PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto
by Gregorio Silvestre

Habiendo sido ya más combatida
mi ninfa, que en el mar la dura roca,
amor la fuerza, hiere y la provoca
a darse entre mis brazos por vencida
Y allí del mismo amor mío encendida
con su hermosos labios bebe y toca
el aire más caliente de mi boca,
haciendo de dos almas una vida
Y un alma de dos cuerpos moradora
y dos cuerpos en uno más trabados
que jamás hiedra estuvo a olmo alguno
Suspende este milagro amor ahora,
que no estemos jamás menos ligados
que Salmacia y Troco hechos uno

Meter: iambic
Pareja mixta
by Federico Balart

Desde el primer sollozo de la cuna,
dos hadas siguen mi camino errante:
una blanca, locuaz y rozagante;
otra, severa, silenciosa y bruna.
Delante va la blanca, en mi fortuna,
por los prados que alegra el sol brillante;
por los yermos, la negra va delante
al turbio rayo de la triste luna.
Aquélla, de cansancio dolorida
deja mi planta; compasiva y fuerte
ésta a la paz y al sueño me convida
¿Quién sois -les digo- espectros de mi suerte?
Yo -responde la blanca- soy la Vida
Yo -responde la negra soy la Muerte.

Meter: iambic
An die Nymphe zu Meinberg
by Gottfried August Bürger

Preis, Nymphe, dir! Dein Kraftquell sieget oft,
Wann Außenglut den derben Bau umlodert.
Doch tröste Gott den Hausherrn, der noch hofft,
Sobald der Kern in Schwell' und Ständer modert.

Meter: iambic
BLÍN.
by Adolf Bohuslav Dostal

Jako nad troskami blín,
na ovrubě snů a vznětů
v duši mé se vypjal v květu
pochybností bledý stín.
Mdlivá vůně ze hlubin
každou srdce pravou větu
otráví, než tryskne k světu;
zhořklou vůní zbyl jen blín.
A přec znovu v prázdný klín
květů svých si vínek pletu
z posledních, jež zbyly mně tu.
Ale k polibku tvých retů
než jej podám, každý čin
je jen hořkost, stín a blín.

Meter: trochaic
Mondnacht am Chiemsee
by Ludwig Thoma

Gespensterhaft die Berge ragen.
Weit über sie mit bleichem Schein,
Von raschen Wolken tief umzogen,
Schaut silberhell der Mond herein.
Der See erglänzt von seinen Strahlen,
Die spielen glänzend drüber her,
Als tanzten Nixen ihren Reigen
Auf leichtbewegtem Wellenmeer.
Am Ufer durch die hohe Buche
Mit leisem Hauch der Nachtwind zieht,
Und in den Zweigen tönt ein Flüstern
Geheimnisvoll, fast wie ein Lied.
Ich bin allein. Und wonnetrunken
Ergeb ich mich der stillen Pracht
Und meine Brust durchbebt der Zauber
Der feierlichen Sommernacht.

Meter: iambic
El tipo general
by Juan del Pueblo

«¡No sé que hacer con esta criatura,
dice una pobre madre acongojada;
el estudio le hastía y desagrada
el trabajo le rinde y le tortura!
Sólo hacer daño o engullir procura;
en la casa no para una criada:
no sirve para nada ¡para nada!
y todos me aconsejan: Hazlo cura»
Llévale, al fin, la madre a un Seminario;
donde a todos encanta por lo bruto:
toma sotana, beca y breviario,
aprende a ser hipócrita y astuto,
y, al mes, aquel zoquete estrafalario
es ya cura ¡en estado de canuto!

Meter: polymetric
1L: Das längst Gewohnte, das alltäglich Gleiche,
by Hugo von Hofmannsthal

Das längst Gewohnte, das alltäglich Gleiche,
Mein Auge adelt mirs zum Zauberreiche:
Es singt der Sturm sein grollend Lied für mich,
Für mich erglüht die Rose, rauscht die Eiche.
Die Sonne spielt auf goldnem Frauenhaar
Für mich – und Mondlicht auf dem stillen Teiche.
Die Seele les ich aus dem stummen Blick,
Und zu mir spricht die Stirn, die schweigend bleiche.
Zum Traume sag ich: »Bleib bei mir, sei wahr!«
Und zu der Wirklichkeit: »Sei Traum, entweiche!«
Das Wort, das Andern Scheidemünze ist,
Mir ists der Bilderquell, der flimmernd reiche.
Was ich erkenne, ist mein Eigentum,
Und lieblich locket, was ich
Der Rausch ist süß, den Geistertrank entflammt,
Und süß ist die Erschlaffung auch, die weiche.
So tiefe Welten tun sich oft mir auf,
Daß ich drein glanzgeblendet, zögernd schleiche,
Und einen goldnen Reigen schlingt um mich
Das längst Gewohnte, das alltäglich Gleiche.

Meter: iambic
- XXVI -
by Bernardino de Rebolledo

Desprecio no piedad del Elemento
que excitan procelosos alborotos,
destrozado el timón, los remos rotos,
Velas y Jarcias ya triunfó del viento.
No por tan infeliz menos contento
vencí en la playa Piélagos ignotos,
y al patrio templo los sagrados votos
en fechas ofrecí del escarmiento.
Cuando embistiendo el leño fatigado
nuevo Huracán, con implacable guerra
entre peñascos le arrojó de hielo.
Donde el áspero clima le ha varado,
pues no puede tomar puerto en la tierra
señor Abril de puerta par el Cielo.

Meter: iambic
La cruz
by Salvador Bermúdez de Castro

Id a buscar a Dios en las arenas
donde tuvo su altar el cocodrilo;
en los sangrientos ídolos del Nilo,
en las deidades lúbricas de Atenas
Gimiendo en esas bárbaras cadenas,
no halló la Humanidad puerto ni asilo:
vino la Cruz, y el corazón tranquilo
fácil ya mira el término a las penas
Los siglos pasan a sus pies dejando
la vil ceniza de su ciencia impía,
y limpia siempre seguirá brillando
Así después de tempestad sombría,
las tenebrosas nubes arrollando,
luce más puro el luminar del día.

Meter: polymetric
JEDNO TICHÉ POLÍBENÍ.
by Růžena Jesenská

Jedno tiché políbení – nejtišší,
ať mne nikdo u tvé hlavy neslyší.
Přijdu vždycky neviděna – v soumraku,
lásku vsypu do duše a do zraku.
Nadýchám ti tepla v ruce, na čelo,
aby se ti srdce štěstím zachvělo.
Tvoje sny ti láskou svojí vyzlatím,
abys taky v hloubce snění zůstal mým.
Jedno tiché políbení, nejtišší,
ať mne nikdo u tvé hlavy neslyší...

Meter: trochaic
NEŽ PRCHNE VŠECKO...
by Adolf Brabec

Než prchne všecko, chci jen lásky chvíli,
pojď ke mně, květe světa jediný,
nechť políbím Ti zrak, jenž touhou šílí
a přec v něm svítí rosa neviny.
Pojď blíž, pojď blíž na srdce moje žhavé,
nechť horečka nás schvátí šílená,
nechť oči změní se ve hvězdy smavé,
až skráň Tvá k mojí bude schýlena.
Hle, bílé astry k nohám se nám chýlí,
ó víš, co barva bílá znamená,
a přec, když polibky jsem Tvými spilý,
je milejší mně růže plamenná.
Snad vzpomínka nás jednou trápit bude,
po letech až zas astry budou kvést,
až krokem neslyšným noc podzimní kol půjde
a oblohou na tisíc zaplá hvězd.
Pojď, milá, pojď a schyl svou hlavu k mojí,
já zřím již tváře naše uvadlé,
jak vlastních stínů zrak se bojí,
když zahlédnul je v zrcadle.

Meter: iambic
DĚDICOVÉ SV. GRALA (XI.)
by Jaroslav Vrchlický

To on, u nové doby prahu
jenž stojí s povznešeným čelem,
myšlénkou svítí na svou dráhu,
by sám byl sobě spasitelem.
Smrt shltí jej – však věčný kruh
se dále, dále rychle snuje,
nechť zemře člověk, lidský duch
nad oceanem času pluje,
a v práci, v boji snů a muk,
kde ustál praděd, začne vnuk.
Ta práce ducha neustane,
až božství žár mu na skráň skane
a v srdce míru čarozvuk!
V té knize, již tvá ruka třímá,
všech snů a záhad kouzlo dřímá.
Hle, skvosty božských snů a tuch,
jak hvězdy nebem v tvorčí chvíli,
se v básně věštců rozlétly!
Ty vstaň a kouzlem věčné síly,
již v ňádra tvoje vložil bůh,
jich symbol pravdou vysvětli!
Hle, lidský duch, toť Gral ten svatý,
v něm síla, která tvoří divy,
jím v světě plamen božství živý
plá věčně láskou věčnou vzňatý.
Duch lidský, toť ten drahokam,
jenž pad’ z koruny Satanovy
v té době, kdy byl v nebi ještě,
pro který bůh s anděly sám
šel v zápas ohnivého deště,
ten zápas, který věčně nový
ve srdcích lidských zuří dál.
Duch lidský, toť ten svatý Gral,
toť z diamantů míska svatá,
kam ronila se boha krev,
již andělé na křídla zlatá
kdys chytili; v něm božství zjev
se míhá víc než v žhavém keři,
jejž pochopí, kdo pouze věří.
On nesmrtelný sám si volí
své bdělé strážce z lidských synů,
jak pták usedne na strom v poli
a jako dívka v stromu stínu;
na chudou chýši let svůj snese
a pokyne a svět se třese,
a umělci a básníci
jsou všichni jeho dědici!
Když srdce lidské teskně bije,
on vlívá v ně zas nadšení,
podá mu číši poesie
a života chléb – umění.
Kdo umí pojmout jeho divy,
nepozná smrti věčně živý,
na jeho božství oltáři
a slávy jeho ve koruně
jak skvostný démant zazáří.
Ať žaly svoje svěřil struně,
anebo barev pestrých nachu,
ať myšlénce neb dláta vzmachu,
kdo ve dnech zlatých svého mládí
svou duši k letu rozepjal,
jde světem jako Parcival,
vždy za ním volá, letí, pádí,
a byť i bloudil, hledal, jednou
přec roušku strhne neprůhlednou
a obejme svůj ideal!
Těch strážců jeho valná řada
dnem každým vrůstá víc a víc,
a každý myslí, touží, bádá
se zrakem orla, s vášní lvic,
a věčný jejich chorovod
chce lidstvu strojit boží hod.
Leč abys věřil slovům mým,
by v činy vzrostla tvoje tucha,
pojď, opojím tě tajemstvím
a otevru ti oko ducha.
Ty uzříš Grala svatou stráž,
a souroden jim zajásáš!“ –

Meter: iambic
Krajina u řeky.
by Antonín Klášterský

Zřím údol širý. V dlouhém jeho pruhu
se táhne řeka v stromoví a luhu,
pak v dáli blyskne v náhlém polokruhu.
Ni nezašumí, ani nezašplíchá,
jak jedna plocha, jako pole lícha
jen plyne velká, zářící a tichá.
Oblázků plný břeh je, pískem zlatý;
tu čeká prám, u vrby silné paty
je řetězem spjat, jenž je rezovatý.
A v řeku patří nebe mléčně bílé,
zříš ku hladině schýlen, každé chvíle
jak zlatý oblak letí po něm, píle.
V ní strom se zhlíží, ztracen v jarní dumu,
pak pták, jenž vzletí v křídel svojich šumu,
a dlouhé hřbety fialových chlumů.
A s protějšího břehu mladá žena,
jež s podkasanou sukní po kolena,
ve proudu máchá prádlo, nachýlena.

Meter: iambic
Sellos hispanos – Toledo
by Manuel Serafín Pichardo y Peralta

¡Qué evocación tu vista nos despierta
en muros, tallas, mármoles y herrajes!
Ciudad, no es necesario que trabajes:
tu gloria es perdurar viviendo muerta.
Una épica jornada en cada puerta,
por donde entraron pueblos y linajes;
cien leyendas en templos y almenajes,
y hasta en el polvo una lección abierta.
El alma busca el gótico postigo
por el que se asomara Don Rodrigo
tras de la Cava, incitadora y linda,
y el baño de ladrillos encarnados,
que aun parecen estar empurpurados
con las vírgenes rosas de Florinda.

Meter: polymetric
Vzpomínky z jihu.
by Antonín Klášterský

Je venku všecko bílé tak a bílé,
jak sníh se sype, tuším, den už třetí,
sám v pracovně své sedím, čelo chýle,
a duše moje volna v dálku letí.
Přes pláně letí sněhu, horstva hradby
až v slunný jih, kde už je dávno vesna,
kde vlahý vzduch jak na rty medu klad’ by
a poupat dávno praskla pouta těsná!
A znova zřím, jak mramor chrámů svítí,
jak v slunci září staré mosaiky,
a znova slyším moře do skal hřmíti
a v bílých pěnách vln se klenout střiky.
Již zapomínám; že je kolem zima,
že padá sníh a chlad že venku studí,
mně jaro tvoje, jihu, v duši dřímá,
a kdy jen chci, se probudí mně v hrudi.
Ó, sladké, blahé z jihu upomínky,
jež, kraj kdy pust a pták již dávno utich’,
své skvostů plné otvíráte skřínky,
svých odnášíte duši na perutích.
Až vskutku v kraj náš přiletí máj mladý,
květ bílých zvonků, fijal na svém čele,
a počne spáče zimní budit všady,
já řeknu mu: Mě můžeš minout směle!

Meter: iambic
Der Hirt
by Ludwig Eichrodt

Kommt die Nacht mit ihren kühlen Schatten
Ueber alles Land;
Schwer bedunkelt schlafen schon die Matten
An der Felsenwand.
Und herüber zieht der Wind,
Leiser Schauer faßt die Glieder –
O mein liebes Kind,
Wann sehen wir uns wieder?
Fand dich nicht zu Hause bei den Eltern,
Fand dich nicht bei mir,
Frühe sucht ich dich auf allen Feldern
Und am Abend hier.
Keinen Gruß, kein Lebewohl?
Tiefe Nacht und tiefes Schweigen –
O mein Kind schlaf wohl,
Bis die Lerchen steigen.
Auf den Fluren bin ich noch alleine
Und mein Herz mit mir.
Sieh! der Mond mit liebetrautem Scheine
Kommt die Wolken für.
O du treues, goldnes Licht!
Leuchte mir zu nächtgen Schritten,
Weißt was mir gebricht,
Was ich schon gelitten.
Berge starren, dunkle Wälder rauschen,
Heilig ist es hier.
Wind und Wellen will ich scheu belauschen,
Flüstern sie von dir?
Von den Wiesen steigt der Duft,
Sanfte Geister weben drinnen,
Bis der Morgen ruft
Und sie scheucht von hinnen.
Manche Nacht schon bin ich umgewandelt,
Mutterseelenallein,
Was die Sternlein unter sich verhandelt,
Ist Geheimniß mein.
Und ihr Schweigen auch ist Gold,
Viele wissens nicht zu deuten,
Aber wem sie hold,
Dem gelingts bei Zeiten.
Du, nur du, mein Engel, sollst erfahren
Was ich hier gehört,
Und ich wills im stillen Busen wahren,
Bis ich dichs gelehrt.
Glücklich werden wir einmal!
Dieses mögen Alle hören –
Wenn wir uns einmal
Einzig angehören.

Meter: trochaic
1L: Sei für alles hochgepriesen,
by Max von Schenkendorf

Sei für alles hochgepriesen,
Was du Gutes mir erwiesen,
Heute, und von Anbeginn!
Nur aus Gnaden, nicht mit Rechte
Gabst du mir, dem trägen Knechte,
Viel, deß ich nicht würdig bin.
Ach, wie mancher mag nicht haben,
Seinen dürren Gaum zu laben,
Seinen matten Leib zu ruhn!
Und wer bin denn ich auf Erden,
Daß du nie willst müde werden,
So viel Gutes mir zu thun?

Meter: trochaic
Las horas
by Julián del Casal

¡Qué tristes son las horas! Cual
                     rebaño
de ovejas que caminan por el cieno,
entre el fragor horrísono del trueno
y bajo un cielo de color de estaño,
cruzan sombrías, en tropel huraño,
de la insondable Eternidad al seno,
sin que me traigan ningún bien terreno
ni siquiera el temor de un mal extraño.
Yo las siento pasar sin dejar huellas,
cual pasan por el cielo las estrellas,
y, aunque siempre la última acobarda,
de no verla llegar ya desconfío
y más me tarda cuanto más la ansío
y más la ansío cuanto más me tarda.

Meter: iambic
Myšlénky.
by Jaroslav Martinec

Což junák na koni
chlapík je jinačí.
A já mám koníka,
vítr mu nestačí.
Jsou ale bystřejší
ty moje myšlénky.
Nežli jsme přijeli,
byly u milenky.

Meter: polymetric
Upon the Hill and Grove at Bilbrough
by Andrew Marvell

TO THE LORD FAIRFAX

See how the archèd earth does here
Rise in a perfect hemisphere!
The stiffest compass could not strike
A line more circular and like;
Nor softest pencil draw a brow
So equal as this hill does bow.
It seems as for a model laid,
And that the world by it was made.

Here learn, ye mountains more unjust,
Which to abrupter greatness thrust,
That do with your hook-shouldered height
The earth deform and heaven fright,
For whose excrescence, ill-designed,
Nature must a new centre find,
Learn here those humble steps to tread,
Which to securer glory lead.

See what a soft access and wide
Lies open to its grassy side;
Nor with the rugged path deters
The feet of breathless travellers.
See then how courteous it ascends,
And all the way it rises bends;
Nor for itself the height does gain,
But only strives to raise the plain.

Yet thus it all the field commands,
And in unenvied greatness stands,
Discerning further than the cliff
Of heaven-daring Tenerife.
How glad the weary seamen haste
When they salute it from the mast!
By night the Northern Star their way
Directs, and this no less by day.

Upon its crest this mountain grave
A plump of agèd trees does wave.
No hostile hand durst ere invade
With impious steel the sacred shade.
For something always did appear
Of the great Master’s terror there:
And men could hear his armour still
Rattling through all the grove and hill.

Fear of the Master, and respect
Of the great Nymph, did it protect,
Vera the Nymph that him inspired,
To whom he often here retired,
And on these oaks engraved her name;
Such wounds alone these woods became:
But ere he well the barks could part
’Twas writ already in their heart.

For they (’tis credible) have sense,
As we, of love and reverence,
And underneath the coarser rind
The genius of the house do bind.
Hence they successes seem to know,
And in their Lord’s advancement grow;
But in no memory were seen,
As under this, so straight and green;

Yet now no further strive to shoot,
Contented if they fix their root.
Nor to the wind’s uncertain gust,
Their prudent heads too far intrust.
Only sometimes a fluttering breeze
Discourses with the breathing trees,
Which in their modest whispers name
Those acts that swelled the cheek of fame.

‘Much other groves’, say they, ‘than these
And other hills him once did please.
Through groves of pikes he thundered then,
And mountains raised of dying men.
For all the civic garlands due
To him, our branches are but few.
Nor are our trunks enow to bear
The trophies of one fertile year.’

’Tis true, ye trees, nor ever spoke
More certain oracles in oak.
But peace, (if you his favour prize):
That courage its own praises flies.
Therefore to your obscurer seats
From his own brightness he retreats:
Nor he the hills without the groves,
Nor height, but with retirement, loves.

Meter: iambic
A la memoria de don Alberto Lista y Aragón
by Rafael María Baralt

¡Levanta de tu tumba, oh de la hispana
ilustre juventud émulo guía!
¡Tú a cuya voz absorto detenía
Betis sagrado el onda soberana!
¡Tú a quien Minerva de su oliva, ufana,
la noble frente coronaba un día
y el rubio Apolo del laurel ceñía
que en la pompa circense el vate gana!
¡Vives, sí, vives; de esplendor
                     vestido
templo el mundo a tu fama es dilatado
y altar augusto la marmórea losa!
¡Alce otra vez tu plectro el gran sonido,
y en hombros de las Musas levantado,
sube triunfante a la mansión gloriosa!

Meter: polymetric
DECH HROBU.
by Jaroslav Vrchlický

Kdys děcko zavedl mne na hřbitov
krok těkavý,
já vešel a si used beze slov
blíž hrobu do trávy.
V tom hrobě po pás hrobník starý stál,
já k němu sed,
v té chvíli lebku do ruky on vzal,
ji za vlas dlouhý zved.
Ji mrštil v trávu a zas kopal v spěch,
hnát hodil ven,
a druhý, třetí... hrob však v tvář mi dech
cos jako těžký sen.
Já vstáti chtěl, však srazil mne ten puch,
jenž z hrobu táh,
jak přimrazen jsem seděl, ví to Bůh,
a jako zajat v snách.
Já hnout se nemoh, a když v posled přec
jsem odešel,
van z hrobů obklíčil mne jako klec
a za mnou stále spěl.
I běžel jsem, až v hájek borovic
jsem zvolna kles,
však hrobů dech táh za mnou blíž a víc,
ba zaleh v spící les.
Ni pryskyřice, ani kvítí kol
nezmohly jej,
já cítil země dech a mrtvých bol,
jak vál mi v obličej.
Já ležel v mechu, západ slunce až
do větví šleh’,
vždy stále cítil jsem jak mrtvých stráž
ten stuchlý hrobů dech.
To odpadání masa od kostí,
to tlení a ten puch,
tu předzvěst nesmírné té věčnosti,
ten v hnití žití ruch.
Snad proto celou drahou životem,
včera jak dnes,
ten hrobu dech vždy s divým překotem
mi každý zkazil ples.
Snad proto v plný pohár veselí,
když jsem byl mlád,
se zelené mi hvozdy setměly,
v číš peluněk mi pad.
Snad proto z ňader dívky, v objetí
kde zpit jsem dlel,
dech zničení a hrobu, prokletí
skrz vůni růží spěl.
Snad proto plný ples mít nemohu,
snad proto zřím
i v jasnou dívaje se oblohu
cos jako skon, zmar, dým.
Snad proto sleduje ta bída zlá
mých kroků sled,
z té vzpomínky umrlých vůně vlá
mi v stáří z mladých let...

Meter: iambic
X. Vy, děti, denně za Němce
by Duchoslav Panýrek

Vy, děti, denně za Němce
se vroucně modlívejte;
ti zachránili život vám,
nuž v lásce vždy je mějte!
Neb dávní vaši otcové
to „lidožrouti“ byli,
a oni teprv lásku k vám
a cit v nich roznítili.

Meter: iambic
This is his cheek the map of days outworn (Sonnet 68)
by William Shakespeare

This is his cheek the map of days outworn,
When beauty lived and died as flowers do now,
Before these bastard signs of fair were born,
Or durst inhabit on a living brow;
Before the golden tresses of the dead,
The right of sepulchers, were shorn away,
To live a second life on second head;
Ere beauty’s dead fleece made another gay:
In him those holy antique hours are seen,
Without all ornament, itself and true,
Making no summer of another’s green,
Robbing no old to dress his beauty new;
    And him as for a map doth Nature store,
    To show false Art what beauty was of yore.

Meter: iambic
1.
by Philipp von Zesen

Halt/ du schöner Morgenstern
bleibe fern/
und du güldne Nacht-Laterne
halt der weissen Pferde Lauff
jtzund auff/
steht ein wenig still jhr Sterne.
Gönne mier die süße ruh/
Sonne/ Dü/
Laß uns doch der Liebe pflegen/
laß den kühlen reiff und tau
auf der Au
noch ein wenig meinet wegen.
Ist doch meine Liebste mier
Sonn und zier/
die mich jtzund in den armen
in den zahrten armen weiß/
Die mein preiß
und mich also lesst erwarmen.
und du wunder-schönes Licht/
Die ich nicht
nach der gnüge kann beschreiben/
laß der hellen augen schein
bey mier seyn/
biß der tag die nacht wird treiben.
Wie hatt mich dein rother Mund
doch verwundt?
Das zweyfache schild mich zwinget/
das vor deinem hertzen steht
wie ein beet/
da der Liljen pracht aufspringet.
Ach entschlage dich ja nicht/
schönes Licht/
dieser Lust in deiner Jugend/
brauche deiner liebligkeit
und der zeit/
schadt es doch nicht deiner Tugend.
Laß uns immer freudig seyn
Nacht und Wein
reitzen uns jtzund zum lieben/
dann wenn Liebe/ Nacht und Wein
bey uns sehn/
kann uns Langmuth nicht betrüben.

Meter: trochaic
81.
by Friedrich Rückert

Der Pflüger kehrt vom Grund das Unterste nach oben,
Und seine Gründlichkeit wird einst die Ernte loben.
Das Obere verstockt in Trocknis, und das Untere
In Feuchtnis; rüttl' es um, daß eins das andr' ermuntere.
Reg' ein Vermögen, Geist, stets mit dem andern an
Daß wechselnd jedes sei für jedes Glut und Span.

Meter: iambic
I. Velevážená paní!
by Herma Pilbauerová

Jsou vánoce, ta doba krásná,
jí všecko hledí s touhou vstříc.
Kéž nese štěstí, pokoj svatý,
a zjasní každou, každou líc!
Dnes máme v srdci plno blaha,
a přání vroucích pučí v něm,
jak z jara poupat vonných v keři; –
jsouť naším krásným, dětským snem.
Vám, paní vzácná, přejem’ z duše:
„Kéž nehasnoucí štěstí jas
Vám rozžehne ta krásná doba,
ten vánoční, ten svatý čas!
Na přelaskavé líci Vaší
kéž úsměv blaha povždy dlí,
a v oku Vašem klidu záře
nechť vždy, ó vždy se zrcadlí!“
Toť vroucí přání vděčných dětí,
jež s úctou, láskou hledí k Vám.
Ó paní vzácná, zachovejte
svou něžnou péči všechněm nám!

Meter: iambic
Měl jsem dítě, dcerku zlatou.
by Adolf Heyduk

Měl jsem dítě dcerku zlatou,
krásnou jako zoru,
s růžným líčkem, s rusou hlavou,
jako kněžku usměvavou
vil bělostných čarovného sboru.
A já stále hleděl na ni,
vším mně v světě byla,
stále krás jsem viděl nových,
z jejichž zdrojů křišťálových
duše moje blahou svěžesť pila.
A já čekal, že se změní
v zář vlas její rusý,
že z ramének jarní chvíle
té mé něhyplné víle
bílá peruť náhle vzrůsti musí.
Vzrostla, vzrostla, Bože milý,
tajemně se chvěla,
nezřely jí oči spráhlé,
věděl jsem jen, že mi náhle
vzhůru k hvězdám navždy odletěla.
Ach, má zora zapadala
v soumrak šipkou z luku,
za soumrakem noc juž vstává,
a z té noci smrť mi dává
ledovatou, třesoucí se ruku.

Meter: trochaic
1L: Was? Sie machen Kabale, sie leihen auf Pfänder, sie stecken
by Friedrich Schiller

Was? Sie machen Kabale, sie leihen auf Pfänder, sie stecken
Silberne Löffel ein, wagen den Pranger und mehr.

Meter: polymetric
BALADA PAŠIJOVÁ
by Jan Neruda

Byla rada kol božího trůnu
svolána, by Satan měl svou vůli.
Slétli andělé se z nebes končin,
vzlétl také Satan šumně zdůly.
A Bůh kynul. Bylo ticho, ticho.
„Satane, nuž prones slovo svoje!“
Anděl děsu uklonil se pánu:
„Pozdravena koruna buď tvoje!
Vznáším žalobu před tváří nebes,
žalobu na tebe, Hospodina,
žes dal zrádně lidstvu na spasení
královského Mariina syna.
Dals mně lidstvo darem za hřích jeho,
bych je spoutal žalem, věčnou nocí,
zželelo se ti zas lidstva toho,
a ty saháš na kořen mé moci!“ –
„Dávám syna svého jediného,
jeho život lidstva za spasení.
Není, Satane, to cena plná?“ –
Satan volá: „Není, Bože, není!“ –
„Nuže přidej ty, a přidej dále
každý anděl, co jich po mém nebi,
muk mu velkých, nežli na kříž smrti
přibijí ho studenými hřeby!“
Vystoup Cherub: „Dej mu v kalich nevděk,
onen nevděk, jenž až k nebi křičí,
že ti, pro něž mladý život dává,
sami ‚Kamenuj!’ a ‚Na kříž!’ řičí!“
Vystoup Seraf: „Dej mu bolest onu,
která srdce bodá nejlitěji:
ti, jež k sobě vinul nejtoužněji,
že ho zalhou, zradí, opouštějí!“
Vystoup Trůn: „Nech pocítiti jeho,
že ho opustilo celé nebe,
nech ho zoufat, žes i ty odvrácen
a že ztratil, Bože, také tebe!“
A Bůh kynul: „Satane, ty slyšíš!
Je to dosti lidstva za spasení?“
Anděl děsu rozpřáh křídla chará,
volá nebem: „Není, Bože, není!
Jedna bolest nad bolesti všechny,
jedna muka nade všechna muka –
pod křížem stůj matka, by syn viděl,
jak to její srdce hořem puká!“

Meter: trochaic
ORIGINÁLNOST.
by Jaroslav Vrchlický

Slunce, vzduch i pestrý motýl
vše jest novým poupěti,
když se úzká vazba jeho
novým jarem rozletí.
Tak i já jsem děcko malé
do světa se zadíval,
vše mi bylo krásným, novým,
já jsem nikdy nezíval.
Na konci však muž i žena,
kmet i dítě sevšední,
a to lásky pestré kvítí
v bolehlav se promění.
A tvůj život boluplný
lovce stopa v pralese,
svadlým listím upomínek
budoucnost ji zanese.
A ty rány trpkých klamů
nikdo v světě nezléčí,
tu pak hledáš v umírání
originál nejvěčí!

Meter: trochaic