PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXXII - Medicina de amor, la muerte
by Pedro Soto de Rojas

Si contra mí tus soles celestiales
vuelves, en rayos de su luz me quemo;
no basta el mar de lágrimas, que remo,
para templar sus llamas desiguales;
si intentas con piedad sanar mis males,
¡no menos ay! que tu rigor la temo;
que son en mí los golpes de tu extremo
(por miedo o por razón) mortales.
Del primer llanto, al último suspiro
(en quien estoy) mi corazón maltrata
con mil llagas amor de sólo un tiro.
Cúrame Fénix tú, cúrame ingrata,
que no es difícil, pues que no respiro,
y es la cura mejor la que me mata.

Meter: iambic
Co rok na Lysu, úkol náš!
by Petr Bezruč

Co rok na Lysu, úkol náš!
Až pustíš vpřed turistů smečku,
až raz tu Lysu vynecháš,
to bude s tebou zle, starečku!

Meter: iambic
SLÁVA
by Josef Svatopluk Machar

Jak šťasten musí básník býti,
když žije slaven národem,
jenž každou chvilku jeho žití
mu spěchá krášlit závodem,
vždyť rytíř pravdy, ducha kníže,
se k srdci lidstva všeho hříže
čím, naslouchá, zní jeho tluk,
vždyť za svůj čas pro příští časy
on nese prapor pravé krásy
i krátký ráj i peklo muk! – –
Snad býval kdys – v tom dálném věku,
kdy krásná Hellas zkvetala,
kdy básníku jen, kdy jen reku
na čelo laury vpletala,
snad býval kdys, kdy sladké znělky,
psal Avignonský básník velký,
když Ariost byl ještě živ –
ó šťasten, kdo se tenkrát zrodil!
Však chtíti dnes tu slávu v podíl –
toť věru směšno – nikoliv!
Dnes efemerkou je ta sláva,
již ve všestraném žurnálu
nám dobrý přítel časem dává
jak lék užívat pomalu.
Tam jmeno tvoje v jedné směsi
je s lotrem, který vraždil kdesi,
i s politikou měňavou
i s cenou obilí a kávy
i s anekdotou, kterou davy
čtou se zvláštní vždy zábavou.
Dnes sláva frází, kterou vije
jak vínek slámy bezcený
do literární historie
kýs profesor ti učený,
jenž vyčte dobře vždy ti sice,
číms chybil proti gramatice
i chyby tisku neviné –
však o myšlence, citu vřelém
co psát má on, jenž v žití celém
myšlenky neměl jediné?
Též areopag nedozrálý
kol bílých stolků v kavárnách
tvá díla blahoskloně chválí,
neb jako soudce šlape v prach;
bůh ví, co soudy jejich řídí,
zda šat, jenž na tvém těle vidí,
či ten neb onen časopis,
neb to, čím od dne ke dni žiješ,
či pivo, které deně piješ,
či dluhy tvé spáchané kdys!
Tvá podobizna objeví se
po mnoholetých trudech tvých
kdes v milosrdném časopise
a v různých skříních výkladních,
však zájem větší, tisícerý
tam budí portret chansonièry,
neb obraz hřebce, který dnes
spěl za jásotu první k metě,
neb atleta, jenž v smělém letě
se věsí umně na trapez.
A s nedostihlých výšin hledí
vše na tě, co zvem národem:
ten měšťan, který večer sedí
při pravidelném pivě svém,
a vlastenec, jenž s sebou vláčí
svůj notes, jenž mu zcela stačí,
a za knihu groš někdy dá,
dost nerad, jen že slýchá dosti,
že svatou prý to poviností,
již sama vlast mu ukládá.
To dnes je sláva... Co chtít více?
Toť vavřín našich časů zlých.
Trp, mysli, pracuj za tisíce –
dnes neocení činů tvých.
Dnes bude slávou tvoje jmění,
dnes podle titule tě cení,
jenž víže se na pověst tvou –
a nemáš-li jich – po všem veta,
ty v očích rozumného světa
jsi existencí ztracenou!
Což, básníku, oč šťastnější je
ten baráčník, jenž volů dvé,
když zora zlaté blesky sije,
na chudé pole žene své,
jenž nezná knih krom kalendáře,
má ženu, opálené tváře,
jež bosa, s děckem u prsou,
jej čeká, až se s pole vrátí,
na prahu chatky, kterou zlatí
ruměný západ září svou...

Meter: iambic
III. To ticho velebné!
by Xaver Dvořák

To ticho velebné! jak roste moje víra,
zalita dojmem okamžiku dnes,
stříbrný oblak když se rozprostírá
dým thuribula, jenž se náhle vznes’;
v hloub tajemství mé oko lačně zírá.
Korunky andělů se skvějí svíce,
šat jejich řízy z bílých voskovic,
žhnou z dutých očí svatých zřítelnice,
pohnutí stoupá v neživou jich líc –
a ticho velebné vždy roste více.
A z nekonečna září slunce žhavá,
pět sluncí krvavých jde blíž a blíž,
chrám Tajemného naplňuje sláva
jak příval potopy až v klenby výš;
dřív, nežli přišel, srdce už se vzdává.
Ach, vzdává se a leká se a děsí,
svou vinou zdrceno až v země prach,
neb ztratilo šat svatební svůj kdesi,
a přece překročilo síně práh;
zda milosrdí Svého vzpomene si?!
Až zjeví se tu divem Svého slova,
až vzhoří jako liliový květ,
až vůně rozleje se balsámová,
až z Jeho zotevíraných ran pět
dštít bude na srdce krev purpurová.
Jak zkvetou a jak zplanou do ohniva
a v zahrady se rajské protáhnou...
Co učiní však láska Jeho tklivá
s mým srdcem, kde již všechny květy schnou,
zda pohne jej má láska litostivá?!

Meter: iambic
II.
by Gustav Pfleger Moravský

Kam uhnul zrak svůj plnou slastí zpitý,
Tam života mu krásy pučely;
Jak bujný strom pestrými květy krytý,
Jejž teplé vánky z jara ochvěly:
Tak v nitru jeho květly jeho city.
A celý svět se zdál mu věčným rájem,
Okouzlen rozkoší všech svěžím májem,
Co říše štěstí sladce předtušená
Jen k blahu člověčenstva utvořená,
V níž radosť cílem prajediným jesti
A předchůdcem se slastí vyšších věstí.

Meter: iambic
Keats
by Henry Wadsworth Longfellow

The young Endymion sleeps Endymion's sleep;
      The shepherd-boy whose tale was left half told!
      The solemn grove uplifts its shield of gold
      To the red rising moon, and loud and deep
The nightingale is singing from the steep;
      It is midsummer, but the air is cold;
      Can it be death? Alas, beside the fold
      A shepherd's pipe lies shattered near his sheep.
Lo! in the moonlight gleams a marble white,
      On which I read: "Here lieth one whose name
      Was writ in water." And was this the meed
Of his sweet singing? Rather let me write:
      "The smoking flax before it burst to flame
      Was quenched by death, and broken the bruised reed."

Meter: iambic
A don Juan Antonio Viedma
by Bernardo López García

Sigue, cantor; de tu inspirada mente
brote en raudales el cantar sonoro;
pulsa la lira, que en sus
                  cuerdas de oro
refleja audaz tu inspiración potente
Sigue, cantor, porque tu canto ardiente
llevando al alma celestial tesoro,
arranca al corazón risas y lloro;
llena de gloria la entusiasta frente.
Sigue; que al Bardo que con
                  dulce vuelo
cruza este charco mísero y profundo
brindando al alma celestial consuelo
Dios lo levanta de este mar inmundo
y le hace llegue con la frente al cielo,
desde su indigno pedestal el Mundo.

Meter: polymetric
- XLI -
by Fernando de Herrera

El fuego que en mi alma se alimenta,
y consume al estéril duro frío,
da vida al casi muerto pecho mío,
y en virtud de sus llamas me sustenta.
Justo es que muera y viva en él y sienta
la gloria de mi dulce desvarío,
porque de mis trabajos yo confío
la esperanza del premio en quien me alienta.
Como en inmenso frío junta espira
inmensa oscuridad, cuya tristeza
ocupa el corazón con grave pena:
Así con el excelso ardor conspira
excelsa luz, que deja en su belleza
mi alma de alegría y de bien llena.

Meter: iambic
A ella
by Dilio

Nació en el seno de tranquilos mares
una virgen de faz encantadora,
la que aparece al despuntar la aurora
entre frondosas ceibas y palmares;
de lirios, azucenas y azahares
primavera gentil su sien decora;
su porvenir inconsolable llora
la linfa del poético Almendares
Cubren su cielo tenebrosas brumas,
inclina mustia la tan pura frente,
y la sangre del mártir inocente
mancha su lecho virginal de espumas,
por eso triste y abatida vive
a las orillas de la mar caribe

Meter: iambic
- CLV - Desengaño
by Juan de Tassis y Peralta

¿Dónde me lleva el áspero camino
por pasos de costoso advertimiento?
A dejar derramadas por el viento
justas quejas del tiempo y del destino.
Si miro atrás mi error y desatino,
no es poco galardón el escarmiento,
mas, ¡cómo tiraniza el sentimiento
cuando al mismo entender saca de tino!
Salga la voluntad del cautiverio,
que no ha de idolatrar el albedrío
la más sensible parte de los daños.
Descifrarán los hados el misterio,
y quedará de ajeno desvarío
librada mi advertencia en desengaños.

Meter: iambic
Naděje a obava.
by Ladislav Quis

Blaze tobě, český lide,
teď již nezhyneš,
pět stran se tě ujímá, i Židé
se socialisty též.
Jeden strach jen naději mou kalí:
Aby, než ti pomohou,
jedna druhou nesežraly.

Meter: trochaic
Die Biene
by Johann Joachim Ewald

O Biene, stichst du Doris Brust,
Den Sitz des Reizes und der Lust?
Wilst du vielleicht die Spröde stechen,
Um meine Quaal an sie zu rächen?
Doch nein ich seh, du willst durch Doris Hand verderben
Und glücklicher als ich auf ihrem Busen sterben.

Meter: iambic
Die fromme Magd .
by Clemens Brentano

Eine fromme Magd von gutem Stand,
Geht ihrer Frauen fein zur Hand,
Hält Schüssel, Tisch und Teller weis,
Zu ihrem und der Frauen Preiß.
Sie trägt und bringt kein neue Mähr,
Geht still in ihrer Arbeit her,
Ist treu und eines keuschen Muths,
Und thut den Kindern alles Guts.
Sie ist auch munter, hurtig, frisch,
Verbringet ihr Geschäfte risch,
Und hälts der Frauen wohl zu gut,
Wenn sie um Schaden reden thut.
Sie hat dazu ein fein Geberd,
Hält alles sauber an dem Heerd,
Verwahrt das Feuer und das Licht,
Und schlummert in der Kirche nicht.

Meter: iambic
Soneto
by Ignacio María Acosta

Nace fragante, delicada, hermosa,
rica en colores, tímida y galana,
entre perlas que riega la mañana
en verde tallo la encendida rosa
El aura la acaricia voluptuosa;
en agradarla el colibrí se afana;
y la rosa gentil de la sabana
es el hechizo y la adorada diosa
Pero si envuelto en polvoroso aliento
con torpe labio y bárbara inclemencia
besa la flor el huracán violento,
entonces mustia, sin color ni esencia
muere infeliz, cual muere en un
                     momento
al contacto del vicio la inocencia

Meter: polymetric
A San Isidro
by Jerónimo Núñez de Bracamonte

Los campos de Madrid, Isidro santo,
que por oficio cultivar tenía,
dejaba de labrar parte del día,
por dar a Dios mil glorias en su llanto.
Tanto lloraba, y alcanzaba tanto
con las lágrimas santas que vertía,
que oraba aquí, y el cielo allí
                     suplía
de Isidro las tardanzas entre tanto
Aquí lloraba el Labrador dichoso,
y allí por él los Ángeles araban,
que es para Dios llorar dulce tributo.
Y para Isidro fruto más gustoso,
coger allí los ojos que lloraban,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto.

Meter: iambic
PO SEDMI LETECH
by Viktor Dyk

Váš hrob je pustý. Ale vaše verše
oblibu našly. Citují se.
Jste mrtev! Mrtev. Vaše verše
je nyní vhodno citovat.
Byli jsme cizí. Hudbu vašich rytmů
jsem cítil. Ale jejich obsah
odlehlý byl mi. Jinou měl jsem cestu.
Kdys byl jste mrtev. Šel jsem na pohřeb.
Pohřeb byl smutný. Četa Sokolů šla.
Šest literátů, čtvrt zlá bídy, fabrik.
Mrtvola smutná. Psal jsem o tom kdysi.
Prach na cestě byl. Slunce červnové.
Sem v restauraci vešli jsme pak večer.
Červnový večer... Zde jsme tehda dleli.
Zahrada tatáž. Nic se nezměnilo,
vše jak ten večer po pohřbu.
Pro příští číslo verše tehdy sbíral
redaktor. A že nepřines’ jich nikdo,
sentimentalita mne jala
a já jsem tenkrát verše psal.
Snad nechápal jsem dobře. Cizí
my byli si. Jen cosi u vás zvučí
nějakým tónem plaché něhy,
již moje mladost mívala.
O žluté růži psal jsem tenkrát,
o Manon, o všem, co nám lhalo,
a v dvacíti jak bývá letech,
přešel jsem vposled na sebe.
Hrob váš byl pustý. Vaše verše
oblibu našly, dříve vysmívané.
By mohli se bít mrtvým živí,
tož počaly se citovat...
Dnes zas tu sedím. Hovor dozněl.
Sám sedím tu. A v samotě té
vzpomínky intensivně rostou
na červnový ten dávný den –
Nějaká růže z dálek voní,
nějaké rytmy z dálek slyšet,
a vše má tóny plaché něhy,
již naše mladost mívala.
A všechen smutek přešlých časů
a všechno farizejství doby
se vytrvale v mysl vtírá,
když říkám si Váš smutný verš.
Co vyprchalo z naší touhy?
Co do prázdna se vytratilo?
Revolty vaše došly sankce,
ubohý, plachý poeto!
Jste oblíben u vážných lidí
vy vzbouřený a nesmířený,
vy vysmívaný, poraněný!
Co vyprchalo z mladosti?
Plynové světlo teskně hoří,
kroky zní kolem, matné hlasy.
Sním: vidím vaši siluetu,
ubohý, plachý poeto!
Úspěchy máme. Davy hlučí.
O naše knihy prou se lidé.
Sním: vidím vaši siluetu,
ubohý, plachý poeto!
A nevím, jaká je to hořkost,
a nevím, proč bych protestoval.
A nevím, co tak hrdlo svírá.
Oh dobře, že už nejste živ!

Meter: iambic
40.
by Friedrich Rückert

Ein Weiser, um mit Kraft den Vorzug zu beweisen
Des Menschen vor dem Thier, wollt' auch sein Alter preisen.
Von Thieren soll der Mensch das höchste Alter haben;
Denn Fabel nur ist was man sagt von Hirsch und Raben.
Doch macht dir nun ein Thier den Vorzug streitig kaum,
So thut es jeder Fels, so thut es mancher Baum.
Drum etwas anders muß dein Menschenvoraus seyn,
Den dir alswie das Thier auch einräumt Pflanz' und Stein:
Daß du in jedem Nu, in Gott und Welt und dir
Mehr lebst als lebenslang Fels oder Baum und Thier.

Meter: iambic
- 84 -
by Lope de Vega

Tiraban Dios y el hombre al blanco un día
flechas de amor y de crueldad tirana,
por ver quien de los dos el premio gana,
que atado a un árbol el rigor tenía.
Dios que del blanco lo que Dios sabía,
tiraba con destreza soberana,
erraba el hombre con malicia humana,
porque la mira contra Dios ponía.
Era de entrambos Sebastián el cierto
blanco en un tronco, donde ramas hechas
las flechas le dejaron tan cubierto.
Que puesto que a matarle iban derechas,
quedó de Dios, y no del hombre muerto,
que en las flechas de Dios rompió sus flechas.

Meter: iambic
Those lips that Love’s own hand did make (Sonnet 145)
by William Shakespeare

Those lips that Love’s own hand did make
Breathed forth the sound that said ‘I hate’
To me that languish’d for her sake;
But when she saw my woeful state,
Straight in her heart did mercy come,
Chiding that tongue that ever sweet
Was used in giving gentle doom,
And taught it thus anew to greet;
‘I hate’ she alter’d with an end,
That follow’d it as gentle day
Doth follow night, who like a fiend
From heaven to hell is flown away;
    ‘I hate’ from hate away she threw,
    And saved my life, saying ‘not you.’

Meter: iambic
Ich bin ein Husar
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Hurrah! ich bin ein Husar!
Ich komme wie Vögel geflogen,
Ich habe den Säbel gezogen,
Das Pistol in der Hand,
Den Hahn gespannt.
So jag' ich keck in der Feinde Reih'n,
Ich hau' und ich schieße tapfer drein:
Piff paff puff!
Hurrah!
Hurrah! ich bin ein Husar!
Die Feinde kommen geritten,
Nun heißt es muthig gestritten!
Die Standarte voran!
Frisch drauf und dran!
Ich jage keck in der Feinde Reih'n
Ich hau' und ich schieß', und der Sieg ist mein!
Piff paff puff!
Hurrah!

Meter: iambic
- L -
by Fernando de Herrera

Pensoso vuelvo a la alma del pasado
tiempo el dolor que tuve, y el presente,
ya que razón alguna no consiente
que en dulce error padezca enajenado.
El cuello ya levanto deslazado,
que la señal del yugo impresa siente;
¿cuál tuyo, oh impío Amor, grave accidente,
digo, podrá mudar mi ufano estado?
Yo sé bien cuánto duele una esperanza
que huye y un temor que crece en pena,
y cuán vano es el fin de mi deseo;
mas deshaces, cruel, mi confianza
simple, que a tus engaños me condena,
y voy alegre al mal que temo y veo.

Meter: iambic
- 3 - Al Guadalhorce y su pastorcilla
by Pedro Espinosa

Honra del mar de España, ilustre río
que con cintas de azándar y verbena
ciñes tu imagen, de claveles llena,
haciendo alegre ultraje al cierzo frío,
si ya con tierna planta y dulce brío
vieres la ingrata, causa de mi pena,
hurtar tus perlas y pisar tu arena,
baña sus huellas con el llanto mío.
Así la aurora vierta por tu orilla
canastillos de aljófar y esmeraldas,
olor las auras, flores el verano.
Y, si esto es poco, sí mi pastorcilla,
cuando tus lirios ponga en sus guirnaldas,
te dé licencia de besar su mano.

Meter: iambic
Lauwarm
by Hermann Löns

Ich gehe kalt vorüber,
Du blickst mich schmachtend an –
Die hat mich niemals lieb gehabt,
Die mich nicht hassen kann.
Zu blau war mir dein Auge
Und viel zu blond dein Haar,
Ich habe mich von dir gewandt,
Weil deiner satt ich war.
Tagtäglich blauer Himmel
Und blonder Sonnenschein –
Es muß auch Blitz und Donnerschlag
Mein wildes Herz erfreun.
Das Weib nur kann ich lieben,
Nur der mein Herz gehört –
Die, wenn ich sie verlassen hab,
Mir Mord und Rache schwört.

Meter: iambic
The Venus of Milo
by Henrietta Cordelia Ray

O peerless marble marvel! what of grace,
Or matchless symmetry is not enshrined
In thy rare contours! Could we hope to find
The regal dignity of that fair face
In aught less beautiful? We would retrace,
At sight of thee, our willing steps where wind
The paths great Homer trod. Within whose mind
Wast thou a dream, O Goddess? Nearer pace
Brave Hector, reckless Paris, as we gaze;
Then stately temples, fluted colonnades
Rise in their sculptured beauty. Yes! ’tis Greece,
With all the splendor of her lordliest days,
That comes to haunt us: ere the glory fades
Let Fancy bid the rapture never cease.

Meter: iambic
1L: Mein Engel! deiner Huld ist sicher nichts zu gleichen,
by Christiana Mariana von Ziegler

Mein Engel! deiner Huld ist sicher nichts zu gleichen,
Ich tauschte, glaube mir, davor kein Käyserthum,
Wie könt ich selbge wohl in höhern Grad erreichen?
Dein gantzes Hertz ergibt sich mir zum Eigenthum.
Du schmeichelst meinen Blat, als ob es dich ergötzte,
Galante Breßlerin, wie schertzt dein netter Kiel?
Ja wann selbst deine Hand die Sylben vor mich setzte
So glaub ich, daß so dann dir meine Schrift gefiel.
Mein Unvermögen will mich mehr als deutlich lehren,
Daß meine Stümperey vor nichts zu schätzen ist;
Der Ruhm, der dir gebührt, kan mir nicht zugehören,
Ich weiß mehr als zu wohl, daß du die Sonne bist.
Drum müssen wir vor dir uns wie die Sterne neigen;
Gesetzt, daß auch dein Strahl uns Licht und Glantz verleiht,
Kan doch der Schimmer nicht so hoch, als deiner, steigen,
Denn alle Welt erkennt an dir die Treflichkeit.
Der gantze Musen-Chor muß mir hier Beyfal geben,
Und also bleibt diß Blat von Lacq und Schmincke frey.
An meinen Hertzen sieht man keinen Fürniß kleben,
Drum haßt so Mund und Kiel auch alle Heucheley.
O! Soll ich nicht einmahl den frohen Tag erblicken?
An den ich, Edle, dich persönlich küssen kan,
Die Freude würde mich aus Schranck und Zirckul rücken,
Ich träffe gantz gewiß schon hier den Himmel an;
Dein Umgang würde mir die Stunden süsse machen,
Ich speißt' und träncke nicht, so lang ich dich vor mir,
Du Pallas unsrer Zeit, leibhafftig sähe lachen,
Denn meine Sehnsucht ist gar ungemein nach dir.
Jedoch was gieß ich Oel in meiner Sehnsucht Flammen?
Was greiffet meine Hand nach Schatten, Wind und Lufft?
Ich weiß, wir kommen doch, mein Engel, nicht zusammen,
Denn zwischen mir und dir ist eine grosse Glufft.
Diß muß mir allen Schmertz, Annehmlichste, versüssen,
Daß ich, obgleich dein Mund von mir entfernet heißt,
Noch deine Feder kan an jenes Stelle küssen,
Die mich mit Ambra-Kost und Lieblichkeiten speißt.
Laß deine Muse mich fein öffters nur besuchen,
Ihr Zuspruch flösset mir so Geist als Leben ein.
Will das Verhängniß gleich uns durch Entfernung fluchen,
So soll doch unser Geist beysammen stündlich seyn.
Hör ich von deinen Wohl, so will ichs mit dir theilen,
Und schreckte dich ein Fall, so fühlt ich auch den Riß;
Denn wohntest du von mir noch mehr als hundert Meilen,
So würckt die Sympathie doch zwischen uns gewiß.

Meter: iambic
32. Phantasie
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Wie sie wandelt auf den Birkenhöhen,
Thymian und Skabiosen pflückt,
Wie sie sich zur Blumenlese bückt,
Wie sich ihres Schleiers Falten blähen,
Wie die apfelgrünen Bänder wehen,
Von dem Strohhut mit Schasmin umstrickt,
Wie sie sinnt, von Weizengold umnickt:
Kann mein Geist durch Trennungsdunkel sehen.
Meiner Phantasieen Zirkeltanz
Führt und schließt das Ätherbild der Hehren,
Wallend wie der Lichtglanz auf den Ähren.
Jede Ros' entknospet ihr zum Kranz;
Jedes Sommerabends Purpurglanz
Leiht die Glorie, sie zu verklären.

Meter: trochaic
- XXXVII -
by Fernando de Herrera

Tiempo fue de dolor el que yo tuve
sujeto a dura voluntad ajena;
tiempo fue en que perdí mi grande pena;
mas en perder más fiero mal sostuve.
Tiempo fue de mi afrenta aquel do estuve
atado y sin valor en la cadena;
tiempo fue en que cerré a la luz serena
los ojos, y en error perdido anduve.
Tiempo es ya que no duerman en su engaño
mis sentidos; ya es tiempo que deshaga
la razón mi porfía y devaneo;
que ya no es justo conocer el daño
y abrazar la ocasión aunque en la llaga
siempre abierta respire mi deseo.

Meter: polymetric
- XVI -
by Diego Hurtado de Mendoza

Como el hombre que huelga de soñar,
y nace su holganza de locura,
me viene a mí con este imaginar;
que no hay en mi dolencia mejor cura.
Puso amor en mi mano mi ventura,
mas puso lo peor, pues el penar
me hace por razón desvariar,
como el que viendo, vive en noche oscura.
Veo venir el mal, no sé huir;
escojo lo peor cuando es llegado,
cualquier tiempo me estorba la jornada.
¿Qué puedo yo esperar del porvenir,
si el pasado es mejor, por ser pasado?
Que en mi sangre es mejor lo que no es nada.

Meter: polymetric
Zwiefacher Sieg
by Christian Wernicke

Wie leicht ist Einer überwunden,
Wenn man die rechte Zeit zur Rache hat gefunden! –
Erdrück' ihn! er verdient's! Es steht dir Alles frei;
Doch wo du ihm vergiebst, so überwind'st du

Meter: iambic
Mi primer amor
by José Contreras

Sus gracias, gentileza y hermosura
eran las de las vírgenes de Oriente:
negras pupilas de mirada ardiente;
labios de llamas, formas de escultura
Al ver tan peregrina criatura,
batió sus alas mi exaltada mente;
y trocose en aurora refulgente
de mi pecho infeliz la noche oscura
¡Cuánto la amaba yo! ¡Mas
                  cierto día
que no se borrará de mi memoria
la vi en un ataúd de raso y flores !
¡Si el hado robó al cuerpo la armonía
su espíritu inmortal voló a la gloria
y con él se elevaron mis amores!

Meter: polymetric
- 74 - Acto I, XARIFA
by Lope de Vega

El sátiro, que vio primero el fuego
resplandeciente, claro y luminoso,
fuele a abrazar alegre y codicioso,
pero abrasado se detuvo luego.
Miró unas flores, que el ameno riego
fertilizaba de un arroyo hermoso,
y dijo: ¡Oh campo alegre y deleitoso!
¿por qué os dejé de aquella lumbre ciego?
Tal yo, que con mi engaño me aconsejo
y de todo el sentido me despojo,
sigo mi daño, y de mi bien me alejo.
Mi muerte busco, y de vivir me enojo;
las flores de oro en la corona dejo,
y al fuego del amor el alma arrojo.

Meter: iambic
- I - A un soldado de quien se refiere que, matándole en un hecho de armas, se quedó un rato de pies después de muerto
by Bocangel y Unzueta

Tu obstinado cadáver nos advierte
que hay vida muerta, pero no vencida,
pues sólo en tu valor, sólo en tu vida,
algo miró después de sí la muerte.
Fuerte es la Parca, pero tú más fuerte:
no se debió a su golpe tu caída
tú contra ti la ayudas ya rendida,
¿qué quién pudiera, sino tú, vencerte?
Tú dividiste el trance indivisible
de morir y postrarte, tan altivo,
que en el daño común no hallas ejemplo.
¿Cuánto más que inmortal, y que invencible
contemplaré que fuiste, cuando vivo,
si el cadáver intrépido contemplo?

Meter: polymetric
PÍSEŇ KŘIVONOSKY (VII)
by František Odvalil

A tak roste v kráse své pod kladivem časů,
město, jež se Církví zve, žnečkou lidských klasů.
Nevěsta to Pána jest, pomocnice spasná,
nová Eva mystická, černá sic, však krásná.
Kopím z boku vzbuzená v těžkém smrti snění,
plodná máť, ač panenská, příštích pokolení;
z rány srdce vytrysklá, láskou zatopená,
jediná choť Kristova, touhy jeho žena.
A ten svaté lásky žeh tvou též touhu světí,
když se srdce otvírá, srdci v náruč letí,
když si družku života v blahou najdeš chvíli,
byste hnízdo útulné sobě postavili.
Tajemstvím tu sedmým plá v cestu milost bílá,
žehná čistých srdcí dvé, jež se zaslíbila
v stejný úder zladěná, silná v každé době,
obec Boží budovat Kristovi a sobě.
Neváhej se oddat tam, srdce hlas kde tázán,
v nebi svatý svazek ten anděly jest vázán,
ale duší Miláčka pomni, milý, prve:
blaho to jej poslední stálo kapku krve.
Končím zpěv svůj, poutníku, svatou píseň písní,
o lásce, jež mohla dát víc, než člověk vysní –
chudý zpěv jak sosen šum, ale slza mnohá
pryskyřice tryskla v něm ku cti mého Boha;
rostla, zrála, v šumu tom kůru porosila,
když o proudu sedmerém Boží lásky snila.
Tobě přeji na rozchod, aby proud ten žhavý
šťastně tebe přeplavil do splynutí slávy.
Tam až staneš před trůnem v rouše zářně čistém,
také za mne, ovečko, vypěstěná Kristem,
blaženě tam zavolej s jeho svatých ramen:
Sláva Otci, Synu též, sláva Duchu. Amen.

Meter: trochaic