINÁLE (V)
by Viktor Dyk

Ale vloni třicátého března,
sprostota se udála bezmezná.
Musilť já jsem Praze sbohem dáti,
vidět v snách, jak tělo mé se klátí
na hnusné šibenici
v té vídeňské trestnici.

Meter: trochaic
- LXV - Dices, que no te acuerdas, Clori, y mientes
by Juana Ines de La Cruz

Dices, que no te acuerdas, Clori, y mientes
en decir, que te olvidas de olvidarte;
pues das ya en tu memoria alguna parte,
en que, por olvidado, me presentes.
Si son tus pensamientos diferentes
de los de Albiro, dejarás tratarme;
pues tú misma pretendes agraviarte,
con querer persuadir, lo que no sientes.
Niégasme ser capaz de ser querido,
y tú misma concedes esta gloria,
con que en tu contra tu argumento ha sido.
Pues si para alcanzar tanta victoria,
te acuerdas de olvidarte del olvido,
ya no das negación a tu memoria.

Meter: iambic
1L: Vielleicht dass einst, wenn wie in Luft zerronnen
by Hedwig Lachmann

Vielleicht dass einst, wenn wie in Luft zerronnen
Sich dein Gelebtes deinem Blick entwand,
Dir müd im Schosse liegt die welke Hand,
Du wieder münden wirst, wo du begonnen.
Vielleicht dass da aus heimlichen Verstecken
Dein Kindsein aus den späten Zügen bricht,
Das wie ein allerinnerstes Gesicht
Die harten Alterslinien nur verstecken.
Vielleicht dass dumpf vertrauend ein Begehren
Den schon auf Erden fremden Geist befällt,
Dass er mit Vater, Mutter Zwiesprach hält,
Wie um in ihren Schoss zurückzukehren.
Vielleicht dass bis in seine letzten Falten
Das Herz sich dann entsiegelt und so rein
Und willig sich zurückgibt an das Sein,
Wie es dem vollen Leben stillgehalten.

Meter: iambic
JESEŇ
by Jaroslav Kvapil

Je starý, pustý zámek, kde slunce záplava
si v zamlžených oknech jak víno zahrává.
I veranda je pusta, kde plával slunce žár,
a v barokních tam vasách tlí listí mrtvých jar.
Pojď, po rozbitých schodech my sejdem k aleji,
tam rudnou smutné buky a toužně šumějí.
Ó jaká divná touha! Park spustnul v neladu
a hýří v pozdní kráse a v barvách západu.
Hleď, divoké jen víno tu bují v puklých zdech...
Kdo naposled as tady utrh’ v záhonech?
Kdo naposled as tady, když odkvet’ všechen květ,
ven vyšel v pole z parku a nevrátil se zpět?
Leč v lících amorettů zde starý úsměv zbyl
a dnešní tichý západ jej znova pozlatil.
Zdi zámku, rudé kdysi, jsou smyty vichřicí
a znova rudnou nyní v ten západ zářící.
Jde tudy divná touha, jde všecka nesmělá –
rci, co tu žilo kdysi, zda zniklo docela?
Vždyť smál se i ten Satyr, plál slunce záplavou,
ač ve svou náruč tiskne už Nymfu bezhlavou.
A v mřížoví vrat starých, jež zbyla rozbita,
a v sochách pod balkonem jsou hnízda ukryta.
Pták zas je najde z jara, až přijde z jižních cest,
až v zapadlém tom parku vše znova bude kvést,
Víš, kterak v zářném létě, když zbloudili jsme sem,
tu kvetly štíhlé malvy a plály úbělem?
A teď tu jeseň hýří – zda cítíš země dech,
jak tiše, tiše dřímá, jak usne v úsměvech?
Tak tiše snila tenkrát, tak usne za sto let,
až ve svém hrobě dávno už budem práchnivět.

Meter: iambic
Eine Dichterin
by Clara Müller-Jahnke

An Meeresstrand bist du geboren,
umrauscht von seinem frischen Wind,
erblühtest du, der Welt verloren,
der Freiheit unentwegtes Kind!
Dein Wiegenlied schon sang der Wogen
geheimnisvolle Melodie –
so ward, in ihrem Hauch erzogen,
dein Traum und Sinnen Poesie.
Nun wogt die See durch deine Lieder,
ein unergründlich tiefes Meer:
Die Welle flieht und kehret wieder
und glitzernd sprüht der Schaum umher,
erbrausend schlägt sie auf am Strande,
doch nur des Kenners Blick allein
erspäht im feuchten Ufersande
der Perle Glanz im Muschelschrein.

Meter: iambic
DRUŽIČKA.
by Maryša Šárecká

V zrcadle vzhlížím se a ptám, zda jsem dost hezká,
Ó nedivte se, vždyť jdu za družičku dneska!
Přede mnou leží košíček,
jenž naplněn je vrchem růžovými listy,
ty rozhazovat budu posvátnými místy,
až půjdu v řadě družiček!
Vše připadá mi poprvé tak zvláštní, nové,
i ony bílé moje šaty kašmírové,
a výložky jich z atlasu,
růměnec radostný mi zaplál v líci hravě,
již beru rukou chvějící se nedočkavě
umělý vínek do vlasů!
Ó vraťte se mi, blahé pocity té chvíle,
kdy opila mne rozkoš dětské kratochvíle,
kdy jako malá koketa,
tak opojena sebou od hlavy až k patě,
s růžemi v rukou, ve vlasech a v bílém šatě
jsem vyšla prvně do světa!
A to vše tehdy dálo se snad jenom proto –
Ó jak zníš z minula mi nyní, trpká noto! –
bych přišla bez všech kytiček,
tak smutně vracejíc se v zašpiněném šatu,
jak oplakávat chtěla bych již jeho ztrátu,
a prázdný nesouc košíček!
A kolikráte v žití družičkou jsem byla
jen proto, bych své květy marně rozesila
a špatný našla za to vděk,
Ó kolikráte smutně jsem se navracela,
když o slavnosti květy své jsem rozházela
a prázdný nesla košíček!

Meter: iambic
- 1240 - Acto II, ANGÉLICA De Los Benavides
by Lope de Vega

Si fuera en rostro un ángel de los Cielos,
o como fue Absalón, Leonardo fuera;
si su frente más oro enriqueciera
que al rojo dios que adoran Delfo y Delos.
Y si con más doseles y más velos
que el monarca mayor se descubriera,
y si las armas y piedad tuviera
que a Dido dieron fuego, a Juno celos.
Cuando tuviera de Sansón la trenza;
el brazo de Héctor, del Amor la aljaba;
de Jasón la ventura y la vergüenza:
por la sangre que apenas hoy se leva,
no le tuviera amor; que amor comienza
por amistad, aunque en disgusto acaba.

Meter: polymetric
Soneto
by Jacinto Polo de Medina

Repara cuerdo, si curioso admiras
máquina sola, contra el tiempo fuerte
huésped errante, y lo primero advierte
que tú eres tan mármol, sino suspiras.
Este milagro cuya alteza miras,
que iguala el hombro a Atlante de esta suerte,
es Alcázar funesto de la muerte,
verdad universal de mil mentiras.
Yace aquí Margarita, el celo santo,
la joya de Filipo en más temida
que el Orbe, que pacífico gobierna.
En lágrimas rompiste, enfrena el llanto,
sucedió a muerte breve larga vida,
y a breve Majestad Corona eterna.

Meter: iambic
Sonnet 97: How like a winter hath my absence been
by William Shakespeare

How like a winter hath my absence been
From thee, the pleasure of the fleeting year!
What freezings have I felt, what dark days seen!
What old December's bareness everywhere!
And yet this time remov'd was summer's time,
The teeming autumn, big with rich increase,
Bearing the wanton burthen of the prime,
Like widow'd wombs after their lords' decease:
Yet this abundant issue seem'd to me
But hope of orphans and unfather'd fruit;
For summer and his pleasures wait on thee,
And thou away, the very birds are mute;
Or if they sing, 'tis with so dull a cheer
That leaves look pale, dreading the winter's near.

Meter: iambic