PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
CÍSAŘ FRIEDRICH II.
by Josef Svatopluk Machar

Korunu dejte mi i říšský meč,
chci si ji na hlavu vstavit,
chci vědět, může-li knězova řeč
císařské moci mě zbavit!
Kolik těch papežů římských jsem shled,
každý byl hrabivý, podlý,
každý byl urputný zlobivý kmet,
který se kletbami modlí!
Vždycky jsem myslíval, když jeden šel,
na svět že mír už si sedá,
však jeho nástupce zas vztekem vřel,
kněz římský pokoje nedá!
Prokleli všichni mě; už to tak znám,
písmenky nechybí více:
zastrou se oltáře, šerý je chrám,
kněz klne, shášejí svíce – –
Však tahle koruna dosud je má,
císařský meč mečem mojím,
a dokud osud mi života dá,
v právu svém žiji a stojím...
Začne-li proklínat ten římský kněz,
pak není spásy a rady –
jako když za jara přes říční jez
řinou se vzteklých vod spády.
Proklel mě, že se mi nechtělo jít
v zem svatou v minulém čase –
a když jsem nes tam svůj prapor a štít,
kněz římský klnul mi zase.
Proklel mě, že jsem se Jidášem stal
na víry duchu a slovu –
a když jsem kacíře páliti dal,
kněz římský klnul mi znovu.
Klel mi, že válce chci, když jsem chtěl mír,
válčím-li, klne, mír volá –
Scylla a Charybdis a zhoubný vír,
toť duše jeho je holá.
Tři velcí šelmové šli světem tím
k neštěstí lidstva a světa –
pan papež ví to tak, jak já to vím,
a přece kletby své metá!
Ať klne! Směji se. Korunu svou
na skráních svých pevně cítím,
darmo ji studené ruce ty rvou,
ponesu celým ji žitím.
O nových kletbách ať přemýšlí kněz,
ať ohněm zlosti se tráví –
ten plamen živím mu zítra jak dnes
a – v počest Kristovy slávy.
Krále jsem burcoval: Hleďte tu síť,
pavouk nám spletá ji dravý! –
Neslyší, ohluchli, ďas je má vzít,
prázdné ty makové hlavy!
Ďas je vem! Sám jsem tu. Svět náš je tup,
bojácné ospalé dítě!
Však, pane papeži, zkazím ti lup,
roztrhám ty tvoje sítě!
Svoláš-li koncil zas, smeteme hned
tlusťoučké prelaty s lodě –
pán Ježíš kázal, že jít mají v svět
a ne plout po vratké vodě.
Časem ti lapneme zlaťáčků tíž,
jež s boků mezků se houpe,
– můj švakr posílá k Římu je blíž,
král hloupý Anglie hloupé –
protože Kristus dí, že se má dbát
o poklad, jejž nebe chová,
vystříhám, papeži pane, tě rád
nedbati Kristova slova. –
Tož hlavou hoďme si! Vyjeďme v pláň,
sokol můj touhou se třese,
sokolník pustí jej, a v modrou báň
pták jako šipka se vznese!
A večer arabský zpěv dáme pět,
Arabku vezmeme k boku –
ať puká za kmetem ten římský kmet
k radosti dnů mých a roků!

Meter: dactylic
[die Erde nimmt ohne Dank; Dank kennt nur der Himmel]
by Karl May

Die Erde nimmt ohne Dank; Dank kennt nur der Himmel.

Meter: iambic
A Aminta, que para enseñar el color de su cabello llegó una vela y se quemó un rizo que estaba junto al cuello
by Quevedo

Enriquecerse quiso, no vengarse,
la llama que encendió vuestro cabello;
que de no codiciarle, y poder vello,
ni el tesoro del sol podrá librarse.
Codicia fue, que puede mal culparse,
robarle quien no pudo merecello;
milagro fue pasar por vuestro cuello
y en tanta nieve no temer helarse.
O quiso introducir en sol su llama,
y aprender a ser día, a ser aurora,
en las ondosas minas que derrama,
o la hazaña de Eróstrato traidora
repite, y busca por delitos fama,
quemando al sol el templo que él adora.

Meter: iambic
In tiefer Noth
by Karl May

So, wie der Hirsch nach frischem Wasser schreit,
So rufe ich, o Herr, nach deiner Güte.
Ich ging von dir hinweg so weit, so weit;
O werde im Verzeihen nimmer, nimmer müde!
So, wie der Hirsch nach frischem Wasser schreit,
So rufe ich, o Herr, nach deiner Gnade.
Send mir die Fluthen der Barmherzigkeit,
In denen ich mich rein von meinen Sünden bade!
So, wie der Hirsch nach frischem Wasser schreit,
So rufe ich, o Herr, nach deinem Segen.
Erlaube mir, mit meinem Herzeleid
Vor deinem Throne tief mich in den Staub zu legen!
So, wie der Hirsch nach frischem Wasser schreit,
So steh ich am Verschmachten, am Vergehen.
Es ist die höchste, allerhöchste Zeit;
O laß dich, Herr und Vater, laß dich doch erflehen!

Meter: iambic
Manila
by Joachim Ringelnatz

Als ein altes Tau durch derbe,
Doch verständniswarme Hände glitt,
Sagte eine Stimme: »Bob, ich sterbe,
Ehe Land in Sicht. Und du stirbst mit.«
Noch bevor die Stimme Antwort kriegte,
Kämpften sie: Vollschiff gegen Orkan.
Hatten oft gekämpft, bis eines siegte.
Und das andre war dann abgetan.
Nur ein Treibstück wurde aufgefunden.
Daran hingen kalt, ersoffen, blau
Zwei alte Matrosen, angebunden
Mit einem alten Tau.

Meter: trochaic
Coloquio entre un soldado y una beata
by Fray Bernardo de Cárdenas

Sol Ya hago voto a Dios Bta Pues
                  a Dios vota
hijo mío no tiemble cuando jura
Sol Yo voto, y juro por la Virgen pura,
y es obra de virtud santa, y devota
y juro a Dios Bta La sangre me
                     alborota
viendo que persevera en su locura,
no jure hijo más Sol ¿Por qué me
                     apura
madre, que la paciencia seme agota?
Y así un millón de veces voto,
                  y juro
de defender la honra de María,
pues mientras juro más, soy más premiado
Bta Si eso es así verdad, jurar procuro,
también de defender la opinión pía,
mas ay que grande escrúpulo me ha dado.
¿Si habrá en jurar pecado
un alma que de ser perfecta trata?
Autor Esto dudó en San Pedro una Beata

Meter: polymetric
- CXIII -
by Fcode Borja

Fabio, no es ambición, ni fantasía,
ni por injusto pretensor desdeño
a quien jamás mostró al aplauso ceño,
con propia sed, mas no de hidropesía.
Y el natural afecto, a veces cría
una oculta ambición con vano empeño;
y el dulce engaño al despertar del sueño,
promesas de Raquel, cumple con Lía.
Dichoso vos, si huyendo sus engaños,
reconocéis el fin de sus intentos,
y halláis los propios en ajenos daños.
Y veis poner sus locos pensamientos,
tan gran cuidado en conseguir por años,
lo que después se pierde por momentos.

Meter: iambic
TÁZAVÝ
by Otokar Fischer

Tážeš se, proč píši drama?
Bych moh strhat sebe sama.
Tážeš se, proč vůbec píši?
Bych se z toho kál, že dýši.
A proč dýši, vědět chceš?
Ano, proč? To ptám se též.

Meter: trochaic
Odprošení.
by Josef Jaroslav Langer

O, znám-li srdci Tvému
Bol rozeloučení,
Že zavinilo, mému
Rač dát odpuštění!
U noh se vinout
U Tvých mne zhynout
Nech za proviněnou,
Pro lásku zmíněnou.
Jen očko Tvoje,
Jež nebe moje –
O, té milosti přej,
Spočít mu na mne dej!
Ze růžových
Ze rtů Tvojích –
K té prosbě kyň!
Jen ještě jedno,
Milovné jedno
Mně zdráv buď zplyň!
Vždyť od Tebe, od mého
Již od blaha je všeho,
Ach! jest mi odespět,
Je spěti v dálno mhlošedé,
Kamž, ach! mne hvězdy jen bledé,
Tvůj neprovází hled –
Kam luna jen zavítá
A slz necitná čítá,
Jež srdce pláče Ti moje;
Chladných kde jen skalin stěně,
Jen drv tichounkých ozvěně,
Proč hruď mi teskná – slyšno jest.
Ach u Tebe, Tyť víš, vždy jen,
Zlatý i svůj kdy skrývá
I rozestírá svit kdy den,
Vždy duše má přebývá.
Když Tvé mi oko kyne,
Má všecka mizí strast,
S Tvým úsměchem mi plyne
Rajská ve ňádra slast.
Ty mého jedinou
Jsi ducha útěchou;
A trvalo to mile,
Odloučení, až chvíle
Plamen bolů v hruď uvrhla:
Tu, Tvé to srdce ždálo,
V té bouři mé by stálo,
Pečeť by ústa nestrhla? –
Ach, znám-li srdci Tvému
Bol rozeloučení,
Že zavinilo, mému
Rač dát odpuštění.
U noh se vinout,
U Tvých mne zhynout
Nech za proviněnou,
Pro lásku zmíněnou.
Jen očko Tvoje,
Jež nebe moje –
O, té milosti přej,
Spočít mu na mne dej!
Ze růžových
Ze rtů Tvojích –
K té prosbě kyň!
Jen ještě jedno,
Milovné jedno
Mně zdráv buď zplyň!

Meter: iambic
205
by Josef Vlastimil Kamarýt

V poslušnosti vzdát se Bohu svému,
v naději k věčnému štěstí patřiti:
toť jest cesta k žití blaženému;
tou mne cestou nauč, Pane, choditi.

Meter: trochaic
Proslov.
by Svatopluk Čech

Ó bratři! ten, kdo pro sebe jen žije,
kde ledové má srdce pro jiné,
ten jako růže v poušti zahyne
a hrob mu slza žádná neomyje.
Ať šlechtické jej ruce kolébají,
buď on si celý zlatem zasypán:
ni halíř na něm není požehnán
a rodiče mu pocty nepřidají –
To kletba toho, kdo sám sobě dosti,
kdo nemá jiskry lásky k povšechnosti!
Měj on si sil, co člověk může míti,
jsou bez ceny, bez ceny život jeho
jak perla na dně moře hlubokého,
již nemůž’ dívka kolem šíje víti –
Čím širší kruh, v němž síly napínáme,
tím větší cena naší jsoucnosti;
ten cit nás plní pravou blahostí,
je hvězdou nám, když smrtí zhasínáme!
Nuž mějme víc než sebe na zřeteli,
ó bratři, širší kruh si osobme
a pro národ vší silou působme,
neb jměním svým anebo svými čely!
Aj, nyní se vám příležitost dává.
Přispějte na divadlo národní,
jeť ono květ, jímž národ znamenává,
že nevyschla v něm šťáva životní –
Jeť ono důkaz, na němž jasně zříti,
že v národu národnost neuvadla,
že, třeba berla z ruky jeho padla,
on aspoň to, co ztratil, v srdci cítí!
Jak dlouho platili jsme na divadlo,
kde cizinský se jazyk rozlíhal,
kde do kletby se jméno české kladlo,
až českou líc žár studu zažíhal.
A teď, teď poslední bychom si silou
své Musy chrám neměli zbudovat
a ve zlatý zas přiodíti šat
Popelku – mluvu vlastní, přespanilou?
Když Maďar stavěl Muse svojí chrám,
z nejvyšších rodů nejsličnější paní
tu kámen braly do měkkých svých dlaní
vzdor zlatohvězdným svojim zástěrám:
ó, spěj tam, dívko z mojí vlasti klínu,
co nebojíš se zmačkat krinolínu,
ó, spěj a ukaž českým svým bratránkům,
že nejsou stvořeni jen k plným žbánkům!
Jak hrdě vstoupí někdy naše nohy
na základ ten, jejž naše rýče ryly,
pod střechu tu, již naše cihly kryly,
a budeme se cítit takřka bohy.
Nám dlaně do kapes vší silou vjely,
a kdybys je teď na ruby převrátil,
nic víc než nic bys si z nich neuchvátil –
my z ničeho si dům ten vystavěli!
A třeba bychom sebe méně dali,
byť to byl do zdi jen kamének malý,
ten kámen bude skvoucím rubínem
v prstenu našich zásluh o svou zem!

Meter: iambic
318. Wie man in Himmel sieht.
by Angelus Silesius

Man darf kein Ferngesicht in Himmel einzusehen/
Kehr dich nur von der Welt/ und schau: so wirds ge-
schehen.

Meter: iambic
Jízdou
by Otokar Fischer

Než si Atlantis pro tebe přijde,
než tě potopy pohltí tůň,
než se v polypy změní tví lidé,
ještě chvíli se, Evropo, sluň!
Ve zlatě koupej své trosky a sloupy,
soupeřská božstva, jež nevládnou nám,
své hroby a hry a svou lásku, jež loupí,
schodiště zbožných a svítící chrám,
sousoší mostů a v cypřiších vily,
šumění vody a kytici kors,
milenců pocel, jenž v polednách šílí,
třeštění vozků i něhu tors,
park, v nějž se utekli kletí a svatí,
mramornou lázeň i zrcadlo zrad;
starý ty světe, my s tebou jsme spiati,
starý ty hříchu, jak nemít tě rád!

Meter: dactylic
- 879 - Acto II, TESEO
by Lope de Vega

Cuando en el nido el pajarillo asiste
en larga noche del invierno airado,
y espera el alba, que con rayo helado
baña los montes, y los campos viste;
luego que de jacinto y amatiste
saca el rico cabello coronado,
trueca las pajas al ameno prado,
y en los rayos del sol la noche triste.
Yo, de otra suerte, en noche oscura y fría
de aquesta cárcel que me dio la suerte,
no doy lugar a la esperanza mía.
¡Desdichado de aquel que de tan fuerte
prisión no espera que amanezca el día,
pues ha de ser la noche de su muerte!

Meter: iambic
179. Dárek své pilnosti nesu Ti k jmeninám;
by Eduard Just

Dárek své pilnosti nesu Ti k jmeninám;
přijmi jej důkazem, kterak Tě ráda mám!

Meter: dactylic
237.
by Friedrich von Logau

Wie kümts, daß ein gemeiner Mann um Tranckgeld pflegt zu bitten?
Auff Essegeld begehrt er nichts: es sind noch deutsche Sitten.

Meter: iambic
Dušičky.
by František Sušil

Matka příroda se v rakev kloní,
Smutná lípa lupení své roní,
A je za daň stele vůkol po ní.
O přírody pomíjivé kráse
Tajný vzdychot vůkol rozlíhá se,
Jak když želí mátě v smutné řáse.
A ten vzdychot tamto k dušem vniká,
Kdež jich obor hořem hlasně vzlyká,
An je hlodá strázeň převeliká.
A co duše ony čijí na to,
Zda jich srdce též je hořem vzňato?
Ty se těší, těší přebohato.
Sestry milé, radujme se v Pánu,
Vzejde světlo pro tu naši schránu,
Pán otevře nám svých nebes bránu.
Slyšte, jak se člověk za nás modlí,
Všickni se v tom v lásce pro nás shodli.
O ty hlase blahý, prodli, prodli!
A tu ticho vládne po vůkolí,
Pozorují všecky na hlaholy,
Jenž z pozemských vnikají sem polí.
Jsou to žalmy, jež lid zbožný pěje,
An dle posvátného obyčeje
Dušiček památku mile děje.
Duše slyší, a teď pléší z hlasna,
Že již přijde pro ně doba spasná,
An již vzchází nyní záře jasná.
V očistcovém aj již kraji svítá,
Pán jim milost z prosby lidí skýtá –
S olivou k nim anděl s nebe slítá.
Poďte duše, již jest dost těch strastí,
Poďte duše do nebeské vlasti,
Modlitba vám zděla věčné slasti.
Dí ta slova anděl po nebesku
V nadhvězdovém celý tona blesku,
A je vábí na blaženou stezku.
Nebes brána se jim odevírá,
Obor duší v ni se poubírá,
An zní píseň nebešťanů čírá.

Meter: trochaic
1. An J. von Hammer
by Friedrich Rückert

Jüngst am blühenden Rosenhag sprach mit wichtiger Miene
Gegen Sängerin Nachtigall Honigsammlerin Biene:
Immer saugest du Rosenduft, immer Duft nur der Rosen,
Kosest immer vom glühenden Rosenlippenrubine.
Zur Werkstätte von meinem Fleiß dient dagegen mir jede
Von den Knospen des Frühlinges zur Entfaltung gedieh'ne.
Denn zum köstlichen Honigseim umzuwandeln versteh' ich
Alles Süße, ohn' Unterschied allen Kelchen Entlieh'ne.
Ob der Blüte die Farbe fehlt, leicht verzeih' ich den Fehler,
Nur der fehlende Nektar bleibt das von mir Unverzieh'ne.
Leider, daß mir der Flug versagt, um zu sehn, ob zu holen
Duft nicht sei aus des blühenden Morgenrotes Karmine.
Darum bin ich durch Emsigkeit die im Land Berühmte,
Du, Verliebte, durch Müßiggang bleibst mit Recht die Verschrie'ne.
Sieh, derweil du dich abgehärmt hast am Dorne der Rosen,
Stieg ich duftend aus Veilchenschoß mit vergoldeter Schiene.
Und nun sage mit Einem Wort, ob du selber nicht meinest,
Daß ich Kleine den Preis vor dir, stolze Große! verdiene?
Oder, willst du noch streiten, laß zum Schiedsrichter uns wählen
Den Dolmetschen der Pforte dort im hochtürmenden Wiene,
Der, so hat mir Hafis gesagt, löst mit glücklicher Schnelle
Jedes Rätsel aus Osten, das schwierig anderen schiene.

Meter: polymetric
Lamentación amorosa y postrero sentimiento del amante
by Quevedo

No me aflige morir; no he rehusado
acabar de vivir, ni he pretendido
alargar esta muerte que ha nacido
a un tiempo con la vida y el cuidado.
Siento haber de dejar deshabitado
cuerpo que amante espíritu ha ceñido;
desierto un corazón siempre encendido,
donde todo el Amor reinó hospedado.
Señas me da mi ardor de fuego eterno,
y de tan larga y congojosa historia
sólo será escritor mi llanto tierno.
Lisi, estáme diciendo la memoria
que, pues tu gloria la padezco infierno,
que llame al padecer tormentos, gloria.

Meter: iambic
XI. Nám láska je písničkou, přátelé,
by Josef Kubelka

Nám láska je písničkou, přátelé,
jež s vichrem se o závod honí,
a sklenky tak vesele, vesele
k ní bujarý nápěv zvoní.
Ti života účelu neznají,
kdož unyle v koutku civí,
kdož lásku svou slzami napájí
i vzdechy ji, stesky živí.
O nemoudří! – Život je samý žert
a dělá své vtipy všude:
až lásku, až lásku si vezme čert,
pak plná nám sklenka zbude.

Meter: trochaic
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Soll ich aus nichtigem Behagen
Mit Speisen stets erfüllt zu seyn
Durch starck Getränck und guten Wein
Der Seelen reines Wesen plagen?

Meter: iambic
185. Vždy rabem jest, – jen šílenec mu věří –
by Adolf Heyduk

Vždy rabem jest, – jen šílenec mu věří –
kdo práva jiných touží zavraždit
a svobodu jen dle svých chtíčů měří!

Meter: iambic
Čížek.
by Adolf Heyduk

Z těch písní, které zapěl čížek –
to obecně je známá věc –
řad švarných byl by asi knížek,
když dbal by o ně knihkupec,
a z hnízd, jež pletl v olších hráze,
kdy zdařil se mu jarní frej,
jak architekti domů v Praze
má tři i čtyři na prodej.
Je ladný v pohybu i v letu,
vždy po švihácku uhlazen
a nad ostatní má se k světu,
je vůbec milý ven a ven;
jen, prosím, popatřte naň trochu
a sami přesvědčte se přec,
zda není vzorem ptačích hochů,
ten zelenavý křídlatec?
No, čížku, ukaž se, pojď blíže,
ať tvůj si prohlédneme šat!
Tyť vypadáš jak mladé kníže,
když v háj jde lišku stopovat;
ej, lepší zdoby tělu není
než temných křídel zlatý lem
a špetka černě na temeni
a špetka černě pod hrdlem.
Jsi v umění sic méně zběhlý,
mdle třepetá se jen tvůj zpěv
jak náhlým mrazem motýl zkřehlý,
jenž vznést se touží na větev,
mně milým však jak píseň dětí,
jež dávají se v skočný rej,
když kočičky se v chrámě světí,
a proto chutě dále pěj.
Já rád – pak uslyšíš i výtku –
v čas nouze vyjdu tobě vstříc;
mámť doma uschovanou kytku
těch nejkrásnějších makovic;
hleď, rozdělím se s tebou, hochu,
a třeba všecky míti máš,
když na své reputaci trochu
a mravech záležet si dáš.
Leč nyní, ptáku hvězdozraký,
tu výtku slyš a dbej jí zvlášť:
mně žel, že šplhalem jsi taky
a kamo vítr, tamo plášť;
to bolí mě, věř, v srdci tuze,
vždyť viděl jsem tvůj plachý chvat,
když do lesa mě vedla chůze
vás, pány ptáky, studovat.
Však nad to horší věc mě mrzí –
v tom, hříšný číži, sprav se již –
že snadno lhostejně a brzy
skvost volnosti své oželíš,
že nabádáním chtíče zlého
svou hlavu chýlíš, hrbíš plec
a dáváš klenot dražší všeho
za pestře malovanou klec.
Že vnikl jsi jen velmi mělce
ve společenský řád a tón,
an dětské děláš kotrmelce
a vrtíš se jak histrion;
že nevíš, co se pěvcům sluší
a co je mrav a co je čest,
a že bys druhdy dal i duši
za semenitou ratolest.
Že vězení ti nad svobodu,
jen vydatně-li při tom jíš,
že kolem točíš, vážíš vodu
a za nohy se pověsíš,
že taháš planety a klidně
i vozík s druhem vléci jdeš
a jako spitý „stritzi“ z Vídně
„dilédiledé“ jodluješ.
To všecko je ti na pohanu,
můj milý čížku, toho nech;
nač takých hloupých tatrmanů?
to neučiní řádný Čech;
kdo v žalář spěchá v zpupném pychu,
jen trochu semence by lap’,
ten, čížku, pravím bez ostychu,
ať pěvcem, mizerný je chlap!
Nuž to si pamatuj, můj milý,
a činů otrockých se chraň,
spíš na svobodě v slunné chvíli
své písně v drobné skvosty hraň;
ni zlaté klece nechtěj rodu
za nejprostější lesa sněť;
nic není v světě nad svobodu,
nic nad volnost! A nyní leť!

Meter: iambic
XxXII.  Auf seinen erstgebohrnen Sohn,
 Christian Ernsten.
by Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Njmms wieder hin, du hattest es gegeben,
Nimm,
Du wilst uns gern der Mühe überheben,
Der schweren Pflicht, der Sorge, die uns band.
Die zarten Lippen regten sich noch schwach,
Das andre Thun bestand in Kleinigkeit,
Es machte sich mit seiner Kunst nicht breit;
Wenn die Vernunft was drein zu reden taugte,
So spräche sie: Warum denn nun so bald?
Denn wenn der Mensch nicht Zeit zur Arbeit brauchte;
So würde ja viel lieber niemand alt.
Doch da die Eltern vor dir freudig seyn,
Daß sie ihr Kind dir lediglich geweyht;
So ist ihr Ja! zu jeden Winck bereit,
Dir kan der Tod des Sünders nicht belieben,
Das glaubet die Vernunft; doch glaubet sie,
Du habest itzt ein
Ein Reiß, gepflantzt durch deiner Hände Müh.
Wenn die Vernunft nicht eine Thörin wär;
Sie glaubte so was ungereimtes nicht:
Daß der, dems Hertz von Feindes Liebe bricht,
Wir haben uns einander nicht gewehlet,
Du hast es selbst gantz offenbar gefügt;
So waren wir, nachdem du uns vermählet,
In deinem Schooß auch ohne Kind vergnügt.
Du gabest es, und hast es oft bewahrt:
Es langte hier, als wie ein Wunder an,
Das zeugen die, so seine Ankunft sahn,
Wir merckens wol, du unergründte Liebe!
Wir halten nichts aufs Trauren dieser Welt.
Gefallen dir des Kindes zarte Triebe,
Dir, deme man in Christo leicht gefällt;
Ist unsrer Erst-Geburt dein Hertz vergönnt;
Wir dürffen dir das Kind nicht erstlich loben,
Was dir gefiel, das stammete von oben;
Mißfiel dir was, das war sein Wille nicht.
Nimms immer hin, du unsrer Seelen Mann,
Auf kurtze Zeit zu treuer Hand vertraut:
Man spürte ja an ihm kein Widerstreben,
Als man es dir ins Sterben übergab:
Es deuchte ihm, itzt würd es erstlich leben,
Es wuste nichts von Fäulniß oder Grab!
Was unsre Unvernunft uns glauben macht,
Dasselbe hat sein Kinder-Sinn verlacht:
Die Prediger der eiteln Wissenschaften,
Die Meister von der falsch berühmten Kunst,
Bereiten hier doch nichts als blauen Dunst.
Man komme nur erst an des Todes Thor,
So erndtet man gewiß vergebne Müh,
Der Einfalt kommt das Werck gantz leichte vor.
Spricht die Vernunft: Daß solches daran liege,
Weil so ein Kind noch keine Schlüsse macht;
Es würde sonst zu einem solchen Siege,
Nicht also leicht und spielende gebracht:
Wohlan! so sey, o Vater! hochgelobt,
Daß du den Preiß der Einfalt aufgestellt;
Wir geben sie nicht um die gantze Welt,
Drum mögen dir die Eltern kühnlich sagen,
Was sich, dafür, daß sie ihr einig Kind,
Dir williglich in deinen Schooß getragen,
In ihrem Geist vor ein Verlangen find:
Sie wünschen sich auf ihrer Pilger-Bahn,
Sie wollen es von deiner Treue hoffen,
Und hat ihr Wunsch zum Ziele eingetroffen:
So gehen sie in deine Ruhe ein.
Sie mögen denn, so lange als du wilt,
Jm Jammer-Karrn an deinen Seilen ziehn;
Sie werden dir nicht aus der Schule fliehn:
Du aber geh und ruhe:
Auch dein Gebein soll grünen, da es liegt;
Gott, lehre uns so
Du hast gekämpft, bevor du obgesiegt.
Dein Klage-Lied, und unser Lied ist aus.
So lobe denn. Doch bist du noch zu matt:
So trinck dich vor an JEsu Fülle satt;

Meter: iambic
HORA CÁLIDA
by Fernando María Guerrero

¡Oh calor de la siesta filipina,
calor de corazón, calor de fragua,
en que hierve en la copa cristalina,
con temblores estuosos, hasta el agua!
Una suave molicie que alucina
irrumpe en nuestra carne, y la cabeza,
como agobiada de sopor, se inclina
florecida de rosas de pereza.
Hay como una decadencia en las pupilas
húmedas de pasión, y mientras fiera
la luz solar sobre las cosas arde,
beben las almas graves y tranquilas
el vino del Ensueño y la Quimera
en el cálido vaso de la tarde....

Meter: polymetric
Ante la estatua de Bolívar
by Rubén J. Mosquera

¡Vedlo! ¡Allí está! Parece que se
                     anima
su enjuto rostro, su nervudo brazo;
súbdito de su genio, el Chimborazo
a soportar su pie dobla la cima!
La Libertad que como a Dios estima,
roto sintió de la opresión el lazo,
y, Padre de la Patria, unió en
                     abrazo
los hijos del Rimac y del Tolima
¡Habla fundido bronce! Dinos cuántas
al par que tristes, infecundas luchas
murieron, al surgir, bajo las plantas;
y si la voz del patriotismo escuchas,
yergue la frente, y en tus ojos
                     muestra
el ígneo rayo que blandió tu diestra!

Meter: iambic
17. Na muže zlé ženy.
by Matěj Josef Sychra

Že prý v manželce tvé bydlí
Časem, jako v Saulu, duch zlý
Jenž tě velmi nepokojí.
Ptáš se, čím se neduh zhojí?
Dřív ho harfou zažehnávej,
Dobrá slova ženě dávej;
Jestli na to neustoupí,
Vyžeň pěstí škodné roupy.

Meter: trochaic