PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXXII -
by Francisco de La Torre

Al asomar del Sol por el Oriente
de oro su frente y de cristal ornada,
al pie de un verde mirto, que colgada
tiene un alira inútil aún ausente,
Tirsis rompió el silencio, la doliente
voz desligando al alma encadenada
de los revueltos Áspides, que atada
tiene la fuerza de su pecho ardiente.
Cielo, dice, si es fuerza que yo muera,
como a muchos han muerto sus intentos
atrevidos, sin nombre y engañados,
un hombre triste soy como cualquiera;
pero los de tan altos pensamientos
siempre han sido del cielo derribados.

Meter: polymetric
La indiferente
by Rafael María de Mendive

¿Dónde la flor de tu esperanza es ida,
pálida virgen que enlutada lloras?
¿Dónde la hermosa luz de las
                     auroras
que alumbraron la senda de tu vida?
¿Por qué a la nave del silencio asida,
ni amor te inflama ni consuelo imploras,
y en la sombras del tiempo aterradoras,
la imagen ves de tu ilusión perdida?
Si aún tienes corazón, espera,
                  y lucha
por derrocar el tenebroso imperio
de la duda que oprime tu existencia:
Mas si no late por tu mal, escucha:
A gemir en perpetuo cautiverio,
te condena tu propia indiferencia.

Meter: polymetric
- CXCVII - A lo firme e incontrastable de la fe
by Juan de Tassis y Peralta

A cerúleos caracteres entrega
tus prodigios el mar nunca borrados,
antes de sus impulsos agitados
su volubilidad común les niega.
Bajel de Dios no teme, aunque navega
los senos de Neptuno reservados;
cedan, pues, ya los vientos conspirados
a clara luz de fe noche más ciega.
Sabrá tomar en las borrascas puerto
el que lleva por norte ardiente celo,
en su fe, su esperanza, y Dios por guía
verá desde la tierra el cielo abierto,
o a la tierra hará bajar el cielo:
tanto consigue quien en Dios confía.

Meter: polymetric
Wehmuth .
by Joseph von Eichendorff

Wir haben wohl hienieden
Kein Haus an keinem Ort,
Es reisen die Gedanken
Zur Heimath ewig fort.

Meter: iambic
Jindy a nyní.
by Karel Maria Drahotín Villani

Když jsem nevinně se ještě na svět díval
Jako dítě – ó tu jsem byl přešťastný!
Teď, co znám mrav lidstva lichý, hanebný,
Teď již svět mi není tím, čím jindy býval.
O! jak rád bych vesele a líbě zpíval,
Kdyby smutek s věkem mým tak neshodný
Nekalil mou duši, a já překrásný
Sen ten ještě snil, jak jsem jej jindy sníval!
Však i obrazy ty, ježto teď ve zdání
Zlomyslně Somnus přede mnou pohání,
Neděsí mou mysl strastí zkoušenou;
Neboť vím, že strašné příšery ty jednou,
Jenž mě v mojích snech teď děsí, jistě zblednou,
A že krásní dnové světla nastanou.

Meter: trochaic
Soneto
by Juan Antonio de Veraste

En ondas de su llanto sumergida
España siente la amenaza dura,
porque siempre en el riesgo se
                     asegura
de la alteza mayor, mayor caída
No llore España ya, que inmortal
                     vida
su Reina, Fénix, gozará segura;
que quien resiste impulsos en la altura,
a eterno no caer firme está asida
Subió Mariana a la mayor Grandeza,
y el viento (fiera de su ser costumbre)
en ráfagas impele su belleza.
Deponga España, ya, la pesadumbre:
que eterna, sí, se vinculó a la Alteza,
quien resistió a los aires en la cumbre.

Meter: iambic
SMÍŘENÉMU NEPŘÍTELI.
by Bohuslav Květ

Požáry zloby zhasly juž,
jen nad spáleništěm zřít dým.
Dvou bližních pohled slídivý,
jak uhoněný chrt, si zdřím’.
Přec nelze ruce podat si
a přímo zvolat: „Příteli!“
Nám ďábel v srdce navždy vdých’
cos’ o povahách špinavých...

Meter: iambic
Naučení.
by Beneš Metod Kulda

Maminko má dobrotivá,
já jsem dneska žádostiva;
Vy mne jistě poučíte,
až mou žalost uslyšíte.
Ta má, spolužačka Eva
snad se na mne jaksi hněvá.
Když jsme ukončily školu,
šly jsme domů samy spolu.
Tu se Eva nadouvá,
a tak ke mně promlouvá:
„Liduško, ty s Janou chodíš,
a ji s sebou domů vodíš;
ba i ona běhá k vám,
jak by byla rovna nám.
Jana bude naší služkou,
jak má býti naší družkou?
Líbí-li se Jana tobě,
jinou družku najdu sobě!“
Shlédla na mne zlostným okem,
vzdálila se rychlým krokem.
Moudrá matka bez prodlení
dceři dala naučení:
,Milá Lidko, klidna buď,
pro tu věc se nezarmuť!
Je to hodná rodina,
ctí ji celá dědina;
není sice zámožná,
za to však je nábožná.
Jsou též jejich děvčata
tichá jako kuřata;
Jana, ač je chudobná,
je vždy mila, způsobna;
víš, jak s námi v kostele
zpívá písně zvroucnělé.
Kněz i správce školy svornou
chválou daří Janu vzornou;
pozdravuje pěkně lidi,
každý člověk rád ji vidí;
přijde-li kdy k tobě, k nám,
velikou z ní radost mám.
Stále se tak rády mějte,
všemi ctnostmi prospívejte!‘
Lidka tomu ráda byla,
matce ruku políbila.

Meter: trochaic
367. Černá noc se nad mnou rozkřídlila,
by Jan Kollár

Černá noc se nad mnou rozkřídlila,
Losů hněvy ještě nekrotnou,
Šíříc bouři strachem těhotnou
By mi všecky nebes hvězdy skryla:
Kde jest ruka, jenžby sprovodila
Mne skerz cestu tuto mrákotnou,
Jenžby v mého věku lichotnou
Číši ještě nektar jednou lila?
O Ty, kterou v tiché tužbě vzívám,
(Zemské jméno Ti už nesluší)
Dejž moc, kdy boj v pokušení mívám;
Snížíšli Ty na mne zření krotká,
Co mne potom více zasmuší,
Aneb zlého v šírém světě potká?

Meter: trochaic
- LXV -
by Fernando de Herrera

Como en la cumbre excelsa de Mimante,
do en eterna prisión arde y procura
alzar la frente airada y guerra oscura
mover de nuevo al cielo el gran gigante,
se nota de las nubes, que delante
vuelan y encima en hórrida figura,
la cálida de tempestad futura,
que amenaza con áspero semblante,
así de mis suspiros y tristeza,
del grave llanto y grande sufrimiento
se muestra el mal, que encierra el duro pecho.
Por eso no os ofenda mi flaqueza,
bella estrella de amor, que mi tormento
no cabe bien en vaso tan estrecho.

Meter: iambic
1L: Einst hat bildende Kunst dem entarteten Dienste des Heilands
by August von Platen

Einst hat bildende Kunst dem entarteten Dienste des Heilands
Würde verliehn, hat ihn näher gebracht der Natur.

Meter: polymetric
Aspiration
by Henrietta Cordelia Ray

We climb the slopes of life with throbbing heart,
And eager pulse, like children toward a star.
Sweet siren music cometh from afar,
To lure us on meanwhile. Responsive start
The nightingales to richer song than Art
Can ever teach. No passing shadows mar
Awhile the dewy skies; no inner jar
Of conflict bids us with our quest to part.
We see adown the distance, rainbow-arched,
What melting aisles of liquid light and bloom!
We hasten, tremulous, with lips all parched,
And eyes wide-stretched, nor dream of coming gloom.
Enough that something held almost divine
Within us ever stirs. Can we repine?

Meter: iambic
1L: Ein leichter Sinn mag oft in neuen Weisen
by Ernst Schulze

Ein leichter Sinn mag oft in neuen Weisen
Die Lust erhöhn, die wechselnd ihn beglückt;
Mein Singen soll nur eine Herrin preisen,
Die doppelt stets mein zweifelnd Aug' erblickt.
Dort in des Grabes ewig stummen Kreisen,
Hier mit des Lebens frischem Reiz geschmückt;
Und wenn auch hier zwey Namen sie benennen,
Nie kann mein Herz die holden Bilder trennen.
Denn wie sich Träum' im Leben oft entfalten,
Und Leben oft in luft'gen Träumen blüht,
So gatten sich die minnigen Gestalten
Zu
In dieser streb' ich Jene festzuhalten,
Und wähne, daß mit dieser Jene flieht.
Doch weil die Eine längst sich mir entrissen,
Mußt' ich auch stets der Andern Liebe missen.
Jetzt hab' ich lange Fahrt für sie begonnen
Um ihren Preis auch ferne zu erhöhn;
Zwey Jahre schon sind flüchtig mir verronnen,
Seit ich zuletzt den Heimathsstrand gesehn.
Wird auch das Ziel mit Mühe nur gewonnen,
Doch scheint die Müh' um schönes Ziel mir schön,
Wenn
Mit süßer Huld und mildem Schimmer leiten.
Wohl seh' ich oft, wie hell vom goldnen Throne
Der Einen Bild zu mir herniedersinkt,
Und freundlich mir zum wundersel'gen Lohne,
Daß nur für sie mein treues Lied erklingt,
Mit leiser Hand die heil'ge Sängerkrone,
Den Lorbeerzweig, in meine Locken schlingt,
Und kühner läßt dann auf Gesanges Wellen
Mein trunkner Geist des Liedes Segel schwellen.
Doch läßt sich dann so kalt die Andre schauen
Mit strengem Blick und stolzem Angesicht,
Dann schwindet bald mein freudiges Vertrauen;
In Nacht versinkt der Liebe leitend Licht;
Auf weitem Meer ergreift mich stilles Grauen,
Ich weiß den Pfad, das Ziel, den Hafen nicht.
Wohl folgst du, denk' ich, trügerischen Sternen,
Was kann dich sonst so weit von ihr entfernen?
O ihr, die treu vereint in Leid und Freuden
Nur
Was konnte so im Tode jetzt euch scheiden,
Daß diese flieht, was Jene schützt und pflegt?
Du banges Wechselspiel von Lust und Leiden,
Wie hast du oft mein Herz so wild bewegt!
Doch kenn' ich leicht die Fäden, die dich weben:
Süß ist der Traum, doch hart und kalt das Leben.
Und dennoch will ich muthig weiter steuern,
So lang ein Hauch mein luftig Segel schwellt,
Will gern getäuscht in irren Abenteuern
Dein Nichts vergessen, arme, kleine Welt!
Vielleicht wird doch der Strand sich einst entschleyern,
Wenn treuer Sinn dem treuen Gott gefällt.
Auch ist es süß, aus bunten Wellenschäumen
Manch liebes Bild sich schöpferisch zu träumen.
Wohl Manchem wird das Herz im Busen schlagen
Bey meines Liedes vielverflochtnem Klang,
Wohl Mancher nach dem treuen Sänger fragen,
Der, nie geliebt, die Liebe nur besang.
Mag
Ich zürne nicht, und dien' ihr ohne Dank.
Für Freude ward von Gott mir Leid beschieden;
Auch Leid ist süß; ich duld' und bin zufrieden.

Meter: iambic
- III - A Luis XIV, rey de Francia
by Joseph de Litala y Castelvi

Generoso Luis, Sire Sagrado,
que empuñando el Bastón, con la trompeta
vagaroso tu Campo el Norte inquieta
pisando tu confín yerto y helado.
Ya el Belga y el Inglés te han visto armado,
quejoso el parche al son de la baqueta,
y espumoso el Bridón en la corbeta
incita a escaramuzas el Estado.
No es gloria tuya, no, que la campaña
numeroso te cuente en escuadrones
estando Infante el Grande Rey de España.
Deja que crezca y junte sus Leones,
que el pelear entonces será hazaña,
y tendrán más disculpa tus pendones.

Meter: polymetric
A la capilla del Pilar de Zaragoza
by Leandro Fernández de Moratín

Estos que levantó de mármol duro
sacros altares la ciudad famosa,
a quien del Ebro la corriente undosa
baña los campos y el soberbio muro,
serán asombro en el girar futuro
de los siglos, basílica dichosa,
donde el Señor en majestad reposa,
y el culto admite reverendo y puro
Don que la fe dictó, y erige, eterno,
religiosa nación a la divina
Madre que adora en simulacro santo:
por él, vencido el odio del Averno,
gloria inmortal el cielo la destina,
que tan alta piedad merece tanto.

Meter: iambic
72.
by Friedrich Rückert

Gleichgültig findet mich der Lenz zum erstenmal,
Alsob ich älter sei als Wald und Berg und Thal.
Da Wald und Berg und Thal, die alten, sich erneun,
Wie sollte sich nicht neu das alte Herz auch freun?
Ein halb Jahrhundert lang freut' ich mich Jahr um Jahr,
Und wardst du nun so alt in diesem einz'gen gar?
Nein! sondern weil ein Bild des Frühlings in mir steht,
Vor welchem das zu Nichts, das draußen steht, vergeht.

Meter: iambic
121.  Das Glied hat des Leibes wesen.
by Angelus Silesius

Hastu nicht Leib und Seel und Geist mit Gott gemein:
Wie kanstu dann ein Glied im Leibe JEsu seyn?

Meter: iambic
JAK TICHÝ ÚSMĚV ŠLAS’...
by Josef Müldner

Jsou chudé dary mé a nenasytí.
Jak tichý úsměv šlas’ přes duši moji dál.
Jsou chudé dary mé a duši nenasytí,
ač pod jich tíží dřív jsem cestou umdléval.
A řekni pak, že ústa moje lhou.
Jsem z těch, již jenom jednou celé srdce dají.
Jsem z těch, kteří se těžce rozejdou
a kteří po tom dlouho vzpomínají...
Tak ruku v ruce jíti se všemi,
a nespustiti s očí Krásu Dne.
Dnes pod vzkvetlými dlíme růžemi,
a zítra budou všechny uvadlé...
A cestou smutnou jdu. Co noha nohu stihne.
Abych se obrátil, mně schází útěcha,
že někdo stojí tam, jemuž snad oko vlhne,
jenž rukou kyne mi a jenž mi s bohem dá...

Meter: iambic
BÁBA SE MODLÍ.
by Josef Václav Sládek

MÁ bába už jak s vrby na potoce
na pavučince suchý list se chvěje:
že křídlem pták by svál ho do ručeje,
ba šveholem v své první jarní sloce.
Ve dne jen sedí, nespí celé noce,
čte ze žaltáře, o vánocích pěje,
vždy sama, nikdy kroku za veřeje,
jen na hřbitov si dojde jednou v roce.
A teď ta bába už má oči sklenné,
a celý den se modlí po paměti:
za děti, vnuky, za ty jejich děti,
za děda, který třicet let už v hrobě,
za všechny, kdož jsou smutni v této době,
– a za ty, na něž nikdo nevzpomene.

Meter: iambic
NAPOLEON
by Josef Svatopluk Machar

Krev rozpálená žárem Revoluce
vířila divě v lidstva arteriích,
horečka silná schvátila mu duši
i jasný kdysi rozum.
– Bratrství, rovnost, – řinulo se z hrdla
– a volnost! – v blabolení fantastickém
a z nejdálnějších koutů zeměkoule
ta hesla hřměla echem.
To nepříčetné lidstvo, hrůza, hrůza –
zrušilo boha, prelaty a svaté,
zavřelo nebe, ztroskotalo peklo
i svazky s minulostí.
A – třikrát hrůza – sťalo s trupu hlavu
královskou svatou pomazanou hlavu,
a mínilo, že jeho krev je rudá
jak krev každého lotra.
Však Prozřetelnost, která drží přísně
osudy sluncí, hvězd a toho světa
v kolejích, řádech věky ustálených,
pohnula mračnou brvou.
A felčar malý s ocelovým zrakem,
třírohý klobouk na antické hlavě,
masité ruce v zadu založeny,
všel k lidstvu trpícímu.
A odhodlaně zajel ostrým nožem
do žhavých žil po starodávném zvyku,
a nemocná krev vystříkla hned tryskem
a zbarvila mu ruce.
A chladnokrevný felčar zajel znovu
a ještě znovu, znova rozohňoval
se při té práci, jak to bývá zvykem
u mužů odborníků.
Krev stříkala na bílé domky vísek,
zelená pole, na pevnostní valy,
mechové skály, drsná těla stromů
i zasněžené pláně,
do proudů řek a zelenavých moří,
na rozpálený sluncem písek pouště
se řinuly ty purpurové trysky,
a lidstvo zmítalo se.
A tlustý felčar navrátil je k bohu,
k nebi a peklu, prelatům a svatým –
a lidstvo pokorně šíj naklonilo –
už bylo uzdraveno.
Bratrství, volnost, rovnost nahradil mu
přeludem slávy, hromovým děl hřměním,
tituly, řády – a to milé lidstvo
si libovati začlo.
A dobrý felčar, když se lidstvu stesklo
po králi, sám si korunu vtisk v čelo
a pro jistotu stále, stále ještě
mu pouštěl čile žilou.
Už dílo uzdravení dokonáno.
V koleje, řády věky ustálené
je navráceno lidstvo. A krev jeho
jde moudře, opatrně.
Jak mouřenín, jenž vykonal své dílo,
pad felčar z neuprosně strašné dlaně
Prozřetelnosti. Nepotřebný nástroj
byl vržen v dálku, v dálku.
Na žluté skále v moři beze hranic
sedával v dumách, snil o pacientu,
o horké krvi; jednou k podvečeru
jak prostý šosák zemřel...
I my jsme dosud zdrávi jako otci,
jimž pomohl on. K jeho jmenu víže
se vděčnost naše. My je vyslovujem
i s obdivem i s úctou.
Neb cítíme, že nástrojem byl božím,
že Prozřetelnost vše to předurčila,
zjev jeho hrdě naším sněním kráčí
s tragikou svého žití.
Se zvědavostí prostoduchých lidí
si šeptáme dnes pikantní klep o něm
a šťastni jsme, že postřehli jsme na něm
slabůstku jakous lidskou.
Básníci větší pěli jemu hymny.
Já, člověk prostý, suchou prostou odou
mu děkuji za naše skalopevné
střízlivé dobré zdraví!

Meter: iambic
XLIV. Meze poznání.
by Jaroslav Vrchlický

Což my víme? Detaily celku a celkem příšerně málo;
tušíme, hádáme pouze, věčný to zlatých much hon,
právě štěstí možná dost v chvíli té zrovna před námi stálo,
o mříže tloukli jsme křídla, nejvíc náš zazníval ston.
Věděti, poznati, držet, nemuset stále se chvět,
jaký to zázračný cíl jest! Z všeho, co zbude ti v sled,
zloděj jsi momentu, blažen, v nejkratší žití když čas
necítil’s v illusi svojí poznání uzounkou hráz.

Meter: trochaic
77.
by Friedrich von Logau

Bienen küssen schöne Blumen, und die Blumen bleiben schön.
Schöne Jungfern, last euch küssen, nichtes wird euch abe gehn!

Meter: trochaic
Eine Welke
by Rainer Maria Rilke

Leicht, wie nach ihrem Tode
trägt sie die Handschuh, das Tuch.
Ein Duft aus ihrer Kommode
verdrängte den lieben Geruch,
an dem sie sich früher erkannte.
Jetzt fragte sie lange nicht, wer
sie sei (: eine ferne Verwandte),
und geht in Gedanken umher
und sorgt für ein ängstliches Zimmer,
das sie ordnet und schont,
weil es vielleicht noch immer
dasselbe Mädchen bewohnt.

Meter: polymetric
Elfe .
by Joseph von Eichendorff

Bleib' bei uns! wir haben den Tanzplan im Thal
Bedeckt mit Mondesglanze,
Johanniswürmchen erleuchten den Saal,
Die Heimchen spielen zum Tanze.

Meter: iambic
1.
by Otto Julius Bierbaum

Tonnen stehen im dunklen Keller,
Breite, braune, bauchige Tonnen,
Und zwischen ihnen taumelt meine Jagd
Nach einem Sonnenstrahl,
Den ich im vorigen Sommer sah.
Sicher, in einer dieser Tonnen steckt er:
Napoli oder Caro vigno, ihr goldenen,
Wer von euch hat ihn?
An einem See wars vor dem großen Gebirge,
Und silbergraue Libellen flogen im raschelnden Röhricht
Des dürr grünen Schilfes.
Aus den klingenden, kleinen Wellen tönte silbern die Frage:
»wo lebt die Eine mit dem liebegütigen Herzen,
Das deiner Sehnsucht vorbestimmt ist als weiches Bett?«
Und ein heißer, goldener Strahl kam von der großen Sonne,
Der über die Wellen fuhr wie kriegschlichtender Schwertstreich.
Seid mir Liebesorakel, ihr sonneschwangeren Tonnen!

Meter: iambic
1L: Die Augen schloß ich traurig zu,
by Christian Hoffmann von Hoffmannswaldau

Die Augen schloß ich traurig zu,
Die Hände deckten meine Stirne,
Ich war entblöst von Lust und Ruh',
Der Schmerz durchwühlte mein Gehirne.
Bald wacht' ich auf, bald schlief ich ein,
Bald wollt' ich todt und Asche sein,
Bald wünscht' ich, weit von hier zu leben;
Und daß ja Nichts sei unbekannt,
So hat die Thorheit meiner Hand
Papier und Feder übergeben.
Auf, auf, mein Sinn! und du, mein Fuß!
Ich kann nicht länger hier verziehen;
Mein Warten bringet mir Verdruß;
Ich wünsche, von der Welt zu fliehen.
Ich mag nicht Scepter, mag nicht Gold;
Man sei mir feind, man sei mir hold,
Es soll mich Beides gleich erquicken.
Die Liebe, so uns närrisch macht
Und uns bezwingt mit dicker Nacht,
Soll mir den Compaß nicht verrücken.
Ich lache, wenn ich überhin
Mein dummes Leben überlege
Und das, worauf ich kommen bin,
In den Gedanken recht erwäge;
Mir zittern Beides, Mark und Bein,
Die Stirne wird wie Eis und Stein;
Es will Geblüt und Geist erstarren. –
Genug geirrt, genug geklagt!
Den Irrthum hat die Zeit verjagt;
Ich will nicht länger hier verharren.
Und daß die Feder nicht zu viel
Von meinem bösen Leben sage,
So habe sie hiermit ihr Ziel;
Ich will nicht, daß sie ferner klage.
Mit diesem geht mein Wallen an.
Wohl jedem, der da bleiben kann!
Mein Wohlsein such' ich im Verderben.
Ihr guten Freunde, gute Nacht!
Mein Leben mag mein Feind ererben.

Meter: iambic
O staré fontáně.
by Otokar Mokrý

V hlubokém lese fontána
omšená, drsná, zvětralá
z daleka hlučným plískotem
mi pozdravení vzkázala.
Tam rudý řeřáb hroznů krev
do modré vlny potápěl,
prastaré sosny šerý stín
se na klikaté vlně chvěl;
a netýkavka útlounká
skleněné ručky spínala,
když kapka v bujném poskoku
jí žlutý kvítek stínala.
Já s kamennou jsem Najadkou
nachýlil k vodám hlavu svou,
již malin větev úlisně
trnovou spjala korunou.
Nadarmo pískal do škeble
pitvorný Triton, starý druh,
mé oči navždy vbodly se
v blankytné vlny čarokruh. –
V modravé tůni hledal jsem
nadšení mladistvého nach,
jak norec zluzen zábleskem
předrahý korál v hlubinách.
Slzavým zrakem stíhal jsem
snů prchlých dávný nepokoj,
jak starý vodník v spoustě vod
drobounkých rybek zlatý roj.
Své duše dětství hledal jsem,
ztracenou mládí nevinu,
jak rusovlasý králevič
ve vodách snící Undinu.
Má duše náhle zaprahla
po jarobujném objetí,
jak roztoužená rusalka
po mladé, krásné oběti.
A čekal jsem – ach! dlouhý čas,
a hleděl jsem – ach! v pouhé nic,
vždy zřel jsem v staré fontáně
jen smutnou, bledou – vlastní líc.

Meter: iambic
Im Frühling, wenn die Maiglöckchen läuten
by Ludwig Achim von Arnim

Kling, kling Glöckchen,
Im Haus steht ein Döckchen,
Im Garten steht ein Hünernest,
Stehn drei seidne Döckchen drin,
Eins spinnt Seiden,
Eins flicht Weiden,
Eins schließt den Himmel auf,
Läßt ein bischen Sonn heraus,
Läßt ein bischen drinn,
Daraus die Liebfrau Maria spinn,
Ein Röcklein für ihr Kindelein.

Meter: iambic
Auftrag .
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Die kleine Harfe hinter dem Altar auf,
Wo an der Wand die Todtenkränze
Manches verstorbenen Mädchens schimmern.
Der Küster zeigt dann freundlich dem Reisenden
Die kleine Harfe, rauscht mit dem rothen Band,
Das, an der Harfe festgeschlungen,
Unter den goldenen Saiten flattert.
Oft, sagt er staunend, tönen im Abendroth
Von selbst die Saiten, leise wie Bienenton;
Die Kinder, auf dem Kirchhof spielend,
Hörtens, und sahn, wie die Kränze bebten.

Meter: iambic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

Tiñe tus aguas en señal de luto,
Guadalhorce, y aumenta tu creciente;
llora, pues no verás eternamente
flor en tu margen ni en tus plantas fruto,
que el dios del mar robó, ladrón astuto,
al que honró sol hermoso tu corriente,
como si de oro y de cristal luciente
rebelde le negaras el tributo.
Venganza espera tu afrentosa injuria;
combate al mar con tus arenas hondas,
pide tu sol con guerra, no con ruego,
corre, no temas su arrogante furia,
pues que te dan para vencer sus ondas
agua mis ojos y mi boca fuego.

Meter: iambic
[den Wald durchläuft verworrner Stimmen Klang]
by Paul Heyse

Den Wald durchläuft verworrner Stimmen Klang,
Der Winde seufzender Gesang,
Des Taubers Gurren tief im Neste;
Am Tag der Mücken schwirrend Geigenspiel,
Und nun das Mondlicht durch die Büsche fiel,
Des Hirsches Ruf, der dumpfgepreßte.
Horch! endlos sich verschlingend irrt und schweift
Das süße Flüstern. Welcher Sinn begreift,
Was die Natur hinstammelt sommertrunken!
Wir lauschten, unter Farn' und Dorngerank,
Vom Wald umsäuselt auf der dunklen Bank,
Und zählten hoch am Firmament die Funken.
Ich hielt den Mund dicht an dein Ohr gepreßt.
Weich wie das Vögelchen im Nest
An deinem Busen lag mein Herz gebettet.
Wir sprachen – was? wir wußten's selber nicht;
Ein Stammeln war's, wie wenn die Seele spricht,
Vom Bann der Weisheit losgekettet.
Wie Blume, Baum und Strauch war uns geschehn.
In unvernünftig sel'gem Einverstehn
Fing unser Innres wortlos an zu lallen.
Was Wunder! Sind nicht unsere Herzen auch
Ein Stück Natur, wie Blume, Baum und Strauch,
Des Einklangs froh mit den Geschwistern allen?

Meter: iambic
Eternidad de Dios
by Francisco Rodríguez Zapata

Cuando al lucir el postrimero día,
los astros en pavesas convertidos
reden, y el mar con hórridos bramidos
al caos torne en la región vacía:
y, rota la ancha base do yacía,
la tierra, con sus ejes sacudidos,
vagar se mire en átomos perdidos
por espacios sin fin en noche umbría:
y, ante un trono de luz, final sentencia
escuchen de la vida o de la muerte
los restos de las tumbas animados:
el tiempo acabará, no la existencia
del Dios que es inmortal y santo y fuerte
sobre mundos y mundos consumados

Meter: iambic
VIR BONUS II
by Manuel Bernabé

Un día, por la senda de mi vivir complejo,
pasó un anciano noble entre la muchedumbre:
—Ese que ves—me dijo una voz,—es un viejo
Apóstol del Silencio y de la Mansedumbre.
Su corazón fué siempre como colmena abierta,
en donde las abejas de gracia peregrina
fabricaron las mieles. El que llamó a su puerta,
no volvió sin el oro de su arca y su doctrina.
Soldado y sembrador que trabajando rueda,
como agua de las manos se le fué la moneda:
y cuando se vio pobre, ya la misión cumplida,
la Pálida llegó a redimir su suerte;
¡porque Dios, justiciero, quiso darle en la muerte
lo que jamás los hombres le dieron en la vida!

Meter: anapestic
- 9 - Acto III, ATAÚLFO De El príncipe melancólico
by Lope de Vega

Justa y Rufina, hermanas valerosas,
que el barro de la tierra despreciasteis
y del oro del cielo coronasteis
vuestras cabezas, cándidas, hermosas.
Pues con vuestras reliquias gloriosas
del Betis sacro la ribera honrasteis,
después de tales penas, y llegasteis
a ser de vuestro esposo Cristo esposas.
León os ha labrado un rico templo;
venid a honrar el celo de Fernando;
salid de Egipto y Faraón injusto.
El Moro no conoce vuestro ejemplo;
allá os están las piedras adorando;
decid adónde estáis, Justa, que es justo.

Meter: iambic
Bug a Prut
by Petr Křička

Z Ukrajiny Švábi berou švába.
Pražáci se usmívají.
Povídala v trhu bábě bába:
„Mušej upalovat!
Když za bukem se nedovedli schovat,
za prutem se teprv neschovají!“

Meter: trochaic
93.
by Friedrich von Logau

Was vor nicht auch gesagt, wird selten was gesagt;
Man sagt wie vor auch noch: Veit schläft bey seiner Magd.

Meter: iambic