II.
by Antonín Klášterský

Zas zkouším psát, zas tvořit jako dřív,
snad – myslím – v práci sám vzlet přijde ryzí,
leč marně lákám v sloky krásu niv,
co napsáno, vše v mříži škrtů mizí.
A sedím, dumám nad papírem bílým,
své skráně v trapné muce v dlaně chýlím,
a v lampě mé to piští, jak by ďas
to smál se na mém kalamáři tence
a škodolibě lesklá očka pás
na muce mé: „Cha, cha, cha! Impotence!“
Ne, ďase, ne, to není, co mě trudí.
Já tvořit moh bych, jako jiní tvoří,
již, chlad a led jen v lhostejné své hrudi,
se lepením svým veršů pracně moří;
již k tomu, co má zjevení být krásy,
co nesmrtelným dechem jen se hlásí,
si sedají jak školák k úloze
a robí básně jako hrnčíř hrnky,
a slast když líčí, jak když jedí trnky,
se kysele tak tváří, uboze!
Dnes na vše recept hotový je tady
i v čarodějné rytmů kuchyni,
netřeba dlouho krásy hledat vnady –
jsme za to předkům díky povinni.
Vem tichou noc, vem tajemných hvězd třpyty,
vem stromů báj – vzduch lilijemi zpitý,
vem starý park – vem nebe s bledou lunou,
vem dívčí vzdech – bol, který chvěje strunou,
vše vem a sluč, a cukr lásky vmíse,
„večerní píseň“ na své podáš míse.
Já jinak psát a tvořit zvykl jsem;
mně divem byla nebesa i zem,
mně na paprscích mihotavých hvězd
se snášela v hruď jiných světů zvěst;
vzkaz donášel mi od neznámých břehů
té každé vlny větru šept a šum,
já cítil jara blouznivou jsem něhu,
já slyšel, když se thuje v noci tmějí,
co mrtví sobě v hrobě vyprávějí,
a mlžné ruce stínů tisk jsem k rtům.
Vše šeptalo a mluvívalo ke mně,
hvězd věčné písmo jako bílý květ,
já nosil v prsou staré boly země
a všeho lidstva věčný trud a hnět.
A nevím sám, kde brala se mi slova,
zkad tryskal rytmů stálý vodopád,
jen v skráni mé to tepalo vždy znova
a v srdci bilo, když jsem počal psát.
Já cítil jen, ó, nekonečný plese!
jak šumným křídlem mne to vzhůru nese
nad všednosti svět, nad nízkosti prach,
a kal a puch co mizel v hlubinách,
jak božský hlas se v duši mojí třese.
Ó, zde je mám, ty písně svého mládí,
a chtěl bych psát je znovu, žíti zas
ty noci, jichž klid v blouznivé sny svádí,
až v lampy svit pak vpadne jitřní jas;
kdy opíjíš se nekonečným blahem,
že v stopách Boha tvůrce, člověk, jdeš
a jiných světů stojíš nade prahem,
kde není záští, není zmar ni lež;
kdy moře citů v duši tvé se vlní
a síň se duchů vidinami plní,
kdy cítíš, stoje nad všednosti metou,
jak božský, čistý nesmrtelný dech,
ti nočních fial květy v duši kvetou
a kdos tvé jméno píše v aeonech...
To vše to tam. Vše zasuto, vše v dáli.
Jak fialy by bílé vykvétaly,
kde všecko spálil pusté vášně žár
a místo zahrad truchlý suchopar?
Kde čistý zdroj vysch, v pěvcově jak kletbě,
a co tu roste, rovno dračí setbě?
Divoké býlí, plné puchu, jedu,
zde udusilo zvolna každý květ,
i slavík písně odlét, zmizel hledu
kams v hostinějších, květných dolin střed.
Snů holubička poplašená, bílá
výš zvedla se a již se nevrátila.
Jak mohla zde by splésti hnízdo ladné,
kde v její vrkot, tichý, snivý vděk
smích frivolní jen ze zpomínek vpadne,
vtip necudný a kluzký popěvek!
Myšlenka božská – jaká pro mne muka –
na dvéře duše zlehka nezaťuká,
by otevřely nebeskému hosti
se dokořán k nejvyšší blaženosti.
Jak mohla by ta čistá dcera sfér,
jež v náručí svém nese hvězdné květy,
se čela tknout, kde hanby tmí se šer,
jak nečisté tam plály hříšné rety!
A to mé peklo, které tvojí, ďase,
Gehenny krutší, plné plamene,
neb duše má se zdvíhá zas a zase,
leč zpět vždy klesá, křídlo zlomené
neb těžké blátem močálu a kalem –
ó, bědný let za čistým Ideálem!
To víš-li, ďase, směj se po svém právu
a vyšklebuj se, chechtej se a syč,
ty můžeš pyšně zvednouti svou hlavu,
ty vítěz jsi – můj zosobněný chtíč.
A jestli krutší chceš mě stihnout ranou,
vem na se ženy vábný obličej,
jíž hoří vášní oči, rety planou
a ňadra vlní se – a směj se, směj!

Meter: iambic