PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Skylla a Charybdis.
by Jaroslav Vrchlický

Do temné noci hýká
psů mých lačný sbor,
až k hvězdám pěna stříká.
Věčný řev a spor!
V mé hloubi se to vaří,
kde s tmou se světlo sváří,
já s dívčí hledím tváří
na každou loď i vor.
O skálu pracky vzpírám,
sestro, vidíš mne?
Do nekonečna zírám,
kde se vlna pne.
Z vln prsy mé se noří,
o ně se proudy boří,
řvu Noci vstříc i Zoři,
vstříc všemu, co se hne.
Noc mine a den vzchází,
sem jet váhá loď.
Teď jedna – mne to mrazí,
sestro, v hloub ji hoď!
Neptej se, koho veze,
já neznám pomsty meze,
své muky na řetěze
jen vyju: Loďko, pojď!
Blesk Jovišův mne pálí
v čele posavad,
žeh jeho schladit, šálí
proudů trysk a spád.
Já přepadnout loď musím,
jí mužstvo rázem zdusím,
však zlíbat je – si zhnusím,
neb cítím mrtvol chlad.
Já Glauka milovala,
zda to hříchem jest?
Zlá Kirke čarovala,
zasáhl mne trest:
Tvář, prsy pěkné panny,
bok – skal tes proudy zdraný,
a trup – psů rozeštvaný
tlum u ztracených cest.
Řvu do žáru i mrazu,
loď rvu jako prám,
do větru vyju: Zkázu!
Z očí chrlím plam.
Loď v tenata svá chopím,
ji bleskem ke dnu ztopím,
jen stranou oči sklopím,
kdo mrtev leží tam?
Jen jednou já se chvěla,
s dívkou jel tu hoch,
květ růží kolem čela,
v klínu květů stoh,
i v bouři mé se smáli,
objati hrdě stáli...
mých psů se smečka valí
a triton řve v svůj roh.
Jen jednou jsem se lekla:
Kolem zdraných skal
psů mých štvanice vzteklá
mořem hřměla dál.
Loď zřela skon svůj bídný,
stál jeden v bouři klidný –
vtom šleh’ sem měsíc vlídný
a byl to – Hanibal!
Já též mu zřela v tahy,
pracky vtáhla zpět,
prs pěnou skryla nahý,
ztišila vln změť.
Kol střela průchod hladký –
on projel, od Kann zpátky
skráň složit v lůno matky,
skráň, před níž chvěl se svět.
Věř, větší nejel tudy,
mnohý bdím tu věk,
blesk mnohý krverudý
v ňadra moje stek’,
mí psové dále vyjí,
ohony v lodě bijí,
je v proudy stopí, skryjí,
jim v skon zní jejich štěk.
I Pompeja jsem zřela,
Caesar tudy táh’,
loď mnohá cizí, skvělá,
plachty lesk a nach.
Vše trpasličí plémě,
většího nemá země,
vod mých proud dí to temně
i moře v hlubinách.
Nuž, sestro, pracky vzhůru!
Lodě hned se chop,
v pěn zahalím jí chmuru,
ty jí rozbij strop!
Mně hoď ji a já tobě,
s ní zatočíme obě,
já zdávím mužstvo v mdlobě
a ty je v hloubku ztop!

Meter: iambic
On the Departure of the Nightingale
by Charlotte Smith

Sweet poet of the woods, a long adieu!
   Farewell soft mistrel of the early year!
Ah! ’twill be long ere thou shalt sing anew,
   And pour thy music on the night’s dull ear.
Whether on spring thy wandering flights await,
   Or whether silent in our groves you dwell,
The pensive muse shall own thee for her mate,
   And still protect the song she loves so well.
With cautious step the love-lorn youth shall glide
   Through the lone brake that shades thy mossy nest;
And shepherd girls from eyes profane shall hide
   The gentle bird who sings of pity best:
For still thy voice shall soft affections move,
And still be dear to sorrow and to love!

Meter: iambic
Osiřelo dítě.
by František Cajthaml-Liberté

Umřela matka, ubohá vdova,
naposled se rtů těžký šel vzdech.
Kol dítek v pláči dusí se slova:
„Matičko, neopusť nás tu všech!“
Zavřela navždy ty smutné oči,
jimž krátký spánek ukrádal lesk.
Vzmužte se děti! Za chvíli vkročí
hrobník, a matka zmizí jak blesk.
Přejte jí klidu, zmučené robě,
po těch děsnostech posledních let.
Nechť s otcem vaším oba spí v hrobě.
Co z vás však učiní dnešní svět?
Přejte jí klidu, zároveň lkejte
nad příštím tvrdým osudem svým.
Životy mladé k ranám chystejte.
Ach, budoucnosť vaši skoro vím...
Po letech útrap, hladu a bití,
v nichž ubit bude cit, vznět i duch,
v jinošském pak a panenském žití
obklopí vás cel, bordelů vzduch!

Meter: polymetric
Halte die Hoffnung fest
by Emanuel Geibel

Wenn der Morgen, der heute tagt,
Nichts als Trümmer dich schauen läßt,
Unter Trümmern noch unverzagt
Halt im Herzen die Hoffnung fest!
Mag dies irre Geschlecht mit Hohn
Ihrer spotten, verzweifle nie,
Und im Sterben an deinen Sohn
Als dein Kleinod vererbe sie;
Daß er harre wie du getreu
Und gerüstet zu frischer Tat,
Wenn zu scheiden vom Korn die Spreu
Einst der Tag der Erfüllung naht,
Jener Morgen von Gott gesandt,
Der bei klingendem Schwerterstreich
Im zerstückelten Vaterland
Neu aufrichtet das deutsche Reich.

Meter: polymetric
A San Isidro
by Juan de Salamanca y Carranza

Los campos de Madrid, Isidro santo,
de los Elíseos son honrosa afrenta,
pues el cielo sus flores acrecienta,
cuando vos aumentáis amor y llanto.
Admiración me causa, más no espanto,
que cultivarlos tomen por su cuenta
los Ángeles, pues Dios así frecuenta
sumo poder, por estimaros tanto
Triunfos tantos de gloria Isidro alcanza,
emulando soberbias en el suelo,
y dando a Dios en agua fiel tributo.
Que en posesión convierte su esperanza,
pues goza dicha tales en el cielo,
sembrando aquí sus lágrimas el fruto.

Meter: iambic
- LXVII - A su amante, Micaela de Luján
by Lope de Vega

Yo no espero la flota, ni importuno
al cielo, al mar, al viento por su ayuda,
ni que segura pase la Bermuda
sobre el azul tridente de Neptuno.
Ni tengo hierba en campo, o rompo alguno
con el arado, en que el villano suda,
ni del vasallo, que con renta acuda,
provecho espero en mi favor ninguno.
Mira estas hiedras, que con tiernos lazos,
para formar sin alma su himeneo
dan a estos verdes álamos abrazos.
Y si tienes, Lucinda, mi deseo,
hálleme la vejez entre tus brazos,
y pasaremos juntos el Leteo.

Meter: iambic
8.
by Friedrich Rückert

Dich möcht' ich sehn, der du in dumpfem Zorne
Jetzt, alter Rhein, ziehst deine Flutenbahnen
Meerniederwärts, da dich zum Unterthanen
Dem Fremdling zwang das Schicksal, das verworrne;
Dich möcht' ich sehn, wann über deinem Borne
Du einst des ersten deutschen Heerzugs Fahnen
Siehst wieder flattern, und im Freiheitsahnen
Dich richtest auf mit neugewachs'nem Horne;
Und rufst mit lautem Ruf aus deinem Schilfe
Den Deinen zu, ein weitvernommner Rufer:
Auf, ihr Tritonen, auf, ihr Knechtschaftsdulder!
Herbei ihr alle zu vereinter Hilfe!
Siegjauchzend tragt mir an das linke Ufer
Das erste deutsche Schiff auf eurer Schulter!

Meter: iambic
VEČER MARKA AURELIA VE VINDOBONĚ (IV.)
by Josef Svatopluk Machar

Já na svém žití pracoval jsem pouze
jak sochař, který dlátem neúnavně
z mramoru bělostného vybít snaží
si boha obraz nebo tváře lidské
a pracuje tak dlouho, až se blíží
ten výtvor přání jeho, jež má v duši.
Že někdo druhý prospěch měl z mé práce,
Řím, národy, jež jmeno moje slaví –
mou není zásluhou. Jak člověk žil jsem,
jenž jmeno člověka chtěl zasloužiti.

Meter: iambic
MYTILÉNSKÉ RŮŽE.
by Adolf Heyduk

Na Mytiléně rostou růže,
květ půvabů a vůně pln,
ten z kapky pěny vzrost’, jež klesla
s vnad Afrodity, ana vznesla
se na břeh moře bílých vln.
Ký div, že po krajině všady
ten čarný obdivován květ,
vždyť ten, kdo k plavbě v dálky šeré
jej talismanem na hruď bere,
můž’ klidně proplout širý svět.
Však bez něho kdo plavbu váží,
kdo nedbá růže z Mytilén,
je hněvem moře smeten s lodi
a dřív, než nový den se zrodí,
zpět na břeh zas je vyvržen!
Tak pověst dávné doby praví –
a lid jí věří posavad –
že s milou rozešel se milý,
jež nedala mu v hněvu chvíli
květ z Venušiných čárných vnad.
Hoch na koráb šel s duše steskem
a bez růže lstnou vodou jel;
hrůz mračné pluky vstaly v moři
a milá zaúpěla v hoři:
„Ach, co jsem učinila? Žel!“
Hrom zajíká se, bouře vyje
a příšerný je vodstva ruch,
v loď vichr divý pěstmi buší...
ó, běda, běda živé duši,
již v příboj žene zkázy duch!“
Vztek moře zkrotl zas; v pěn kvasu
tlum unavených vln se nes’
a jejich zpěvů za průvodu
hoch mrtvý vynesený z brodu
své milé k bílým nohám kles’.
Ta na hruď plavci padla milá:
„Ó, přebědný můj růže květ!
Pryč, pryč s ním, nežli hruď mi shoří,
chci stejně zahynouti v moři;
co pro mne bez tebe je svět!
Pryč s Afrodity lstivým květem,
jenž místo blaha dává žal,
kdo jenom pro sebe jej trhá!...“
A zoufale se v moře vrhá
a v hloub ji odnáší vln cval.
Na Mytiléně od té doby,
než do moře má plavčík plout,
vždy na svých milých kráčí hroby,
zde s povzdechem hruď růží zdobí
a kliden čeká vichrů soud.

Meter: iambic
- 2 - Acto II, JARIFE De El guante de doña Blanca
by Lope de Vega

No tiene tanta miel Atica hermosa,
algas la orilla de la mar, ni encierra
tantas encinas la montaña y sierra,
flores la primavera deleitosa,
lluvias el triste invierno, y la copiosa
mano del seco otoño por la tierra
graves racimos, ni en fiera guerra
más flechas Media en arcos belicosa.
No más estrellas tiene el firmamento
cuando la noche calla más serena,
el Alpe nieve por su frente altiva,
peces el ancho mar, aves el viento,
la Libia granos de menuda arena,
cuantos suspiros doy por mi cautiva.

Meter: polymetric
An die Schöne in der Einbildung.
by Johann Georg Gressel

Gewiß wird Lethens Trunck bey dir die Ursach seyn/
Daß deiner Jahre Zahl dir schon entfallen ist;
Denn wenn ich dreyßig zähl’ so sagest du/ ach Nein!
Da muß erst achtzehn stehn/ wo er schon dreyßig liest/
Seht doch an die Rosen-Wangen
Wie sie prangen/
Kan wol ein garstig Bild von so viel dreyßig Jahren
Sich mit der Anmuth paaren/
So mein Gesichte zeigt?
Nein eure Meynung treugt.

Meter: iambic
[ein männlicher Briefmark erlebte]
by Joachim Ringelnatz

Ein männlicher Briefmark erlebte
Was Schönes, bevor er klebte.
Er war von einer Prinzessin beleckt.
Da war die Liebe in ihm erweckt.
Er wollte sie wiederküssen,
Da hat er verreisen müssen.
So liebte er sie vergebens.
Das ist die Tragik des Lebens!

Meter: iambic
Zwey Röselein .
by Clemens Brentano

Knabe. Geh ich zum Brünnelein,
Trink aber nicht,
Such ich mein Schätzelein,
Finds aber nicht.
Setz ich mich so allein
Aufs grüne Gras,
Fallen zwei Röselein
Mir in den Schoß.
Diese zwei Röselein
Gelten mir nicht,
Ists nicht mein Schätzelein,
Die sie mir bricht?
Diese zwei Röselein
Sind rosenroth,
Lebt noch mein Schätzelein,
Oder ists todt.
Wend ich mein Aeugelein
Rum und um her,
Seh ich mein Schätzelein
Beim andern stehn.
Wirft ihn mit Röselein,
Treffen mich thut,
Meint sie wär ganz allein,
Das thut kein gut.
Wärst du mein Schätzelein,
Wärst du mir gut?
Steck die zwei Röselein
Mir auf den Hut.
Mädchen. Wirst doch nicht reisen fort,
Hast ja noch Zeit.
Knabe. Ja ich will reisen fort,
Mein Weg ist weit.
Hin, wo ihr treue Lieb
Kein Mägdlein bricht.
Mädchen. Schatz nimm zu Hauß vor Lieb,
Hin findst du nicht.
Rößlein am Strauche blühn
Ewig doch nicht,
Lieb ist so lang nur grün,
Bis man sie bricht.
Nimm die zwei Röselein
Auf deinen Hut,
Ewig beinander sein
Thut auch kein gut.
Wenn die zwei Röselein
Nicht mehr sind roth,
Werf sie in Fluß hinein,
Denk ich wär todt.
Knabe. Bist du todt alzumahl,
Thut mirs nicht leid,
Untreu findt überall,
Wen sie erfreut.

Meter: iambic
¡QUÉ ME IMPORTA!
by Jesús Balmori

¿Qué me importa el dolor que en deshojar se empeña
Todas mis ilusiones de gloria y de fortuna ?
Yo sé que una mujer dulcísima me sueña
Con los ojos llorosos en las noches de luna.
¿Qué me importa que caiga herida mi quimera
Y vaya por la vida en quebranto maltrecho ?
Yo sé que una mujer dulcísima me espera
Con un beso en los labios y un suspiro en el pecho.
Nada importarme pueden ni glorias ni placeres,
Ni ninguna ilusión, ni ninguna ventura,
Ni ninguna ambición de fortuna ni de arte,
Mientras tu voz divina suspire que me quieres,
Mientras tus dulces ojos me miren con ternura,
¡Mientras pueda soñarte, adorarte, besarte!

Meter: anapestic
Corona de espinas
by Atenógenes Segale

Cuando piensas a solas hijo mío,
con deleite visiones de impureza,
yo contemplo de Cristo la cabeza,
que vas de abrojos a ceñir impío.
Oigo crujir de un modo que da frío
las puntas que rechinan con fiereza
resbalando en el cráneo, que empieza
de carmín a brotar tibio rocío
Ya te miran de lágrimas bañados
los ojos del Señor, tan dulcemente,
que ablandaran a tigres no domados
Y, ¿tú sientes placer, y tu alma
                     siente
que está bien, repitiendo los pecados,
de tales rosas coronar su frente?

Meter: polymetric
16.
by Friedrich von Logau

Haus, Dorff, Stadt, Land und Reich wird Wolfahrt bald gelosen,
Wo Männer tragen Röck, und Weiber tragen Hosen.

Meter: iambic
STRÁŽ SEVERU.
by František Kvapil

Táhnou vichry divé od severu všude,
nesou černé mraky, nesou blesky rudé.
Hučí to a stená v nich jak v tůních moře,
a kde stanou, klíčí spousta, mráz a hoře.
Burácí to hrozbou, hřmí jak krupobití,
klikatý had blesků na cestu jim svítí.
Nejvyšší již sosny drtí spár jich lačný,
všude noc – i slunce zhaslo mezi mračny.
Všude jenom zhouba divou peruť šíří,
na troskách v ní štěstí černý havran hýří.
Hoj, vy divé vichry, hoj, vy mraky šeré!
Nezmatou nás vaše hněvy, hrozby steré!
Zdrťte naše hory, spalte naše krovy –
zas my zbudujeme sobě domov nový!
Nechť již v zříceninu padly dávné hrady,
tvrdší nad jich skály páže máme tady!
A nechť zpustly háje, zprahly květné luhy,
přikouzlíme do nich zlatý máj zas druhý!
A nechť všecka vyschla moci naší zřídla –
my jsme plémě obrů! my též máme křídla!
Hrdost svou my proti vašim hněvům dáme –
uzříme, čí dříve odvaha se zláme!
Vrhejte své blesky – proti vaší zvůli
máme svoje právo, máme čela z žuly!
A nechť na nás štvete celé peklo kleté –
naši řeč nám z hrdla přece nevyrvete!
Vždyť jí s prvním dechem učila nás matka –
tak je divně krásná, lahodná a sladká!
zvučí jemnou něhou jako struna zlatá,
skřivan jarní písní k nebesům s ní chvátá!
A když polem žitným větřík šeptá tichý,
v něm se ozývá to její ples a smíchy.
A když potok bystrý hučí přes skaliska,
její šum jak zlato proudem se mu blýská.
A když v háji pěje dívka zlatovlasá,
trilkem slavičím jí zkazky ve klín střásá.
Ó! co řeč ta naše luzných citů budí –
do srdce nám vrostla, kdo ji vyrve z hrudi?
Chováme ji v ňadrech jako zřítelnici –
cizí úklady nás vždycky najdou bdící!
V ní k nám duše velkých předků mluví znova,
však vy dobře znáte ještě jejich slova,
Karla, Husa, Žižky hlahol velkolepý –
víte, kterak znají mluvit české cepy!...
Táhnou vichry divé s havrany a supy –
na našich však lebkách hlod váš brzy ztupí!
Nechte si řeč cizí, nedbáme my o ni –
nám ta naše rodná jiným kouzlem zvoní!
Nechte si řeč svoji – my chcem při své státi,
spíš ten celý svět se do propasti zvrátí!
Srdce dáme k srdci, páže dáme k páži –
o takovou hradbu blesk i mrak se sráží.
Neleknem se hrozby, přes ty vaše zlosti
velcí, nesklonění půjdem k budoucnosti!

Meter: trochaic
Vločka sněhu na ruku mi spadla:
by H. Uden

Vločka sněhu na ruku mi spadla:
„Pohleď na mne, jak jsem krásnou – děla –
z hvězdiček a z jehliček jsem celá,
jak je ruka lehká k sobě kladla.“
Síla pevná, která bouří svládla,
která rozbrázdila skalní čela,
umí také zjemnělá a bdělá,
starat se, by krása nepovadla!
Je snad vločka téměř roztavená,
jíž se ruka vlastním teplem sprostí,
hříčkou jen, jež mnoho neznamená,
či je spíše v říši velikosti
pravou známkou nejvyššího řádu,
aby dbala skladu též a ladu?

Meter: trochaic
Ministerkleeblatt
by Franz Grillparzer

O böhmische
Die gleich der göttlichen man preist,
Mit einem Unterschied zumeist,
Der
Und dann

Meter: iambic
A las ruinas de Itálica
by Juan de Arguijo

Esta, a la rubia Ceres consagrada
parte fecunda de la madre tierra,
que el sustento común al orbe encierra
de tanta espiga en la preñez dorada,
fue ciudad al comercio dedicada,
que la quietud y la verdad destierra,
duro después teatro de la guerra
que toda en sangre la dejó bañada.
Del primitivo asunto restaurado,
gracias rinde en el fruto repetido
al circular precepto de los meses;
también siéndole el tiempo agradecido
no más hierro la hiera que el arado,
no más peso la oprima que sus mieses.

Meter: polymetric
JAROSLAVU VRCHLICKÉMU.
by Josef Václav Sládek

KAM spěl Tvůj let, a v každé době,
ať ku hvězdám, ať v zem se hřížil,
s tou zvěstí, již Ti daly k sobě: –
já vím, – že’s čelo neponížil
let v ideál že byl to stálý.
V Tvém boji s žitím, prací, žalem
Tě neznali; i ať jsi vysnil
si laur neb trn v tom světě malém:
já vím, – že’s duši nepotřísnil!
A vím, že jsme se milovali.

Meter: iambic
Unverantwortliche Geringschätzung
 der Geschöpfe.
by Barthold Heinrich Brockes

Wie lange bist du doch in deiner Lebens-Zeit
Mit seh’nden Augen blind, und bleibst der Eitelkeit,
Des Uebermuths und der Gewohnheit Knecht?
Es scheint ein Blümchen dir zu schlecht,
Ein Blättgen scheint dir zu geringe,
Ein Knöspchen scheinet dir zu klein,
Kein Gräschen deines Geists und Denckens wehrt zu seyn;
Da doch dem allerkleinsten Dinge,
Wenn man es mit Vernunft erwegt,
Ein kräftiger Beweis vom Schöpfer eingeprägt.
Läßt jegliches Gewächs nun unsre Seelen,
Wenn man nur
So kann es folglich auch nicht fehlen
Jhr muß aus jeglichem, Lust, Lieb’ und Lob entstehn.
Indem ein sich also betragendes Gemüth
Darinnen überall ein Göttlich Licht entdecket,
In allem seine Macht und weise Liebe sieht,
Und seine Freundlichkeit in allem schmecket.

Meter: iambic
VII.
by Svatopluk Čech

Nad sítěmi mladý rybák sní,
k ňadrům vzdychavým tvář bledou chýlí,
hledě tam, kde v tůni jezerní
z modrých vln se vypíná hrad bílý.
Praví báj, že zakletý ten hrad
chová kněžnu krásy nevídané;
s cimbuří tam postať lunných vnad
míhá se a vábná píseň vane.
Darmo však se náruč po ní pne:
uzamkla ji ruka čaroděje
na dva klíče zlaté, kouzelné
a ty klíče vmetla do peřeje.
Vidí rybák řízu bělostnou
větérkem tam na cimbuří vláti,
slyší z dáli píseň milostnou –
touha vířivá mu srdce chvátí...
Marný stesk mu rosí víčka lem – –
S těžkým povzdechem se chopil sítí –
avšak hle! co vlhkým pletivem
jako rybek zlatých dvé se třpytí?
„Oh, to ryby nejsou!“ – zavýsk’ jun –
„Jsou to klíče zakletého sídla!“
Schvátil je a mžikem hbitý člun
nad ním rozepjal svá bílá křídla.
Pod perutí touhy vichřivou
letí k zámku po jezerní pláni,
v jejíž vlnu modrojiskřivou
snivý soumrak růžový se sklání.
A kol na zářivou hladinu
tisíc terčů zelených se noří,
na každém z nich kvítek leknínu
jako kahánce plam bílý hoří.
Po leknínech v luzném mihnutí
ruka rusalčí tu onde sáhne
a tlum sněhobílých labutí
na otěžích zlatých loďku táhne.
Ze zámku pak mládci v ústrety
oblak bílých holoubků se spouští,
hravé, ševelné jich třepety
člun mu halí sněžných křídel houští.
A jak zámku jinoch blíží se,
přes ohradu zeleň rudokvětá
vodopádem plesným níží se,
koberec mu z růží v cestu splétá.
Skočil hoch na mramorový práh
před vysoké brány stříbrojasem
a jen klíče kouzelné k ní vztáh’,
rozletla se v ruchu sladkohlasém.
A vstříc jemu bílá ramena
vznáší děva nevídané krásy,
že jí hlava jeho zmámená
k nohoum klesá v roucha zlaté řásy
a že jako se tvář cheruba
vzírá v něžnou líc, již obestýlá
vlasů měkkých světlá obruba
zlatě pršíc na ramena bílá.
Ale hvězda zraku zářivá
vábně tak mu kyne z řasy zlaté
a jej k teplé hrudi pozývá,
dvojicí vln svůdných povypjaté:
že ji schvátil a ret plamenný
vtiskl na rtů vonné růžné kvítí,
že se chytil rybák zmámený
v kadeří těch zlatých jemné síti...
Plným douškem jinoch šťastný pil
sladkošumný nápoj z lásky číše
v sídle kouzelném, kde ručky Vil
spřádaly jim z růží vonné skrýše
a kde hudbou sirén ukrytých
ukolébán sníval čaruplně
v měkkém zlatě vlasů rozlitých
na bělostných ňader hebké vlně...
Tu kdys, probudiv se, po tichu
z podušky té vnadné hlavu dviže,
jak se vznáší motýl z kalichu
lilie, jež posud spánek víže.
Vykradl se rychle po špičkách
z komnaty a hradu k zářné bráně
a ji, vystoupiv na vlhký práh,
zavřel spěšně ve třeskuté ráně.
A pak bleskurychle otočil
v zámku klíče – otočil je znova –
z hloubi oddech’ – na člun vyskočil –
odrazil se veslem od ostrova.
„Ach, vím nyní, proč jsi zatvořil
bránu tuto, dobrý čaroději!“
zavolal a klíče ponořil
v jezero, kde víří nejhlouběji.

Meter: trochaic
VI. Musím od vás v dáli dlít,
by Jaromír Nečas

Musím od vás v dáli dlít,
kdy bych k vám se blížil rád,
oko musím v slzách zřít,
kdy by mohlo okřívat.
Běda, musím milovat,
však bez vaší lásky být,
když chci myslit, musím spát,
chci být šťastný, musím snít.

Meter: trochaic
Vzhůru prapory!
by Karel Dostál-Lutinov

Za Cyrillem, Methodem
táhnem šírým průvodem,
věrni víře, jazyku,
nedbajíce povyku,
odpadlíkům na vzdory.
Vzhůru, bratří, prapory!
Zbabělec jen klopí zrak –
ani ryba, ani rak.
My však mužně k druhu druh –
tam je ďábel – tady Bůh,
dva tu stojí tábory.
Vzhůru, bratří, prapory!
Dvěma pánům nesloužit!
Tady křesťan – a tam žid...
„Vstaňte“, volá zvonů zvuk,
jako bouř náš roste pluk,
marny všecky odpory – – –
Vzhůru, bratří, prapory!
Za Cyrillem, Methodem
vzhůru s celým národem:
Kdo jich tupí korouhev,
není, věřte, naše krev!
Nechte soptit netvory – –
Vzhůru, bratří, prapory!
Za Cyrillem, Methodem
s písní táhnem pochodem,
oni naši, my jich lid,
pravda musí zvítězit
přes všech vrahů nápory:
Vzhůru, bratří, prapory!

Meter: trochaic
- LXXXVIII -
by Juan Boscan

Esfuerza el alma su virtud postrera;
álzase en pie, y a caminar se ensaya;
Amor le dice que, si no desmaya,
verá su bien, por eso que no muera.
Para durar buscando esta manera;
mas el buscar tan fuera va de raya
que el darse prisa le ha de hacer que caya
donde habrá de quedar aunque no quiera.
El desear le quita todo el tiento,
el tiento es necesario, y el deseo;
andan los dos riñendo en mi sentido.
Yo en parte estoy do pelear los veo;
del uno es necesario el vencimiento,
y el otro no podrá quedar vencido.

Meter: iambic
ANTONÍN KLOSE.
by Karel Mašek

Sestárla v práci, seslábl jí zrak,
dnes obléká se v staromodní šaty
a po městě vždy kráčí vážně tak,
je všude známa jménem „slečna Katy“ –
co trpěla? Nač po tom dnes se ptát?
Je lidem směšna – lid se vždy chce smát.
Jen kocour šedivý ji provází,
vždy věrně k ní se tulí, ze dne ke dni
s ní v oddanosti němé přechází
zas v nové chvíle, jako dříve všední;
co světa smích, co jeho ples a spor?
Ji všecko vynahradí tento tvor.
Jdi, ženo, dál, jdi klidně smrti vstříc
tím životem, jenž věčně stejný bude,
po lidském soucitu se neptej víc,
líp zná jej kocourovo nitro chudé,
on nemůže sic cit svůj poznati,
však nemůže tě slovem přelhati.

Meter: iambic
1L: Seh' ich die Boßheit leben
by Simon Dach

Seh' ich die Boßheit leben
In lauter guten Zeit,
Ich muß im Creutze schweben
Bey meiner Frömmigheit:
Sol mich es heydnisch irren?
Und sol des Glückes Schein
Mein Christentum verwirren,
Von Gott mich wenden? nein.
Laß Pracht und Hochmuth walten,
Ich wil dennoch bey Dir,
Mein Gott, beständig halten,
Du hältest fäst bey mir:
Scheint mir ein Fall zu drewen,
So stärckst Du meinen Stand,
Vnd fassest mich aus trewen
Bey meiner rechten Hand.
Giebst mir zwar Liebes-Schläge
Und ziehest mich dein Kind,
Du leitest mich durch Wege
Die mir verborgen sind,
Durch Raht den ich nicht hören
Nicht sehn noch fassen kan,
Jedoch nimmst Du mit Ehren
Mich endlich wieder an.
Du Vrsprung aller Gaben
Die Erd' und Himmel hat,
Wenn ich nur Dich kan haben
So hab' ich alles satt:
Den Himmel lass' ich fahren
Mit seiner Zierlicheit
Kan ich nur Dich bewahren
Im Hertzen allezeit.
Der Erden Kreiß mag prangen,
Er irrt nicht meinen Muth,
Wenn ich nur Dich kan fangen
Du unerschöpfftes Gut.
Solt' ich darüber kommen
Auch in Gefahr und Noht,
Vnd würde mitgenommen
Durch Armut, Trübsal, Tod,
Es wolt' in mir verschmachten
Leib, Seel' und was ich bin,
Wil ich es doch nicht achten
Aus unverwandtem Sinn:
Dieß nimmt mir alle Schmertzen,
Daß Du, mein süsses Heil,
Der Trost bist meinem Hertzen
Vnd mein gewünschtes Theil.

Meter: iambic
11.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Du drückest wie ein Alb die Heller Tag und Nacht,
Und pflegest so dabey ohn Brod u. Tranck zu sitzen,
Ich weiß, daß voller Angst die dicken Thaler schwitzen,
Indem die karge Hand vor ihren Kasten wacht.
Was quälstu dann dein Geld? Es suchet frey zu seyn,
Ich seh' ich hör es springt den Erben selbst entgegen,
Eh als du umbgesehn, so hastu kein Vermögen,
Zeucht täglich gleich der Drach auff deinem Söller ein.
Dann wann dich Streckfuß dehnt, so geht dein Schatz auch fort,
Das du verschorren hast, das hilfft auch dich verscharren,
Auff! Auff dein Charon pocht, Er wil nicht weiter harren,
Dein Erbe nihmt das Geld und dich des Todes Port.

Meter: iambic
RESIGNACE.
by Karel Babánek

Do větví smutečních vrb ticha dech
míst opuštěných již – na rovy leh’;
hřbitovem duše své jsem klidný šel,
kde zašlého již dávno, stesk se chvěl.
Zde vše jsem pochoval, v co věří svět...
strom illusí již usch’ a neměl květ,
jejž v duše zahradách jsem vsadil... Vím,
to bylo dávno již, kdys’ na podzim.
Vše jsem již pochoval – mrtvého klid
já cítím – na hrobech, když smutek slit
a na cestách, když všichni odešli,
a s Zapomněním Čas přes hroby šli.

Meter: iambic