PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DEN RADOSTI.
by Adolf Černý

Zář slunce na nebi a v každém oku,
co procitlo jich českých po zemích –
zas ponejprve u nás po stech roků
se radost rozešla a zazněl smích.
Vše srdce zajásala, všecka ústa,
všem volno jako vyšlým z vězení,
vše cítí, velkého cos jak nám vzrůstá,
co v svobodné nás lidi promění.
Dnes mezi námi není stínu smutku,
jenž chladil nás jak mlhy podzimní,
smích přerýval nám, jak by při zlém skutku
nás dopadl, že z úst nám v žalář zní.
Dnes radost v širou rodinu nás pojí,
jak zemi když byl zvolen Jiří král,
že konečně jsme ve své vlasti svoji,
že sladký plod nám spad, jenž krví zrál.
Tam, kde nám kdysi krále vyvolili,
nám prohlásili smavou vládkyni,
již tušívali jsme jen, když jsme snili,
let sta když věznili ji zlosyni.
Tam předvedli ji před tvář všeho lidu:
proud vlasů s hlavy bez koruny vlá,
jen rudá čapka na nich září vidu
a pod ní tvář jak divem omládlá.
A tělo nehalí se v zlatohlavu,
jen v lehkou řízu bílou, červenou –
a jako občanka hned mluví k davu
řeč zvukem sladkou, ohněm plamennou.
A všecka srdce bouřně vstříc jí bijí
a ruce vše se tyčí k přísaze,
že budem jejím lidem přímých šíjí,
s ní půjdem v radosti i v nesnáze.
I usmála se – a my pocítili,
že boháči jsme, včera žebráci –
pak zavolala Volnost ze vší síly:
„Teď radujte se – a pak: ku práci!“

Meter: iambic
140. Gottes Rauchaltar
by Gerhard Tersteegen

Dein Herz ein Rauchaltar, der nur dies eine Neigen
Zum Rauchwerk Tag und Nacht muß lassen aufwärts steigen:
Mein Gott und all mein Gut, mein Gott, nur du allein,
Mein Gott, ich liebe dich, du sollst es ewig sein!

Meter: iambic
PARA IR AL AZUL ...
by Rubén Darío

Para ir al azul do van las bandolinas,
hay que pensar y hacer y bregar y soñar,
salpicándose con las espumas del mar
de tempestades infernales y divinas.
De mi triste corona, ¿cuántas son las espinas?
Pues, una a una, apenas me las puedo arrancar.
Recuerdas mis confianzas, pues las ruges, ¡oh mar!
¡Y recuerdas mis penas, ruiseñor, pues las trinas!
Voz de fuerza o dulzura en la gloria del día,
bajo los vastos cielos, sobre los oceanos,
inclinemos la frente ante la Poesía.
Dejémonos de palabras y gestos vanos;
y puesto que el instante es bueno todavía,
¡levantemos los ojos y juntemos las manos!

Meter: anapestic
27.
by Friedrich Rückert

Nicht hemme du im Gang die sinnlichen Genüsse,
Die Leibeshaushalt braucht als Zuflüss' und Abflüsse.
Der Schaffner schaffe nur im Kreis, der ihm gehört,
Damit die Herrin herrsch' im Innern ungestört.

Meter: iambic
XvI.
by August von Platen

Die am vollsten wuchert, wuchert auf den Grüften;
Laß dich nicht verlocken vom Cypressenwuchse,
Denn Gewürme nagen seine schlanken Hüften;
Staune nicht dem Felsen! Stürme, Winde, Blitze,
Selbst der Menschen Aexte mögen ihn zerklüften;
Flehst du zu den Sternen? Sterne sind nur Flocken,
Die nicht schmelzen können in den kalten Lüften.

Meter: trochaic
PÍSEŇ PÍSNIČKÁŘŮ.
by Lila Bubelová

Je přece ještě jedno nebe
a my jsme na něm domovem,
s něj písničkami – hvězdičkami
my oblažujem svoji zem.
Je naše nebe čarokrásné,
a písní – hvězd v něm na tisíc.
Z nás někdo snad jen jednu rozžal,
ten málo jen a jiný víc.
Má naše nebe mléčnou dráhu,
jež sled svůj nese za obzor,
i tmavá místa, která brázdí
jen čas od času meteor.
My hvězdy svoje rozhazujem
bez úmyslu i účele.
Ta v zenit svoje zlato zatkla,
ta obzor krášlí nesměle.
A naše nebe hvězdy pouští
kams do neznáma, do temnot:
tu v moře jeho záře padla,
tu na hlať černou horských vod.
Je prostou slastí písničkářů,
když v temnu země svitlo cos:
to hvězda v tůňce utonula
a to byl také její los.
Jsou tůňky zrakem hledajícím
těch, již o našem nebi ví,
a dáme-li jim novou hvězdu,
jich prostý zrak ji objeví.
My dobře víme, své zda znají,
to zradí odlesk na tváři.
Ó, nechť těm drahým našim dětem
vstříc celé nebe zazáří!

Meter: iambic
EL SUEÑO DEL INCA
by Rubén Darío

Después del holocausto, el Inca va y reposa.
Sueña. Ve al dios que pasa. Camina junto a él
la luna enamorada, gentil, pálida esposa.
Él es ardiente y rubio, es ella triste y fiel.
El soberano lleva manto de fuego y rosa,
y va detrás un paje tan bello como Ariel:
es el lucero amado de la mañana hermosa
y del azul profundo magnífico joyel.
El Inca se estremece cuando el cortejo mira.
Al padre Sol bendice, su majestad admira,
y ve un fugaz relámpago del cielo en el confín.
Un eco ronco rueda por el inmenso espacio:
el padre Sol retorna soberbio a su palacio;
Illapa va adelante, sonando su clarín.

Meter: polymetric
Comunicación de amor invisible por los ojos
by Quevedo

Si mis párpados, Lisi, labios fueran,
besos fueran los rayos visuales
de mis ojos, que al sol miran caudales
águilas, y besaran más que vieran.
Tus bellezas, hidrópicos, bebieran,
y cristales, sedientos de cristales;
de luces y de incendios celestiales,
alimentando su morir, vivieran.
De invisible comercio mantenidos,
y desnudos de cuerpo, los favores
gozaran mis potencias y sentidos;
mudos se requebraran los ardores;
pudieran, apartados, verse unidos,
y en público, secreto, los amores.

Meter: polymetric
Dozpěv.
by Josef Uhlíř

Synů nemám; těch mi není
Milostivým nebem dáno:
Za to k mému potěšení
Dcer mi hojně požehnáno.
Často sám se divím tomu,
Když se kochám v jejich kruhu,
Jak as pošlo z téhož stromu
Ovoce tak různých druhů?
A to nejen podlé lící,
Ne dlé zevní podobnosti –
To se může rovně říci
O jich duchu, o jich cnosti.
Kadeř rusá, oči modré,
A ta jemnost bílé pleti –
Věru na to děvče bodré
Jesti mílo pohleděti.
Tam zas havraní ta kštice,
A ten zrak, co ohněm dýše,
A ty temnorudé líce –
Mužatky jsou zjevy spíše.
Onu cudná zdobí pýcha,
Tuto žert a jemná tklivost,
Jinou krásí duše tichá,
Jinou smích a švitořivost.
Mnohá nemá žádné vnady,
Ba ji hyzdí rodné chyby;
Známo však, že dítek vady
Rodičům se často zlíbí.
Ba to bývá mnohdy zříti,
K dítkám slabým, ku nemocným
Ze se oni více cítí
Spiaty lásky poutem mocným.
Tak i já se vinen dávám,
Ve své že rodince milé
– Slabý otec – překochávám
Mnohé dítko zmrzačilé.
Než jak různobarvé kvítky,
Ježto jedna louka rodí,
Tak mně moje vlastní dítky
Všecky stejnou radost plodí.
A by lásky rozdíl který
Nepřicházel ani v slovu,
Jednostejně moje dcery
Jmenem sladkým „písně“ zovu.
A když umdlen prácí denní
Duch můj touží po úlevě,
Nalezá vždy zotavení
V jejich mnohotvárném zpěvě.
Ba i když se v tiché noci
Na mne hrnou trudu tísně,
Vděčný jsouce svému otci,
Mysl mou mi jasní písně.
Proto má vždy touha byla,
Než-li budu sníti v hrobě,
Aby každá pojistila
Jedno lidské srdce sobě.
Že pak moje skromné děvy
Neumí než trochu zpívat,
Musí pouze svými zpěvy
Srdce ta si vydobývat, –
Nuže jděte, písně milé!
Svět Slovanský dost je velký;
A v něm žijí duše čilé,
Jimž se zmílí české pělky.
Jsouce všecky cudné děvy,
Nebojte se kluzkých řečí;
Po krajích, kde vládnou zpěvy,
Nehrozí vám nebezpečí.
K zvuků vašich jemné zbroji
Mé též požehnání mějte;
Chráněny tak mocí dvojí,
Slovanskému světu pějte!

Meter: trochaic
37.
by Friedrich von Logau

Wer seines Hertzens Haus wil hoch und wol vermieten,
Der darff es schmücken nicht, der darff es feil nicht biten;
Er liebe Gott; er thu, was sein Wort in sich fast,
So wird die Gottheit selbst sein Hausgenoß und Gast.

Meter: iambic
- LIII - A la muerte del Señor Rey Felipe IV
by Juana Ines de La Cruz

¡Oh cuán frágil se muestra el ser humano
en los últimos términos fatales,
donde sirven aromas Orientales
de culto inútil, de resguardo vano!
Sólo a ti respetó el poder tirano,
¡oh gran Felipe! pues con las señales
que ha mostrado que todos son mortales,
te ha acreditado a ti de Soberano.
Conoces ser de tierra fabricado
este cuerpo, y que está con mortal guerra
el bien del alma en él aprisionado;
y así, subiendo al bien que el Cielo encierra,
que en la tierra no cabes has probado,
pues aun tu cuerpo dejas porque es tierra.

Meter: iambic
- CLXXVIII -
by Gutierre de Cetina

En el gozo mayor, en el contento
de mayor calidad que se desea,
en el bien que no hay bien que igual le sea,
y en la gloria mayor de mi tormento,
me sale de través un pensamiento,
¡ay Dios, qué gran error, qué cosa fea!,
y me hace creer que nos lo crea.
¡Ved cuál queda con esto el sentimiento!
Me dice que es ficción, que es una sombra,
cierto disimular, falsa apariencia,
que no viene de amor tales afectos.
Y el alma que de tal visión se asombra,
tanto le amarga al gusto esta dolencia
que apenas siente el bien de estos efectos.

Meter: polymetric
Sonet o břehu.
by Jaroslav Vrchlický

Když poprvé mne do kolébky kladli,
já nevěděl, že stih’ jsem první břeh,
že moře – život přede mnou si leh’,
by lákal dál mne víry a skal bradly.
Teď šupiny snů dávno s očí spadly,
zchlad’ v srdci ošlehaném vášní žeh
a slední břeh mi kyne po letech,
to smrti břeh je, kde vše růže svadly.
Však mezi těmi bylo jiných břehů
a každý lákal a sliboval štěstí,
mír, lásku, blaho, slávu, rozkoš, něhu.
Ten ňader dívčích tvar měl, onen lýry,
ten v pohár šumící se hloubil v pěsti,
leč já zřel ony dva – víc nemám víry.

Meter: iambic
En agradecimiento al vejamen, que al graduarle le
by Fray Juan Félix Girón

Graduando el Rector más soberano
su sagrado Colegio de Doctores,
les entregó los títulos mejores
en sal, luz y ciudad de tanta mano
Sal que se deshiciera, mas no en vano,
sino haciendo saber a mil sabores;
luz que diese eficaces resplandores;
ciudad que se descubra a todo llano.
Así s esparce igual, luce y encumbra
el claustro sevillano y tal retrata
una antorcha, un farol luces iguales;
salga pues a la luz esta que alumbra
de que aun en burlas, cuando se desata,
reparte luces y descubre sales

Meter: polymetric
10
by Gottfried Keller

Dich zieret dein Glauben, mein rosiges Kind,
Und glänzt dir so schön im Gesichte!
Es preiset dein Hoffen, so selig und lind,
Den Schöpfer im ewigen Lichte!
So loben die träumenden Blumen im Hag
Die Wahrheit, die ernst sie erworben:
Solange die Rose zu denken vermag,
Ist nimmer ein Gärtner gestorben!
Die Rose, die Rose, sie duftet so hold!
Sie dünkt so unendlich der Morgen!
Sie blüht dem ergrauenden Gärtner zum Sold,
Der schaut sie mit ahnenden Sorgen.
Der gestern des eigenen Lenzes noch pflag,
Sieht heut schon die Blüte verdorben –
Doch seit eine Rose zu denken vermag,
Ist niemals ein Gärtner gestorben!
Drum schimmert so stolz der vergängliche Tau
Der Nacht auf den bebenden Blättern!
Es zittert und lispelt die Lilienfrau,
Die Vögelein jubeln und schmettern;
Drum feiert der Garten den festlichen Tag
Mit Flöten und feinen Theorben:
Solange die Rose zu denken vermag,
Ist niemals ein Gärtner gestorben!

Meter: amphibrachic
Soneto
by Luis Martín de la Plaza

Hoy, muerte, porque yo esperaba el fruto,
de un árbol tierno cortas los despojos;
cierras con manos de ébano unos ojos
a quien pagó de luz el sol tributo.
Cubres el cielo, y con razón, de luto,
la tierra deja flores, viste abrojos;
llora el alba de nuevo sus enojos,
y el sol nos muestra el triste rostro enjuto.
Mas yo mi vida, y no su muerte, lloro;
que la vida en su ausencia no me alegra,
y ellos verán a Dios eternamente.
¡Ay claros ojos, ay cabellos de oro!
Que ya la noche de la muerte negra
esconde vuestro sol en occidente.

Meter: iambic
MŮJ STÍN.
by Antonín Klášterský

Hned přede mnou je a hned po mém boku,
teď za mnou plíží se a teď mě vede;
při záři lampy pitvoří se šedé
Nic jeho za mnou, svou když spřádám sloku.
Teď v dálku dlouží se, teď v propast sjede.
Co chce tu stále řadou dlouhých roků?
Mám říci jemu: Ďáble! nebo Zvěde!?
Zřím v tvář to svému druhu nebo soku?
Co černé ve mně, v oči se mi staví?
Či vlastní skepse za mou chvátá silou?
Mám zřít v tom, sám že stín jen budu tmavý?
Kol hřbitova dnes šel jsem v slunci ranním,
a přes zídku on přehoupnul se bílou
a jakby čekal, zdali skočím za ním...

Meter: iambic
Culpa lo cruel de su dama
by Quevedo

Hay en Sicilia una famosa fuente
que en piedra torna cuanto moja y baña,
de donde huye la ligera caña
el vil rigor del natural corriente.
Y desde el pie gallardo hasta la frente,
Anaxar(e)te, de dureza extraña,
convertida fue en piedra, y en España
pudiera dar ejemplo más patente.
Mas donde vos estáis es excusado
buscar ejemplo en todas las criaturas,
pues mis quejas jamás os ablandaron.
Y al fin estoy a creer determinado
que algún monte os parió de entrañas duras,
o que en aquesta fuente os bautizaron.

Meter: iambic
[hier sitz' ich an dem Rand/ in deines Vfers Schatten]
by Georg Philipp Harsdörffer

Hier sitz' ich an dem Rand/ in deines Vfers Schatten/
Du schlanker Pegnitzfluß/ hier nehm ich meine Rast/
Hier schau ich deiner Fluht nicht-ungestümmen Brast/
Hier seh ich neben dir die frischbegrünten Matten.
Du aber/ Vatterstrom in meinem Mutterland/
Ist dein Geräusche dann von Lust so weit entsessen/
Daß deiner Vfer mich ein fremdes macht vergessen?
Nein/ Vnglükk Vnglükk hat dich mir/ mich dir entwandt.
Es schwebet über dir ein schweres Himmelhassen/
Der Weltgemeine Sturm/des Krieges Jammerglut.
Kürtz'/ O du Wolkengott/ des starken Wetters Wut/
Laß ach! die Eger frey durchrauschen ihre Gassen/
Die manches Thal durchwäscht. Dann soll mir ihre Lust
Stäts eine Wollust seyn/ ein süsser Sinnenmust.

Meter: iambic
- XXIV - Al imperio del amor
by Antonio Enriquez Gomez

Huyendo del amor una mañana,
sagrado de un laurel, Diana hermosa,
hizo, por coronar su intacta rosa,
de la Imperial Diadema soberana.
Lo supo amor y a la defensa vana
opone su deidad maravillosa,
y ella que ciego le miró, gozosa
su imperio olvida y su poder profana.
Amor entonces de su aljaba fuerte
sacó una flecha y con rigor lucido
dulce le aplica la gustosa muerte.
Y le dijo galán aunque atrevido:
pues eres Dafne, en el arcón advierte
que Cetros y Laureles ha vencido.

Meter: iambic
10. Bey Zurücklegung des * * Jahres
by Christian Wernicke

Noch eines fehlt mir nur, so hab ich * * Jahr,
Und denn vielleicht noch eins, so lieg' ich auf der Bahr';
Noch eins, und minder noch, so bin ich schon vergessen:
So dass vielleicht
Mit dem auch überein,
Und, weil ich
Die
Mein

Meter: iambic
Ať žádná výčitka neb klamu dech
by Marie Calma

Ať žádná výčitka neb klamu dech
mou čistou lásku nikdy neponíží.
Ať poutníkem jsem vždy, jenž k nebi vzhlíží
a odlesk hvězd si chová ve svých snech.
Ať mezi ženami jsem jednou z těch,
jež nikomu svou láskou neublíží.
Nač pochybnost, že lásky v světě není?
Vždyť je-li ve mně, musím věřit v ni,
v svých nocech hledat ji, když světlo denní
je pro ni střízlivé a polední
ji vášně spalují, když rozkoš plení,
co něha zasela. Mne věřit nech,
že zrodí se, co žilo posud v snění,
a rozkvete mi v sterých poupatech.

Meter: iambic
The Bear Hunt
by Abraham Lincoln

A wild-bear chace, didst never see?
   Then hast thou lived in vain.
Thy richest bump of glorious glee,
   Lies desert in thy brain.

When first my father settled here,
   ’Twas then the frontier line:
The panther’s scream, filled night with fear
   And bears preyed on the swine.

But woe for Bruin’s short lived fun,
   When rose the squealing cry;
Now man and horse, with dog and gun,
   For vengeance, at him fly.

A sound of danger strikes his ear;
   He gives the breeze a snuff;
Away he bounds, with little fear,
   And seeks the tangled rough.

On press his foes, and reach the ground,
   Where’s left his half munched meal;
The dogs, in circles, scent around,
   And find his fresh made trail.

With instant cry, away they dash,
   And men as fast pursue;
O’er logs they leap, through water splash,
   And shout the brisk halloo.

Now to elude the eager pack,
   Bear shuns the open ground;
Through matted vines, he shapes his track
   And runs it, round and round.

The tall fleet cur, with deep-mouthed voice,
   Now speeds him, as the wind;
While half-grown pup, and short-legged fice,
   Are yelping far behind.

And fresh recruits are dropping in
   To join the merry corps:
With yelp and yell,—a mingled din—
   The woods are in a roar.

And round, and round the chace now goes,
   The world’s alive with fun;
Nick Carter’s horse, his rider throws,
   And more, Hill drops his gun.

Now sorely pressed, bear glances back,
   And lolls his tired tongue;
When as, to force him from his track,
   An ambush on him sprung.

Across the glade he sweeps for flight,
   And fully is in view.
The dogs, new-fired, by the sight,
   Their cry, and speed, renew.

The foremost ones, now reach his rear,
   He turns, they dash away;
And circling now, the wrathful bear,
   They have him full at bay.

At top of speed, the horse-men come,
   All screaming in a row,
“Whoop! Take him Tiger. Seize him Drum.”
   Bang,—bang—the rifles go.

And furious now, the dogs he tears,
   And crushes in his ire,
Wheels right and left, and upward rears,
   With eyes of burning fire.

But leaden death is at his heart,
   Vain all the strength he plies.
And, spouting blood from every part,
   He reels, and sinks, and dies.

And now a dinsome clamor rose,
   ’Bout who should have his skin;
Who first draws blood, each hunter knows,
   This prize must always win.

But who did this, and how to trace
   What’s true from what’s a lie,
Like lawyers, in a murder case
   They stoutly argufy.

Aforesaid fice, of blustering mood,
   Behind, and quite forgot,
Just now emerging from the wood,
   Arrives upon the spot.

With grinning teeth, and up-turned hair—
   Brim full of spunk and wrath,
He growls, and seizes on dead bear,
   And shakes for life and death.

And swells as if his skin would tear,
   And growls and shakes again;
And swears, as plain as dog can swear,
   That he has won the skin.

Conceited whelp! we laugh at thee—
   Nor mind, that now a few
Of pompous, two-legged dogs there be,
   Conceited quite as you.

Meter: iambic
MARIONETTY.
by Jan Opolský

Do časů žiraf vycpaných, do časů soukenných hadů,
rozuměj, krásné publikum, do těch dob dějství kladu.
Do časů přadlen vznešených, skleněných střech a hájů,
za cizích, prchlých poměrů svou komédii hraju.
...Ugolín, síla veliká, je drahým rekem mojím,
s nímž, hledě k zemským vrchnostem, se často hráti bojím,
neboť, ač gesta sporého, je inspirován řízně,
a nezná v toulce šlechetné ni hladu, ani žízně.
Já jsem naň hrd a to je vše, proč nejprv o něm říkám,
proč míjím přednost galantní k svým jemným Angelikám.
Ach, Angelika! Všechen vzmach dal řezbář ve vzrůst těla
a malíř... O svých přednostech jakoby nevěděla!
S ní, řeholnicí, zhusta hrám, jak vhroužena je v nebi,
i časem její všestrannost se k lásce upotřebí.
A potom v dlouhém pořadí sbor loupežníků přijde,
již v slabé chvíli vyhlíží jak obyčejní lidé.
A teprv pak, když na lesy se svaté ticho složí,
jdou s podloudnými signály mně snášet uzle zboží.
A po všech čert a sedláček: jsou oba z tvrdých polen,
však čert má jisté afekce a líp je v barvě volen.
Za to má sedlák v ruce hůl pro argumenty slova
a klátí se mu sem a tam vždy dýmka bramborová.
Však, rcete, jaký ensemble, vše mlčí jako ryby
a žádné vroucné animo! Nám dosud Kašpar chybí!!
Ve chvíli počne soirée a v polepení novém
zas budem dusit jeviště svým nezrozeným slovem.
A nové čáko, delší chvost a plíšky kolem nohy,
ďas čerstvou massáž z fosforu a srdnatější rohy.
A na příkřejší vzezření se Aga opět zbarví,
mé Bibi nové předprsí a zbojcům hustší larvy.
Dnes konečně snad starý král ku sňatku dcery svolí,
jeť nově zřízen snoubenec a nazván z Espaňoly.
I já, ač zvrhlý Kašpárek, jsem dojat osvětlením,
tu neklid svíček počítám, tu barvu očí měním.
A vím, co řeknu, z kufříku až milenka se vrátí:
Má Bibi s novým předprsírn, chci pro vás umírati...
Já k tomu cíli vyprosil jsem dnešní knírek malý,
neb kdybych vyšel holovous, jak všichni by se smáli!
Však ležím tich, jen rozjímám, jak kolovrátek kvílí
a kroky těch, již soirée by rádi navštívili...
Jsem ubit tak, jak může být jen zbito dřevko hubené!
Já byl jsem bit, a pro ni bit! Ó Bibi, zda si vzpomene?
Já tušil, že to nastane, až za kulisy vkročíme,
plál nezvykle můj košenil a kobaltové oči mé.
...když zulíbán jsem od ní šel při pláči hlubin slavíčka,
tu byl jsem svalen obuškem, až vypadla mně nožička.
Ač plakal jsem, přec nikde nic... Noc černala se zaleklá
a z toalety zkažené div živá krev že netekla...
Až za dlouho mne principál bral opatrně se země,
jeť nové frašky potřeba, jak obejde se beze mě?

Meter: iambic
Pod balkonem.
by Otokar Mokrý

Milostnou vůní jižní sad
mne kdysi zulíbal,
nade mnou palmy peřesté
vějíř se kolíbal.
Umlkal kolem ptactva sten
i větve v šelestu,
a se mnou v mušek bzukotu
sad dřímal siestu.
Má hlava těžká skláněla
se k prsům níž a níž,
tu oko náhle zbloudilo
na balkon v révy mříž.
Sladinký šelest – rozevlál
se hebký zlatý vlas,
a v okně šerém zasvitnul
bělostných lící jas.
Jediný pohled v polosnu,
lehýnký vzdech a sten
a sepjal těžká víčka má
kouzelným thyrsem sen.
Mně zdálo se, že plížím se
v tuch sladkých záchvatu
po zlatotkaných kobercích
v odlehlou komnatu.
Zvonivým smíchem jde mi vstříc
třešňový svůdný ret,
má hlava k nožkám poklesá
na měkký taburet.
Jak otrok snědý, vysmahlý,
jejž zrodil Hindostan,
vějířem s lící odvívám
horkého vzduchu van.
Aloe dýmá – myrrhy kouř
v mrak houstne modravý;
Danain šumí zlatý déšť – – –
vodomet plískavý – – – – – –
Tu hebkým palmy vějířem
jsem procit’, probuzen,
než co mi sneslo na víčka
tak čarovábný sen?
Ó paní! tmavých vašich brv
jen jedno pohnutí,
a rtíků něžných, růžových
jen jedno – zívnutí...

Meter: iambic
Mary
by Georg Weerth

Von Irland kam sie mit der Flut,
Sie kam von Tipperary;
Sie hatte warmes, rasches Blut,
Die junge Dirn, die Mary.
Und als sie keck ans Ufer sprang,
Da riefen die Matrosen:
»die Dirne Mary, Gott sei Dank,
Gleicht einer wilden Rosen!«
Und als sie schritt zum Markte frank,
Sprach ein Gesell mit Grüßen:
»die Dirne Mary, Gott sei Dank,
Geht auf zwei weißen Füßen.«
Und als sie saß zu Liverpool
Mit schwarz verwegnen Blicken,
Da wollten sich um ihren Stuhl
Die Menschen schier erdrücken.
Von Irland kam sie mit der Flut,
Sie kam von Tipperary:
»wer kauft Orangen, frisch und gut?«
So rief die Dirn, die Mary.
Und Mohr und Perser und Mulatt
Und Juden wie Getaufte –
Das ganze Volk der Handelsstadt,
Es kam und kaufte, kaufte.
Da fuhr kein Schiff den Fluß hinauf,
Da schwamm auch keins zum Meere:
Saß ein verliebter Schiffsjung drauf
Und dacht: Oh, wenn ich wäre
Erst auf dem Markt zu Liverpool,
Da sitzt von Tipperary,
Mit den Orangen auf dem Stuhl,
Die junge Dirn, die Mary!
Gab es wohl größre Liebe je?
Die Dirn am Mersey-Strande
Hatt tausend Schätze auf der See
Und mehr noch auf dem Lande.
In jeder Zone, wo der Mast
Von einem Fahrzeug krachte,
Schwamm eine Seemannsseele fast,
Die an Orangen dachte. –
Ob auch die Lippen brannten,
Stets an des Markts geschäft'ger Eck
Den bärtigen Bekannten.
O Leid um all die frischen Küss –
Sie hatte kein Erbarmen,
Sie fluchte, schrie, und ach, sie riß
Sich los aus allen Armen!
Und mit dem Geld, das sie gewann
Für saft'ge, goldne Früchte,
Lief hurtig sie nach Hause dann
Mit zornigem Gesichte.
Sie nahm das Geld und schloß es ein;
Und erst im Januare
Gen Irland sandte flink und fein
Das blanke sie und bare.
»das ist für meines Volkes Heil,
Das schenk ich euern Kassen!
Auf, schärft den Säbel und das Beil
Und schürt das alte Hassen!
Wild überwuchern möchte gern
Den Klee von Tipperary
Die Rose England – grüßt den Herrn
O'Connell von der Mary.«

Meter: iambic