PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
4. SMRT SV. DOMINIKA.
by Xaver Dvořák

Nad Bologní šedé nebe
zataženo jako k pláči,
který zní sem ze zástupu,
jenž se v tísni ve chrám tlačí.
Ve svatyni bologneské
Dominikus v kruhu bratří,
rozprostřený v prachu země,
tiše mře a k nebi patří.
Vyschlé tělo dlouhým postem
vetchý hábit sotva halí;
kolem pasu těžký řetěz,
jejž mu cizí viny spialy.
Probírá se z vytržení,
kam duch předběh’ nedočkavý;
ještě blesk mu v tváři hraje,
když tak sladce k bratřím praví:
„Bratří milí, koruno má,
smutek váš mě hořce tíží,
vaše slzy, pláč a vzdechy
nejtěžší mi mezi kříži.
Vyjasněte svoje líce,
rozradujte svoje nitro,
jako východ červánkový
vy jste lidstva druhé jitro.
Vy jste zástup apoštolů,
nové símě mučedníků,
a já viděl vaši slávu
právě v tomto okamžiku.
Bílé chory nebešťanů,
jako sněhy roucha skvělá,
jako slunce v letním žáru
zář se vaší tváří střela.
A kde pramen žití tekl
s tajuplné božské výše,
opálové nořili jste
s cherubíny svoje číše.
Ale rozkoš nad rozkoše,
slávy nevýslovným hodem,
svaté Panny, božské Matky,
že jste byli doprovodem.
Pěli jste jí jak své Kněžně
sladké písně, sladké chory,
zamlklo se celé nebe
mezi andělskými sbory.
Hle, to mzda je vaší práce,
bojů vašich triumf skvělý,
jež mi ruce božské Kněžny
na okamžik odestřely.
Nuže, bratří, koruno má,
zrno spásy všude sejte,
láskou žijte ke každému,
chudobou se odívejte.
A když v zápas těžký jdete,
v boji zjevném nebo skrytém,
růženec buď vaším mečem,
Kněžna nebes vaším štítem.
To můj odkaz, dědictví mé,
jako Otce rozloučení,
kéž Bůh vám to velkým divem
zjeví v tomto okamžení.“
A juž klesá, sinaví skráň,
na růženci ruka těžce
ještě snuje zrnka zvolna:
„Ave, Ave,“ ret mu šepce. –
Jaký jas to celým chrámem
rozlévá se do klenutí?
jakby nebe otevřeno
ku sladkému obejmutí!
A zpěv sladký nevýslovně
zaznívá sem s hůry dálný,
jakoby se blížil v jasu
velký průvod triumfálný.
Jakby vítězi vstříc vyšel
Nesčíslných zástup spolu,
a teď déšť se zlatý snesl
jako kdysi manna dolů.
Těžké vůně opájejí,
jaké člověk sotva tuší,
a v té vůni Dominikus
vydechl svou bílou duši...
Nad Bologní jasné nebe,
ve chrám lid se dere stěží;
v kruhu bratří Dominikus
pod růžemi mrtev leží.

Meter: trochaic
Návrat do vlasti.
by Václav Pok Poděbradský

„Zas vás uzřím, ó vy chlumy slavné,
Okraso kolébky reků mohutných!
Opět vkročím v zemi moci dávné,
V lůno předkův, duchem, mečem slovutných!“
Tak zplesalo srdce mé v blaženém rozechvění,
Když duch času národům vdech’ jaré oživení,
A když na hlas vladařova výroku
Klesly pouta s mysli, s těla otroků.
Pozdraven buď, milý rodný kraji,
V němžto květly růže mojí mladosti,
Kdež varyta struny v žití máji
Z hlouby citů rokotaly k výsosti.
Pozdrav vám, rodáci, věrné, drahé duše české,
Jenž jste v bolech víceletých ku vlasti nebeské
Za svobodu vřelé prosby vznášeli
A vlastenské lásce žertvy snášeli.
Hrdě matka Praha vznáší týmě
V věčně volné nadhrudové prostoře,
V stínu jejím zdárné vzchází símě
K chloubě věrným a zlosynům k pokoře.
Stojí Praha královská, a s Prahou pevně stojí
Synové slovanští – včely v míru, lvové v boji:
Od Labe i od Moravy k Praze lnou,
Sáva, Visla, Tatry ctí ji – velebnou.
Tak mé oko v návratu svém plesá,
Že zas vidí květné luhy otčiny;
Než i žalem slzí, že nebesa
Odňala nám mnohé hlavy rodiny.
Mohyly zřím četných pravdy, dobra hajitelů,
Proslavených národu Českého světitelů;
Těla zmřela – než duch věčný! v dílech žijeť on,
A povděčný národ zdí jim slávy pantheon!
Hlíněné se nohy ztroskotaly
Kleté, bezkořené vládní soustavy,
Naše volné hlasy z hrobu vstaly,
„Pokrok!“ vryl zas čas na svoje zástavy.
Všude mravenčí zřím činnost v novém budování,
Zápal vidím šlechetný v šlechetném spravování;
Hospodin přej zdaru našim podnikům,
Uděl svornost věrných vlasti dělníkům!
Volnost obcí, moudrá samospráva
Na nejširším, neodvislém základu,
Svatá vlasti, národnosti práva –
Toť klíč k naší blaženosti pokladu.
Dobré školy, jež naději naší budoucnosti,
Nemořené cizotou, jsou zřídlem pravdy, cnosti,
Umek a věd stany národní, střed různých sil,
Vlasti zdar a lidu blaho – toť nás všechněch cíl!
K tomu cíli každý pracuj stále,
Neodvratně hlavou, rukou ku předu,
Svůj vždy k svému na svých zásad skále,
Práva, svobody zbudujme ohradu!
Slovy zdatnými se vzájem k dobru povzbuzujme
A hned činy vtělení těch slov vždy osvědčujme;
S pilností když spojen bude vzorný důmysl,
Pak nám obchod zkvěte, rolnictví a průmysl.
V činu jen spočívá naše spása,
V činech slavných slavná naše minulost,
Proto činy nech i věk náš hlásá,
Jimiž k budoucnosti postavíme most,
Po němž jak po mostě Karlově na dlouhé věky
Dobře budem kráčeti – byť zuřily i vzteky.
K činu šlechto, občané, bohatství, umění,
Jako řetěz k sobě stůjme v pevném spojení!
Za národ a za trůn šli jsem v boje,
Jim jsme posvětili všecku bytost svou;
Jim i dál věnujme vlohy svoje,
Jim vše v oběť – ducha, jmění i krev svou!
Dřív se nám co dětem, bláznům posmíváno,
Věrných pravdě co vinníků pronásledováno;
Teď, když padl zdurných posmívačů blud a klam,
Otvírá se znovu blaženosti naší chrám.
Za národ a za trůn chceme státi
Jak žulové nerozbitné pohoří,
Cizí modly chceme troskotati,
Dokud žití plamen v těle neshoří.
Co u jiných dobré, krásné, to si osvojíme,
Svého se však nikdy – bohdá nikdy nespustíme.
Bůh nám žehnej v našem pevném úmyslu,
Pozdrav bratří! zdar českému důmyslu!

Meter: trochaic
Lehrhaftes Gedicht
by Ludwig Thoma

Adolf war der Sprosse guter Leute,
Ehelichen Ursprungs, legitim;
Anders Jakob, denn sein Vater scheute
Sich und sagt', er wäre nicht von ihm.
»süßes Wunder« hieß der Eltern Liebe
Unsern Adolf, der »von Gott gesandt«;
»die unsel'ge Frucht verbotner Triebe«
Wurde Jakob meistenteils genannt.
Adolf konnte man den Freunden zeigen;
Man entdeckt' an ihm des Vaters Art.
Über Jakob herrschte tiefes Schweigen,
Von ihm sprechen galt als wenig zart.
Dieser Unterschied verblieb im Leben;
Adolfs Laufbahn war solid und leicht.
Zwar Talent war ihm nicht viel gegeben,
Für den Staatsdienst hat es doch gereicht.
Jakob war, so wie er einst geboren,
Stets der Tante Minna ihr Malör.
Feine Kreise gaben ihn verloren,
Und er wurde später Redakteur.

Meter: trochaic
Epigramma auß dem Mureto.
by Martin Opitz

Wenn nicht die Sonne scheint/ vnd wann vns trifft der Regen/
Fleucht alle Fröligkeit/ Hertz/ Muth vnd Sinn sich legen/
Mein Lieb/ sey nicht bestürtzt/ daß ich solch Trawren führ/
Ich regne selbst/ vnd du/ o Sonn/ bist nicht bey mir.

Meter: iambic
89.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Was Er nicht ist, das darff man kaum vom Höchsten sagen,
Wie wilt du, lieber Mensch, dann, was er ist, erfragen.

Meter: iambic
Pod koly.
by Adolf Heyduk

Jih svěže teplým křídlem chví
a hravě v ňadra stromů věje,
z nichž sněhový a nachový
květ vonný padá do koleje.
A slétá na ujetou zem
jak motýlové jara mnozí;
dřív líbán zlatým paprskem
a nyní zajedou ho vozy. –
Toť osud krásy na cestách,
v nichž život davům pro potěchu
vůz těžký namáhavě táh’
se zbraní nákladem a chlebů.

Meter: iambic
Májová noc.
by Adolf Heyduk

Noc májová – svět sladce chová v klíně,
k ní jasné svoje zraky nebe kloní,
vše ticho kol – jen v sadě na jasmíně
své zvučné perly slavík z prsou roní;
list kyprý v ňadrech stromu stajil dech,
jak lahodou by netušenou jatý,
a rudé poupě, svěžesť na ústech
jak pohár kyne, štěstím vrchovatý.
Nuž, zkvětlý keři, budiž mojí skrýší!
zde sobě těžká hlava chvilku zhoví;
kéž srdce mé se pohádkami stiší,
jež vypráví ten zádech jasmínový;
a píseň lásky zradí-li mi snad,
pak vylíbám ji v ret tvůj krásou vzňatý,
až rudý kalíšek ten plný vnad
zas štěstím lásky bude vrchovatý.

Meter: iambic
- LXXXVI - De los que censuraron su Polifemo
by Gongora

Pisó las calles de Madrid el fiero
monóculo galán de Galatea,
y cual suele tejer bárbara aldea
soga de gozques contra forastero,
rígido un bachiller, otro severo,
crítica turba al fin, sino pigmea,
su diente afila y su veneno emplea
en el disforme cíclope cabrero.
A pesar del lucero de su frente
le hacen oscuro, y él en dos razones
que en dos truenos libró de su Occidente:
«Si quieren -respondió- los pedantones
luz nueva en hemisferio diferente,
den su memorial a mis calzones.»

Meter: polymetric
Achtundvierzig
by Kurt Tucholsky

Siebzig Jahre ist das nun her.
Siebzig Jahre wiegen so schwer.
Schwarz-rot-goldene Fahnen flatterten,
Vater Wrangels Musketen knatterten –
Wofür?
Wie glühten die Herzen! wie glühten die Köpfe!
Kampf! Kampf gegen die Bürgertröpfe,
gegen die nickenden Zipfelmützen –
Klatschen in trübe Fürstenpfützen –
Und dann?
Der große Sieg in den siebziger Jahren
ist uns verdammt in die Krone gefahren.
Die Krone gleißte. Die Bürger krochen.
Die treusten deutschen Herzen pochen
im Proletariat.
Und dann? Die versprochenen herrlichen Zeiten!
Und dann? Wir wollen gen Frankreich reiten!
Und dann? Wir kämpfen gegen zwei Welten,
Herz und Hirn haben den Deubel zu gelten –
Jetzt sitzt er in Holland.
Wofür, mein Gott, hat die Freiheit geblutet?
Wofür wurden Männer und Mädchen geknutet?
Spartakus! Deutsche! So öffnet die Augen!
Sie warten, euch Blut aus den Adern zu saugen –
Der Feind steht rechts!
Zerfleischt euch nicht das eigene Herz!
Denkt an die Barrikaden im März –!
Wir litten so viel.
Wollen wir nicht endlich Weltbürger werden?
Wir haben nur einen Feind auf Erden:
den deutschen Schlemihl!

Meter: iambic
-XLIX- A una rosa
by Gongora

Ayer naciste y morirás mañana;
para tan breve ser, ¿quién te dio vida?
¡Para vivir tan poco estás lucida,
y para no ser nada estás lozana!
Si te engañó tu hermosura vana,
bien presto la verás desvanecida,
porque en esa hermosura está escondida
la ocasión de morir muerte temprana.
Cuando te corte la robusta mano,
ley de la agricultura permitida,
grosero aliento acabará tu suerte.
No salgas, que te guarde algún tirano;
dilata tu nacer para tu vida,
que anticipas tu ser para tu muerte.

Meter: iambic
MÍR A VOJNA. (8. (VE VLAKU.))
by František Odvalil

Já dvorec nechal opuštěný –
Já jenom čtyry holé stěny –
Já chorou ženu, dětí pět –
Já knihu svoji nedopsanou –
Já matku v bídě uplakanou –
Já dílo, úspěch dlouhých let –
Já závod, vyšlý z prvních krisí –
Já studií jsem přetrh nit –
My kolébku jsme kupovali –
Mně včera ženu pochovali –
Mé děti zbyly péči cizí –
My měli po žních svatbu mít –

Meter: iambic
Soneto al doctor Francisco Díaz
by Cervantes

Tú, que con nuevo y sin igual decoro
tantos remedios para un mal ordenas,
bien puedes esperar de estas arenas,
del sacro Tajo, las que son de oro,
y el lauro que se debe al que un tesoro
halla de ciencia, con tan ricas venas
de raro advenimiento y salud llenas,
contento y risa del enfermo lloro;
que por tu industria una deshecha piedra
mil mármoles, mil bronces a tu fama
dará sin envidiosas competencias;
darate el cielo palma, el suelo yedra,
pues que el uno y el otro ya te llama
espíritu de Apolo en ambas ciencias.

Meter: polymetric
28. Die Gleichheit.
by Angelus Silesius

Die Gleichheit ist ein Schatz: hastu sie in der Zeit/
So hastu Himmelreich und Volle Seeligkeit.

Meter: iambic
Das Venerabile in der Nacht
by Friedrich Hebbel

Auf benachbartem Balcone
Sah ich, wenn die Nacht sich senkte,
Oft zwei Schwestern traurig geh'n;
Doch, wie nah' ich ihnen wohne,
Und wie d'rob mein Herz sich kränkte:
Tags hab' ich sie nie geseh'n;
Nur mit seiner Flammenkrone,
Die er, wie in Feuer, tränkte,
Sah ich den Granatbaum steh'n.
Heute auch sind sie erschienen,
Ihre Kleider, ihre weißen,
Schimmern durch die Nacht, wie Licht;
Und die Düfte zieh'n von ihnen
Her zu mir, die sich befleißen,
Zu erfrischen ihr Gesicht;
Nur die süßen Mädchenmienen,
Die den Himmel uns verheißen,
Nur ihr Antlitz, seh' ich nicht.
Horch'! da zieht es durch die Gassen,
Beten höre ich und singen,
Fromm gebeugt steht Jedermann;
Mit dem Christusbild, dem blassen,
Kommen Knaben, Glocken klingen
Und Gott selber naht heran;
Aber meine Nachbarn fassen
Nach den Lampen rings und bringen
Sie zum Fenster, knieen dann.
An die junge Brust sich schlagend,
Sinken zu des Ew'gen Preise
Auch die Schwestern auf das Knie;
Und, die helle Lampe tragend,
Kommt die Mutter still, die greise,
Und sie stellt sie zwischen sie;
Doch der Baum, sie überragend,
Streut auf sie die Blüten leise,
Die der Sommer ihm verlieh.

Meter: trochaic
1L: Wir singen unsre Lieder, so lang' das Schwert noch ruht;
by Adolf Glaßbrenner

Wir singen unsre Lieder, so lang' das Schwert noch ruht;
Mit Melodieen wecken wir unsrer Brüder Muth;
Wir singen für die Freiheit, ob auch der Feind uns droht;
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.
Gott hauchte uns das Leben der Lieder in die Brust;
Lied werden unsre Schmerzen und Lied ist unsre Lust;
So kämpfen wir und singen nach göttlichem Gebot:
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.
Ein jeder Tropfen Blutes ein rosenrothes Lied,
Das, aus dem eignen quellend, in alle Herzen zieht,
So opfern wir das Leben für unser Aller Noth,
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.
Und will's der Feind nich anders, so sind wir wohlbewehrt,
So ziehen wir und schwingen für unser Wort das Schwert!
Doch singen wir im Kampfe, daß rings Begeisterung loht.
Wir singen und wir sterben den schönen Liedertod.
Und wie die Lerchen jubeln entgegen wir dem Tag,
Daß Sonne nicht mehr leuchtet auf unsres Volkes Schmach;
Das letzte Lied der Freiheit! in ihrem Morgenroth,
So singen wir und sterben den schönen Liedertod.

Meter: iambic
13. Těžká víčka zavřete se.
by Jan Karafiát

Těžká víčka zavřete se,
Však má péči Otec v nebi
O potřeby,
A i moru
Cestu staví bez odporu.
Zavřete se,
Nebojte se.
Aj, tam plachá srnka v lese
V nejistém křoví
Směle si hoví, –
Dověřte se,
Zavřete se.

Meter: trochaic
IV. IPSITILLA.
by Jaroslav Vrchlický

Mám-li přijít k tobě po poledni,
buď hezky doma
sama, zavři jizbu, ke mně sedni
a nespoř rtoma!
Nediv se, když tak mne dojme prudce
tvé lásky vesna,
že tvá ňadra zlíbám i tvé ruce,
že příliš těsná
bude toga mně – ach, léto s láskou tvojí,
již kyne štěstí!
Ten žár sálající velký, dvojí!
To nelze snésti!

Meter: polymetric
75. Co růže jsou? Věz, milostné to zpěvy,
by Adolf Heyduk

Co růže jsou? Věz, milostné to zpěvy,
vzlet jara jimi nebi jásá vstříc...
Mé nebe ty’s! Což duše tvá to neví?

Meter: iambic
2.
by Friedrich von Logau

Franckreich träget zwar die Schuld, daß es manchem nimt sein Haar,
Weiset aber, wie man braucht das, was eines andren war.

Meter: polymetric
POHÁDKA
by Otokar Fischer

Je to vše jen jedna melodie,
bublající potok, zvonce stád,
času hlas, jenž nad hřbitůvkem bije,
podvečerních zvuků vodopád.
Z dávných dob ta hudba je mi dána,
kterou do světa jdu vyslechnout.
Ve mně zvoní klekání a hrana,
bačů šalmaj zní a šumí proud.
Od dětství ta píseň ve mně dřímá,
cizím uším jednotvárně zní,
leč jak procitne, mně před očima
v pohádku se večer promění.
Stopou jdu, kde vzdušný šuměl kdosi,
a já líbám nehmotnou mu skráň,
oči zjasněných mne zdraví z rosy,
oborou mne vede bílá laň;
oživuje les, a strom i hloží
písni naslouchá, jež táhle zní,
a v mém oku jedna slza boží –
z těch, jež plakal po svém šestém dni.

Meter: trochaic
XII. Mrtvým hrdinům.
by Jindřich Šimon Baar

Na všecko už této chvíle
vzpomněli jsme u jeslí,
za všecky už svoje milé
modlitby jsme přednesli.
Jenom ještě z dálky kdesi –
ozývá se teskný hlas:
„O vánocích vzpomeňte si!
Vzpomeňte si! – Prosím vás!...“
Kdo to volá v tuto dobu?
Kdo to k nám se obrací? –
Ach, můj Bože! – Ach! – to z hrobu
prosí mrtví vojáci.
Dotkla se jich ruka Páně,
ovanul je smrti dech
na Stochodu, na Balkáně,
na Soči neb v Karpatech.
Nebudou už nikdy sedat
s námi doma pospolu,
marně bychom šli je hledat
o vánocích ke stolu. –
V cizí zemi křížek stojí,
stručný nápis na něm jen,
že tu vojín padlý v boji
dřímá tichý, dlouhý sen.
Pod kamením hoví sobě
Čech tam vedle Poláka,
svorně leží v mělkém hrobě
voják vedle vojáka.
Vzpomínka – ach – plna pláče
na ty hroby letí dnes,
z České vlasti jako ptáče
letí k Bohu do nebes.
Před jeslemi – ruce spjaté –
prosíme Tě, Kriste, slyš:
„Mučedníky naše svaté
přijmi k Sobě ve svou říš.
V cizí zemi jako v kvítí
ať spí sladce po boji.
Světlo věčné ať jim svítí!
Odpočiňte v pokoji!“

Meter: trochaic
Vom Ursprunge der Welt.
by Barthold Heinrich Brockes

Den ersten Augenblick, wenn unser Auge schaut
Der Gegenwürffe Zahl, die wir begreiffen wollen,
Erfodert es das Recht, daß wir uns fragen sollen:
Was ist die Welt? Durch wen, und wie ward sie gebaut,
Und in den Stand gesetzt? Ohn Anfangs gleich zu gehn
Zur Heilgen Schrifft, zu fassen diese Wahrheit;
Gebrauche man zuerst, um dieses zu verstehn,
Des menschlichen Verstandes Licht und Klarheit.
Es leget selbiger uns hier,
Von sonderer Beschaffenheit,
Die allergröste Aufgab für:
Wie ward die Welt? Ist sie von Ewigkeit?

Meter: iambic
Uber das kupffer-bild eines fürneh-
 men und gelehrten mannes.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Zurnt nicht/ ihr Gratien/ daß dieser mund die krafft/
Die euch allein gebührt/ so völlig eingesogen.
Ihr Musen zürnet nicht/ daß alle wissenschafft
Von euren bergen ist in diesen kopff geflogen.
Zürnt aber/ wo ihr könnt/ kunst/ feder/ stahl und wissen/
Daß ihr diß alles hier nicht besser abgerissen.

Meter: iambic
1L: Belinde war das schönste junge Weib;
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Belinde war das schönste junge Weib;
Doch kein vollkommner Glied fand sich an ihrem Leib,
Als ihre Zunge. Welche Plage
Für ihren guten Mann! Doch war ihr Cleon lieb,
So gern er auch im Trinkgelage
Der Grillen finstern Schwarm vertrieb.
Um unverhofft ihn zu erfreuen,
Ließ sie sich insgeheim von einer Meisterhand
In Lebensgröße conterfeyen
Und hieng das Bildniß an die Wand.
Nun kam der Mann nach Haus, und zwar vom Zechen;
Er sah das Bild – – Sie ists vom Hute bis zum Schuh,
Rief er, und hielt, aus Furcht sie möchte sprechen,
Sich schnell die beyden Ohren zu.

Meter: iambic
Eldorado.
by Joseph von Eichendorff

Ich hört' den Gruß verfliegen,
Ich folgt' ihm über Land,
Und hatte mich verstiegen
Auf hoher Felsenwand.

Meter: iambic
HUDBA NOCI.
by Otakar Auředníček

Květ zlatý měsíc nad hor svah se chýlí,
noc zvolna jde, jí slavík v klíně kvílí,
a tóny jeho v květů kalich vlily
se jako perly, jež by víly pily.
V té chvíli vzplanul luny opál bílý
v květ sněžné růže, po němž básník šílí,
ten zbylý z romancí dob zasmušilý
trubadur, jemuž naslouchají víly.
Noc pílí v kraj, jenž luny světlem spilý,
a milenci v té chvíli spějí k cíli,
a skryly hvězdy a se ponořily
do jezer, v nichž pak žily dál a snily.
Noc pílí v kraj, jenž bílý světlem spilý
se chýlí v jív, mlh víly, s jichž rtů kvílí
zpěv milý. Luna chýlí srp svůj bílý
nad čelo noci, která spěje k cíli.

Meter: iambic
Když zabloudím.
by Růžena Jesenská

Když zabloudím si nahoru
k hvězdnatým, světlým říším,
mne zdá se v sladkém hovoru,
že srdce tvoje slyším.
A hledím klidně na větve,
vím, že víc nerozliším,
kdy tluče mé, kdy drahé tvé –
vždy spolu obě slyším.
A tenkrát hledím na nebe
s tak tichým snem a tišším,
když na svém – blízko u tebe
tvé drahé srdce slyším.

Meter: iambic
ROMANCE O KARLU IV.
by Jan Neruda

Král Karel s Buškem z Vilhartic
teď zasedli si k dubovému stolu –
ti dva už pili mnohou číši spolu
a zapěli si z plných plic.
„Nuž dej sem zlaté číše, páže,
a nalej vína – dolej výš –
dnes, pane Bušku, čehos zvíš!“
král Karel vesel káže.
„Zde po tom víně, Bušku, slyš,
domácí slunce naše vloni hrálo –
toť první víno, které v Čechách zrálo –
aj tedy vzhůru, pijme již!“
A pili – král však náhle prsknul –
„To že je víno? tenhle kvas?
Vždyť křiví ústa, láme vaz!“
a zlostně rukou mrsknul.
„Eh – vezu révu z Burgund sem,“
král dál a dál si v zlosti svojí vede,
„a takovouhle peluň mně z ní svede
ta velebená česká zem!
Jsem přesvědčen, když broskve vsadím,
že sčesám trpké trnky s nich,
a chceš-li klidit pustý smích,
zde růže sázet radím!
Však jaká země – taký lid!
Vás kdyby učit chtěli všichni svatí,
zda všimnou si jich Češi paličatí –
buď svatý rád, když není bit!
Jak bych zde mlátil otep slámy!
Nechť chci co chci, za krátký čas
se všechno jinak zvrtne zas –
mám já to bídu s vámi!“
Přec zase číši k ústům zdvih,
a napiv se své velké dobré oči
teď kradmo přes stůl po soudruhu točí,
ten však je jako pěna tich.
Jen – aby marně nezahálel –
pan Bušek máčel zub a pysk
a víno ku půnebí tisk
a po jazyku válel.
„Ba je to bída,“ děl zas král
a rychle zavdal sobě vína znovu,
tak rychle, jak by bránil zlému slovu;
však kolem úst již úsměv hrál.
„Mám žízní umřít? – Na mou víru,
tys oslep, páže – nevidíš,
že přede mnou je prázdná číš? –
A dej mi dobrou míru!
Pij, Bušku – již se nezarmuť –
a poslyš, co ti král tvůj moudrý praví:
můj jazyk je jak známo vybíravý –
a našel již v tom víně chuť.
Víš – zkoumat třeba, Bušku milý,
to víno má svůj zvláštní ráz,
zprv trpké, ale milé zas –
my, myslím, se už vpili!“
„„Nu vidíš, králi: tak náš lid!
Má duši zvláštní – trochu drsná zdá se –
však květe po svém, v osobité kráse –““
teď přerušil svůj náhle klid
hned rozveselen Vilhartice –
„„ach přibliž k tomu lidu hled
a přitiskneš svůj k němu ret
a neodtrhneš více!““

Meter: iambic
Jsem lesem a polem provoněná
by Marie Calma

Jsem lesem a polem provoněná
jak číše napěněná.
Kdybys mne políbil dnes,
jako bys líbal pole a les,
jako bys tiskl k ústům svým
přírodu se svým tajemstvím.
Kdybys dnes přišel v lesa šeř,
kvést bys mne uzřel jako keř,
ruce jak větve rozepjaté,
bílá bych byla v poupat šatě.
Krásou bych tebe obalila,
vůni s tvým dechem v jedno slila.
A večer, až by nastal stín
a rosa na zem napadla,
jak les a pole v noci klín
bych v náruč tvou se propadla.

Meter: iambic
Soneto
by Vicente Garte

Amor de incendio santo conducido
finezas en IGNACIO acreditaba,
que a la tierra las huellas defraudaba,
como seguir queriendo su sentido
De agrados el espíritu impedido
serenidades puras contemplaba,
de cuya luz, que ardor exageraba,
siete veces el sol huyó corrido
No admite menos lustre la osadía
que acierta Dios el pecho, que el
                     divino
poder, que él mismo su destreza guía
Y así con traza y proceder divino,
haciendo del favor la cortesía
IGNACIO y Dios partieron el camino.

Meter: iambic