U biskupa Háje.
by Jan Pelíšek

Svých půvabů a vděků plné zřídlo
lil parkem vůkol přerozkošný máj
kol zámku v Chrasti, kdež své letní sídlo
ve stínu lesů míval biskup Háj.
U brány zámku v chudém horském kroji
dva vážní sšedivělí starci stojí;
jich zjev, ten pot na čele zbrázděném
on svědčí, dlouhou pouť že měli sem.
I prosí sluhu v šatě premovaném,
zda vyslechne je církve hodnostář.
A vlídný vzkaz když přán jim zámku pánem,
tu usmívá se šťastna starců tvář.
I vede sluha přes mramoru hrany
dál v skvělé síně oba venkovany
a než jich podiv změřil místa ta,
už vítá kmety skvostná komnata.
„Co žádáte si, stříbrovlasí hosté?“
– tak v sluch jim libozvučný hlas se nes;
a v důstojnosti přirozené, prosté
stál před nimi, hle, mužný, vážný kněz.
Z těch modrých jeho očí, z vlídných tváří
to dobrotou a samou láskou září;
však velebí to celý, širý kraj,
jak dobrý, laskavý je biskup Háj.
„Ó muži důstojný,“ dí starší z kmetů,
„snad nad naší se prosbou pohoršíš,
až z našich drsných neučených retů
se dovíš, jaký ved nás k tobě kříž.
Jen pověst o tvém srdci ušlechtilém
krok nesla nám až sem za jistým cílem;
vždyť nelze dřív nám umřít v pokoji,
až tužbu nám tvá láska ukojí.“
Když oči kněze k další řeči zvaly,
tu takto dále pokračoval kmet:
„My přicházíme oba z horské dáli
a krutě sešvihal nás zlý ten svět.
Vždyť náležíme k sirotě té bědné,
jež pláče za noci a vzdychá ve dne
pod ostny koruny své trnité:
Jsme evanjelíci, jsme Husité.
Ach, všecky skvosty otcův uloupili
nám nepřátelé zlobou nelidskou;
jen jeden přec jsme dlouho uchránili,
náš klenot svatý, Bibli Kralickou.
Z té těšívali jsme se božskou přízní,
když týrali nás lidé krutou trýzní;
z té sílilo se srdce nám i sval,
až do smrti by každý vytrval.
Tak pečlivě jsme kryli poklad drahý,
až přec, ó Bože, přišel smutný den,
kdy zrada překročila naše prahy
a ten náš klenot – on byl vyzrazen.
A vzali jej a šklebně poplvali
a nás pak v poutech do žaláře hnali.
Co dál náš život? Pustina to slz,
jak robátku když vzat je matčin prs.
Než, nedávno k nám přiletěly zvěsti,
jež rozechvěly nás až do útrob;
už na pospas prý nemá každé pěsti
být ctitel kalicha a chudý rob.
Už svobodu jak zářný oblouk duhy
prý císař pán, náš dobrý Josef Druhý,
chce nechat svítit v celou svoji říš,
byť vévodil kde kalich nebo kříž.
A od té chvíle neměli jsme stání.
Nám srdcem šlehly staré plameny;
a jest to jedno, jedno vroucí přání,
s nímž k tobě jdem, ó muži vznešený.
Ty můžeš růžový nám vložit vínek
na ostny bolných našich upomínek;
a ty – ty nemáš srdce z kamene:
Ó vrať nám naše bible ztracené!“
Tak prosil kmet. A biskup udivený
v tvář starců zadíval se ctihodných.
Pak v pokoj poodšel, kdež kryly stěny
ve skvostných skříních dlouhé řady knih.
A z těch vzal dvě, jež jen se leskly obě
v své krásné vazby velevzácné zdobě.
Pak navrátil se k prosebníkům zas,
by takto odvětil jim na dotaz:
„Ty zvěsti vám tak divné, dobří muži,
jsou pravdou, budiž Bohu za to čest.
Už nemá vaše víra ve podruží
a v útisku jen bědný život vést.
V mrak staré zášti píše smíru slovo
svou tolerancí žezlo Josefovo
a mnohá z družin vašich pospíchá,
by stavěla už chrámy kalicha.
Leč, skvost váš, vaše bible, moji drazí,
ty dávno asi shltil ohně plam;
mám jiné však, jen Kralic lesk jim schází,
a ty vám s radostí zde podávám.“ – –
Ach, jak byl dojat šlechetný ten dárce,
když popatřil na šťastné nyní starce,
jak pohnut, rozechvěn teď každý z nich
se chopil drahé svaté knihy knih!
Jich líce radostí se ruměnily
a šíje ku knize se shýbala
a ústa za slz, jež se z oka lily,
dar vzácný líbala a líbala.
A jako šťastné, rozjařené děti
tak nahlas zajásali bodří kmeti:
„Ó dárče dobrý, pomiluj tě Bůh! –
Co bude za ten poklad náš teď dluh?“
„Váš dluh?“ dí biskup. „Věru, pravdu máte.
Nuž, slyšte tedy požadavek můj:
Až čítat budete v té knize svaté,
i na mne někdy duch váš pamatuj!
Vždyť v zemi běd a slz a nepokoje
i mně též nejsvětějších útěch zdroje,
v nichž duch vždy jako kouzlem obživne,
se proudí jen z té knihy předivné.
Kéž zašumí Duch Boží mocným letem,
kéž zahučí těch zdrojů hlubiny!
Pak svatá láska rozleje se světem
jak rozvodněné horské bystřiny.
A bude smyto, bude odplaveno,
co zohyzdilo křesťanstva kdy jméno,
a bude celá česká rodina
pak srdce jedno, duše jediná!“
A tím se loučit chce ten věštec lásky
teď s kmety, jimž se jiskří ve zraku.
Než, starší z nich ten tich si hladí vrásky,
až takto znikl blahých rozpaků:
„Ó sluho Boží, kterak ctíme tebe!
Tvá slova zní nám jako hudba z nebe.
Jen jedno ještě na cestu nám dej:
Ó požehnej nám také, požehnej!“
„Jak, lidé dobří? Požehnání chcete?
A o to mne že v pravdě prosíte?
Což zapomněl jsi, horlivý ty kmete,
že římský kněz jsem já, vy Husité?“ –
– „Co Řím? Svou slávou poctil Bůh tvé skráně.
Tys apoštol! Tys vyvolený Páně!
Ó korunuj ten dnešní s námi děj
a požehnej nám ještě, požehnej!“
I slyšel kněz své srdce mocně tlouci. –
A kmeti klekli, každý jak by zmlád.
A mluvil dobrý biskup slova vroucí
a na šediny starců ruce klad.
Tam v parku pělo to a klokotalo
a s nebe slunko jen se usmívalo;
to nad knězem a jeho přáteli
se Pán Bůh rozradoval s anjeli.
Když vstali kmeti, naposledy ještě
si starší takto srdci ulevil:
„Ó dobrý kněže, Pán On povždy těš tě,
to za tu svatou rozkoš těchto chvil!
Nás upomínka na šlechetnost tvoji
kdys potěší i ve smrtelném boji;
leč, chud je našich vděčných srdcí žár;
jak splatíme tvou lásku a tvůj dar?
Ó poslyš, věrný sluho Spasitele!
Tvá hruď se ještě mužnou silou dme:
nám na hlavy však věčnost sníh svůj stele
a věř, my se ctí zšedivěli jsme.
Skrz zlou i dobrou pověst, blahem, žalem
jsme šli za Vůdcem svým, svých duší Králem,
a ač jsme nuzní, – svatou jeho věc
jsme hájil každý vždy co poctivec.
Zříš na rukou zde zjizvené ty pruhy?
To kdys se okovy tam vryly tak.
To tělo zde – to přestálo boj tuhý,
když kdys je mrskal antikristův brak.
V ty tváře zde nám plvali své sliny
a prachem smýkali nás za šediny;
a co vše sneslo toto srdce zde,
jen Bůh to na světlo kdys vyvede.
Ó divíš se, že časem s kletbou žhoucí
jsme pomstu volali na Říma líc? –
Nuž, věz, co poznali jsme zjev tvůj skvoucí,
my odpouštět chcem a ne klnout víc. –
Snad nepohrdneš tím, co dát ti chtějí
dva starci, jenž se nad hrobem už chvějí.
Rač přijmout za pomněnku na kmety
teď požehnání od nás také – ty!“
A stařec ruce vztáh. I žehná knězi
jak modlitbou, tak slzou roněnou;
a kmeta nadšení to nemá mezí
a biskup stojí s hlavou skloněnou. –
A venku v sadě květy naslouchají
a větřík májový on dech svůj tají;
snad uslyšel, jak zavál po polích
vzdech míru Táboritů zetlelých...
I objal biskup divné hosty svoje,
a pohnut hluboce jim s Bohem dal.
Pak v komnatě své, u okna tam stoje,
se v sladkobolné snění zadumal;
a z očí lil se slz mu vřelý příval. –
I po letech pak o tom hovoříval,
že nikdy nepocítil slasti té,
jak když mu žehnali dva Husité.
A jaká teprv radost svitla v trudy,
když oba starci vrátili se z cest!
Jak zajásal lid Písma vůkol všudy,
když uslyšel o toleranci zvěst!
Jak žehnal každý knězi šlechetnému!
Vždyť ještě podnes lidu sionskému
zní v paměti to jako tklivá báj,
jak mluvil a jak jednal biskup Háj.

Meter: iambic