PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Snění.
by Ladislav Quis

Noc klidná se sklonila nad spící kraj,
ji papršky měsíce šeří,
tu bělá se cesta, tam černá se háj,
zde stříbrná řeka se čeří.
Klid, srdce že svého až dosléchám tluk.
Než přece, tam v dáli, to podkov je zvuk,
tu duně, zas tichna, teď zvoně,
ni jezdce však nezřít, ni koně.
Kdo jezdec ten pozdní? Kde cíl jeho jest?
Zda muž to, či jinoch je bujný?
Zda k domovu pospíchá z dalekých cest,
či pohár snad lásky pít rujný?
Ni touha, ni vášeň, snad žene jej strach,
snad před trestem, svědomím prchá tam vrah.
Či lupič snad kořisť tam loví?
Zda sluha neb pán to, kdo poví?
Sním. – Jezdce zřím. Ve větru hraje mu vlas
a ve srdci radostná touha,
vždyť z ciziny navrací domů se zas,
v níž trudil se po léta dlouhá.
On dojede dědiny milené dnes,
o, jaký jej přivítá jásot a ples,
byť nenesl z pouti si perné
nic domů než srdce své věrné.
Když odjížděl, zanechal slzy tu jen
a v srdci svém odnášel žaly,
jej provázel milenčin bolestný sten
a rodiče za jdoucím lkali.
On loudavým krokem se potácel v před,
ba na stokrát k vísce své obracel hled,
až zapadla v mlze a dolu;
svou mladost tam pochoval spolu.
Teď vrací se. Lesa již projíždí tmou,
kde v pravo a v levo to šumí,
jak mladosti písně ty dumy jej zvou,
on všecky, ba všecky je umí.
Přec ku předu chvátá, vše kol letí zpět,
tak cválá, jak chtěl by dnes objeti svět,
že hvězdy a měsíc ten skvělý
jej nadarmo předstihnout chtěly.
A hvězdy ty planou mu v radostnou tvář,
kdy v údolí patří zas milé,
a měsíce modravá celuje zář
tam u lípy stavení bílé,
a dále tam v žlutavý z okénka kmit
svůj stříbrný toužebně vměsuje svit,
a dříve, než musí se skrýti,
se ve slzách radosti třpytí.
Tu procit’ jsem. – Dále kraj dřímá svůj sen
a tichounko ve spánku dýše,
háj se řekou píseň mu šeptají jen,
stráž hvězdná zří na spící s výše.
Již dávno znik’ ve dálce tajemný cvál,
jen v duši mé zavznívá ohlasem dál,
však slabě, vždy slaběji zvuče,
že slyším, jak srdce mi tluče.

Meter: amphibrachic
XLVII. A JEŠTĚ ČASOVÉ ZPÍVÁNÍ
by Josef Svatopluk Machar

Myši a žížaly,
jež jste se skrývaly
za bouří, zim
s míněním svým –
ty sysle rozvážný,
jenž seděls celé dny
přeopatrn
u svojich zrn –
všechny vy potvůrky,
jež ze své komůrky
nešly jste ven
v nejistý den –
čas bije na dveře,
rovnejte páteře,
pomalíčko
na sluníčko!
Vyznejte statečně,
že jste vždy konečně
– dnes už to jde –
věřili zde.
Rytíři z Blaníka,
dnes hraje muzika
dle jiných not –
tož nyní: hot!
Čehý a Zachovej
– pámbů jim pokoj dej! –
neplatí víc,
tož z plných plic
prsní ton pusťte svůj,
směle: Kde domov můj!
Povýšte hlas –
nejvyšší čas!
Jasno už chvíle té,
vlastenci, riskněte!
Zmizel už šer –
ven ze svých děr!

Meter: iambic
Paz
by Francisco Lles

Sueño una dulce paz, todo un nirvana,
sin la enorme tortura de lo incierto;
amo una paz donde se viva muerto,
sin ayer, y sin hoy, y sin mañana.
Donde toda inquietud calmada sea,
donde todo afanarse halle un reposo;
donde en eterno olvido silencioso,
bien muerto el corazón, en nada crea.
Dadme un hondo no ser, en cuya calma
sin alma para siempre quede el
                     alma
que hoy abrasa una sed de peregrino;
y pueda sí, sin luchas, sin desvelos,
sin más allá, sin gloria, sin anhelos,
descansar del cansancio del camino.

Meter: polymetric
Orfeus.
by Jaroslav Vrchlický

V tmu zapadlé ty slunce dávných věků,
jen záplavu jsi nechal velkou, zlatou,
neznámých bohů aureolu svatou,
sny titanů a gigantů a reků.
Jen tuším, co v tvé písni ženských vděků,
co vesen s květů žní tam vrchovatou!
nad závist davu, zmiji jedovatou,
jsi vzlétl stejně, jak nad Hadu řeku.
Ty pastýři a králi básníků,
kde duše milionů slavíků,
jež pěly v tobě? kde ty světy krásy?
Či nad lidstvem přec Zev se smiloval
a každému z nás díl tvé duše dal,
že píseň má se k tobě, otci, hlásí?!

Meter: iambic
MÉ DRAHÉ E.....
by Josef Václav Sládek

MÉ drahé, drahé dítě,
ty píšeš, smutno že ti
a že ten čas tak zdlouha,
tak tuze zdlouha letí.
A že jsem návrat slíbil,
až vlaštovky se vrátí
a že tu ještě nejsem
a ony už se tratí.
A večerem co večer
že k hvězdám hledíš tiše
a modlíváš se za mne,
když která padá s výše.
Mé drahé, drahé dítě,
o vím, co snese žele,
kdo miluje tak věrně,
kdo miluje tak vřele.
Mé drahé, drahé dítě,
mně též to srdce ouží,
že se to rozloučení
tak v nekonečno dlouží.
Mně též se oči zamží,
když na tě vzpomenu si,
však v srdci cos mi bouří
a dál to jíti musí.
Či pamatuješ na ten
se večer, drahé robě,
kdy děli jsme si, jiným
že patříme jak sobě?
Pod námi stichla Praha
a hleděli jsme k hradu,
zda slyšela’s ten výkřik,
jak zavzněl v nočním chladu?
A potrhaně hvězdy
se leskly v řeky toku
a ty’s mi tiskla ruku
a slzu měla’s v oku.
Ty’s tiskla k mé se tváři:
„Já již se upokojím,
buď, hochu, napřed jejich
a potom teprv mojím.“
Jsi dívkou písničkáře,
ten není jako jiní,
a myšlénky tak divné
mu často čelo stíní.
A myšlénky tak divné
mu často letí hlavou
a jako meteorem
jej nesou v dáli mhavou.
A letí, stále letí,
sám neví, kam se nese,
jen když to temno pod ním,
na chvilku rozbřeskne se.
U tebe jen co hvězda
u hvězdy letem prodlí –
a v propast-li se skácí,
ó, modli se zaň, modli!

Meter: iambic
KONEC.
by Jaroslav Vrchlický

K prazdroji chci se navrátiti,
prach s prachem všeho pomísiti,
jak po větru já hnal se světem,
co víc než prach svět může míti?
Na konec, pomýšlej, ó srdce!
Vstát musím, sotva začnu sníti,
mé skutky přímo v tvář mi hledí
a v nich přede mnou – celé žití.

Meter: iambic
ADVENTNÍ.
by Adolf Černý

Když advent soumračný se plíží v zadumání,
mlh závoj na hlavě, jímž halí vlasů sníh,
vzduch vlhkem stížený nad chrámem, chatou, plání
pln touhy horoucí je zpěvů rorátních –
vždy s žalem vzpomínám, jak zřel jsem dítě svaté,
sám ještě dítětem, v svých čistých, bílých snech:
zrak plný světla měl a kučery měl zlaté,
a úsměv nebeský hrál v plných dětských rtech.
A týž je nyní čas, zas večery tak dlouhy,
zas v očích dítěte se tucha vánoc dní,
i země, nebesa dech tají v citu touhy
a v záři bílých svěc zní zpěvy rorátní.
Však jiný zjevuje se Kristus mému snění:
kříž těžký na plecích a v tváři k smrti bled
jde bílým sněhem bos svou cestou utrpení,
a v úsměv bolesti je stažen tichý ret.
Trn ostrý bodá skráň, krev teplá kane k zemi,
a k nebi výčitka jde ze skvrn krvavých;
však šedá nebesa i země mlčí němy –
a v stopy Kristovy jen bílý padá sníh.
Jde v rudé sukni sám, tvář k hrudi nachýlena,
vlas krví potřísněn spad’ kolem tváře níž –
i nejde setřít pot mu Veronika žena,
ni Cyrenejský muž, by pomoh’ nést mu kříž...
A smuten vzpomínám, jak zřel jsem dítě svaté,
sám ještě dítětem, v svých čistých, bílých snech;
zrak plný světla měl a kučery měl zlaté,
i úsměv nebeský hrál v plných dětských rtech...

Meter: polymetric
A don Mariano de Casos
by Juan Antonio Barral

«Tú niegas que el soneto fácil es,
y aun afirmas que nunca los harás;
no puedo concedértelo jamás,
porque los hago yo en un dos por tres.
Y como aquí no miento, porque ves
que dejándote voy versos atrás
y aumentando a los hechos otros más,
la razón es preciso que me des
¿Me concedes que tengo alguna vis?
Pues si no lo concedes, ¡voto a bríos,
que ya tu confesión está en un tris!
Porque sólo me faltan versos dos,
que para un númen son grano de anís,
y el soneto acabé: Mariano, adiós »

Meter: polymetric
Frauenbild
by Friederike Kempner

Auf dem weichen, grünen Rasen,
Kniet ein Frauenbild,
Ihre Arme gegen Himmel,
Lächelt sie so mild.
Sanft sich ihre Lippen regen,
Lispeln hörbar kaum,
Ihre Blicke schweifen trunken
In des Himmels Raum.
»großer Gott, Du hast willfahret
Meinem still' Gebet –
Großer Gott, nur Dank und Freude
Sei vor Dir gefleht!«
Englein steigen auf und nieder,
Und der Morgen graut,
Und das Herz der Jungfrau bebet,
Und die Rose taut.
Einen Blick noch zu dem Himmel,
Einen Dankesblick,
Einen Blick erhabener Klarheit,
Ruh' und Seelenglück.
Und das Haupt die Jungfrau birget
In dem weichen Gras,
Andachtsschauer hebt die Seele,
Und ihr Aug' wird naß.
»gieb mir eins noch, Gott der Gnade,
Laß mich dankbar sein,
Treu und dankbar, Gott der Gnade,
Und mein Herz bleib' rein!«
Wißt ihr wohl, wer so erglühet
Sprach das Dankgebet?
Die's gewesen, lieber Leser,
Selber vor Dir steht.

Meter: trochaic
Soneto
by Adelardo López de Ayala

Consuelo Vuelve en sí; medita, y
                     halla
que ama a Ricardo y no es correspondida
Ricardo siente el alma enardecida
por la triple del Real, que le avasalla
Bien aconseja Antonia, o sufre y calla
Fulgencio a todos ama, y les convida
a la calma Consuelo, inadvertida,
mete a Fernando en áspera batalla
Por picar a su esposo, coquetea
con el que fue su novio este vacila,
y su antigua pasión s enseñorea.
Tras la borrasca, viene la tranquila
apariencia Fulgencio se recrea,
y la infeliz Antonia se horripila

Meter: iambic
ŽIVLOVÉ DUŠÍ (Čistota)
by František Odvalil

Jsem vůně, jež slita ze zříkání bolu
a z nebeské touhy, svět úžasem jala,
nad černými bahny květy zotvírala,
ptákům dala pel a útlý půvab stvolu.
Dřív sotva tušena v pozemském dolu,
z andělských jsem luhů snésti se tam dala,
rodinu bych novou sladkým poutem spiala
pro příštího Boha kolem jeho stolu.
Odlesk toho jsem, jenž nad chaosem světů,
nad vlněním moří, nad sopečným vřením
z nepamětna věků nejčistší se vznášel;
vánek jsem, jenž zavál kdysi z Nazaretu,
a na květy duší, rozvity jež našel,
splynul nejvřelejším Krista políbením.

Meter: trochaic
1L: Ich bin einst in Seemannsjahren
by Joachim Ringelnatz

Ich bin einst in Seemannsjahren
Oft elbauf, elbab gefahren.
Auf der Seite, wo wir dann Stadt Altona
Sichteten, stand ich an Deck und sah.
Sah ein Haus. Vom Schornsteinruß geschminkt,
Kiekt es lustig nach der Elbe hin.
Und ich wußte: Meta wohnt darin.
Wenn ich dort vorbeigefahren bin,
Hat sie mir und hab ich ihr gewinkt,
Ein Signal »Ich liebe dich«.
Und ich sah sie, und sie sah auch mich.
Heute flog ich über das vertraute
Altona. Hab nicht das Haus entdeckt.
Doch ich hab die Hand hinausgestreckt,
Hab gewinkt, wie ich es einst getan.
Und ich wußte: Meta schaute,
Winkte auf nach meinem Wolkenkahn
Oder wie sie's nennen, »Aeroplan«.
Wenn man sich auch sonst von nah,
Teufel eins, viel lieber sah,
Dacht ich doch verliebt und bang
Oben dort im Wolkenhang:
Wenn ich jetzt hinunterstürze,
Fängt mich Meta in der Schürze
Auf.

Meter: trochaic
XX.
by Gustav Pfleger Moravský

„„A svého manžela by opustila,
Tak splatíc zradou mu vši oddanosť?
Bodejž se sama žalem usoužila,
Jímž odměňuje vroucí náklonnosť!
Oh! Vladimíre, tvá-li láska byla
Tak přímá ke mně, jako k tobě moje:
Dej v přísahu mi svaté slovo svoje,
Že k ní nepůjdeš, že mír domácnosti
Nevčasnou nezrušíš svou vášnivostí!
Ó slib mi to! Vše toho cítím hoře,
Jehožto štěstí kleslo klamu v moře!

Meter: iambic
Auf den Fall unserer ersten Eltern
by Sidonia Hedwig Zäunemann

O harter Sünden-Fall! du Ursprung unsrer Noth!
Ach! unsre Schönheit ist durch diesen Fall verschwunden,
Hingegen haben sich nur Flecken eingefunden.
Nun riechen wir vor Gott als schnöder Sünden-Koth.
Doch unsers Heylands Blut und Leiden
Will uns mit neuem Purpur kleiden;
So heilget Jesus Tod
Den harten Sünden-Fall, den Ursprung unsrer Noth.

Meter: iambic
El simún
by Antonio Ros de Olano

La soledad lo aborta sin destino
sobre el páramo inmenso del desierto;
a su presencia duélese el Mar Muerto
y gime triste el campo palestino
Con polvorosa crin barre el camino,
y a su bochorno el caminante incierto,
el cuerpo tiende, el hálito cubierto
del raudo y abrasante remolino
¡Pasó! Y el tigre bota en la candente
arena, en que el león ruge erizado,
y silba y se retuerce la serpiente
¡Pasó! Y en la quietud del despoblado
la ciudad solitaria del Oriente
llora con el Profeta su pecado

Meter: iambic
Mittag
by Theodor Fontane

Am Waldessaume träumt die Föhre,
Am Himmel weiße Wölkchen nur,
Es ist so still, daß ich sie
Die tiefe Stille der Natur.
Rings Sonnenschein auf Wies' und Wegen,
Die Wipfel stumm, kein Lüftchen wach,
Und doch, es klingt, als ström' ein Regen
Leis tönend auf das Blätterdach.

Meter: iambic
91.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Der Mensch verleurt, der sich den Blick vom besten kehrt,
Was ihm in Ewigkeit nicht wieder wird gewährt.

Meter: iambic
1L: Zum Auer sprach der Büffel:
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Zum Auer sprach der Büffel:
»sag'! Ist nicht Bruder Mastochs,
Für den der Bauer täglich
Mit frischem Futter sorget,
Als glücklich zu beneiden?« –
»o ja! so lang ihm 's Messer
Nicht in der Kehle sitzet!«

Meter: iambic
- - Libro III, ROSARDA
by Lope de Vega

Vio la mujer que el blanco y rojo fruto
del árbol de que Dios le había privado
al gusto y a la vista daba agrado,
que nos cubrió después de eterno luto.
Diola a su esposo, original tributo
a que el mundo dejaron obligado,
mar que sola una Virgen lo ha pasado
con libre planta y pie divino enjuto.
Tuvo en Eva principio nuestra culpa;
en Adán la disculpa, que inocente
a su mujer de aquel engaño culpa;
vengose de su envidia la serpiente,
mas trajo otra Mujer tanta disculpa,
que con la planta le rompió la frente.

Meter: iambic
by Johann Jacob Bodmer

Mein auserwehltes Licht! Acht Tage sind nur hin,
So werd ich laut und frey den theuren Eyd beschweren,
Daß ich dir ewig treu und ganz dein eigen bin.
Ich freue mich darauf!

Meter: iambic
[sprechen muß ich immerdar]
by Friedrich Rückert

Sprechen muß ich immerdar:
Ach, das ist nicht! ach, das was war!
In ein Bild versenk' ich mich
Mit Gedanken lieb und traut,
So darein verdenk' ich mich,
Bis es lebend an mich schaut.
Doch den Zauber stört ein Laut,
Und es wird mir plötzlich klar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!
Wenn ich in den Garten geh',
Den der Morgen frischgeweint,
Und ein paar von Rosen seh',
Das mich anzulächeln scheint,
Hab' ich mich beglückt gemeint,
Doch es tönt im Rosenpaar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!
Neulich führte mich ein Traum
Durch das allerschönste Land,
Durch den hellsten Himmelsraum,
Und an zweier Engel Hand,
Welches Glück mein Herz empfand!
Und vergessen hatt' ich gar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!
Wie nach ihrem Angesicht
Sich das meine wendete,
Kannt' ich sie und wieder nicht,
Weil ihr Licht mich blendete.
O wie trüb' es endete!
Selbst im Traume sprach ich klar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!
Wenn mir in den Traum hinein
Das Bewußtsein vom Verlust
Folgt und so zerstört den Schein;
Kann ich wachend, mein bewußt,
Hoffen einer Täuschung Lust?
Sprechen muß ich immerdar:
Ach, das ist nicht! ach, das war!

Meter: trochaic
93 Manželství jsou podrobena
by Jan Evangelista Nečas

Manželství jsou podrobena
mnohým mrzutostem;
manžel může u manželky
býti pouhým hostem.
To, co pravil jistý biskup,
váží víc než cent:
Dobré manželství jest svátost,
zlé jest sakrament!

Meter: trochaic
Einladung nach Berlin
by Johann Wilhelm Ludwig Gleim

Der iunge Zefir weicht,
Da er sein Ziel erreicht;
Er folget der Natur,
Und weicht von unsrer Flur.
Sein sanfter freier Hauch
Verläßt den Rosenstrauch,
Den er sonst nicht verließ,
Wann er des Morgens blies,
Von dem er, wann er kam,
Den Ambra mit sich nahm,
Und dann im Abendflug
Zu meiner Laube trug.
Nun stirbt das frische Gras
Vom kalten Boreas,
Der stürmisch drüber fährt
Der Wiesen Schmukk verheert,
Und feindlich, wie ein Tod,
Den Blumenbeeten droht.
Er hat schon Florens Tracht
Zum Teil zu nicht gemacht.
Ihr buntes Sommerkleid
Vermißt den Unterscheid.
Das schön gefärbte Kraut
Wird blaß und gelb geschaut.
Freund, folge meinem Rath,
Und suche nun die Stadt,
Die, wenn der Sommer schließt,
In Zimmern ihn genießt.
Da sieht man beim Kamin
Manch Donnerwölkchen ziehn!
Da zeigt des Künstlers Hand
Uns Floren an der Wand;
Und was, auf ihrer Jagd,
Dianen froh gemacht:
Zu dieser Frölichkeit
Sind Zimmer eingeweiht.
Du sprichst: Wo find ich dort,
Den angenehmen Ort,
Den frohen Aufenthalt,
Den kleinen stillen Wald,
Wo ich der Städte Pracht
So oft vergnügt belacht,
Wenn mir der Vögel Schaar
Statt Virtuosen war,
Wo ich die Schäferinn,
Der ich ergeben bin,
Mit Blumen schön geziert,
Zum Tanze aufgeführt?
Den schönsten Blumenkranz,
Den muntern Schäfertanz,
Solst du, gedoppelt schön,
Im Opernsaale sehn.
Da sieht man unserm Pan
Das Groß und Schöne an,
Das Schöne so ihn ziert,
Wenn er den Reihen führt;
Und daß sein Heldenmuth
Sich so zum Schäferhuth,
Als zu dem Helme schikkt,
Wenn ihn der Feind erblikkt.
Du weist wie schön es klingt
Wenn
Und hast dich oft gefühlt,
Wenn
Wie froh war Herz und Ohr
Wenn
Zum Streite aufgeführt?
Wie wurdest du gerührt?
Bald lachtest du für Lust,
Bald seufzte deine Brust.
Der Töne Gram und Scherz
Drang wechselsweis ans Herz.
Dein Feld ist wüst und leer,
Dein Wald erklingt nicht mehr,
Das Volk in deiner See
Springt nicht mehr in die Höh.
Bereite deine Brust,
Zu mancher neuen Lust.
Wie schön
Wie künstlich
Wie witzig ... dalt
Wie treflich
Wie
Lehrt dich dein Landgut nicht.
Freund, ist zur Winterzeit
Des Landes Einsamkeit,
Dem prächtigen
Noch irgend vorzuziehn?
Ich weiß, du sagest nein.
So triff denn öfters ein.
Dein brauner rascher Gaul
Ist unter dir nicht faul.
Doch komm auch oft gepaart,
Auf einer Schlittenfahrt,
Und nimm, so fährst du warm
Dein Schätzgen in den Arm.

Meter: iambic
Figuras de novela
by Rafael Vignier

Nació en París y se bañó en el Sena,
y cantó por sus calles y arrabales;
los supremos y grandes ideales
junto a una copia del arroyo, obscena
¡Cachorro de león! Pisó la arena
burlándose de buitres y chacales
¡De hierro con orín hizo puñales
y miró con desprecio las cadenas!
Al ruido del cañón se echó a cantar
y haciendo contorsiones de juglar
ante la muerte comenzó a reír;
¡y voló a la región desconocida,
donde la Libertad estremecida
le besó como a un Dios del Porvenir!

Meter: polymetric
- 12 - Acto II, ANARDA
by Lope de Vega

Acaben hoy mis locas esperanzas
de darme con inútiles intentos
plumas para las alas de los vientos;
que alguna vez son cuerdas las mudanzas.
No quiero yo tan necias confianzas,
que entretengan mis locos pensamientos;
que para castigar atrevimientos
da licencia el amor a las venganzas.
Parécense los celos al infierno
en que castigan con eternos daños
al mismo que es su rey y su gobierno.
Hijos sois de mi amor, no sois extraños,
celos, porque tenéis en fuego eterno
la verde primavera de mis años.

Meter: iambic
Los Alpes
by Aureliano del Castillo

De un resalto tremendo a otro resalto,
escalan el espacio las montañas,
como en ardiente emulación de hazañas,
van los pétreos gigantes en asalto.
Llegan en confusión; y allá en lo alto,
entre las nubes son nubes extrañas,
mas el agua se filtra en sus entrañas,
burlando la pizarra y el basalto.
Incubadora sin igual, la nieve
como alas tiende sus armiños puros;
ya no se suelta murmurante y leve
Ya no la bordan los alegres muros;
y, cerrando terrible el horizonte,
de blanco mármol aparece el monte.

Meter: iambic
Hleď a jásej!
by Adolf Heyduk

Srdce, srdce, hleď a jásej, zde tvá touha celá, celá,
všecko, po čem zatoužila krev tvá bujná, teplá, vřelá.
Nesmírné tě moře vábí, skvostné město skvěle vítá,
a tvou chtivosť ukonejší ještě mnohá perla skrytá! –
Vidíš, nyní po kanále v lehké loďce jedem spolu,
nevíš, kam máš zrak obrátit, k palácům neb k vodě dolů.
Vidíš, jaká rozmanitosť v sloupech, v obloucích a slohu,
románský zde, tamo pyšný gothický svou staví nohu.
Maurického zde počátky, tam se renaissance vypíná,
a zde přímá čára věrně na Řecko tě upomíná.
Pesara zde mocné oudy, kolosální, přenádherné,
zde na perli Vendramínské korintycké sloupy černé.
Hleď, zde Foskarů je palác – onoho to doge panství,
který, třikrát plně zákon, syna poslal do vyhnanství. –
Zde palazzo Schiavoni, – slávské jmeno vlašském v plenu
onoho, jenž štětcem kouzlil světoznámou Magdalenu.
Zde v tom domě, jehož okna záclonami teď se kryjí,
slavný Bembo nudné verše čítával své Lukrecii.6)
Leč, kdož všechny ony krásy skvostných staveb sčísti může? –
čítalo jsi, srdce moje, v bujném jaře svěží růže? –
Jistě ne, kde tolik krásy, tam jen srdce zraduje se
pokaždé, když věrné oko nový obraz jemu snese;
s tím pak chvíli zahrává si, zajásá, a zas se dívá
a pak bujnou svoji radosť v malých svěžích písních zpívá.

Meter: trochaic
Vuelve a fingir
by Luis Taboada

Te amé de noche y te adoré de día;
y amor mintiendo tus ardientes ojos,
en el ara fatal de tus antojos
quemé la flor de la existencia mía.
Hoy que el ala plegó mi fantasía,
de una pasión contemplo los despojos,
y aun pienso en ti, sin que me cause enojos,
el recuerdo cruel de tu falsía.
Jamás nuestros castísimos placeres
sepultará mi mente en el olvido,
ni tu nombre a mi pecho será extraño
Pero vuelve a fingir; di que me quieres,
y buscaré otra vez tu amor mentido,
aunque me mate un nuevo desengaño.

Meter: polymetric
1L: Ja in Hannover ist man nicht power,
by Hermann Löns

Ja in Hannover ist man nicht power,
Da schätzt und ehrt man noch die Kunst,
Da lohnt sogar sich schon die Lyrik,
Der Dichter dichtet nicht umsunst.
Bist sechzig Jahr du dort geworden,
Dann, Dichter, wird dein Schicksal hold,
Die städtischen Kollegien spenden
Dir einen hohen Ehrensold.
In bar und nicht in Naturalien,
Zum Beispiel Autos, ihn man zahlt,
Wie andren Leuten; ist's ein Wunder,
Daß des Poeten Antlitz strahlt?
Der andre aber nimmt das Auto
Und denkt dabei in seinem Sinn:
»was danke ich bloß meinem Schöpfer,
Daß ich nicht auch ein Dichter bin!«

Meter: iambic
Jiný ghazel o modě.
by Jaroslav Vrchlický

Jindy bylo dobré knihy znáti v modě,
teď je dobrým knihám nadávati v modě;
jindy zbožně poslouchán byl básník,
teď je na kritika sobě hráti v modě.
Buď jak buď, jen jedno přání mám,
kéž je vždycky dobré knihy psáti v modě.

Meter: trochaic
SOBĚ.
by Antonín Klášterský

Pracoval jsem dost i bádal,
miloval.jsem dost i strádal,
dosti rozžal hrobních svěc,
za své trpěl, cizí hříchy,
ale jenom úsměv tichý
zbyl mi z všeho na konec.
Vytrhnul jsem zuby hadu,
uštknut, z rány vyssál zradu,
zlobu, posměch, plamen běd,
a z nich – nevím, jak se zdařil –
v písních svých já lék jsem svařil,
všechněm bolům protijed.
Ve dnech mládí, jak už bývá,
zřel jsem, jak mi sláva kývá,
jak mi záře zlatí líc;
zmoudřel jsem však dosti záhy,
dnes, ač třeba v polou dráhy,
netoužím a nechci nic.
A přec jedno. Za vše trudy,
za vše muka práce, nudy,
za vši bolest ostrých střel,
za vši oběť krve, síly,
za ztracený čas, jenž pílí,
jedno jen bych vědět chtěl:
Jeden muk že plam jsem zhasil,
jedno zrno dobra zasil,
jednu slzu setřel s řas,
jeden povzdech stlumil v strasti,
jeden krok chyt’ nad propastí –
a pak rád bych zmlk’ a zhas’.

Meter: trochaic
2.
by Friedrich von Bodenstedt

Wieder ist der Frühling ins Land gekommen,
Ist in blumigem, buntem Gewand gekommen.
Mit einem vollen Becher in der Hand gekommen.
Jetzt meid' ich ihn, denn unter seinen Blumen
Bin ich an der Verzweiflung Rand gekommen.
Bin um Zuléikha und mit der Geliebten
Um Freude, Glück und Verstand gekommen.

Meter: iambic
- CXXXV -
by Gutierre de Cetina

Contento con el mal de Amor vivía,
habiendo el alma en él hábito hecho;
su daño principal ni su provecho
no me alteraba ya, ni lo sentía.
Hora ha querido la desdicha mía
con otro nuevo mal herirme el pecho;
éste me desbarata y me ha deshecho,
mientra menos del otro me temía.
Como enfermo que está ya confiado
que no puede morir de un mal que tiene,
por haberse en el uso así guardado,
cualquier nuevo accidente que le viene,
diferente de aquel que había pensado,
le hace recelar más que conviene.

Meter: iambic
- 1317 - Jornada III, JOSEF De Los tres diamantes
by Lope de Vega

¡Cuánto debe Joseb, rey soberano,
desde mis padres, Abraham valiente,
Isaac piadoso, Jacob limpio siente,
Josef humilde, perseguido en vano!
Trújome aquí tu poderosa mano:
así te agrada el ánimo inocente
donde permite que el remedio intente
del uno y otro fratricida hermano.
Tú con el brazo del poder piadoso
me has levantado a la real esfera,
libre del homicida y envidioso;
que es bestia tan feroz la envidia fiera,
que es menester un Dios tan poderoso
para que un hombre en su rigor no muera.

Meter: polymetric