PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Fæsulan Idyl
by Walter Savage Landor

Here, where precipitate Spring with one light bound
Into hot Summer’s lusty arms expires;
And where go forth at morn, at eve, at night,
Soft airs, that want the lute to play with them,
And softer sighs, that know not what they want;
Under a wall, beneath an orange-tree
Whose tallest flowers could tell the lowlier ones
Of sights in Fiesole right up above,
While I was gazing a few paces off
At what they seemed to show me with their nods,
Their frequent whispers and their pointing shoots,
A gentle maid came down the garden-steps
And gathered the pure treasure in her lap.
I heard the branches rustle, and stept forth
To drive the ox away, or mule, or goat,
(Such I believed it must be); for sweet scents
Are the swift vehicles of still sweeter thoughts,
And nurse and pillow the dull memory
That would let drop without them her best stores.
They bring me tales of youth and tones of love,
And ’tis and ever was my wish and way
To let all flowers live freely, and all die,
Whene’er their Genius bids their souls depart,
Among their kindred in their native place.
I never pluck the rose; the violet’s head
Hath shaken with my breath upon its bank
And not reproacht me; the ever-sacred cup
Of the pure lily hath between my hands
Felt safe, unsoil’d, nor lost one grain of gold.
I saw the light that made the glossy leaves
More glossy; the fair arm, the fairer cheek
Warmed by the eye intent on its pursuit;
I saw the foot, that, altho half-erect
From its grey slipper, could not lift her up
To what she wanted: I held down a branch
And gather’d her some blossoms, since their hour
Was come, and bees had wounded them, and flies
Of harder wing were working their way thro
And scattering them in fragments under foot.
So crisp were some, they rattled unevolved,
Others, ere broken off, fell into shells,
For such appear the petals when detacht,
Unbending, brittle, lucid, white like snow,
And like snow not seen thro, by eye or sun:
Yet every one her gown received from me
Was fairer than the first . . I thought not so,
But so she praised them to reward my care.
I said: you find the largest.

This indeed,
Cried she, is large and sweet.

                                 She held one forth,
Whether for me to look at or to take
She knew not, nor did I; but taking it
Would best have solved (and this she felt) her doubts.
I dared not touch it; for it seemed a part
Of her own self; fresh, full, the most mature
Of blossoms, yet a blossom; with a touch
To fall, and yet unfallen.

                          She drew back
The boon she tendered, and then, finding not
The ribbon at her waist to fix it in,
Dropt it, as loth to drop it, on the rest.

Meter: iambic
PÍSEŇ SOUMRAKU
by Miroslav Rutte

Již unaven jsem, Bože, marnou lásky poutí!
Má hlava na rameni touží spočinouti
a dívati se v teskném pousmání,
jak slunce tvé se za obzory sklání.
Jsem smutný cizinec, jenž nikde domov nemá.
Zem syna zapírá, a obloha je němá.
Tvá jara mučí mne, a bolí tvoje léta:
je ranou do srdce i motýl, který vzlétá,
jsou nože květiny, jsou samotou tvá města
a nad propastmi hříchu jde tvoje slunná cesta.
Má duše zrazená je za hradbou slov skryta,
můj úsměv nikoho již s láskou neuvítá,
a v očích nadarmo stesk těžké touhy plane.
Umdlené srdce mé skryj v mlčení, o Pane!

Meter: iambic
Příšerný koráb.
by Emanuel Lešehrad

V daleku mizí plachetní lodi –
ticho na břehu, kde pláče Lítost.
A dole tříští moře své vlny.
Zamyšlen stojím na strmé skále.
Ty lodi, které vyjely z jitra,
zdobeny množstvím barevných vlajek,
v jásotu davů kynoucích šátky –
všechny už skoro zhynuly v moři.
Teď slunce zvolna umírá v krvi
a klade hlavu v podušky šera,
chladíc své rány ve vlnách moře,
na které kladou skály své stíny.
Tam v mlžné dáli v modravém přítmí
zvedá se hrozný, nehybný přízrak,
příšerný koráb s červenou lampou,
strašící věčně v temnotách noci.

Meter: polymetric
Astrophil and Stella 71: Who will in fairest book of nature know
by Sir Philip Sidney

Who will in fairest book of nature know
How virtue may best lodg'd in beauty be,
Let him but learn of love to read in thee,
Stella, those fair lines which true goodness show.
There shall he find all vices' overthrow,
Not by rude force, but sweetest sovereignty
Of reason, from whose light those night-birds fly;
That inward sun in thine eyes shineth so.
And, not content to be perfection's heir
Thyself, dost strive all minds that way to move,
Who mark in thee what is in thee most fair.
So while thy beauty draws thy heart to love,
As fast thy virtue bends that love to good:
But "Ah," Desire still cries, "Give me some food!"

Meter: iambic
70.
by Friedrich von Logau

Werthes Paar, die Gott und Tugend selbst zusammen hat gepaart,
Nemet hin durch lauter Segen zu der Ewigkeit die Fahrt;
Lasset aber eure Tugend einem und dem andren hier,
Das euch gleiche sey gestaltet und gesinnet so wie ihr!

Meter: trochaic
La reja andaluza
by Marqués de Almendar

A través de la reja musulmana
que adereza la yedra y los claveles;
dando asunto a los mágicos pinceles
aparece la típica ventana
El sol que alumbra a la gentil mañana
haya en la reja a los amantes fieles,
y dorando del majo los caireles
un rostro femenil tiñe de grana
Se quiebran en moriscos azulejos
del luminar gigante los reflejos
que roban al esmalte sus colores,
y los ojos de ardiente fantasía
ven la reja en mi hermosa Andalucía
como clásico altar de los amores

Meter: anapestic
SVATEBNÍ ŠAT.
by Vítězslav Hálek

Nežli se k ránu rozední,
došije roucho svatební,
ne sobě, ale pro jinou –
škoda těch snů, že pohynou.
Kolikrát jehlou zapíchla,
tolikrát z duše povzdychla,
tolikrát nitku protáhla,
horká ji slza zasáhla.
Sotva se šeří po cestě,
pospíchá s rouchem k nevěstě:
„Jaká to práce, jaký šat!
Co mám ti, děvče, za to dát?“
„Kdybyste dala své jmění,
práce ta nemá splacení,
kdybyste dala ještě víc,
nesplatíte mi z polovic.
Aneb mi dejte za práci,
ať žal vás k smrti utrácí,
a dost-li ještě necením –
já splatím ji svým spasením!“

Meter: iambic
El sol y la luna
by José Santos Chocano

Entre las manos de mi madre anciana
la cabellera de su nieto brilla,
y es puñado de trigo, áurea gavilla,
oro de sol robado a la mañana.
Luce mi madre en tanto -espuma vana
que la ola del tiempo echó a la orilla-
a modo de una hostia sin mancilla,
su relumbrante cabellera cana
Grupo de plata y oro que en derroches
cubren mi corazón de regocijo
No importa nada que el rencor me ladre,
porque para mis días y mis noches,
tengo el sol en los bucles de mi hijo
y la luna en las canas de mi madre.

Meter: polymetric
- 48 - A don Francisco López de Aguilar
by Lope de Vega

Entre las soledades, don Francisco,
donde el último Nilo se derrama,
ni vive fiera en campo, ni ave en rama,
ni Gitano pastor conduce aprisco.
Apenas nace el sol verde lentisco,
cuando es ceniza de su ardiente llama.
Aquí llorando me llamó una dama
desde la punta de un excelso risco.
Enternecido yo, piedad humana,
mas si queréis que os cuente alguna cosa,
sabed que lo soñaba esta mañana.
Cuando el rocío del Aurora hermosa
en copa de cristal teñida en grana
con brindis al jazmín bebió la rosa.

Meter: iambic
CvII.  Jm Namen der Gemeine.
by Nicolaus Ludwig von Zinzendorf

Odu Hüter Ephraim, des geringsten Theils der Heerde,
Deiner Erde,
Unser Auge sieht mit Schmertz,
Niederwärts,
Aber unsre Seelen blicken,
Mitten in dem Niederdrücken,
In dein hoch-erhabnes Hertz.
Tödten ist dem HErrn erlaubt: denn Er tödtet nur (vom Bösen
Zu erlösen)
Nichts als unheilsame Noth,
Nichts als
Und der Lüste ihr Gehecke,
Und der
Und der
Ehmahls solts gestorben seyn, und dasselbige zur Strafe,
Vor die Schafe,
Die sich von der Lebens-Bahn
Abgethan;
Doch die unverdiente Tödtung
Ward den Hirten angethan.
Seit der Zeit ist unser Ziel, das die Menschen Sterben nennen,
Dies nicht kennen,
Nur ein seliger Beschluß,
Vom Verdruß,
Nur der letzte Schritt des Ganges,
Den man durch das Thal des Dranges
Hinter Christo gehen muß.
Schau auf deine
Die dich meynen;
(kleinen,
Jetzt zehn Jahr sprach deine Treu,
Plötzlich:
Gnade, drinnen wir uns spiegeln,
Wunder, welche wir versiegeln,
Werden alle Morgen neu.
Uber hundert hast du schon, weiser Heyland! aufgehaben,
Und wir traben
Noch, so lang es dir gefällt,
Durch die Welt.
Die Vollendungs-Wolcke tauffet,
Seit der eilffte Jahr-Gang lauffet,
Erstlich einen jungen Held.
Heute, HErr, gefiel es dir,
Gnaden-Winde,
Zuzuwehn.
Solten wir uns unternehmen,
Deine Liebe zu beschämen,
Und zu sprechen:
Fahre hin ins
Bleibt dein Ruder,
Gleich in Einsamleit zurück,
Weil das Glück,
Deine Stelle zu bedienen,
Unser keinem noch geschienen,
Der gesegne dir den Schlaff, du gehst früh genung zur Ruhe,
Deine Schuhe
Sind nicht durch den langen Weg,
Rauhen Steg,
Noch vom Alter abgerissen,
Jesus wird die Ursach wissen,
Daß er dich zu Bette legt.
Dancke unserm lieben HErrn, den die heilgen Seelen droben
Jmmer loben,
Was man kan:)
Dancke Jhm, daß unsre Jugend
Deinem Glauben, deiner Tugend
Nachzufolgen lieb gewann.
Nun, du zartes Knaben-Volck, laß dich doch zu Christi Sitten
Früh erbitten,
Dencke, daß es JEsus Christ
Würdig ist,
Wer, wie unser
Wird, wie er, ins Licht erhöhet,
Und zum Hochzeit-Fest gerüst.

Meter: trochaic
A Tula
by José María de la Torre

No es posible fundir el pensamiento,
ni hay crisol en que el alma, evaporada,
abandone un momento su morada
y muestre al exterior el sentimiento.
Es pobre de la cítara el acento,
su oscura vaguedad no expresa nada,
y silenciosa el alma enamorada
no logra demostrarte lo que siento
Mi ser a idolatrarte se concentra
porque huyó ante el amor la fantasía,
robando el fuego de la mente inquieta;
y hoy que tanto te adoro, vida mía,
cuando yo más quisiera ser poeta
se aleja más de mí la Poesía.

Meter: iambic
[das Aethermeer, das nächtige]
by Georg Friedrich Daumer

Das Aethermeer, das nächtige,
Erglänzet in des Mondes hehrem Glanze;
Schon blicket er, der prächtige,
Durch's dunkle Laub als goldne Pomeranze.
Es streuet ihm die Lilie
Weihrauch empor; es hangt an ihm bezaubert
Bülbül, die tonkunstmächtige,
Und grüßet ihn mit ihrer süßen Stanze.
Doch, ach, wie stolz erhebt er sich,
Damit er nie zu Hoffnungen, zu schönen,
Die Sängerin berechtige,
Und nie die stille, liebevolle Pflanze! –
Du bist der Mond, die Lilie
Ist mein Gemüth und Nachtigall die Lippe,
Die dir umsonst andächtige
Gebete weiht die Sommernacht, die ganze.

Meter: iambic
pečárky
by Stanislav Kostka Neumann

odešla s pastvin už hovězí stáda,
hrazené pastviny v slunci si hoví
podzimním pozdním listopadovém,
nastavují mu zelená svá záda
hladká a dychtivá: kdopak to, kdo ví,
nebudou-li už zítra pod sněhem.
bludištěm ohrad, kde rosou se třpytí
listy a stébla jak truhlice skvostů,
vzduchem, jenž pomalu se zahřívá,
pod modrou oblohou, blyštivou sítí,
sladko je loudat se tichému hostu
krajinou, která není spořivá.
smrková chapadla obora zdola
natahuje sem a nahořkle voní,
sojkou se loučí před vánicemi.
u cesty vinuté měděná kola
s nahatých kaštanů šelestně zvoní
v horáckém vanu nad nadějemi.
tady se stále jen počasí měří
od obce k obci a v zimu se doufá
mírnou jak starost přepečlivých žen,
když pastvin hladinu bělostně čeří
pečárek kruhy. ach, jaká si troufá
dozrávat plodnost na poslední den.
křížem a krážem se pastvinou loudáš,
sbíráš ty koule jak pohádku bílou,
tvrdé i křehké, v trávě hnízdící.
veškerou něhu a blaženost svou dáš
té chvíli samoty s mlčící milou,
sestrou i matkou hravou, plodící.
zapomněls na svět, v němž zločiny zrají,
zapomněls na bolest, vražedné pluhy.
a jak je nicotný bělovlasý tlach
o bohu, věčnosti, podsvětí, ráji,
pozdravují-li tě čarovné kruhy
pečárek bílých v slunných pastvinách.

Meter: dactylic
- LXXXII - Consuelo engañoso de la ausencia
by Luis de Ulloa y Pereira

Niégueme a vuestros ojos celestiales
mares y montes de soberbia llenos;
y en vuestra ausencia, de remedio ajenos,
sienta mi vida los prolijos males.
Que si gran ira y gran amor, iguales
merecen el castigo, por lo menos
podremos vernos en oscuros senos,
más allá de los límites mortales.
Pero si yo, de mucho amar la pena,
y vos, de mucho aborrecer, debemos,
esta esperanza lisonjera miente,
que a pagar cada culpa se condena
en diferentes orbes, y tendremos
para penar estancia diferente.

Meter: iambic
- LXIII -
by Argensola

Yo vi una ninfa, que entre rosas fuera,
Guzmán, y entre jazmines blanca y lisa;
pero con metamórfosi improvisa
verde horror le ofuscó la tez primera.
Díjome: «Euterpe soy, que esta ribera,
que con sus flores céfiro divisa,
a mí, que aliento su nativa risa,
procura, ingrata, convertirme en fiera».
Si el Tormes, dije yo, mancilla, Euterpe,
tu lustre con escama tenebrosa,
¿quién se podrá quejar del Lago Averno?
¿Tú sólo ignoras, replicó la Diosa,
que el estilo enigmático moderno
es quien de ninfa me transforma en sierpe?

Meter: iambic
XXXVII. K SEDMDESÁTINÁM EL. KRÁSNOHORSKÉ
by Josef Svatopluk Machar

Ne, jen co pravda: Čas si vylamuje
ten příslovečný zub svůj zbytečně
na generaci, která„naší“ sluje –
my vzdorujem mu všichni statečně!
Hle, Vrchlický, Čech, s padesáti lety,
i Arbes, byli patriarchy, kmety –
co my, jak ve hře hoši rozpustilí,
jsme plot těch roků lehce přeskočili
a spějem všichni v síle mladých let
jak jarní příboj horských proudů k cíli –
ne, nás Čas věru nepromění v kmety,
my padnout můžem, ne však zplesnivět.
Krok svižný má náš Stašek, mladík slavný
a šohaj Herben tančící svůj chod,
hle, z Thomayera je zas Jamot dávný
a Jirásek – vždy pevný, horský rod.
Jak vína jsou nám každým rokem dražší,
počkali – my jich došli, jsou teď naši,
Dyk, Bezruč, Kvapil – hoši, takto mladí
jsme nebývali ani v dobách mládí
– já po třicítce vzpomínky už psal –
i život mrzíval nás – teď jsme rádi,
že žíti mužem: v dějinách to raší,
a přijde jarní ráno – bratří, dál!
Chceš také dát mi, sestro, ruku svoji?
Oh, neodmítej mi jí, já ji ctím.
To, co má přijít, teď nás všecky pojí,
co bylo, spí snem věčným, kamenným.
Minulost mrtva – my jsme děti dneška,
a tomu běda, kdo se krokem zmešká,
když život volá purpurovým jasem.
Hle, malý čas se velikým stal časem,
kdo přijdou po nás, za sto, dvě stě let
na dobu naši hledět budou s žasem –
jim bájí bude tma tří set let těžká,
leč zoře té nám budou závidět!
A bude jednou jistě naší pýchou,
že dovedli jsme včerejška se vzdát,
řád nevlídného času silou tichou
přelomit znali, zvrátit napořád –
mně dnes už pohádkou je ku příkladu,
že moh jsem kdysi bojů svádět řadu
o věci literární, verše, prosu,
že stavěl svou jsem, kácel cizí posu,
že – skoro tomu čtvrt už století –
s tvým, sestro, moh jsem velkém ve hlomozu
kord křížit – dnes si ruku k skráním kladu,
nic z toho není v mojí paměti!
Na hlavách našich dnes už záře leží,
ne slávy naší, ale našich dob,
pojď, zaletněme upomínkou svěží
na Nerudův a Hálkův tichý hrob –
viď, všech nám líto, o něž jsme se bili,
že nejsou s námi, že se nedožili,
jak staletí se stávají snem celá,
jak omládá zas duše omrzelá,
jak široký dech rozevírá hruď,
jak sladko žít, když zora zrůžovělá,
tmu zahání, by vzejít moh den bílý –
den Nerudův i Hálkův... Zdráva buď!

Meter: iambic
- LVI -
by Lope de Vega

Que eternamente las cuarenta y nueve
pretendan agotar el lago Averno,
que Tántalo del agua y árbol tierno
nunca el cristal ni las manzanas pruebe;
que sufra el curso que los ejes mueve
de su rueda Ixión por tiempo eterno,
que Sísifo llorando en el infierno,
el duro canto por el monte lleve;
que pague Prometeo el loco aviso
de ser ladrón de la divina llama,
en el Caúcaso que sus brazos liga;
terribles penas son, mas de improviso
ver otro amante en brazos de su dama,
si son mayores, quien los vio los diga.

Meter: iambic
A Guardia
by José de Espronceda

Astro de libertad brilla en el cielo
y aumenta el lustre a la española gloria,
tú que de esta morada transitoria
a morada mejor alzaste el vuelo
Los ojos vuelve a nuestro amargo duelo,
tributo merecido a tu memoria,
tú, cuyo nombre vivirá en la historia,
timbre y honor del madrileño suelo.
Descansa, ¡Oh, Guardia!, en
                  paz,; la tiranía
cayó vencida en la inmortal refriega,
e imitar tus valor ansiamos fieles;
Descansa, y tiemble la caterva impía,
que en los sagrados túmulos que
                     riega
el llanto popular, crecen laureles

Meter: iambic
Záhada.
by Karel Hlaváček

Ač pozdě v noci na náměstí, ušlí, dorazili – –
tři poutníci – přec navzájem se mlčky pozdravili.
A z náměstí do úzkých ulic spěšně vybíhali,
a víc než dneska přijde-li, si ptát se netroufali.
A k ránu ani tázavě na sebe nepohlédli,
když ještě nepřišel, a nad střechami hvězdy bledly...
A slíbivše jen dáti o tom zprávu v rodných krajích
zas rozešli se na Sever a na Západ a na Jih...

Meter: iambic
- 1309 - Acto III, BELISA De Los Tello de Meneses
by Lope de Vega

Mujeres que a casar tan fácilmente
dais el oído sin mirar el daño
que os puede resultar de un hombre extraño.
¿cómo os podéis casar por accidente?
Si vuestra libertad eternamente
en dos letras de un sí cierra el engaño,
¿por qué con tanto ejemplo y desengaño
su mal ninguna en el ajeno siente?
Bien sé que dicen que es mortal disgusto,
casar por amorosas fantasías,
y que el concierto es más seguro y justo.
Digan lo que quisieren sus porfías,
que la mujer que casa con su gusto,
por lo menos le tiene algunos días.

Meter: iambic
100.
by Friedrich Rückert

In Hellas wuchs die Kunst, vom Sinn des Volks gefordert,
Die wachsen soll bei uns, vom Herrscherwort beordert.

Meter: iambic
Husitský cep.
by Antonín Klášterský

Dlouho sním v zemi již
o dnech své síly,
proč mne jen vynášíš
na den zas bílý?
Hodím se málo k vám,
vašeho do světa,
jako kmet k zábavám,
když mu vlas prokvetá;
do světa sladkých vět,
úsměvu, poklony –
na pohled krásný květ,
hluchý však, nevonný;
bez hloubky myšlének,
bez ohně, bez žáru,
bez svatých vášní věk,
nadšení poháru.
Neznáte milovat
ani se hněvati,
ve hladkých řečí řád
spoutáni, sepjati.
Nemohu chápati
ruch váš ni hlasy,
a ty mé nevrátí
staré se časy.
Potřebě všední jen
nežil jsem k vůli,
nadšení, právo v den
bouřný mne skuly;
k cizotě nenávist
byla jim posila,
silnými ve stu míst
hřeby mne pobila.
Úctu i hrozný strach
vnucuje tížkou,
vítězných na cestách
táhl jsem s Žižkou.
Dala dost ohně, sil
vášeň mi svatá,
první jsem zabušil
v klášteru vrata.
Jak se to táhlo v dál
do noci v tichu!
A juž jsem dopadal
na lebky mnichů.
Jak jsem se v záři lesk’,
každou svou ranou jist,
lítal jsem jako blesk,
kterým vzduch v bouři čist.
Slasti té nemalé
vzduchem tak letěti,
děliti v zápale
pšenici od smetí!
Divů dost, zázraků
konal jsem všady,
nejvíce v křižáků
zaletnuv řady.
Z lebky hned stříkla krev,
z šíje hned proudila,
jak když se vetne lev
jelenu do týla.
Čelem se postavit
proti mně odvahy
neměl ten chrabrý lid
křižáků neblahý.
Jen lesk můj spatřily
ve slunci zlatém,
couvaly přesily
s hrůzou a chvatem. –
Plesal jsem: – Dlouho’s žil
k otčiny spáse,
jistě máš dosti sil
sloužit jí zase! –
Chtěl jsem jím zamávat
vysoko nad hlavou,
jako když bílý hrad
zasvítil doubravou.
Zrak jsem však sklopil v zem,
zaplál a zbledl,
sotva jen stěží jsem
předků zbraň – zvedl.

Meter: polymetric
JINDY A NYNÍ
by Josef Svatopluk Machar

V Rakousku starém národ na těle
byl spjat a zotročen, jak víte, chikanami –
dnes volni tělem jsme, leč vesele
si duše svoje zotročujem sami.

Meter: iambic
ČÍM PRÁZDNO V DUŠI VYPLNÍM?
by Emanuel Lešehrad

Již nemám síly k životu
a neznám žádný cíl.
Své duše bílé v nahotu
já příliš, příliš mnoho vryl.
A marno milovat je též,
pro krásu, idol nový vzplát;
vím napřed, nová že to lež
jak trůnů mocných majestát.
Vše v co jsem doufal bylo klam,
jen tmu a prázdno v sobě zřím;
a marně v úzkostech se ptám:
čím prázdno v duši vyplním?

Meter: dactylic
- - Acto I, FINEA
by Lope de Vega

De la alta empresa reprehendo y riño
mi temerario y loco atrevimiento;
mas bien puedo alabar mi pensamiento
sui de victoria igual laurel me ciño.
Pintan a amor por los principios niño,
crece, y se atreve a la región del viento,
y es atreverse a amar un casto intento
pasar por el carbón cándido armiño.
El verde ramo encubre al pajarillo,
la liga que después le tiene quedo;
que la busque mi honor me maravilla,
que es acercarse a un hombre tan sin miedo,
burlarse con los filos de un cuchillo,
que al descuido menor se corta el dedo.

Meter: iambic
Ohlas žalmu 140.
by Karel Jaromír Erben

Zbavil jsi mne, Pane! od člověka zlého,
od těch, kteří lstivě záhubu mi strojí,
jed ukrývajíce v hloubi srdce svého,
a na každé ráno sbírají se k boji.
Vysvobodil jsi mne, Bože Hospodine!
od rukou ukrutných muže bezbožníka,
od hada lítého, jenž se v trávě vine,
sprostiti’s mne ráčil – budiž tobě díka!
Polékli jsou pyšní svá osidla na mne,
o mé bezživotí uložili roky;
roztáhli mi v cestu léčky svoje klamné,
umyslivše moje podraziti kroky.
Já však řekl Pánu: Bůh můj silný jsi ty!
ty štítem pokrýváš hlavu mou v čas boje;
ty jsi moje spása, hrad můj nedobytý –
vyslyš, Hospodine! vroucí prosby moje:
Nechtěj dopouštěti, Pane nebes kůrů!
by své předsevzetí provedl zlý škůdce;
nedávej bezbožným vztýčiti se vzhůru!
poraženi buďtež, i zlý jejich vůdce!
Račiž učiniti, Hospodine Bože!
aby jich zločinství jim na hlavu spadlo:
ve hlubokých jamách budiž jejich lože,
a řeřavé uhlí jejich pokryvadlo!

Meter: trochaic
Modern Love: XXIX
by George Meredith

Am I failing? For no longer can I cast
A glory round about this head of gold.
Glory she wears, but springing from the mould;
Not like the consecration of the Past!
Is my soul beggared? Something more than earth
I cry for still: I cannot be at peace
In having Love upon a mortal lease.
I cannot take the woman at her worth!
Where is the ancient wealth wherewith I clothed
Our human nakedness, and could endow
With spiritual splendour a white brow
That else had grinned at me the fact I loathed?
A kiss is but a kiss now! and no wave
Of a great flood that whirls me to the sea.
But, as you will! we’ll sit contentedly,
And eat our pot of honey on the grave.

Meter: polymetric
1.
by Philipp von Zesen

Dich/ Lust-Kind Echo/ will ich fragen/
Ech. Dis dein klagen/
Ja klagen: wo fühl ich die schmertzen?
E. In dem hertzen.
Wer macht die gluth die mich entzündet?
E. Die dich bindet.
Wer macht die Angst die mich betrübet?
E. Die dich liebet.
Was kann doch lindern solch Betrüben?
E. Treulich lieben.
Wie soll mich dann mein Schatz ümbfangen?
E. Mit den Wangen.
Wenn wird die Last von mier genommen?
E Sie wird kommen.
Wird Sie denn balde mich befreyen?
E. Gantz verneuen.
Wie lange wird es sich verzihen?
E. Zeit muß flihen.
Wovor wird doch geschickt die Krone?
E. Dier zu Lohne.
Was macht der Krantz von Gold und Seiden?
E. Lauter freuden.
Ach möcht ich nur Sie selbsten haben!
E. Dich zu laben.
Wird Sie bald kommen mich zu küssen?
E. Sie wird müssen.
Ach sih! der Tag leufft schon zum ende/
E. Gar behende.
Nun köm̃t Sie/ Meine Freuden-Sonne/
E. Deine Wonne.
Nun will ich Kuß ümb Kuß Jhr geben/
E. und dein Leben.
Sie wird mir Lust und Freude machen/
E. Dich anlachen.
Sie wird mir alles seyn zu willen/
E. Dich zu stillen.
Wo seyn doch hin die langen stunden?
E. Gantz verschwunden.
Soll ich nun fort in Freuden schweben?
E. Lustig leben.
Nun will ich ruhen in den Armen;
E. Zuerwarmen.
Nun fühlich weder Augst noch schmertzen/
E. In dem Hertzen.
Der Schmertz ist jtzo gantz verschwunden/
E. Mit den stunden.
Nun kann ich meine Liebste hertzen/
E. Mit jhr schertzen.
Jhr Zucker-Mund muß mich erquicken/
E. und dich drücken.
Was soll ich jtzo thun und üben?
E. Lauter lieben.
So lange biß die Nacht verstiebet
E. Sie dich liebet.
Ey nun wil ich den Schmertzen meiden
E. Angst und Leiden.
Nun mag ein ander Leide tragen
E. Angst und klagen.
Ich kann nun für und für mich üben/
E. Völlig lieben.

Meter: polymetric
23. Uber Hippolyten Bild
by Andreas Gryphius

So schin
Der Tugend Ebenbild/ die schönste Freundligkeit/
So schin sie kurtz zuvor/ eh sie die Welt gesegnet/
Und ihrem Bräutigam/ der vor sie starb/ begegnet.
Ein ieder siht diß Bild mit Lust und Wunder an/
Nicht ich der ich diß Bild nur itzt noch sehen kan.

Meter: iambic
- XLIV - Complacencia en el dolor
by Pedro Soto de Rojas

Miré la luz de tus serenos ojos,
soles a las tinieblas de los míos
que ya dilatan lastimosos ríos,
dignos del mar de tu beldad despojos.
Siento que ciego entre ásperos abrojos
me encienden hielos, y me abrasan fríos,
que me aparto de mí con mis desvíos,
que gusto solicito en mis enojos.
¡Oh miserable suerte! ¡Oh mal extraño!
¡Cómo! ¿Qué subo más, y alcanzo menos?
¡Cómo! ¿el dolor con lágrimas engaño?
¿Mas qué? si vos gustáis ojos serenos,
padezca el corazón rigor tamaño,
padezca mal por los que son tan buenos.

Meter: iambic