PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Bey dem W. und T. hochzeit-festin
 stellte die ausgaben und einkünffte
 der verliebten vor.
  M.  F. E. G.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Das ist ein segens-voller stand,
Wo der verlobten sinn nach liebes-renten trachtet,
Und alles, was nur mund und hand,
Den keuschen hertzen schmeckt, vor lauter reichthum achtet.
Hier giebt man aus. Hier nimmt man wieder ein;
Doch ohne den verlust und schaden,
Weil süßer zeit-vertreib und marmeladen,
An statt des gelds zur rechnung gültig seyn.
Die liebe treibet hier zum calculiren an.
Sie lehret uns die blicke schätzen,
Ja kuß um kuß zusammen setzen.
Sie weiset, wie ein paar die welt vermehren kan.

Meter: iambic
1L: Mit hohlen Augen, wild, mit starren Brüsten,
by Paul-Marie Verlaine

Mit hohlen Augen, wild, mit starren Brüsten,
Eilt Sappho, die die Gluten ihres Wunschs verzehren,
Gleich einer Wölfin längs der eis'gen Küsten.
Von Phaon träumt sie, nicht von den Altären,
Und da verschmäht sie sieht der Sehnsucht bittre Tränen,
Reisst sie ihr Haar sich aus in langen, üpp'gen Strähnen.
In sehnsuchtsvoller Reue ruft sie schmerzlich jene
Entschwundnen Tage junger Glut, die allzuschnellen,
Die sie in süssen Liedern sang, die sich gesellen
Der Jungfrau reinem Traum, dass sie sich selig wähne.
Ihr tiefumschattet Augenlid verbirgt die Träne,
Und auf der Moira Ruf stürzt sie sich in die Wellen,
Und silbern glänzt, die schwarzen Wasser zu erhellen,
Die bleiche Rächerin der Liebenden, Selene.

Meter: iambic
Die Winternacht
by Friedrich Schiller

Ade! Die liebe Herrgottssonne gehet,
Grad über tritt der Mond!
Ade! Mit schwarzem Rabenflügel wehet
Die stumme Nacht ums Erdenrund.
Nichts hör ich mehr durchs winternde Gefilde
Als tief im Felsenloch
Die Murmelquell, und aus dem Wald das wilde
Geheul des Uhus hör ich noch.
Im Wasserbette ruhen alle Fische,
Die Schnecke kriecht ins Dach,
Das Hündchen schlummert sicher unterm Tische,
Mein Weibchen nickt im Schlafgemach.
Euch Brüderchen von meinen Bubentagen,
Mein herzliches Willkomm!
Ihr sitzt vielleicht mit traulichem Behagen
Um einen teutschen Krug herum.
Im hochgefüllten Deckelglase malet
Sich purpurfarb die Welt,
Und aus dem goldnen Traubenschaume strahlet
Vergnügen, das kein Neid vergällt.
Im Hintergrund vergangner Jahre findet
Nur Rosen euer Blick,
Leicht, wie die blaue Knasterwolke, schwindet
Der trübe Gram von euch zurück.
Vom Schaukelgaul bis gar zum Doktorhute
Stört ihr im Zeitbuch um
Und zählt nunmehr mit federleichtem Mute
Schweißtropfen im Gymnasium.
Wie manchen Fluch – noch mögen unterm Boden
Sich seine Knochen drehn –
Terenz erpreßt, trotz Herrn Minellis Noten,
Wie manch verzogen Maul gesehn,
Wie ungestüm dem grimmen Landexamen
Des Buben Herz geklopft;
Wie ihm, sprach itzt der Rektor seinen Namen,
Der helle Schweiß aufs Buch getropft. –
Wohl redt man auch von einer – e – gewissen –
Die sich als
Und mancher will der Lecker baß nun wissen,
Was doch ihr
Nun liegt dies all im Nebel hinterm Rücken,
Und Bube heißt nun Mann,
Und Friedrich schweigt der weiseren Perücken,
Was einst der kleine Fritz getan –
Man ist – Potz gar! – zum Doktor ausgesprochen,
Wohl gar – beim Regiment!
Und hat vielleicht – doch nicht zu früh, gerochen,
Daß Plane – Seifenblasen sind.
Hauch immer zu – und laß die Blasen springen;
Bleibt nur dies Herz noch ganz!
Und bleibt mir nur – errungen mit Gesängen –
Zum Lohn ein teutscher Lorbeerkranz.

Meter: iambic
44.
by Johann Gottfried Herder

»herr Fuchs und Bock, was gilt's, Ihr springet Beide,
Ihr durst'gen Herrn, zu diesem Brunn hinab!«
Nun unten: »Kühler Trunk! sieh aber, welch ein Grab!
Wie nun hinauf?« »Dem kleinen Leide,«
Spricht Nachbar Fuchs, »hilft's bald sich ab.
Herr Bock, Er leiht mir Seinen Rücken
Und Hörner; ich spring' auf Ihm auf
Und zieh' Ihn nach. So kommt Er mit hinauf.«
Der Hörnerträger thut sich bücken;
Fuchs springt und läuft davon den schnellsten, besten Lauf.
»herr Bock, wer hilft Ihm nun hinauf?«
Was haben Sie nun für Geduld und Müh,
Herr Hahnrei? Hörner haben Sie.
Sie standen da so wohlgemuth und blind
Und – sind noch, wo Sie sind.

Meter: iambic
Boecklin a Smrt.
by Jaroslav Vrchlický

Byl v plném sil svých rozpuku.
Jej genius ved’ za ruku,
zřel v moře tůň i v azur nebe,
tu napadlo mu: „Maluj sebe!“
Pln žití, smíchu štětec vzal.
Kdos, cítí náhle, vzadu stál,
tvář obrátil – hle, právě za ním
Smrt stála s děsným ušklíbáním.
I cítil náhle v žilách mráz,
byl slabší jeho štětce ráz
i váznul hlas mu skoro v hrdle
a barev tóny divně stvrdlé.
Na svého hosta pohled’ blíž,
zřel, kterak hlavu chýlí níž,
a vidí, na skřipky on hraje,
a slyší divné, divné báje.
Ty skřipky, na které hrál host,
to vybělená sluncem kost,
hnát smyčec, žíně, které kvílí,
to dlouhé ženské vlasy byly.
A hrála Smrt: „Vše mam a klam,
já tebe mám juž tu i tam,
kam hneš se, za tebou se šinu
a nevíš sám, tě k srdci vinu.
Když lokáš z číše nadšení,
jsem na dně její – zděšení,
když barev orgie tě zpíjí,
jsem pohřební v nich melodií.
A dělej, co chceš, já tě mám,
jsi můj a vše jest klam a mam,
rci sám, co můžeš? Marné boje!
když chci, je torso dílo tvoje!“
Tak hnátem dávala si takt
a tónů ostrých katarakt
se lil jak jiskry do tmy noční.
„Nuž, máš-li chuť, svou práci počni!“
Však mistr jen se pousmál,
zas pevnou rukou štětec vzal:
„To sobě vymyslyla’s špatně,
nuž škleb se věčně na mém plátně!
Jsi stále za mnou, vím to, vím,
mně chytáš štětec – tomu rým,
tu brk, tam štětec lámeš v kusy
a vyhraješ – že tak být musí.
Leč to náš triumf jediný,
se vnořit v žití hlubiny
pod zrakem tvým, když nejvíc číháš,
být tvůrcem, kde svou kosu zdvíháš.
Já nevím – ty však nevíš též,
kde všeho cíl, kde pravda, lež,
ty slepě jdeš – já vidím pouze,
co nesmrtelné v mojí touze.
A tak jen dále za mnou stůj
a stokrát řekni: „Můj jsi, můj!“
a hraj si dál a co chceš, zpívej,
pitvorně k tomu hlavou kývej!
Mně jedno, paní zubatá!
Má duše divně dojatá
před zrakem tvým jen chytá žití,
jež nekonečnem plá a svítí...“
A bleskem štětec letěl dál,
Smrt hrála, mistr se však smál,
zvyk’ Smrti – neb se nepoleká,
kdo tvoří. Ať si kmotra čeká!

Meter: iambic
Wunsch
by Karl May

Tret in ein Gotteshaus ich ein,
So soll es hell und freundlich sein.
Die Dunkelheit, ich lieb sie nicht;
Ich will es um und in mir licht.
Tret in ein Gotteshaus ich ein,
Möcht dennoch es auch schattig sein.
In Gottes Schatten ruht sich's lind;
Ich freue mich, wo ich ihn find.
Tret in ein Gotteshaus ich ein,
Soll es des Vaters Haus mir sein.
Wenn seine liebe Glocke schallt,
Komm ich gewiß, komm alsobald.

Meter: iambic
- VIII -
by Gutierre de Cetina

Con ansia que del alma le salía,
la mente del morir hecha adivina,
contemplando Vandalio la marina
de la ribera bética, decía:
«Pues vano desear, loca porfía,
a la rabiosa muerte me destina,
mientras la triste hora se avecina,
oye mi llanto tú, Dórida mía.
Y si tu crueldad contenta fuese,
por premio de esta fe firme y constante,
que sobre mi sepulcro se leyese,
no en letras de metal, mas de diamante,
Dórida ha sido causa que muriese
el más leal y más sufrido amante.»

Meter: iambic
ČLOVĚK ZPÍVÁ
by Emanuel Lešehrad

Úsměv slunce v kalich dlaní kane,
ozářený božským mírem lásky
zírám do daleka:
Jako bezmezný tok život světem proudí,
na hladině výška s hloubkou splývá,
do Neznáma vyplouvají lodi,
člověk zpívá:
„Ze všech srdcí touha květy tryská,
ze všech očí jiskra činu blýská,
hmota plodí, duchem roste, výská,
nad příbojem tvorstva pne se věčný
vrchol palmy větrem kolébaný,
jako Žití prapor nekonečný...“

Meter: trochaic
- XXXI - Tisbe
by Pedro Soto de Rojas

Tisbe a su amante, que en cadáver mira
con temerosa mano el rostro toca,
límpiale con los cabos de la toca
y en los labios desiertos le suspira.
Engañada imagina que respira
y es el aliento de su misma boca;
su fin estudia, a su maestro invoca,
sus manos tuerce, sus cabellos tira.
Nadie le ayuda en tanta desventura
sino la muerte, ¡oh caso lastimoso!,
el pecho arroja a la enemiga espada;
asió la mano de su esposo dura,
y mirose en el tálamo espantoso
doncella, viuda, muerta y desposada.

Meter: polymetric
SFINX
by Emanuel Lešehrad

Olověně pne se nebe
nad nesmírnou, sirou pouští,
na obzoru hrozí samum,
jako připomínka smrti.
Kamenná sfinx čeká vzdorně,
nesčetněkrát zasypána,
olověné nebe líbá,
vysmívá se hrozbě bouře.

Meter: trochaic
OPUŠTĚNÁ VĚTEV.
by Josef Svatopluk Machar

Ta snítka jabloně! Z rodného vzpjala sadu
své tílko troufale přes chladnou bílou zeď...
Kmen-otec oddělen, tkví ztracen pro ni vzadu,
a ona mísí se ve cizích stromů spleť.
Jí ruka sadařů se netkne, neostřihne
jí uschlé výhonky v dnech prvých podjaří;
když k zemi kloní se, jí nikdo nepozdvihne,
tlum žravých housenek jí nikdo nemaří.
Peň rodný posílá jí stále sic dost mízy,
však ona žene se tím dál a dál jen zas,
a její jablka jí serve ruka cizí,
když podzim nastane a česání je čas...
Tak jen když rodný strom pod slunce vřelým vznětem
jásaje halí se v slavnostním příkrovu,
ta snítka ubohá červenobílým květem
v tom cizím stromoví se hlásí k domovu...

Meter: polymetric
LA CARRETERA
by José Santos Chocano

¿No deseas, amada, a las sencillas
gentes del pueblo unirte placentera
y pasearte conmigo por afuera,
entre flores, aldeanos y avecillas?
Los árboles —soldados en guerrillas—
cuidan la polvorosa carretera,
que cruza, como un cauce, la pradera,
seca el agua y borradas las orillas...
Al tornar a este pueblo, del vecino,
con todas sus brillantes lentejuelas
como una bruja saltará la Noche;
y para no extraviarnos del camino,
seguiremos las líneas paralelas
que trazaran las ruedas de algún coche.

Meter: polymetric
- LXXXVII -
by Juan Boscan

¿En cuál parte del cielo, en cuál planeta
guardado fue tan grande nacimiento?
¿Cuál estrella alcanzó merecimiento
para influir en vos a tan perfeta?
¿Qué principio, qué causa tan secreta
pudo tener tan alto fundamento,
sino aquel ser de aquel entendimiento
al cual toda otra causa está sujeta?
Nos la dio Dios, mas no por que la diese,
que fuera enajenar de su corona:
prestada fue para mostrar su obra.
Y según es el ser de su persona,
porque más tiempo en ella él se viese,
tarda quizá, que presto no la cobra.

Meter: iambic
SKÁLY ZASNĚŽENÉ. (II.)
by Irma Geisslová

Tak často zírám k severu
tam v dáli,
kde zapadáte do sněhu
ó skály,
a sním, jak k smrti truchlivo
je pod vámi,
kdež jedinou vám návštěvou
noc s hvězdami.
Dny šeré; srdce bezděky
bol svírá,
v těch chvílích hasnou naděje
i víra,
než, láska k mrtvé přírodě
zas oživne,
jak zaklepají na čelo
sny podivné,
ty luzné snivé zpomínky
v dny léta,
kdy byly skály se hvozdy
– ráj světa,
že touha v srdci znaveném
se rozhárá,
žít aspoň ještě jako sníh,
žít do jara!

Meter: iambic
Zvyk starých cesarů.
by Šnajder Václav

Když legiony Římanů
za césary své mřeli,
pro slávu Romy v krvavém
se nachu v boji rděli.
Tu imperator falernským
si tupý mozek dráždil,
anebo v thermách s kuběnou
strach možné ztráty vraždil.
Řím vzor jest státních umění:
lstí, násilím a zlatem –
jen nikdy cností nevládnul,
a nejčastěji – katem.
A proto rádi „moderní“
v římské se učí škole,
a mnozí ach – až k úžasu
se v římské vžili role.

Meter: iambic
1L: Es blühen die Blümlein im Thal und auf Höhn';
by Adolf Glaßbrenner

Es blühen die Blümlein im Thal und auf Höhn';
Sie kleiden sich alle in Farben so schön,
Ein jedes nach seiner Weise.
Sie duften so lieblich, sie duften so fein:
Was kann denn so hold wie die Blumen noch sein?
Ich singe den Blumen zum Preise.
Die Vögelein fliegen von Zweig zu Zweig;
Sie haben ein freies und glükliches Reich
Und singen zu Gottes Ehre.
Die Lerche, sie jubelt, die Nachtigall klagt,
Kein Vogel, wie er zu singen hat, fragt.
O, daß ich ein Vögelein wäre!
Die Sterne, sie glänzen so feurig und mild;
Das Weltmeer woget so kräftig und wild;
Die Bächlein murmeln so leise:
Frei äußert sich Alles in Wald und Flur,
Und Alles und Alles nach seiner Natur,
Und Alles auf seine Weise!
Des Menschen Geist aber ist Duft und Klang,
Und Glanz und Blüthe und wilder Drang,
Es ist der Gott auf Erden!
Und ist er nicht frei, ist es höllische Schmach,
Daß der Göttliche seine Fesseln nicht brach,
Und frei und frei

Meter: polymetric
Na růži když patřím.
by Bohdana Hrdličková

Na růži když patřím,
jak se krásou skvěje,
tu cítím, že v oku
slza mi se chvěje.
Krásná jsi ty, růže,
u plném rozkvětu,
škoda je tvé vnady
bezcílnému světu.
Pospěš na mé srdce
chudé, plné bolu,
na něm zvadni tiše,
a tak zhyňte spolu!

Meter: trochaic
- CXXIII -
by Argensola

Aunque en tus naves, ¡oh Bretaña ingrata!
por el mar de Filipo armada vueles,
para robar católicos bajeles,
que le conducen tributaria plata;
por más que el bronce pérfido combata,
o amenace con máquinas crueles,
en Gades surgirán las popas fieles
a vista de tu herético pirata;
y pues de tus designios infelices
no infieres los auxilios que te envía
el común padre, por piedad severo.
presto a la luz de un vengativo día
podrá en tus gentes religioso acero
confundir setas y segar cervices.

Meter: iambic
- XIII -
by Fernando de Herrera

Cante quejas y afán de justa pena
que padecí cuitoso y ofendido,
a todas las desdichas ofrecido
en que el Amor a un mísero condena.
Fue el premio en tibia voluntad ajena
dolor con esperanza, a do perdido
deseo me inclinó, y al fin vencido
trajo a fuerza arrastrando la cadena.
Tú, a quien rinden su gloria insignes ríos,
favorece, Tarteso padre, el canto
que tierno y simple en honra tuya espira;
que si me dan lugar los males míos,
no sólo oirás de amor gemido y llanto,
más hazañas que Marte airado inspira.

Meter: iambic
- XXXVII - A Octavio Gonzaga
by Diego Ximenez Ayllon

Gonzaga es el origen y apellido
de vuestra gran Prosapia y excelente
en nuestra Europa muy resplandeciente
mediante el padre vuestro esclarecido.
El cual del Quinto Carlos fue querido
sus huestes gobernando sabiamente
contra Franceses y su Rey potente
con ánimo y valor jamás vencido.
Vos que imitando vais tanta grandeza
adonde la virtud armas se encierra
sois digno de hacer de vos memoria.
Pues siendo en vuestra patria casa y tierra
volviste a conquistar con fortaleza
eterna fama con crecida gloria.

Meter: iambic
Una viñeta
by Delmira Agustini

Tarde sucia de invierno El caserío,
como si fuera un croquis al creyón,
se hunde en la noche El humo de un bohío,
que sube en forma de tirabuzón;
mancha el paisaje que produce frío,
y debajo de la genuflexión
de la arboleda, somormuja el río
su canción, su somnífera canción
Los labradores, camellón abajo,
retornan fatigosos del trabajo,
como un problema sin definición.
Y el dueño del terruño, indiferente,
rápidamente, muy rápidamente,
baja en su coche por el camellón.

Meter: polymetric
Romance o metaři.
by Bohdan Kaminský

Zde málo kouzla život nese.
Však člověk všemu navyká.
I metař časem usměje se,
když najde někde – slavíka.
On, třebas nebyl krásných lící
a jinak ulic ozdobou,
přec jenom klidně může říci,
že o chvíli jde před dobou.
Ty ještě dávno dřímáš, světe,
a dále chrníš na loži,
a on už dále čistí, mete
a fůru smetí naloží.
Tak sotva v růžích vstane zora,
zříc vyčítavě na flámy,
on z obecního táhne dvora, –
hle, oč jde metař před vámi!
A táhne jeden, druhý, třetí,
jich převelká je armáda
a v dlouhých řadách metou smetí
a smetí dál se nakládá.
A pilnosti typ chvalně známý,
hle, metař, dře se do krve,
ty proklínaje v duchu flámy,
již z kaváren jdou teprve.
A mnohý z nich snad vzpomene si,
ve společnosti kumpánů
jak flámovával také kdesi
a domů chodil po ránu.
Teď vzpomínky ty táhnou hlavou
a mnohé mnohdy zazebou,
máť mnohý krásnou, usmívavou
budoucnost – žel, že za sebou.
Znám jednoho z těch lidí blíže,
než zatočil jím světa vír,
on žil, jak žije každý kníže,
vždy gentlemen a kavalír.
On také píval „Chateau Iquem“
i „Vdovu Clicot“ též měl rád
a také bylo jeho zvykem
o velké sumy v karty hrát.
On také jezdil z Averina,
u Švertáska a Krásy jed’
a mnohá svůdná ballerina
by mnohé mohla vyprávět.
On také míval štěstí u žen
a po modě se odíval –
až na konec pak byl už dlužen,
kde na koho se podíval.
To všechno život s sebou nese.
Leč všemu člověk navyká.
I on teď časem usměje se,
když najde kousek – slavíka.
Nuž, jeho los teď méně skvoucí,
však on, snad smířen se světem,
teď cesty rovná pro budoucí
a ohání se koštětem.
A tak snad bude život celý.
Sen planý v duši nehárá, –
on spokojí se, nalezne-li
kdes lepší kousek cigara...

Meter: iambic
- 789 - Acto II, JUAN TOMÁS De El caballero de Olmedo
by Lope de Vega

Subí, llegué, toqué, cometa he sido,
sólo me falta deshacerme luego,
pero si estoy en la región del fuego,
que mucho que de allá salga encendido?
Trace, dije, rendí, diose a partido
la gran ciudad a cuyas puertas llego,
porque siendo Español, parezco Griego,
en el engaño, y el andar perdido.
Es fuerza para aumento de sus glorias,
cebo dorado que las almas pescas,
la vela con que salen mis historias.
Porque tendrán, si el viento me refrescas,
Toledo fiestas, y a Madrid victorias,
Laurel amor, y Caballero Illescas.

Meter: iambic
SONETY Z VENKOVA II. SONET-IDYLA
by Josef Svatopluk Machar

Je starý zámek; – věk náš moderní
do něho vtrhl s drsnou skutečností:
kdys luzné dámy, páni nádherní –
teď batalion vojska v sobě hostí.
Park zpustl; v šedé tůni jezerní
se prává prádlo, je v ní žab též dosti...
Co chodilo tu v době večerní
kdys drobných nožek... Snění minulosti...
Kluk strážmistrův v ní rybky chytá dnes.
Na korek vlasu nedočkavě civí –
teď bere jistě – bože, to je tíha!
Na udici se pantoflíček míhá,
stařičký, sešlý, přaska samá rez –
a kluk se mu jen s indignací diví...

Meter: iambic
LA VOZ DE LA SELVA – II
by José Santos Chocano

Hay en mi selva venenosas flores,
Frutos de salvación, crudas espinas
Y maderas de olor... Veta de minas
Guarda en libros de piedra sus fulgores.
Los suspensos follajes protectores
Se espejean en fuentes cristalinas,
Como fantasmas de dolientes ruinas
En los ojos de cándidos Amores...
Término huyó. Mi selva no rehúsa
Ya los vientos de ayer y de mañana,
Ya los diluvios de los libres riegos...
¡Deje siquier la fugitiva musa,
Sobre un tronco de selva americana,
Su dulce nombre en caracteres griegos!

Meter: polymetric
9.  Das Weib auf dem Monden  in Apoc.
by Angelus Silesius

Was sinnestu so tieff? das Weib im Sonneschein
Das auf dem Monden steht/ muß deine Seele seyn.

Meter: iambic
El intruso
by Delmira Agustini

Amor, la noche estaba trágica y sollozante
cuando tu llave de oro cantó en mi cerradura;
luego, la puerta abierta sobre la sombra helante,
tu sombra fue una mancha de luz y de blancura.
Todo aquí lo alumbraron tus ojos de diamante;
bebieron en mi copa tus labios de frescura,
y descansó en mi almohada tu cabeza fragante;
me encantó tu descaro y adoré tu locura.
Y hoy río si tu ríes, y canto si tú cantas;
y si tú duermes, duermo como un perro a tus plantas
Hoy llevo hasta en mi sombra tu olor de primavera;
y tiemblo si tu mano toca la cerradura,
¡y bendigo la noche
                  sollozante y oscura
que floreció en mi vida tu boca tempranera!

Meter: anapestic
V.
by Jaroslav Vrchlický

Snil jsem. Nevím, kde jsem stanul
v době práce, vědy, umu,
důmyslu a industrie,
v jakéms velkém museu.
Divné věci byly kolem,
rarity a podivnůstky
zašlých dob těch idyllických,
kdy byl člověk člověkem.
Jiní lidé jiných krojů
chodili kol, nemluvili,
pouze jiskrou elektrickou
vespolek se chápali.
Přede mnou tu na podstavci
malý kostroun stál a žlutý,
lebka velká skláněla se
jak pod tíží myšlének.
Prsa vpadlá, tílko suché,
špatně živen byl ten chlapík,
ale v ňadrech cos mu hrálo
jako modrý plamínek.
Ký to kultury je zbytek?
ptám se. Hlídač sálů neví,
pro kustoda honem běží,
otevírá katalog.
Přijde kustos, stařec vážný,
vládní rada, samé řády,
dívá se a kroutí hlavou
a pak praví: Pane můj,
račte, prosím, odpustiti,
nejnovější akvisice
není posud v katalogu –
je to básník lyrický!

Meter: trochaic
ArISTARCHUS,
 SIVE DE CONTEMPTU LIN-
 GUÆ TEUTONIC Æ .
by Martin Opitz

O Fortun O Fortun/ Stiessmutter aller freuden/
Anfeinderin der lust/ erweckerin der noth/
Du todtes leben/ ja du lebendiger Todt/
Durch welcher grim̃ sich muß manch trewes Hertze scheiden/
Soll deine grausamkeit denn auch mein umges leben/
(deß allen vngeacht/ daß mir Natura mehr
Als ich auch würdig bin/ geschencket Gunst vnd Ehr)
In trübniß vnd gefahr so trauwrig lassen schweben?
Du scheutzliche Chimer/ sih wazu du mich bringest/
Da ich von Kindheit an mit vnverwandten siñ/
Standhafft vnd vnverzagt allzeit gewesen bin/
Jetz bitter Zehren mich auch zuvergiessen dringest.
Ey biß mit dem zufried: ey/ laß dir doch genügen/
Daß deiner stralen brunst an meines alters blum/
Die frischen bletter gantz verdörret: diesen ruhm
Laß dir doch sein genug/ mit diesem Raub thu siegen.
Ein freyer Held wen er den Feind nur vberwunden/
Ist er gar wohl zufried’: er halt es für rümlich/
Daß/ ob ers könte thun/ er doch nit reche sich/
Weil er nun allbereit/ was er gesucht/ hat funden.
Vnd du/ O schnödes Weib/ wilst mich so hoch verderben/
Vnd dir ists nicht genug daß du mich so gerührt/
Ja durch vil Creutz vnd Leid/ durch Angst vnd Noth geführt/
Du denckest dir auch noch bey mir vmb mehr zu werben.
Gott aber ist mein schutz/ dem will ich das vertrawen/
Was mir noch vbrig ist: er ist mein Schirm vnd Schilt/
Wen ich jhn nur fleh’ an/ gar keine noth mehr gilt.
Auff jhn will ich allein in allen nöthen bawen.
Wer sich auff Gott verlest/ der mag wohl künlich dencken/
Daß er alles vnglück so vns offtmahls zusteht/
(ob es gleich in der erst schwer vnd geträng hergeht)
Zu seiner Stell’ vnd Stund mit frewden werde lencken.
Item hoc breve Epigrammation:
Wollust vnd Vppigkeit der Welt must du vermeiden/
Vnd tretten mit gedult der scharffen Dörner Weg/
So er dich tragen soll auff den lieblichen Steg/
Vnd in das schöne Schloß der wahren Lust vnd frewden.

Meter: iambic
NA HORSKÉ PASTVĚ.
by Adolf Heyduk

V horách se mi při mé pastvě
dobře daří,
třikrát denně brambory mi
žena vaří;
třikrát denně posype je
ovčím sýrem,
neměnil bych, na mou věru,
s bohatýrem!
Ve všem všudy se mi u nás
dobře vede,
na šaty mi stará matka
pačes přede;
na hlavu mi roste v hoře
čapka z trudu,
na papuče zbytky z houně
míti budu.
Píšťalu si zrobím z vrby,
mám též dudy,
veselo je, kde se stavím,
v pastvě všudy;
v hovoru jsem se vším vůkol
neustálém,
v slunci myslím, že jsem v Tatrách
velkým králem.
Jedlina mi smolným dechem
pěkně voní,
za soumraku všecky keře
se mi kloní;
za parna mi dává řeka
pozdrav chladu,
v polích mám se jako páni
ve svém hradu.
V nemoci mi není třeba
mnoho léku,
napravíť mne skýva chleba
s kouskem špeku;
to-li ne, pak uzdraví mne
mléka dížka,
ještě líp však rtů mé milé
růžná číška.
Nuže, co mi při mé pastvě
k žití schází?
vždyť i děvče na salaš mne
vyprovází,
aby se mně nestýskalo,
se mnou bývá,
hněvá se jen, že se v horách
pozdě stmívá!

Meter: trochaic
Rose im October.
by Barthold Heinrich Brockes

Es rühret mich, o spätes Rösgen, dein röthlicher Rubinen-
Schein,
Nicht durch die schöne Farb und Form, auch lieblichen Geruch
Ich werde, da dein edler Balsam, und schöner Schmuck mich
Zu dem der dich so schön erschaffen, und dich für mich hervor-
Auch mir die Kraft, an ihn zu denken, geschenket, seine Lieb,
Und Weisheit frölich zu bewundern, und Jhn zu preisen, an-

Meter: iambic
LASTARRIA
by Rubén Darío

El vasto y misterioso y huracanado viento
que sopla del abismo del hondo firmamento
con ala formidable, con ímpetu violento,
como lanzado al mundo por el poder de Dios,
ha roto una columna que el pensamiento humano
tenía en este suelo del mundo americano,
donde a los cuatro vientos gigante y soberano
enviaba al alto genio del porvenir su voz.
Mas no cantos de duelo debéis alzar, poetas.
Vibrantes y triunfantes los coros de trompetas
saludan al que cae cubierto de laurel.
La gloria es del Maestro: su luz vierte fulgores.
¡Preséntense las armas, soldados pensadores,
que pasa el carro negro con el cadáver de él!

Meter: anapestic
Los personajes de Galdós
by Antonio Zerolo Herrera

Cuando expiró el maestro, asombro de la gente,
por ser el prototipo del genio y la constancia,
yo sé que penetraron en la mortuoria estancia,
todos los personajes que concibió su mente.
El lecho rodearon cubriéndolo de flores
-piadosa y delicada señal de sentimiento-
y no se oyó una queja, ni un grito, ni un lamento,
que sólo tienen llanto del alma los dolores
«Fortunata» y «Jacinta» cogidas de la mano
el coro presidían de la nocturna vela,
y próxima a este grupo, tan
                  bello como humano
de las protagonistas de la inmortal novela,
sin apartar los ojos del venerable anciano,
estaba de rodillas la pobre «Marianela»!

Meter: anapestic