PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
3.
by Friedrich Rückert

O Mücke, die du lebst und stirbst im Sonnenstral,
Heb höher deinen Tanz! die Sonne schwand vom Thal.
Sie scheint noch in der Höh; hinauf! ihr Licht zu trinken,
Dann in dein nächt'ges Grab, bethautes Gras, zu sinken.

Meter: iambic
- 1 - Celos del poeta, porque vio a Juana columpiándose una tarde con otras doncellas
by Lope de Vega

Para el columpio, que no es justo, para
que el céfiro que engendras bulliciosa,
dulce abanillo de tu cara hermosa,
le pongas cuatro puntos en la cara.
Yo vi tu pie, que me ocultaste avara,
y la roseta del zapato airosa,
que a tus mejillas trasladó la rosa,
como si más que viera, imaginara.
Mas ya celoso de la dicha mía,
viendo que de otro pudo ser gozada,
diré a tu ti, aunque de ti se fía.
Que andabas mal compuesta y bien sentada,
más que sirve decírselo a tu tía,
que pienso que la tienes preparada.

Meter: iambic
MÁ DRAHÁ, KRÁSNÁ... (II.)
by Bohdan Kaminský

Má drahá, drahá Annie, touho
a lásko má, můj zlatý sne –
ó, viďte, ještě dlouho, dlouho
mé štěstí ve tmách nezhasne?
Ach, nesmí! Já v ně život celý
jsem věřil, doufal, čekal rád,
já říkával si osamělý,
že ke mně přijde jedenkrát...
Já věřil, že ten div se stane,
že zázrak vejde v duši mou,
že ruce drahé, zbožňované
mne jednou v lásce obejmou –
Já věděl, v životě že jdu si
pro chvíli, o níž duše sní,
já věřil, ta že přijít musí,
jež smutek dnů mých rozjasní...
Já věřil vždy, že darmo nelká
má duše po ní, věřil jsem,
že láska, krásná, svatá, velká,
nebude jednou marným snem –
Tak míjela mi léta trudná,
kdy život se tak marným zdál –
jen v srdci, hluboko kdes u dna,
má hvězdná touha žila dál.
A tak jsem vídal v truchlém snění,
jak život mizel, v dálku táh’ –
„Jest pozdě!... Ještě pozdě není!“
jsem říkával si v samotách.
A zatím kol šly mnohé ženy –
ach, ne, já snil jsem o jiné
a dál jsem věřil roztoužený,
že její zrak mi pokyne...
Má dobrá, krásná, drahá, milá,
Vás měl jsem v duši, čekal jsem –
ne, o čem léta duše snila,
přec nebylo jen marným snem!
Vy, drahá, v té své mladé kráse
Jste vlídně vešla v cestu mou,
jak s nocí jitro potkává se
a jako jaro se zimou –
Vím, den můj k večeru se chýlí,
den Váš se teprv rozední –
ó, zůstaň se mnou, zůstaň chvíli,
má svatá lásko poslední!
Má krásná, drahá Annie, touho
a lásko má, můj zlatý sne –
ó, viďte, ještě dlouho, dlouho
mé slunce ve tmách nezhasne?

Meter: iambic
MODLITBA.
by Karel Dostál-Lutinov

Tvé slunce, Bože, svítí
na hrad i sad i ves,
Ty, Jenžto šatíš KVÍTÍ,
dej nám též CHLEBA dnes!
My, Pane, ořem, sejem,
Ty ale dáváš vzrůst –
a proto chválu pějem
Ti ze srdcí a z úst.
Ty jenom símě v hrobě
sám budíš k životu –
a proto skřivan k Tobě
se vznáší v jásotu:
„Dík, Otče, Živiteli,
jenž v perly měníš pot!
Žehnej nám život celý
a veď nás do výsot!“

Meter: iambic
- XCVIII -
by Fernando de Herrera

Temerario pintor, ¿por qué, di, en vano
te cansas en mostrar la hermosura
de la excelsa Heliodora, y la luz pura
y el semblante amoroso y soberano?
Será trabajo el tuyo sobrehumano,
que no debe esperar lo que procura.
¿Mas cuando ofreció el cielo tal ventura
al rudo conseguir de mortal mano?
Si tú, muy confiado en la grandeza
de toda la beldad, que espira en ella,
osares descubrir alguna parte,
pinta la misma imagen de belleza,
y si puede imitar las luces de ella
habrás llegado a perfección de la arte.

Meter: polymetric
DESPEDIDA
by Isidro Marfori

Es fuerza que me aleje,
oh nifia angelical!
El destino fatal
me impone que te deje...
Cruel tirano del alma,
vuelve a empujarme en medio
de los mares del tedio
y arrancarme la calma...
Dame tn último beso,
dame tu último abrazo.
¡Quién sabe si tu exceso
de pena es mi fracaso!
Amor sin egoísmo,
¿siempre serás el mismo?

Meter: polymetric
Volkers Nachtgesang
by Emanuel Geibel

Die lichten Sterne funkeln
Hernieder kalt und stumm;
Von Waffen klirrt's im Dunkeln,
Der Tod schleicht draußen um.
Schweb' hoch hinauf, mein Geigenklang!
Durchbrich die Nacht mit klarem Sang!
Du weißt den Spuk von dannen
Zu bannen.
Wohl finster ist die Stunde,
Doch hell sind Mut und Schwert;
In meines Herzens Grunde
Steht aller Freuden Herd.
O Lebenslust, wie reich du blühst!
O Heldenblut, wie kühn du glühst!
Wie gleicht der Sonn' im Scheiden
Ihr beiden.
Ich denke hoher Ehren,
Sturmlust'ger Jugendzeit,
Da wir mit scharfen Speeren
Hinjauchzten in den Streit.
Hei Schildgekrach im Sachsenkrieg!
Auf unsern Bannern saß der Sieg,
Als wir die ersten Narben
Erwarben.
Mein grünes Heimatleben,
Wie tauchst du mir empor!
Des Schwarzwalds Wipfel weben
Herüber an mein Ohr;
So säuselt's in der Rebenflur,
So braust der Rhein, darauf ich fuhr
Mit meinem Lieb zu zweien
Im Maien.
O Minne! wundersüße,
Du Rosenhag in Blust,
Ich grüße dich, ich grüße
Dich heut aus tiefster Brust!
Du roter Mund, gedenk' ich dein,
Es macht mich stark wie firner Wein,
Das sollen Heunenwunden
Bekunden.
Ihr Kön'ge, sonder Zagen
Schlaft sanft, ich halte Wacht;
Ein Glanz aus alten Tagen
Erleuchtet mir die Nacht.
Und kommt die Früh' im blut'gen Kleid:
Gott grüß' dich, grimmer Schwerterstreit!
Dann magst du, Tod, zum Reigen
Uns geigen!

Meter: iambic
Ritornell .
by Theodor Storm

Die Welt ist gar zu lustig;
Es wird doch Alles vergessen.

Meter: iambic
1L: Wie war ich sonst so trübe,
by Luise Hensel

Wie war ich sonst so trübe,
Wie ist mir nun so wohl!
Wie ist das Herz mir voll
Von Lieb' und Lieb' und Liebe,
Mein Gott, wie ist mir wohl!
Ich habe ja genossen
Vom süßen Liebesmahl,
Da ist ein Himmelsstrahl
Mir in das Herz geflossen –
O selig Abendmahl!
Mich zog ein trübes Sehnen
Von dieser Erde fort,
Da klang ein heilig Wort:
Ich weinte fromme Thränen,
Da küßte mich mein Hort.
Und was ich da gesungen,
Und wie mir da geschehn,
Was ich im Geist gesehn,
Welch Lied mich da umklungen,
Kann ich heut nicht verstehn.

Meter: iambic
Busto de Dante
by Ricardo Rodríguez Cáceres

Tu busto, Dante, que extasiado miro,
la dulce imagen de Beatriz amada
trae a mi recuerdo, para ser cantada
de amor envuelta en caprichoso giro
Yo también por tu dama amo y suspiro,
en ella está mi esposa retratada,
y ambas, cual tú, en la
                  celestial morada
encontraron ya juntas su retiro
Vuela un gentil espíritu a mi lado
que de invisible claridad me llena
y se queda en mi pecho sepultado.
Y tú supiste reflejar tu pena,
y en la redes de amor aprisionado
dejar un himno que perdura y suena.

Meter: iambic
- II -
by Fernando de Herrera

Luz en cuyo esplendor el alto coro
con vibrante fulgor está apurado,
de dulces rayos bello ardor sagrado,
do enriqueció Eufrosina su tesoro;
Ondoso cerco que purpura el oro,
de esmeraldas y perlas esmaltado
y en sortijas lucientes encrespado,
a quien me inclino humilde, alegre adoro;
cuello apuesto, serena y blanca frente,
gloria de amor, gentil semblante y mano,
que desmaya la rosa y nieve pura,
es esta por quien fuerzo el mal presente
que pruebe su furor, y siempre en vano
aventajar intento mi ventura.

Meter: iambic
- CXX - Señor San Pedro Mártir
by Pedro Soto de Rojas

En fuentes mil su sangre divertida
ostenta Pedro un mar donde navega
seguro, aunque le rige la fe ciega
el patrio puerto de la eterna vida.
Huye el piélago inmenso de la herida,
viendo que el cuerpo en su rigor se anega,
y al dulce estrecho de la boca llega,
el alma santa de un Jesús asida.
Dejole al pronunciar entre los labios,
y al descanso salió de la tormenta,
que alteró el Aquilón de sus agravios.
En él goza la luz, sus rayos cuenta,
es antepuesto a los doctores sabios,
coge de muerte vida, honor de afrenta.

Meter: iambic
Arsinoe
by Friedrich von Hagedorn

Die Kennerin der Fehler und der Sünden,
Arsinoe, kann nichts unsträflich finden,
Nicht Chloens Witz, nicht Juliens Gestalt.
Sie ist mit sich, mit andern, unzufrieden;
Nie wird ihr Mund im Unterricht ermüden.
Fragt nicht warum; Arsinoe wird alt.

Meter: polymetric
- - Acto I, ÁNGELA
by Lope de Vega

Un sabio rey de Persia, desde veinte
y menos años, viendo sus engaños,
hizo pintar su vida por sus años
todos los meses a un pincel valiente.
Mando fijar la de cincuenta enfrente
de su jardines y olorosos baños,
y en las historias de estos varios paños
formaba espejos a la edad presente.
Si quería culpar a un mozo nuevo,
mirábase en la edad que lo había sido,
y disculpaba al que picaba el cebo.
Quien ha llegado a edad ponga el sentido
en dejar que quien viene atrás mancebo
pase por el camino que ha venido.

Meter: iambic
Weihnachten .
by Joseph von Eichendorff

Und ich wandre aus den Mauern
Bis hinaus in's freie Feld,
Hehres Glänzen, heil'ges Schauen!
Wie so weit und still die Welt!

Meter: trochaic
Píseň irských bratří.
by Karel Dostál-Lutinov

Vy, kteří cestou jdete
a rozumíte všem:
Je země nešťastnější
než naše irská zem?
Nás králky, králi bili,
že církvi sloužit chcem –
však my jí věrni byli
a věrni zůstanem!
Jen mrtvoly a rumy –
to byla naše vlast,
ba i tu holou půdu
nám cizí směli krást –
A prosebníci naši
k žalářním spjati zdem –
a my přec věrni byli
a věrni zůstanem!
Ta kniha našich dějin
je samá krev a hněv,
je ověnčena trním
a vlasy našich děv:
Však rozlož list, kde rozlož,
vždy vryto najdeš v něm:
My Církvi věrni byli
a věrni zůstanem!
Nám zavřeny jsou chrámy
a kněží vypsáni
a starcové a panny
za moře vyhnáni.
Kdo zabíjel nás, myslil
že Bohu slouží zlem:
Však my jsme věrni byli
a věrni zůstanem!
My srostlí s Církví v jedno,
Bůh naši věrnost zřel,
náš spasitel se zdvihl
Daniel O’Connell!
My ušlapaní červi
dnes ku vítězství jdem:
My, v bídě stále věrni,
i v štěstí zůstanem!

Meter: iambic
8.
by Hermann von Lingg

Obwohl erdrückt beinah vom Seelenschmerze,
Obwohl allein und auf dem schlimmsten Pfade,
Doch sucht' ich nicht bei Menschenherzen Gnade,
Ich wußte wohl, ich schlüge nur an Erze.
Ich höhnte meines Grams, ich schwang im Scherze
Das volle Glas und pries auch alles Fade,
Und Mancher sprach: »Dies Licht brennt schön gerade,«
Und doch war's nur das Licht der Leichenkerze. –
Das Wort des Lebens schließt mit trüber Endung;
Zum schwarzen Stein inmitten einer Wüste
Zieht jedes Strebens gottbeseelte Sendung.
Beglückt, wer glaubensfroh sein Mekka grüßte,
Wer sich verzehrt in seliger Verschwendung,
Wer nie mit Hohn sein kühnstes Wollen büßte.

Meter: iambic
Toužení.
by Josef Vlastimil Kamarýt

Ach, Lenýnko
Rozmilá!
Co se Věslav nasouží,
Po tobě co natouží,
Cos od něj se
Vzdálila.
Tebe hledá
Po poli,
Slunéčko kde vychází,
Za horu kde zachází,
V žádném nejsi
Oudolí.
Jak se mile
Rozední,
Lkání slyší lesíček,
A kdy vzchází měsíček,
Kytara má
Truchlo zní.
Kde pak bloudíš
Milenko?
V kterém háji přebýváš?
Na které se usmíváš
Kvítko, zlatá
Dívenko!
Nezabudku
Utrhni
U čistého potůčku,
Rovnou tvému očičku,
Lenko, mou čti
Touhu v ní.

Meter: trochaic
- XLVI - O muerto, o vida
by Pedro Soto de Rojas

Fénix que flechas me arrojáis mortales,
¿ya qué intentáis de aqueste amante reo?
Vuestro es mi corazón, vuestro el deseo,
causa de vuestros bienes, y mis males.
Si los dolores a la fuerza iguales
fueran, de la flaqueza, que poseo
cerrara el triste labio, pero veo,
que soy mortal, cual ellos inmortales.
Cese un instante, ya, la llama ardiente;
dejadme a vuestra sombra recostado,
si sombra en tantas luces se consiente.
Crezca el rigor, y acabe mi cuidado,
dad lugar a que muera por valiente,
o quede por cobarde aprisionado.

Meter: iambic
An deinen Lippen
by Max Dauthendey

Deine Küsse halten mich glühend wach,
Sie gehen wie feurige Sterne ums Dach.
An deinen Lippen wird's Blut mir rot,
Mein Herz springt ins Feuer, mein Auge loht.
Deine Augen wie kleine Monde beim Küssen
Im letzten Himmel verschwinden müssen.

Meter: polymetric
PROLOG.
by Jaroslav Vrchlický

Na cestách, v dáli, doma, v šeru síní,
tu v museích, tam v opuštěných hradech
jsem viděl je, tu ložnice vchod stíní,
tam stěny zdobí v řasných vodopádech;
jich obrysy mou hlavou létly nyní,
jak v Armidiných kouzedlných sadech
jsem náhle v obrazů stál pestrém tanci
a samy v starou splétaly se stanci,
jak bleskly hlavou v rhytmů svůdných spádech.
A je-li barva žhavější zde v svitu,
než na mnohém z vybledlých jejich vzorů,
já poslouchal jen, věren svému citu,
jak zněly v duše strunách v hlučném choru.
Čas přitlumí juž oheň jejich třpytu
a zladí v souzvuk, co zde jásá v sporu;
já pouze vím, že v nich má duše celá
se v citu štěstí plesem rozzvučela
jak z jara hvozd, když slunce na obzoru.
Jeť poesie jedna v různých tónech,
co sbírá světem, duší jest jen vůně,
ať minulosti pestrých na záhonech
se opozdí jak motýl v květin lůně,
ať jásá radostí ve burných zvonech,
ať sfingou zamyslí se, nymfou stůně,
ať zkušenosti sbírá hořká jádra,
ať poduškou si zvolí dívčí ňádra,
z nichž plna touhy zadívá se k luně:
Jen vyzněla-li celým, plným zvukem
a našla ohlas, jímž se ňadro zdvihá,
jak teplý paprsk hmotou tryskla, bukem
jak na jaře se první listí míhá,
že zrychlenějším srdce bije tlukem
a necítí víc, života co tíha,
pak jedno, v jakou budoucnost juž zraje.
A básník? – Ten juž osud všeho znaje
zář jiné hvězdy na obzoru stíhá.

Meter: iambic
54. Auff den Triumvirat des Augustus, Antonius und Lepidus
by Christian Wernicke

Drey theilen unter sich, was Rom nicht ohne Blut,
Und nicht ohn' Unrecht könnt' in langer Zeit erwerben;
Kommt

Meter: iambic
BILANCE.
by František Eisler

Dost velmi slušně míněných a malomocných půtek,
kterými obzor povolně jak střelným prachem pách,
dost vzrušilo nás velkých slov, z nichž nebolestně utek’
čin obrovité oběti, by skryl se v bařinách!
Dost sociálních heroů a mimů politických
si posvítilo nemoudře jen na síta svých svědomí;
a – satan ví – co matonohů v togách zatím lidských
se v poslední čas rozhodlo, že nebe prolomí!
A básníků co nešťastných najednou vysílilo
své užitečné nadání tak mdle a neprozřetelně;
jsem věru jist, že chudáky již dávno slunce osvítilo,
kdyby se trapně nerylo v proroků dusné prádelně!
Dnes zatřese se ledačíms a leccos podkopá se,
by svobodně chrám stavět moh’ budoucí nadčlověk,
a já, který se naklonil nad propast duše zase,
jsem před panenskou skepsí svou čepici dvorně smek’.

Meter: iambic
Herbstlied eines Chinesen.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Wir sind nicht reif!
Das ist das Lied, das sie gesungen haben
Jahrhunderte lang uns armen Waisenknaben,
Womit sie uns noch immer beschwichten,
Des Volkes Hoffen immer vernichten,
Den Sinn der Bessern immer bethören
Und unsre Zukunft immer zerstören.
Wir sind nicht reif?
Reif sind wir immer, reif zum Glück auf Erden,
Wir sollen glücklicher und besser werden.
Reif sind wir, unsre Leiden zu klagen,
Reif sind wir, unsre Wünsche zu sagen,
Reif sind wir, euch nicht mehr zu ertragen,
Reif, für die Freiheit Alles zu wagen.

Meter: iambic
- CXXV - A nuestra naturaleza ambiciosa
by Pedro Soto de Rojas

¡Oh vil naturaleza, esclava ingrata,
que a quien compró su libertad ofende!,
¡oh corrupción que con la edad se extiende!,
¡oh luz que en vana sombra se desata!
Bruto obediente, a aquel que le maltrata,
y al que más le acaricia no le entiende;
mortal error que eternidad pretende,
y de un soplo a otro soplo se dilata.
Qué pretendes con ropas, dignidades,
oficios, mitras, títulos, grandezas,
si todo es vanidad de vanidades.
¡Cargaste, oh caminante!, en asperezas,
¡engañaste, oh mentira en tus verdades!,
¡esfuérzate oh mortal con tus flaquezas!

Meter: iambic
1L: Ich sah, (Ihr Enkel glaubt dem heiligen Gesicht,)
by Ewald Christian von Kleist

Ich sah, (Ihr Enkel glaubt dem heiligen Gesicht,)
Ich sah den Liebesgott im Siegeswagen fahren
Und Helden zogen ihn.
Nestorn mit grauen Haaren
Und Cäsarn und Bourbon sah ich wie Sclaven ziehn.
Mir fiel Eugen, August und Ludwig, die Catonen,
Und hundert Stifter neuer Thronen,
Und Asiens Bezwinger ins Gesicht,
Nur Friedrich nicht.

Meter: iambic
16.
by Arno Holz

Ein junger Mensch von achtzehn Jahren,
Und dieses Buch der Welt schien mir
Wie eines Engels Memoiren.
Schon sah ich mich im Frührothschein
Vor lauter Glück die Hände falten,
Doch heut gesteh ich's traurig ein:
Mein Herz hat mir nicht Wort gehalten!
Auch schrieb ich manchen Liebesbrief
Und schwärmte
Doch das war kindisch und naiv,
Denn statt der Herzen fand ich Steine.
Nun hängt am Galgen mein Humor
Und macht mein warmes Blut erkalten,
Denn traurig klingt es mir im Ohr:
Mein Herz hat mir nicht Wort gehalten!
Zwar meiner Kunst ersehnten Kranz,
Schon streift ihn hie und da mein Scheitel,
Doch denk ich schon wie Meister Hans
Und deklamire: Alles eitel!
Mir kreist das Hirn, mir wankt das Knie,
Ein Andrer mag mein Amt verwalten!
Mein Herz hat mir nicht Wort gehalten!

Meter: iambic
Druhá žena.
by Antonín Klášterský

Jsou spolu již dvě celá dlouhá léta.
Svou krásu, mladosť přinesla mu věnem,
a přec jí štěstí dosud nerozkvétá,
spí láska jeho chladným pod kamenem,
kde leží pohrobena ta první jeho žena,
již nevzbudí už nižádná moc světa.
A ji to bolí, že tak jako dříve
té mrtvé patří více, než jí – živé.
Tak osten cítí v každém jeho slovu,
té mrtvé stín se mezi ně vždy staví,
on žije s ním a zpět jej volá z rovu,
ten svadlý květ, a nevidí ten smavý,
jenž kvete plný vůně – ach ne, již také stůně,
jak neviděl bys mladou choť, leč vdovu. –
Tak bez radosti, naděje a síly,
a jak dni táhnou, v smutku hlavu chýlí.
Dnes překvapí jej, jak se dívá v touze
na mrtvé obraz, kde jak byla mladá,
tak nevýslovně smutně a tak dlouze,
a zítra zcela ve vzpomínky padá,
to po čase vždy znova, když přijde ze hřbitova,
kam chodí sám a za večera pouze.
A ona věrná, oddaná a tichá,
ni slova nedí a jen v skrytu vzdychá.
A na hřbitov jde sama také jednou,
k své sokyně tam mrtvé hrobu kráčí,
a jak když vody lomí kůru lednou,
tak dlouho tichá, klesá v hořkém pláči:
Ty spi a noc měj sladkou, jsem tvému děcku matkou,
však nech mi lásku, slyšíš? pro mne bědnou!
a nech mi jej, nech úsměv jeho líce,
tys nemohla ho milovati více!
A on stál za ní. Zved’ ji skleslou v bolu
a za ruku ji vedl ze hřbitova;
to od svatby šli zase prvně spolu,
co myslí, neřek’, šli tak beze slova.
Však jak se chvěje v muce, to cítila v své ruce
a horkou slzu spadlou na ni dolů
a nyní – stín se táh’ a cesty tměly –
v své ucítila ruce – potisk vřelý.

Meter: iambic
VoRSTADT IM FÖHN
by Georg Trakl

Am Abend liegt die Stätte öd und braun,
Die Luft von gräulichem Gestank durchzogen.
Das Donnern eines Zugs vom Brückenbogen —
Und Spatzen flattern über Busch und Zaun.
Geduckte Hütten, Pfade wirr verstreut,
In Gärten Durcheinander und Bewegung,
Bisweilen schwillt Geheul aus dumpfer Regung,
In einer Kinderschar fliegt rot ein Kleid.
Am Kehricht pfeift verliebt ein Rattenchor.
In Körben tragen Frauen Eingeweide,
Ein ekelhafter Zug voll Schmutz und Räude,
Kommen sie aus der Dämmerung hervor.
Und ein Kanal speit plötzlich feistes Blut
Vom Schlachthaus in den stillen Fluß hinunter.
Die Föhne färben karge Stauden bunter
Und langsam kriecht die Röte durch die Flut.
Ein Flüstern, das in trübem Schlaf ertrinkt.
Gebilde gaukeln auf aus Wassergräben,
Vielleicht Erinnerung an ein früheres Leben,
Die mit den warmen Winden steigt und sinkt.
Aus Wolken tauchen schimmernde Alleen,
Erfüllt von schönen Wägen, kühnen Reitern.
Dann sieht man auch ein Schiff auf Klippen scheitern
Und manchmal rosenfarbene Moscheen.

Meter: iambic
Zwischen Abend und Nacht
by Otto Julius Bierbaum

Da zieht der Fluß und trägt das Abendgold,
Da stehn die Wolken wie ein Goldgebirg:
Der Abend giebt uns seine goldne Hand.
Wohl, wohl! Der Schlaf und was schön träumen macht
Zieht leis die Flöre über unsre Welt,
Und Viele sind jetzt glücklich, denn sie ruhn.
An manchem Bette sitzt die Liebe jetzt
Mit Wiegenliedern, und manch müdes Haupt
Hat seinen Schooß nun,
Da liegt wohl eine weiche, weiße Hand
Recht leicht und zärtlich, hütend, auf der Stirn
Des Schlafenden, und seiden streicht das Haar
Der guten Hegerin die Wangen ihm,
Der seine Ruhe in der Liebe hat.
Wie's in den Nestern still wird! Ab und an
Zirpt so ein Meislein, das wohl träumen mag.
Die Zeit der Nachtigallen ist vorbei.
Einst hab ich halbe Nächte lang gelauscht,
Wie unsrer Wälder vollste Kehle sang,
Und mich ergriff der kleinen Kreatur
Aufschluchzend Lied im Allerinnersten.
Ich wußte wohl: auch mir ist seelenvoll
So heiße Liebe schluchzend zugewandt,
Und dankbar trat ich leise an ein Bett
Und suchte eine kleine warme Hand
Und küßte sie. – Da hatte ich mein Glück.
Das ist vorbei. Es kam ein böser Wind
Und riß mir meine Rose weg vom Stock
Und trug sie in die Stadt. Da liegt sie nun
Entblättert in der Gosse. Säh ich sie,
Ich könnte sie nicht mehr erkennen. – Oh,
So herben Schmerz hast du mir angethan,
Einstmals Geliebte, daß mein Herz steinhart
Von Narben wurde. Eher höbe ich
Den Kot der Gasse, als die Rose auf.
Der Fluß verlor sein Gold. Er geht in Grau.
Grau stehn die Wolken wie ein Bleigebirg.
Es winkt die Nacht mit ihrer grauen Hand.

Meter: iambic
1L: Über den grünen rotblumigen Klee
by Hermann Löns

Über den grünen rotblumigen Klee
Tanzen die Falter, weiß wie der Schnee,
Über den Feldern ist Lerchengesang,
In der Ferne ist Dorfglockenklang.
Rot und blau alle Feldränder blühn,
Weißgestickt ist das Wiesengrün,
Hell ist die Sonne und weit ist die Welt
Und mein Arm dich umschlungen hält.

Meter: polymetric
- LXXXIV - Cohecho a la noche
by Pedro Soto de Rojas

Noche sombra del mundo, tú que crías
con la leche, silencio al mudo sueño,
que al gran señor, y al labrador pequeño
como la muerte igualas, si porfías.
Tú, que en las tierras de las Zonas frías
siembras adormideras, y beleño,
aumenta, iguala, siembra el pobre ceño,
para que coja las riquezas mías.
Sólo no toques, las estrellas claras,
que en ti me esperan dilatando giros,
para absolver de mi tiniebla errores.
Harete sacrifico en negras aras,
de mis tristezas, llantos, y suspiros,
y holocausto también de mis temores.

Meter: iambic
36. Beschaulichkeit
by Angelus Silesius

Sei rein, schweig, weich und steig auf in die Dunkelheit,
So kommst du über alls zu Gotts Beschaulichkeit.

Meter: iambic
Entwurff einiger Betrachtungen,
 über den
  Zustand der Seeligen.
 Beym Anfang des 1727sten Jahres.
by Barthold Heinrich Brockes

Stell’ ich den Menschen mir
In dieser Welt, nach seinem Wesen, für;
So scheint die Meinung mir nicht fern vom Zweck zu
zielen,
Wenn man vor dem den Stand der seel’gen Welt
Sich etwann folgends vorgestellt:
GoTT hätt’ uns solchen Trieb vergebens nicht gegeben,
In stetem Wechsel Lust zu finden,
Und in Veränderung Vergnügen zu empfinden,
Nein, eben dadurch nur noch mehr geschickt gemacht,
Von seiner Herrlichkeit, Macht, Majestät und Pracht,
Die unerschöpfflich sind, in jenem seel’gen Leben,
Unendlichen Beweis auf nie erschöpffte Art,
Mehr, als wir ewig können dencken;
Uns sonder End und Ziel zu schencken.
Vermuthlich würden wir so schnell nicht wünschen können,
GoTT würde den Besitz uns augenblicklich gönnen.
Die Wollust einer gantzen Welt
Die würde sie nach eigenen Verlangen,
Mit einer, die ihr mehr gefällt,
Vertauschen; und derselben Prangen
Kaum bis zur Sättigung verspüren,
Da sie im Augenblick von neuen
Sich einer andern kann erfreuen.

Meter: iambic
6.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Viel, die der Lieb und Treu entgangen,
Hat endlich Geld und Gold gefangen.

Meter: iambic
Pegnesische
 Frülings-Freude.
by Sigmund von Birken

Ob ich schon finster sitz’/ in dieser Höle
Jedoch drey Sonnen mir aushellen die

Meter: iambic
NAŠE ECCLESIA MILITANS
by Josef Svatopluk Machar

Ten seminární systém jistý
jim z mozků cedník nadělá,
pak rok čtou „Katolické Listy“*
a těmi zhloupnou docela.

Meter: iambic
- LI - Al Betis
by Fernando de Herrera

Igual al Tebro, al Arno y al Metauro;
superior al Tajo, Duero y Ebro,
sagrado Ispalo río, a quien celebro,
corre ufano al ondoso ponto mauro.
Tu bello mirto rinde al verde lauro
y a las mejores hojas del enebro;
cuanto es mayor el lauro que el enebro
tanto es el mirto inferior el lauro.
Sólo falta, conforme a tu alta gloria,
lugar en el luciente y firme cielo
con el nombre de Eridano trocado.
Mas, ya que se te niegue esta victoria,
serás en el dichoso hesperio suelo
cual Eliconio Olmeo venerado.

Meter: iambic
Vojenská.
by Boleslav Jablonský

Zhůru, bratří! zbrojme paže,
Král a láska k vlasti káže,
Doba k boji zve;
Déle, déle nemeškejme,
Ruče bedra opásejme
K spáse vlasti své!
Trouba volá, prapor věje –
Nechť se zdráhá, nechť se směje
Plémě vahavé;
Pevně, pevně v slibu stůjme,
Mužně vůdce následujme
K spáse vlasti své!
Boj se blíží! boj se blíží!
Brzo spadne, co nás tíží –
Břímě hubivé;
Z boje, z boje zkvete sláva!
Chrabře hajme svatá práva
K spáse vlasti své!
Nuže! zhoubců svých se chopme,
V proudu vlastní krve stopme
Škůdce žížnivé;
Rychle, rychle meče tasme,
Věrné krále svého spasme
K spáse vlasti své!

Meter: trochaic