PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Astrophil and Stella 33: I might!—unhappy word—O me, I might
by Sir Philip Sidney

I might!—unhappy word—O me, I might,
And then would not, or could not, see my bliss;
Till now wrapt in a most infernal night,
I find how heav'nly day, wretch! I did miss.
Heart, rend thyself, thou dost thyself but right;
No lovely Paris made thy Helen his,
No force, no fraud robb'd thee of thy delight,
Nor Fortune of thy fortune author is;
But to myself myself did give the blow,
While too much wit, forsooth, so troubled me
That I respects for both our sakes must show:
And yet could not by rising morn foresee
How fair a day was near: O punish'd eyes,
That I had been more foolish,—or more wise!

Meter: iambic
1L: Dies ist der Königspark. Rings Bäume, Blumen, Vasen!
by Emanuel Geibel

Dies ist der Königspark. Rings Bäume, Blumen, Vasen!
Sieh, wie ins Muschelhorn die Steintritonen blasen!
Die Nymphe spiegelt klar sich in des Beckens Schoß:
Sieh hier der Flora Bild in hoher Rosen Mitten,
Die Laubengänge sieh, so regelrecht geschnitten,
Als wären's Verse Boileaus!
Vorbei am luft'gen Haus voll fremder Vögelstimmen
Laß uns den Hang empor zu den Terrassen klimmen,
Die der Orange Wuchs umkränzt mit falbem Grün!
Dort oben ragt, wo frisch sich Tann' und Buche mischen,
Das schmucklos heitre Schloß mit breiten Fensternischen,
Darin des Abends Feuer glühn.
Dort lehnt ein Mann im Stuhl: sein Haupt ist vorgesunken,
Sein blaues Auge sinnt, und oft in hellen Funken
Entzündet sich's; so sprüht aus dunkler Luft ein Blitz.
Ein dreigespitzter Hut bedeckt der Schläfe Weichen,
Sein Krückstock irrt im Sand und schreibt verworrne Zeichen -
Nicht irrst du, das ist König Fritz.
Er sitzt und sinnt und schreibt. Kannst du sein Brüten deuten?
Denkt er an Kunersdorf, an Roßbach oder Leuthen,
An Hochkirchs Nacht, durchglüht von Flammen hundertfach,
Wie dort im roten Qualm gegrollt die Feldkanonen,
Indes die Reiterei mit rasselnden Schwadronen
Der Grenadiere Viereck brach?
Schwebt ein Gesetz ihm vor, mit dem er weis' und milde
Sein schlachterstarktes Volk zu schöner Menschheit bilde,
Ein Friedensgruß, wo jüngst die Kriegespauke scholl?
Ersinnt er einen Reim, der seinen Sieg verkläre,
Oder ein Epigramm, mit dem bei Tisch Voltaire,
Der Schalk, gezüchtigt werden soll?
Vielleicht auch treten ihm die Bilder nah, die alten,
Da er im Mondenlicht in seines Schlafrocks Falten
Die sanfte Flöt' ergriff, des Vaters Ärgernis?
Des treuen Freundes Geist will er heraufbeschwören,
Dem - ach, um ihn! - das Blei aus sieben Feuerröhren
Die kühne Jünglingsbrust zerriß?
Träumt in die Zukunft er? Zeigt ihm den immer vollern,
Den immer kühnern Flug des Aars von Hohenzollern,
Der schon den Doppelaar gebändigt, ein Gesicht?
Gedenkt er, wie dereinst ganz Deutschland hoffend lausche
Und bangend, wenn daher sein schwarzer Fittich rausche? -
O nein, das alles ist es nicht.
Er murrt: »O Schmerz, als Held gesandt sein einem Volke,
Dem nie der Muse Bild erschien auf goldner Wolke!
August sein auf dem Thron, wenn kein Horaz ihm singt!
Was hilft's, vom fremden Schwan die weißen Federn borgen!
Und doch, was bleibt uns sonst? - Erschein, erschein, o Morgen,
Der uns den Götterliebling bringt!«
Er spricht's und ahnet nicht, daß jene Morgenröte
Den Horizont schon küßt, daß schon der junge Goethe
Mit seiner Rechten fast den vollen Kranz berührt,
Er, der das scheue Kind, noch rot von süßem Schrecken,
Die deutsche Poesie, aus welschen Taxushecken
Zum freien Dichterwalde führt.

Meter: iambic
1L: Nur die Heiterkeit ist Leben,
by Ludwig Tieck

Nur die Heiterkeit ist Leben,
Selbst das Alter wird verjüngt,
Wem der Scherz, der Saft der Reben
Jugend lachend wiederbringt,
Der mag manches Jahr noch leben,
Lust und Frohsinn ihn umschweben,
Und dem Greise selbst gelingt,
Sich der Sorgen zu entheben;
Nur die Heiterkeit ist Leben,
Selbst das Alter wird verjüngt.

Meter: trochaic
- CXVII - A la violenta muerte de la hermosa Anarda
by Joseph de Litala y Castelvi

Tente mano alevosa, y fementida,
que manchas tu valor, manchas la pura
Casta Azucena, con acción impura,
y la naturaleza está ofendida.
¿Qué te ha hecho esta flor tan escogida,
en qué te ofende dime su hermosura?
Advierte, que es bajeza, y que es locura
quitar cruel a una mujer la vida.
Muévate a compasión tanta belleza,
y tanta nieve como ostenta el cuello,
hiele tu fuego, ablande tu fiereza.
Cieguen tu luz los rayos del cabello,
pero bien ciega estás con tu braveza,
si a la infamia postrera echaste el sello.

Meter: iambic
Zapadá slunce.
by Růžena Jesenská

Zapadá slunce. Do zelených stínů
se sype zlata jeho žhavý proud,
ty musíš jít a stokrát musíš se mnou
v to jantarové moře pohlédnout.
Ty musíš jít, já nebe o to prosím,
by skončiv práci – ven jsi odešel,
kde zlato prší, až to v oči bolí,
až mraky všecky rozprchnou se s čel.
Tam nahoru jdi, kde je nebe blíže,
a zadívej se v širou, zlatou stráň,
nech ozářit se záplavou těch světel
a vzpomínati, drahý, neustaň!
Když Praha se ti náhle cestou zjeví
zhalena nimbem oněch světel též,
vím, jako já, ty v milém zadumání
tam kdesi dlouho státi zůstaneš.
A budeš hledati, kde kloním hlavu,
neb kde v té záři právě bloudím snad,
ať kdekoliv – buď vždycky jist tou pravdou,
že na tebe si budu vzpomínat!

Meter: iambic
Mládek a Běla.
by Antonín Jaroslav Puchmajer

Jakýž to kraj tu? pěkná lkala Běla:
Vždyť sem tu ovce hezké neviděla;
Ba ani strom se rovně nepne vzhůru,
Mě leckdes lístek, suchou skoro kůru;
Y ptactvo tady nezpívá než cvrčí,
Y potok kalný smutně tady hrčí;
Y lid ten zdejší, uplné dle zhody,
Je jako ovce, stromy, ptactvo, vody.
Tím Mládek, an se za dub blízký schoval,
A Běliných všech kroků pilně hlídal,
Se velmi pohnul; v níť se zamiloval,
A protož tak jí smutně odpovídal:
O Bělo! když sy prvním stoupla krokem
V to vůkolí, jakžs nás svým jasným okem,
Svou těla spanilostí všecky jala!
Oh, tohos nám tam neobětovala.
Vše haníš zde; y stromoví y vody.
Čis jaké vzala z ovec našich škody?
Vždy poslušné jsou pastouškovi svému,
Vše, co jim poví, uhodnou to jemu.
Pryč žádná svou se neodstraní volí,
Y beze stráže pásají se v rolí.
Jak na ně kyneš, jdou hned s ochotností,
Svou vrchnost milují; y toť jích ctností.
O pěkná lípo! ty jsy Běle křivá,
Tu často pastýř před sluncem se skrývá.
Tu v milém chládku s pastýřkami hrává,
Tu pravě vždycky zelená se tráva.
Své Miny Dámon pochvaly tu zpívá.
O lípo pěkná! ty jsy Běle křivá.
Vy tiché stromy, kde se pastýř sklání,
Kde ptactvo bydlí, zvěř se lesní chrání:
Vy svědčte, jak sem, ostrou cýtě střelu,
Se tady na svou navzpomínal Bělu!
Zde přes váš milý ohlas její jméno
K mým bylo uším celé přineseno.
O jakž ta její nevděčnost mne hněte!
Vy šťastné stromy, že nic nečijete!
Y viz, jak tam ten čížek libě zvučí,
Jejž zpívat samo přirození učí.
On samičce své tak, jak umí, zpívá,
Jí ale pilně víry dodržívá.
On na tu větev stále přiletuje,
Kde ví, že jeho milá přenocuje.
Jak míle ranní záře pozasvitá,
Již libou lásky písničkou ji vítá.
Z té ona písně, ač jen z písně známé,
Má novou rozkoš, jakož y my máme.
O milá stružko! jmě ti kalné dáno,
Jsy kalná; ctnosti však tvé nepoznáno.
Vždys věrna břehu, žádný neví ještě,
Bys, nechť se jakékoli strhnou déště,
Své starodávní opustivši břehy
Šla po cyzých kdy lukách na noclehy.
Tak jest, o Bělo! kam jen hlídneš koli,
Tu najdeš věrnost, po horách y v poli.
Y lid ten zdejší, uplné dle zhody,
Jest jako ovce, stromy, ptactvo, vody.
Snad jsou tam, odkuds přišla, spanilejší
A onačejší pastýři než zdejší;
Snad pěknějc lásku omalují tobě,
Však věř! tak mocně nečijí jí v sobě.
A byť y čili; na chvílku ne dlouhou,
Jest u nás paní, u nich láska slouhou.
Neb tam co města často navštěvují,
Se vábným vnady duchem napojují,
Nám prostou žijícým zde nevinností
Jest věrnost láskou, jest pak láska ctností.
Tu, když ti pastýř, žes mu milá, poví,
S tím umře, nechť se o tvé zradě doví.
V tom chtěla Běla říct cos o milosti,
Než ale Mládek zemdlel od žalosti.

Meter: iambic
SONET V ZÁŘÍ
by Antonín Sova

Při okně přivřeném (již skorem v září sklonu)
za šera teplého jsme zřeli ve kraj tmavý,
šum listí doléhal k nám v poloslyšném tónu,
ze zahrad voněl sem drn schnoucí svadlé trávy.
Zde bylo tušiti kraj v mlze, tichých zvonů
se vzduchem rozprysknul rej zemdlený a lkavý,
a proti měsíci, než v brzkém zajdou skonu,
se jepic chomáče nám kmitly kolem hlavy.
Tu rázem jak by vstal, zabouřil vichr na sklo,
se stolu papíry rval všecky náhlým svistem,
rval v chumlích záclony a cosi temně prasklo.
My okna zavřeli. A projelo to námi. –
Před mnohou vichřicí v podzimu žití jistém
tak zavřem duše své a budem sami, sami...

Meter: polymetric
- 1113 - Acto II, SANTA BRÍGIDA De La llave de la honra
by Lope de Vega

Virgen, del mar Estrella, Sol del mundo,
gloria del Cielo, de los hombres vida,
puerta de Ezequiel esclarecida,
ejemplo sin primero ni segundo:
Arca del Testamento más profundo,
jamás entre las aguas sumergida
del diluvio mortal, siempre vestida
de inmensa caridad, de amor profundo.
Todos pecaron en Adán, Señora;
pero si fue también ley y estatuto,
que muriese una vez el que ha nacido;
en tránsito feliz, ansiada Aurora,
no pagáis vos el general tributo,
ni mancha a Dios la culpa su vestido.

Meter: polymetric
1L: Es steht ein Haus im Garten,
by Paul Heyse

Es steht ein Haus im Garten,
Kühl an ein Wäldchen angelehnt.
Auf allen meinen Fahrten
Hab' ich nach ihm mich heimgesehnt.
Wie süß erklang
Dort Vogelsang,
Wie lachten Blumen ringsumher!
Wie ging's im Lauf
Die Stieg hinauf –
Nun graut mir vor der Wiederkehr.
Im Haus da ist ein Zimmer,
So luftig hoch, so blank und rein.
Was nur an Sonnenschimmer
Ums Häuschen streifte, drang hinein.
Wie lustig klang
Dort Kindersang,
Kein Winkel war von Spielen leer;
Dort fand ich Rast
Nach Tageslast –
Nun öffn' ich seine Tür nicht mehr.
Im Haus erklang ein Name
Von allen Lippen fort und fort,
Der hatte wundersame
Gewalt, schier wie ein Zauberwort.
Auf jedem Mund
Ein Lächeln stund,
Als ob's des Frühlings Name wär' –
Jetzt geht er stumm
Gespenstig um,
Und wer ihn ausspricht, lacht nicht mehr.

Meter: iambic
Padající hvězdy.
by Josef Kalus

Co se to, můj bože,
na nebi dnes děje,
že jedna za druhou
hvězda dolů spěje?
Což víc nelibují,
nebeskou si luku,
že padají k zemi
jak to listí s buku?
Či snad bůh sám trhá
hvězdnaté to kvítí,
chce jím, jak slzami,
zemi posvětiti?

Meter: trochaic
DUŠIČKOVÁ
by František Odvalil

Teď již vskutku dokonáno.
Nesvitne již nové ráno.
Pláče, přátel není mnoho.
Vzdal se všeho pro někoho.
Jediná mu bliká svíčka.
A Bůh soudí nebožtíčka.
„Co s ním? Chyb a hříchů mnoho.
Všecko z lásky pro někoho!“
„Synu milý, hořká byla,
celý život rozvrátila...
Do pekla ho nezamítej,
všecky bědné slzy sčítej...“
„Nuže, Matko, přímluvkyně,
skryj ho ve své lásky stíně,
v říši tvé, než duše zbělá,
aby na oči mi směla!“
Raduje se na ta slova
Panna, kněžna očistcová.
„Pojď, dušičko, pojď, bludičko,
pobudeš tu na kratičko,
na krátko, než sejde s tebe
vše, co rušilo by nebe.
Nešetř lítosti a slzy,
ať se uvidíme brzy!“
V sobotu pak – jak to bývá –
kráčí Matka milostivá
do očistce s vlídnou tváří,
„Jak se mému vězni daří?“
„Ach, Matičko, slitovničko!
Nebude to za kratičko!
Je to zatvrzelec tuhý!
Zpívá si – a kazí druhy –
že prý větší trýzeň kdysi
působily zraky čísi,
a ta trýzeň že prý byla
přece sladká tak a milá...“
„Dál jej tedy odešlete,
tam kde větší bolest hněte,
taková, že o ní není
na zemi ni pomyšlení!“
Za týden zas – jak to bývá –
Matka Boží dobrotivá
stane v bráně, krásná celá:
„Co můj zatvrzelec dělá?“
„Ach, ten starost způsobuje!
Nelituje, nežaluje,
ani slzy neuroní!
Rád prý vše to trpí pro ni!...“
„Veďte jej do hrůzy sluje!
Snad se přece vzpamatuje...
Snad se žalu pramen vzruší,
aby obmyl hříšnou duši.“
V sobotu pak – dřív než bývá –
Matka Boží lítostivá
přichází již na úsvitě:
„Co to nešťastné mé dítě?“
„Ach, Matičko, dej nám rady,
všechněm tady dohromady!
Trpí hrozně, srdce bědné...
myslí však jen o té jedné,
ta prý, kdyby vědět směla,
že by přec jej ráda měla!...“
„Tedy – dál – hloub do soužení!“
„Dál už, Matko Boží, není!...
Dál je jenom říše klatá...“
„Nu – pak otvírejte vrata,
neboť zde mu není spásy.
Ať jde k ní a zavzdychá si,
ať se vhledí do těch očí –
A když zákmit lásky zočí,
lásky, jež by chtěla nésti
k jeho spáse, k jeho štěstí,
trýzní těch díl tisícátý –
on – tou láskou – budiž svatý!...“
A již duše letí – letí...
Ah, snad k noženkám jí sletí,
jediné a milované...
Ale Pane, Kriste Pane!
V čí to náruč hlavu sklání,
jaký smích a šepotání?
„Jak jsi milý! Jak jsi jiný!
Nejsou na tvém čele stíny...
Dobře, že tam ten již dřímá.
Očima již pekelnýma
nesleduje, nevyruší...“
Shroutilo se všecko v duši...
A v tom jednom okamžení
taková ji bolest plení,
že v ní vše jak bleskem taje,
vše, co nesmí v Boží ráje.
Očištěná přímo letí
Matce Boží do objetí.

Meter: trochaic
CII. Na pustém břehu moře kdesi na severu
by Jaroslav Vrchlický

Na pustém břehu moře kdesi na severu
jsem náhodou byl svědkem – den již mizel v šeru –,
jak na hřbitově prostém kladli muže v zem,
jejž příboj, Bůh ví odkud, zavlík’ sem.
Dav žen a dětí pouze. – Muži v moři kdesi
o sousto výživy se rvali s proudů běsy.
Kněz šedovlasý shrben řečnil nad hrobem
zde neznámého plavce, jejž příboj zavlek’ sem:
„Ó neznámý ty bratře, proudů jejž bouř divá
sem vrhla, hrstka hlíny jediná ti zbývá,
my neptáme se, odkud jsi vyjel, kam jsi měřil,
nevíme, jakýs rodák, ni v jakés bohy věřil.
Jen tělo zříme chladné s hrůzou pospolu,
jak příboj strhl tebe snad až od pólu,
jak hnal tě, rval tě, dral tě bouřnou řekou, –
a jediný ví Bůh, kde pro tě slzy tekou!“
To domluvil a hroudy duněly již temně
na vyvržence moře, na cizí dítě země,
a stíny táhly již, jež vesmírem se vlekou...
Ó, jediný ví Bůh, kde pro tě slzy tekou!
A mlčky šel jsem dál a v neznámo se řítil,
to kněze requiem jsem v hloubi duše cítil,
a smutek hluboký mne ztopil valnou řekou –
Ó, Bůh jen, Bůh to ví, kde pro mne slzy tekou!

Meter: iambic
O NEMOCNÉM SRDCI.
by Josef Lukavský

Churavé srdce má znavený Don Juan
a ústech hořko má po tisíceré žluči.
Kdys mnoho miloval, byl mnoho milován
a dnes již mudrcky se odříkati učí.
Vyžita síla je a srdce zemdlelo,
hladinu stišenou nic více nerozčeří.
Polovic pro duši, polovic pro tělo
na oltář podáno. Zbytek se smrti svěří.
Jen kdyby nebylo dvou očí zelených,
dvou světel zelených, jež ze všad pronikají,
a kdyby nebodal do duše ostrý smích
odkudsi z minula. A hlasů, které lkají...
O hlavu, o srdce, o duši připraven
ukončím svojí pouť kdes na manželském loži!
Já, který v životě měl Iegiony žen,
smím plodit potomky ku poctě své i boží...

Meter: polymetric
Spořivá děvčata.
by Jan Evangelista Nečas

Šly tři děvy ku Frenštátu
do kostela v neděli,
ve svém kroji vesele ven
do světa si hleděly.
Byly čilé, roztomilé –
nejmladší z nich nejvíce –
každá sobě nesla svoje
punčošky a střevíce.
Ptal se kdosi, proč již doma
na nožky jich neberou?
„Máme s sebou ještě jiné,
ty se cestou nederou!“

Meter: trochaic
XI. (U prahu lásky.)
by Antonín Jaroslav Klose

U prahu lásky, drahá, milá,
nás lidí zášť juž rozloučila,
sotva že první paprsk vzplál. –
A snů svých květ a pel a zlato
my z prsou měli vyrvat za to,
že toužili jsme výš a dál!
A řekli mi: „Jsi hoch tak mladý,
dost krásných žen zde bez závady
a ona chotí, matkou juž.
A není-li to rozmar pouze,
tož v lásce své a sladké touze,
svůj odříkáním život tuž!“
A nevědí, že štěstí záře
dnů Vašich hasla od oltáře,
jenž hrobem byl mých nadějí.
Vždyť sama Vy, řkouc tiše „ano!“
jste nemnila, že zaprodáno
můž’ být to žití hrozněji.
A nevědí, že ani chvílí
stín nepad’ v květ té lásky bílý,
jak z prsou našich vypučel,
a že i ráj se prožít může
z chvějící dlaně, z dané růže
a z taje očí, z dumy čel.
Jen kal svých retů odpoutali
jak svého draka hošík malý,
jímž slunce skrýt chce – dětinný!
a trhají svou rukou kletou
i poupata, jež z hrobu kvetou
tak plná vůně neviny. –
Ó, bouře promluv, záští plná!
Jest velká sic tvých kalů vlna,
leč k písni ptáků nesahá –:
co dřív jsem snil jen v pološeru
a nesměl svěřit rtům ni péru,
teď říc’ Vám mohu, předrahá!
Vždyť slova má, jak tisknou se tu,
ať pohrdáním jsou juž světu,
ať nudou jen či zábavou:
přec dojdou k Vám a pomluv strží
je lidská chtivosť nezadrží,
ni choť Váš rukou nepravou!

Meter: iambic
63.
by Friedrich Rückert

Wer mit Besonnenheit vereint Begeisterung,
Kommt sicher schnell und weit, und hält das Maß im Schwung,
Wenn so der Geist dich treibt, daß er dir niemals raube
Besinnung, aber nie Besinnen dir erlaube.

Meter: iambic
PIRANO.
by Julius Skarlandt

Zubaté hradby a brány
nad oliv týčí se háje.
Bronzový Tartini dole
na starém náměstí hraje...
Malebné benátské domy –
na skále kampanila.
V přístavu rybářů lodě:
zelená, žlutá a bílá...
Na večer v moře šept, snění,
tisícem barev plá západ.
A kamenné Pirano mění
v kouzelný malířův nápad...

Meter: dactylic
- CXL -
by Fernando de Herrera

Por un camino, solo, al sol abierto,
de espinas y de abrojos mal sembrado,
el tardo paso muevo y voy cansado
a do cierra la vuelta el mar incierto.
Silencio triste habita este desierto
y el mal que hay, conviene ser callado;
cuando pienso acaballo, acrecentado
veo el camino y mi trabajo cierto.
A un lado levantan su grandeza
los riscos juntos, con el cielo iguales,
al otro cae un gran despeñadero.
No sé de quien me valga en mi estrecheza,
que me libre de Amor y de estos males,
pues remedio de voz, mi Luz, no espero.

Meter: iambic
Selbstporträt.
by Arno Holz

Denn ach, mein Blut rollt demokratisch
Und meine Flagge wallt und weht:
Ich bin nur ein Tendenzpoet!
Auf Reime bin ich wie versessen
— Drum lob ich plötzlich die Tscherkessen —
Und wüst durch mein Gehirn scherwenzen
Verrückt gewordene Sentenzen.
Mein Blut rollt schwarz, mein Herz schlägt matt,
Mein Hirn hat noch nicht ausgegoren,
Denn meine gute Mutter hat
Mich hundert Jahr zu früh geboren!

Meter: iambic
1L: Mariamne war ein Zweig aus der Makkabeer Stammen/
by Johann Klaj

Mariamne war ein Zweig aus der Makkabeer Stammen/
Wie Herodes ihr Gemahl hegte List-Lust-Lasterflammen;
So war ihrer Schönheit Gabe mit der Tugend ausgeschmükkt/
Die auch in den Todesnöhten mit Gedult hervorgeblikkt.
An der frommen Königin hat die Boßheit sich gerochen/
So gar/ daß der Lügenneid über sie den Stab gebrochen.
Sauff du Greuel-meuchelmörder/ sauff der Heldin edles Blut/
Die dir/ sonder Weiberthrenen/ weiset mehr als Männermut/
Herodes der Tyrann/ von düstrem Angesicht/
In Sitten wütig wild/ Barbarisch in Geberden/
Hat seine Grausamkeit gar gegen Gott gericht/
Weil ihn der Menschen Mord nicht sättigt' auf der Erdẽ,
Er trug mit Trug die Kron/ der blutgemengte Koht/
Der Bösen bester Freund/ der Frommen Tod und Noht:
Bis ihn der Frevelstoltz mit Jammer hat gestürtzet/
Vnd letzt die Madensucht das Leben abgekürtzet.

Meter: iambic
The Host of the Air
by W. B. Yeats

O’Driscoll drove with a song,
The wild duck and the drake,
From the tall and the tufted weeds
Of the drear Hart Lake.

And he saw how the weeds grew dark
At the coming of night tide,
And he dreamed of the long dim hair
Of Bridget his bride.

He heard while he sang and dreamed
A piper piping away,
And never was piping so sad,
And never was piping so gay.

And he saw young men and young girls
Who danced on a level place
And Bridget his bride among them,
With a sad and a gay face.

The dancers crowded about him,
And many a sweet thing said,
And a young man brought him red wine
And a young girl white bread.

But Bridget drew him by the sleeve,
Away from the merry bands,
To old men playing at cards
With a twinkling of ancient hands.

The bread and the wine had a doom,
For these were the host of the air;
He sat and played in a dream
Of her long dim hair.

He played with the merry old men,
And thought not of evil chance,
Until one bore Bridget his bride
Away from the merry dance.

He bore her away in his arms,
The handsomest young man there,
And his neck and his breast and his arms
Were drowned in her long dim hair.

O’Driscoll scattered the cards
And out of his dream awoke:
Old men and young men and young girls
Were gone like drifting smoke;

But he heard high up in the air
A piper piping away,
And never was piping so sad,
And never was piping so gay.

Meter: polymetric
1L: Kümt gleich manches neues Jahr, dennoch klaget Veit, ihm bleibe
by Friedrich von Logau

Kümt gleich manches neues Jahr, dennoch klaget Veit, ihm bleibe
Fort und fort manch altes Jahr: nämlich bey dem alten Weibe.

Meter: trochaic
Soneto
by Blas Sirvent

Es mi patrón el Cristo del Zapato,
mi devoción la Virgen de Cortina,
no conozco más ley que la divina,
mi lema es libertad, mi emblema un gato.
Mi inclinación es siempre a lo barato,
mi antipatía a la mujer ladina,
mi mundo no se aleja de Pechina,
y mi música toda es un silbato.
Mis muebles se reducen al tintero,
mi riqueza consiste en la escopeta,
mi vajilla se cifra en el salero.
En mi fogón no hay más que la paleta
ni más en mi cocina que un puchero;
pero nunca he asistido a una retreta.

Meter: iambic
Lob des Eisens
by Ernst Moritz Arndt

»gold« schreit die feige Welt,
Und Gold macht feige Knechte,
Des Tapfern Herz verstellt
Und schwächt des Starken Rechte;
Für Gold mag keiner sterben,
Der nicht mehr leben darf,
Und edlen Ruhm zu werben
Macht's nie den Degen scharf.
Drum preis' ich das Metall,
Das schwarze, braune Eisen,
Denn ohne Glanz und Schall
Es tut sich herrlich weisen,
Heilt mächtig alle Wunden,
Die jenes blanke macht;
Wär' Eisen nicht gefunden,
Noch tappten wir in Nacht.
Es stellt den Pflug ins Land,
Die Erde zu bezwingen,
Es läßt das Schiff vom Strand
Auf schnellen Windesschwingen,
Baut Menschen feste Sitze
Und führt die Kunst ins Haus
Und löscht des Donners Blitze
Mit einer Stange aus.
Und wann die Sitte flieht
Und Männerarm' erschlaffen,
Wann Trug für Ehre blüht
Und Gold gebeut für Waffen,
Wann Despotismusjammer
Die Welt mit Schmach bedroht,
Dann schlägt aus ihm der Hammer
Sieg und Tyrannentod.
Dann wird es schöne Wehr,
Des Mannes Heil und Freude,
Als Schwert, als Schild, als Speer,
Als festes Brustgeschmeide
Macht es den Tritt der Braven
Den Knechten fürchterlich,
Wir wären alle Sklaven
Ohn' Eisen ewiglich.
Und sieget Tyrannei
Und sinkt des Glückes Wage,
So macht es blutig frei
Mit einem tapfern Schlage,
Zerhaut die Schlangenknoten,
Die Trug und Feigheit flicht,
Und schickt die tapfern Toten
Empor zu Recht und Licht.
Bleib, Eisen, Männern hold,
Laß Knechte Gold begehren.
Wer deine Kraft gewollt,
Der wollte hohe Ehren,
Der wollte herrlich leben
Und herrlich untergehn.
Drum sei dir Preis gegeben,
O Eisen schwarz und schön!

Meter: iambic
Eines faullentzers.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Hjer fault die faule haut, und kan sich in dem liegen,
Als wie vor auf der welt, nach hertzens-lust vergnügen;
Doch fürchtet sie sich sehr bey diesem müßig-gehn,
Daß sie ins künfftige wird sollen auferstehn.

Meter: iambic
Die Schwalbe
by Wilhelm Müller

Eine Schwalbe möcht' ich werden, fliegen grad' in deine Kammer,
Und auf deines Hauptes Kissen baun ein Nest für meinen Jammer.

Meter: trochaic
Schillers Almanach von 1796
by Friedrich Schiller

Du erhebest uns erst zu Idealen und stürzest
Gleich zur Natur uns zurück; glaubst du, wir danken dir das?

Meter: polymetric
XvII.
by Kaspar von Stieler

Was meiner Schönen nicht gefiel/
entzog mir offt des Schusses Ziel.
Und dieses hat allein gemacht
daß ich den Pfeil ins Ziel gebracht.

Meter: iambic
8. Berge dein Haupt, wenn ein König vorbeigeht
by Gottfried Keller

Berge dein Haupt, wenn ein König vorbeigeht,
Tief an der Brust des Geliebten, der frei steht;
Aber dem Betteljung laß es erglänzen,
Welchen das Elend des Lebens vorbeiweht!

Meter: dactylic
Soneto
by Damasio de Frías

Rompe la niebla de una gruta oscura
un Monstruo lleno de culebras pardas,
y entre sangrientas puntas de alabardas
morir matando con furor procura
Mas de la oscura horrenda sepultura
salen rabiando bramadoras guardas,
de la noche, y Plutón hijas bastardas,
que le quitan la vida, y la locura
De este Vestigio nacen tres gigantes,
y de estos tres gigantes, Doralice,
y de esta Doralice nace un Vendo.
Tú, mirón, que esto miras, no te espantes,
si no lo entiendes, que aunque yo lo hice,
así me ayude Dios, que o lo entiendo.

Meter: iambic
62. Na ožralkyni.
by Matěj Josef Sychra

Snadli žádáš, abys přišla
Brzce o své živobytí?
Neb svou duši jako sysla
Hledíš z těla vytopiti.

Meter: trochaic