PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CXVIII -
by Fernando de Herrera

¡Oh cómo vuela en alto mi deseo,
sin que de su osadía el premio tema;
que ya las puntas de sus alas quema,
donde ningún remedio al triste veo!
Que mal podrá alabarse del trofeo
si cae, estando ufano, en la suprema
parte del fuego, en esta banda extrema,
y acaba con su error y devaneo.
Debía en mi fortuna ser ejemplo
Dédalo, no aquel joven atrevido
que honró el mar con la gloria de su nombre;
mas ya tarde mis lástimas contemplo;
si porque osé ya muero al fin perdido,
jamás empresa igual osó algún hombre.

Meter: iambic
Gedanken bey einer im
 Februario blühenden Schonkilje.
by Barthold Heinrich Brockes

Liebster Gott! kanns möglich seyn! kann der Winter nicht ein-
mal
Der Natur Formirungskraft, auch bey fernem Sonnenstral,
Auch zur allerrauhsten Zeit, mitten im December, tilgen!
Also rief ich, als ich jüngst zärtlich blühende Schonkiljen,
Ohne Kunst, in meinem Garten, aus der Erde steigen sah.
Wie ich ihren unverhofften lieblich-gelben Glanz erblickte;
Wie ich sie, mit frohen Händen, um sie aufzuheben, pflückte:
Waren mir, ob ihrer Schönheit, fast die Freudenthränen nah.
Ich vermochte, wie ich sie so vollkommen fand, so schön,
Wie sie so vortrefflich roch, mich daran nicht satt zu sehn,
Mich daran nicht satt zu riechen. Meine Seele lenkte sich,
Durch den unvermutheten nie gesehnen Glanz gerühret,
Zu der Blum und meinem Schöpfer; dankt und lobt ihn inniglich,
Daß er, zu der Menschen Anmuth, ein so schön Gewächs for-
Daß er, da zur Sommerszeit, leider! durch derselben Menge,
Wir, zur Unempfindlichkeit uns unglücklich bringen lassen,
Uns zu ungewohnter Zeit, (so daß wir die Art nicht fassen)
Durch derselben süssen Balsam, durch ihr schimmerndes Ge-
Ausserordentlich vergnügt. Herr! wenn ich an dieser Gabe,
Durch dieselbe, durchs Gesicht, und durch den Geruch, mich labe:
Laß dieß liebliche Geschöpf mich zu dir, als Schöpfer, führen;
Laß mich ein, in dir gegründet, irdisches Vergnügen spüren!

Meter: trochaic
74.
by Friedrich Rückert

Sich stärker fühlt der Mensch in Ungemachabwehrung
Als in unthätigen Genusses Selbverzehrung.
Darum hat Gott dir nicht verliehen reines Gut,
Damit du fühlst im Kampf mit Uebeln deinen Muth.

Meter: iambic
Štěňátka.
by Josef Kalus

Tři hezká štěňátka,
tři malí díblíci,
jak hladkou mají srst
a očka zářící!
Ke mně se lísají,
lezou mi do klína,
taková rozkošná,
důvěrná, nevinná.
Ruce mi lízají,
ba k ústům chtějí až –
viď, milá Diano,
žes ráda, že je máš!

Meter: iambic
SVĚT
by Růžena Jesenská

Místečko v písku, sluncem vyzlacené,
schoulena k břehu piji modrý svět
vln, nebe, zraku, dálky roznícené...
Kdos vedle klečí, jak by trhal květ.
Hořkosti lásky, shoř, ať tě víc není!
Co všecko nevím a co všecko vím,
je marné obojí, když ohnisko se mění.
Kdos vedle vstal a šel, já tiše s ním.
Spojení závratné, co rozhlásilo
na všecky strany ve svět daleký
strašného štěstí dvou!! A smutno zbylo:
Kdos odešel a zůstal na věky.

Meter: iambic
Guter Rath
by Luise Büchner

Still mußt du werden, pochend Herz,
Still wie der Stern am Himmelszelt,
Wie er, mußt unberührt du steh'n
Vom nicht'gen Treiben dieser Welt.
Still mußt du werden wie der Fels,
An dem sich wild die Brandung bricht;
Ob auch ein Schifflein jach zerschellt
An seinem Fuß, er fühlt es nicht.
Still mußt du werden wie der Schwan,
Der lautlos schwimmt den See dahin,
Wie einsam er die Fluth zertheilt,
Mußt du des Lebens Kreise zieh'n.
So stolz mußt steh'n du, so allein,
Dann wirst du froh und glücklich sein./
Doch ach! du seufzest leise: nein,
Nicht froh, nicht glücklich werd' ich sein!
O, ich versteh' dich, glühend Herz,
Zu heiß liebst du das Leben noch,
Trotz seinen Schmerzen, seiner Qual,
Trotz seiner Noth liebst du es doch.
So schlag' in Menschenleid und Lust,
So dulde denn und klage nicht,
Sei einsam eher nicht und kalt,
Nicht still, als bis der Tod dich bricht!

Meter: iambic
- IV -
by Lopez de Mendoza

Sitio de amor con grande artilleria
me veo en torno, e con poder inmenso,
e jamás çessan de noche e de día,
nin el animo mío esta suspenso
de sus combates, con tanta porfía
que ya me sobran, maguer me defenso.
Pues que faras, o triste vida mía,
que non lo alcanza por mucho que pienso?
La corporea fuerça de Samsón,
ni de David el gran amor divino,
el seso nin saber de Salomón,
nin Hercoles se falla tanto dino
que resistir pudiessen tal presión;
así que a defensar me fallo indino.

Meter: polymetric
119. Daß Faß muß reine seyn.
by Angelus Silesius

Wasch auß deins Hertzensfaß? wañ Häfen driñe sein/
So geust GOtt nimmermehr dir seinen Wein darein.

Meter: iambic
Západ. (2.)
by Jan Václav Tůma

Zašlo slunce; a co dál? snad vrátí
se ti zítra zase; snad? snad ne,
a pak ti hlavu těžké mraky zastrou,
slunceť na nebi jen jediné!
A kdy zajde, ptáš se, kam, kam skleslo?
tam kde věčným tokem plyne čas!
věčným časem západ neúmorný,
čas ni slunce nevrátí se zas!

Meter: trochaic
NA UVÍTANOU
by Viktor Dyk

Před čtyřmi roky v prosincový den
z Čech vyšel v dálku poutník zamyšlen.
Čas byl to bouří a v něm vše je prosté:
kdo malý, klesá, kdo je velký, roste.
A jeho tvář jsme zřeli naposled,
sčítali s bázní počet jeho let,
své horké čelo tiskli na sklo chladné
a šeptali si v hrůze: „Což když padne?“
A poutník zašel, zašel v modrou dál
a přišel žal a rmut a rmut a žal.
My v plískanice hleděli a deště
a tázali se tiše: „Živ-li ještě?“
A měřili jsme z teskné otčiny
úklady vrahů, moře hlubiny
a nemyslíce na svůj vlastní osud
my ptali jsme se pouze: „Živ-li dosud?“
My směli padnout, směli umírat,
druh nastoupí zas do prořídlých řad.
S jediným živým živ byl národ celý;
nedojde, chápal, poutník nedojde-li!
Leč on byl živ, oh, on byl vskutku živ.
A tak byl živ, že mohl provést div:
přes hory, doly slyšán je hlas jeho
a na očích jsme měli vzdáleného.
A on byl živ a tak svým dílem mlád,
že nezaváhal ani jedenkrát.
A tak byl mlád, že vykonal svou práci
a v svobodnou se domovinu vrací.
Po čtyřech letech v prosincový den
se vrací tak, jak vyšel, zamyšlen.
A zas vše jasno, jak dřív jasno bylo:
kdo dílo koná, dokoná své dílo!
Vrací se v šťastnou, v svobodnou svou zem’,
teprve dnes je domov domovem:
chybělo cosi, dokud s námi nebyl.
Kdes v přítmí satan číhal a se šklebil.
Teprve dneska uvěřiti lze,
dnes teprv setřem’ stopu po slze.
Teprve dnes je radost dokonalá,
když také jeho radostí se stala.
Buď vítán, chodče, z dalekých svých cest!
Jediný jásot z vísek zní a měst,
jediná víra plní naše kraje:
Kdo dílo počal, také dokoná je!

Meter: iambic
[ich lachte heut - warum? Wer sagt es mir?]
by John Keats

Ich lachte heut – warum? Wer sagt es mir?
Kein Gott, kein Dämon ist, der Antwort sagt,
Der mir aus Himmel, Hölle Antwort wagt!
Nur Schweigen, – Herz, so wend ich mich zu dir:
Herz! Du und ich sind traurig und allein;
Ich frage: weshalb lachte ich? – Nun? Nun? –
O Dunkel, Dunkel! Und ich kann nicht ruhn,
Und Himmel, Hölle, Herz höhnt meine Pein!
Ich lachte heut – warum? – Kurz ist das Leben,
Sein Seligstes genoß beschwingt mein Geist –
Doch würd' ich heute gern dem Tod mich geben,
Der unsre bunten Fahnen schrill zerreißt:
Lied, Ruhm und Schönheit türmen nur den Thron
Für König Tod – des Lebens höchsten Lohn.

Meter: iambic
Ach wenn sie das Rössel doch langsam gehn
 liessen .
by Clemens Brentano

Schlimm Leut sind Studenten, man sagts überall,
Obwohl sie schon kommen im Jahr nur einmal,
So machens ins Dorf so viel Unruh und Mist,
Daß uns die erste Woche schon weh dabey ist.
Wir müssen nur sorgen auf Mariengeburt,
Es wünscht auch ein jeder, daß Galli bald wird,
Da kommens mit Degen und Büchsen daher,
Und machen im Dorfe ein jämmerlich Gescher.
Nichts ist vor ihnen sicher, kein Henne, kein Taube,
Als wärens erschaffen zum Plündern und Raube,
Darf ihnen kein Gans auf die Wiesen naus trauen,
Studenten thun ihr gleich den Kragen weghauen.
Sind Gärten mit Brettern und Riegeln umzäunt,
So thun sies zerbrechen, daß die Sonne durchscheint,
Sie steigen um die Aepfel, zerreissen die Bäum,
Wär zufrieden, trüg jeder nur ein Tasche voll heim.
Mit Feuer und Pulver sinds gar sehr gefähr,
Daß oft eim sein Häusel verbrennet gar wär,
Lassen pulverne Fröschle einem hupfen aufs Dach,
Wenns brennet, so fragens kein Teufel danach.
Hat einer beym Häusel ein wachbaren Hund,
Der sonst von der Kette nicht abkommen kunt,
Sie lassen ihn laufen, es wär ja nicht noth,
„potz Hagel da schießt's ja!“ der Pudel ist todt.
Studenten im Wirthshaus, sinds aus der Weis
frisch,
Sie brauchen allein ein großmächtigen Tisch,
Sie saufen und schreien als g'hört das Haus ihn'n,
Und saufen und schreien sich blitzblau und grün.
Bald redens lapodeinisch, ich kanns nicht verstehn,
Doch ists leicht zu rathen, auf uns muß es gehn,
Bald tanzens und springens und hupfens am Fleck,
Und nehmen den Knechten den Tanzboden weg.
Und schmeissen die Knecht sie auch alle heraus,
So laufens wie die Mäus auf die Strassen hinaus,
Und machen ein Haufen und grausam Gefecht,
Und hauen und stechen und schreien erst recht.
Ziehn naus auf die Felder und geben kein Fried,
Ist grad wie ein Wetter, so spielens damit,
Da tretens die Aecker, verstehn nicht was 's ist,
Wenn einer schwarz Brod um sein Handarbeit frißt.
Sind Roß auf der Weide, und rasten ein Weil,
So nehmens Studenten, es ist gar ein Gräul,
Und hauens in die Seiten mit allbeiden Füssen:
Ach wenn sie das Rössel doch langsam gehn liessen!

Meter: polymetric
V JITRA ŠEŘI.
by Antonín Klášterský

Když starý lampář v jitra šeři
šel lampy shášet ulicí,
tu v koutě – sotva zrakům věří –
zřel dítě v sněhu ležící.
Sníh bílý padal, vítr skučel –
květ sněžný pojal v náruč svou.
Eh, k ďasu! – starý lampář bručel –
zde někdo shasil přede mnou!

Meter: iambic
46.
by Friedrich von Logau

Juden hatten harte Hertzen, mochten drum viel Weiber nemen;
Was für hartes haben Christen, die viel Huren sich bequemen!

Meter: trochaic
Luna cumplena est, decrescit.
 Darüm
by Georg Neumark

Sey niemals wie der Mond in Tugenden vollkommen/
Sonst nimmst du wieder ab worin du zugenommen.

Meter: iambic
Achtes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

Ich sahe Freuden-voll die schläfrigen Freundinnen
Bey diesem Tugend-Streit auch einen Plaz gewinnen.
Die
10Und bracht die Tugenden in allgemeine Freud.
Ein schönes junges Weib! das eine Cither hielte,
Und ungefähr den Saal mit ihrem Klang erfüllte,
Daß Ohr und Aug und Sinn sich auferweckt gespührt;
Weil sie durch das Gedräng die Sayten angerührt.
15Sie fragte Demuth-voll, ob ihnen was zu schaffen?
Sie seyen zwar noch müd’ und haben nichts geschlaffen,
Seit dem sie diese Stadt so prächtig ausgeziert,
Und mehr als einen Wald von Wercken aufgeführt.

Meter: iambic
NIC NEMĚNÍ SE.
by Karel Babánek

Nic nemění se v žití komedii,
jen kulisy jsou jiné, jiná slova,
jen v nové úpravě hra stará
se opakuje znova.

Meter: iambic
Sheep in Winter
by John Clare

The sheep get up and make their many tracks
And bear a load of snow upon their backs,
And gnaw the frozen turnip to the ground
With sharp quick bite, and then go noising round
The boy that pecks the turnips all the day
And knocks his hands to keep the cold away
And laps his legs in straw to keep them warm
And hides behind the hedges from the storm.
The sheep, as tame as dogs, go where he goes
And try to shake their fleeces from the snows,
Then leave their frozen meal and wander round
The stubble stack that stands beside the ground,
And lie all night and face the drizzling storm
And shun the hovel where they might be warm.

Meter: iambic
König von Preußen
by Franz Grillparzer

Wie reich begabt, wie fähig war der Mann,
Die Welt erkennts und auch zum Teil bewunderts,
Ein Fehler klebte leider nur ihm an:
Er war ein Deutscher des neunzehnten Jahrhunderts.

Meter: iambic
TEN TICHÝ ROMÁN!
by Josef Merhaut

Ten tichý román! – Cesta parkem tím
a v ní ty oči, jež tak sladce pálí –
ty oči, jež se vyhýbaly mým
a jež se na mne nikdy nedívaly:
a z mála tak přec román vyrůstá,
nad světa křik své kapitoly zvedá,
v něm Psyché prst si klade na ústa –
Pst, Tajemství, má černovlásko snědá!
Ta jitra, dny a měsíce a rok!
Čím jste mi byla! Co jsem pro Vás prožil!
To báseň, báseň! A do jejích slok
jsem předivo tak důvěřivě složil, –
to předivo tak tenké, tkané snem,
že chvělo se při každém zavanutí,
že slovem, potkáním neb pozdravem
jsem bál se strhati je k zahynutí! –
Ó, přítelkyně květů májových,
ó, družko růží, jímavá a tklivá,
ó, květinářko dobrá v cestách mých
a jak ty květy vždycky mlčenlivá,
loučím se s Vámi bez otázky zas –
já na obtíž Vám nikdy nechtěl býti –
věřil jsem ve Vás, třeba neznám Vás,
a doved’ jsem Vám vždycky s cesty jíti:
ó, buďte šťastna, buďte šťastna vždy,
vždy noste růže – já už chci jen trny,
a šťasten jsem, že v paměti mi tkví
Váš obraz v květech celý, bez poskvrny –
A zas jdu sám –  To projel jenom blesk,
a teď už zas má krajina je tichá,
zas marné touhy splývá po ní stesk,
a z obzorů to na noc dlouhou dýchá.
Však v noci té vždy uvidím, to vím,
kdes ve tmách dálky oči ty, jež pálí –
ty oči, jež se vyhýbaly mým
a jež se na mne nikdy nedívaly...

Meter: iambic
- XXII - A la luz del amor
by Antonio Enriquez Gomez

Sobre cinco azucenas recostada
en un tapete de la Primavera
dormía Venus, la que fue primera
luz de los Orbes y del mundo amada.
Andaba en torno de su luz sagrada
una simple avecilla lisonjera,
goloseando los rayos de su esfera
a la llama de Venus condenada.
Diana, que sintió rascar la rosa,
que el mismo sol a rayos solicita,
dijo por halagar la mariposa:
Si quieres que el agravio te permita,
no receles de amor la llama hermosa,
que su fuego da vida y no la quita.

Meter: polymetric
197. „Pane! slova tvá jsou opravdivá,
by Jan Kollár

„Pane! slova tvá jsou opravdivá,
Než proč sami na ně nedbáte?
Hle, nám cestu pravou hlásáte,
Anť jest ovec vaších cesta křivá;
Poroučíte sardce milostivá,
A náš národ z kůže zdíráte,
Loupeže a vraždy pácháte,
Díla o nás spisujete lživá:
Posíláte vojska, drábů, dvorských,
Kteří tak nás lítě lotrují,
Že nám lépe do vlun jíti morských;
Od Traveny až kde Peny lože,
Knížata nás vlasti zbavují,
A cti lid váš – polituj se Bože!“

Meter: trochaic
Jednání třetí. (Výstup IV.)
by Jindřich Böhm

Točte se kolem;
strání a dolem
Svantovít
slaven jest!
Zrádného lůže
v žertvu se může
krev vylít
na počest!
Točte se v kůru!
Píka se vzhůru
pozvedá
vysoko,
v boji co litě
v ňadro se hbitě
zabodá
hluboko!

Meter: iambic
- 8 - Jornada III, BELARDO De La discordia en los casados
by Lope de Vega

Mató a Isabela un pronto paroxismo,
estando como el sol al mediodía,
porque nuestra mortal vana alegría
es de nuestra ignorancia barbarismo.
Manfredo, convertido en otro abismo,
busca su alma en la ceniza fría,
que a tal locura y vanidad le guía
Amor, que vive en el sepulcro mismo.
¡Oh Amor! ¿No te contentas que en la guerra
y entre los libros, para ejemplo abiertos,
tu fuego ardiente su veneno encierra,
que entres a ver sin alma cuerpos yertos;
que abraces sombra, viento, polvo y tierra
entre la sepulturas de los muertos?

Meter: iambic
Prayer of a Soldier in France
by Joyce Kilmer

My shoulders ache beneath my pack
(Lie easier, Cross, upon His back).

I march with feet that burn and smart
(Tread, Holy Feet, upon my heart).

Men shout at me who may not speak
(They scourged Thy back and smote Thy cheek).

I may not lift a hand to clear
My eyes of salty drops that sear.

(Then shall my fickle soul forget
Thy agony of Bloody Sweat?)

My rifle hand is stiff and numb
(From Thy pierced palm red rivers come).

Lord, Thou didst suffer more for me
Than all the hosts of land and sea.

So let me render back again
This millionth of Thy gift. Amen.

Meter: iambic
Buďte opatrní!
by Beneš Metod Kulda

Slyšte Boha Syna, Jezu Krista,
jenom v Něm jest lidstva spása jistá:
„Z horčičného zrna bude strom,
nezničí ho ani pekla hrom.“
Všichni národové světa všeho
spásu najdou v ratolestech jeho:
každý národ, každý člověk blah,
má-li v Církvi kořeny svých snah.
Devatenáct set let Církvi-stromu
peklo zkázu strojí řvaním hromů;
do koruny jeho častý bije blesk,
strom však vždy má vonných květů lesk.
Časem větev ta neb ona hyne,
ale jiným nový život kyne;
do skonání světa s Církví Bůh,
darmo brojí nešlechetný duch.
Církev Boží nikdy nezahyne,
za uvadlé větve Bůh dá jiné;
osoby však mohou zahynout,
ba i národ hubí bludů proud.
Běda všem, kdož zhoubné pikle kuli;
člověk každý svobodnou má vůli;
kdo své spásy dojít neváhá,
Bůh mu proti škůdcům pomáhá.
Člověk zpupný, váhavý a líný
věčně trestán bude za své činy,
a kdo jiným pohoršení dal,
stonásobný trest si uchystal.
Ó, jen smějte se, vy krátkozrací,
mořte národ jedem jako draci;
přijde rychle, přijde hodina,
kdy vám klesne mysl hrdinná.
Zhyne s vámi snad i větev mnohá,
bude slyšet výrok Soudce Boha:
„Kliď se, nevděčníku svévolný,
zvolil’s sobě osud přebolný.“
A strom-Církev stále kvésti bude,
spasí věrce bohaté i chudé;
těm pak chystá milosrdný Pán
věčnou radost, na nebesích stán.
Katolická, svatá Církvi Páně,
zachraň národ v nebezpečné ráně,
vlívej světla nebeského zář
zatemnělým pobloudilcům v tvář!

Meter: trochaic
Epitafio acróstico
by Jusepa Luisa de Chaves

Feliz en culto, en nombre esclarecido,
raro asunto a las lenguas de la
                     fama
es quien, depuesta ya la docta rama,
ilustra esta inscripción de luz ceñido
La envidia yace aquí, yace el olvido
opuestos al aplauso que le aclama
pues ellos faltan cuando en él
                  nos llama
el heroico ejemplar de lo que ha sido
Digno varón capaz de la alta gloria,
en que él a sí mismo se consulta
victorioso del tiempo y de la muerte
En quien mayor se empeña la memoria,
grande en la imitación que de él resulta,
aun al que atento más su ejemplo advierte.

Meter: polymetric
- L - Disculpada amenaza
by Pedro Soto de Rojas

¡Contenta estás oh Fénix rigurosa!
de ver que das materia a mis dolores,
de ver que das al aire mis amores
de ver mi alma, que jamás reposa.
Pues caminé la esfera presurosa,
que si imposible alcanzó mayores
quizá dará otra causa a mis ardores
(ya que tan bella no) más amorosa:
Entonces si de humana carne fueres
(que no está declarado en la edad mía)
te causará dolor el ser quien eres.
Y si en el auge del que gozas día
por absoluto don permanecieres,
di a mi fiebre mortal que desvaría.

Meter: iambic
Echoes
by Emma Lazarus

Late-born and woman-souled I dare not hope,
The freshness of the elder lays, the might
Of manly, modern passion shall alight
Upon my Muse's lips, nor may I cope
(Who veiled and screened by womanhood must grope)
With the world's strong-armed warriors and recite
The dangers, wounds, and triumphs of the fight;
Twanging the full-stringed lyre through all its scope.
But if thou ever in some lake-floored cave
O'erbrowed by rocks, a wild voice wooed and heard,
Answering at once from heaven and earth and wave,
Lending elf-music to thy harshest word,
Misprize thou not these echoes that belong
To one in love with solitude and song.

Meter: iambic
Der Schlaf,
 an Herrn Gleim, als er sagte, daß er immer
 gut schliefe, und sie gebethen wurde, dem
 Schlaf ein Lied zu singen.
by Anna Luise Karsch

Die stille Nacht streut ihre Schlummerkörner

Meter: iambic
LIBUŠIN SOUD.
by Augustin Eugen Mužík

Tak vidím Libuši – hle, na svém hradě stojí,
je noc, sny věštecké se ve hlavě jí rojí –
a ona k oné hvězdě vzhlíží,
jež nad Čechami z půlnoci se hříží,
ta hvězda rudá, Marse zjev,
a požár to a čerstvá krev,
a šepce: „Hvězdo budoucnosti,
co ve tvém prudkém svitu hostí
se proroctví, co bojů, klání, muk,
jež vytrpěti má můj vnuk!...“
Ó, jestli zřela Libuše kdys tak
v ten od západu valící se mrak
a hvězdu chvějnou, živou v něm
plát prudkým, rudým paprskem,
jak zvolala pak: „Hvězdo, ty, ó dál
nes touhu mou, můj odkaz, ideál
až tam, kde odkrývajíc kdysi
své čisté rysy
plát budeš na bojiště, popraviště,
kde muž svou ocel o val vrahů tříště
umírat bude – naději tu krví svou si koupí,
že nový hrdina tu v jeho místo vstoupí,
a muži padnou-li či odhodí své zbraně,
že žena, dítě půjde v bitvu za ně – –
až, jasná hvězdo, nade Prahou vzplaneš
a nad zrozeným novým lidem staneš!
Tam, jasná hvězdo, sestup se své výše
a do té mladé hrudi přelévej se tiše,
ať silou lví a láskou lvice dýše!
Pak, jasná hvězdo, můžeš zapadnout –
je skončena ta tvoje dalná pout,
pak obrodíš se v srdcí milionech
a hřímat budeš v jasných písní tónech
na slavnost zrození a ku vzkříšení –
co bylo vyhnanství a otroctví, již není!“
Ó, hvězdo – přijde čas, kde náš je ideál?
Však zatím plaň nám, hvězdo, dál a dál!
Ať lid náš novou číši muky pije –
Kdo věří, žije.

Meter: iambic
DUHA.
by Jaroslav Vrchlický

Nah tiskna k bouřné hrudi svojí
své dítě, bytost jedinou,
zas jednou stanul v nepokoji
nad závratnou skal hlubinou.
O kyj se opíraje s těží
pod nohou bahna kalný brod,
zřel se skály, jež rovna věži,
jak od potopy dosud leží
na úbočí hor spousty vod.
Jen jedna valná pláň, co vidí,
kam dosáhnouti zrakem moh’.
On jediný zachráněn z lidí
se vydrápal přes mrtvol stoh;
v člun skočil s ženou beze vesla
a vody rostly stále výš,
lez na skálu, i žena klesla,
jen divem výš jej vlna vznesla
na štít, kde našel v skalách skrýš.
Teď vyšel ven, kdy ustanuly
se proudy deště s oblak lít’,
kdy z vod, jež zvolna opadnuly,
se zvedal mnohý strmý štít.
Co jeho oko v dálce měří,
ta vodní spousta má být svět?
Ty valné pláně, jež se šeří,
jež skály bok, neb vrchol čeří,
jak gigantických potvor hřbet?
Leč náhle co tu z vody stoupá
a roste v oblouk výš a výš?
jak diadem se v slunci houpá,
hle, celá brána plane již!
Tu zlatem svítí, nachem hoří,
tu, smaragd, září mlhami,
tu stoupá výš, tam hloub se noří
a sedmero bran pestrých tvoří!
Co tento zjev jest neznámý?
I zastřel svoje oči dlaní
a zíral němý v dálku vln.
Co chce ten zjev nad vodní plání
tak velký, tich a hrůzypln?
Jak v různých barvách plá a hraje,
smí člověk osloviti jej? –
Stál dlouho žasna, umdlévaje,
až jako orly Himalaje
zas myšlenky své pustil v rej:
„Hle, sotva že jsem živlů moci
svou silou unik’ ve vzdoru,
co sápe se to z vodstva noci
a roste ke mně nahoru?
Já vyšel z vod, nad mrtvol tlupy
výš povznášel mne žití pud,
já odháněl hor lačné supy,
ve spoustě vln, jež kol se kupí,
ký nový teď mne šálí blud?
Hle, tato záře nad vlnami,
v mém nitru nítí nový spor:
ký neznámý bůh nad vodami
ten rozsvítil si meteor?
Nač tento oblouk plápolavý
ve barev svorné lahodě?
Či pomsty syt v plášť mraků tmavý
bůh aureolu svojí slávy
tká v tento oblouk na vodě?
Zpět kroky své sám obracuji,
jak druhdy sám jsem vyšel z vod,
to dítě vychovám v své sluji,
s ním nových lidí splodím rod.
V jich žilách bude zase pláti
mé síly paprsk a můj vzdor,
bůh může dál se v blescích smáti
a živlů zubem světy rváti,
jim nezdělí nic na úkor.
Však jestli kruh ten čaroskvělý
má býti míru znamení,
já stejně upru pohled smělý
do záře jeho v plameni.
Ty praduchu! Slyš, ptám se tebe,
co dát mi můžeš? Všecko mám,
znám přírodu a znám i sebe,
dost na zemi mám – nech si nebe,
v boj živlů vždy jde člověk sám!“
To řka tisk’ k prsoum svoje dítě
a vášnivě je líbal v tvář,
jak příštích věků na úsvitě
by z něho plála svatá zář.
Na vodách ještě duha hraje,
leč on, jak byl by tvorstva král,
se vzpřímil jako kolos báje
a o svůj kyj se opíraje
se do hor vážně ubíral.

Meter: iambic
- 1391 -
by Lope de Vega

Cuando me paro a contemplar mi estado
y a ver los pasos por donde he venido,
me espanto de que un hombre tan perdido
a conocer su error haya llegado.
Cuando miro los años que he pasado,
la divina razón puesta en olvido,
conozco que piedad del cielo ha sido
no haberme en tanto mal precipitado.
Entré por laberinto tan extraño
fiando al débil hilo de la vida
el tarde conocido desengaño;
mas de tu luz mi oscuridad vencida,
el monstruo muerto de mi ciego engaño
vuelve a la patria, la razón perdida.

Meter: iambic
Rozchod.
by Emanuel Lešehrad

Když jsem zřel tě naposledy,
ó, jak byl tvůj úsměv bledý,
zírali jsme ještě spolu
do údolí šerých bolů,
kde se zvolna stromy tměly,
hvězdy bílé v mracích mřely,
kde se větve osyk třásly
v svitech luny, které hasly –
pak jsme navždy oněměli.

Meter: trochaic