Kapitola pátá. Akademikové čtvernozí.
by Karel Alois Vinařický

„Vítejte mi, pane Ušatý,
do sboru našinců učených!“
vece na besedě
šilhavě na Osla hledě
Ježek ježatý.
„O čem pozdvihnete hlas?
Ze všech mudrců oslavených
toužím slyšet Vás.“ –
„„Znáte mne, můj pane Ježku,
nebýval jsem nikdy smělý,
nejsem připraven ku dnešku;
nechci úst svých otevříti,
dokudž jiní nezkoušeli
myšlének svých poklad odekrýtí.
Já, jak mi to sluší,
k poslouchání ostřím uši.““
„Dobře, dobře máte,
s rozvahou jednáte!“
odvece pan Jehlatec;
„zdrženlivost pěkná věc.
Slovo kdo si uspoří poslední,
více ví, než mluvčí přední.
Ale vizte pak,
jaký mrak
učených se na nás valí!
Ach já trpaslíček malý!
skoro již se bojím,
že mne naši páni,
hrubí velikáni,
pyšnou tlapou
rozešlapou.“
Na Ježkovo
hladké slovo
Osel samolibě dí:
„„Já zde pevně stojím.““
„Ovšem, pane,“ Ježek prohodí,
„s vysoka Vy se díváte;
máte pevné, povyšené nohy;
a co Vám se mezi ně vplete,
kopytama pokopáte.
Máte – jako volské rohy –
dlouhé, ostré uši;
těmi, na mou kuši,
všecko snadno potrkáte.
Ba kdyby jste mne v tom davu
pod svá křídla vzal,
ještě by jste o celou hlavu
mne převyšoval.“
Ježkovou polehtán lichotou,
s nenadálou ochotou
Osel usmívavě vece:
„„Myslíte, že jsem tak – veliký?
Sedněte si tedy na mé plece:
ale – zastrčte – své špendlíky!““
„O nejlaskavější
Vy můj Mecenáši;
koruna Vy jste besedy zdejší!“
Ježek ohnivě pronáší,
a než Osla osedlá,
získati přízeň jeho si hledí,
k pochvale jeho to přidá:
„Měkké věru srdce máte,
jehly moje na své kůži
Vy ani nepoznáte;
jak trn nebode růži,
na které sám sedí,
sám ale statně ji brání,
když by se někdo sápal na ni:
tak já každého chci bůsti,
kdožby Vám snad utrhal,
neb hanu na Vás kokrhal.
Vaše sláva musí růsti.“
To řka na Osla se vyšine,
a jen chvílka pomíne,
sedě, jako v sedle na oři
k Ušákovi hovoří:
„Znáte-li naše mistry
zpanilých děl původce?
znáte-li krásné ovoce
našich literatorů,
mladých matadorů?“
Pokorný Ušáček dí:
„„Vtip můj málobistrý
k posudkům se nehodí;
málo čemu rozumím;
sotva číst umím.““
Ježek na to vece:
„Smělejší jen buďte přece!
posavád se přetváříte;
však Vy vyjevíte
ideály všeliké,
které hrají,
které zrají
v hlavě Vaší veliké.
Zatím já Vám, milý brátku,
dávám půjčku na oplátku;
kopu učenců já znám;
libo-li, o nich zprávu dám.“
„„Povídejte jen,
budu pozoren,““
rozveselen Osel praví,
a hned uši na zad staví,
co mu Ježek pošeptá,
a ten počne kleveta:
„Tamto, vizte, mladý Slon si kráčí,
troubu vzhůru pne a dolů stáčí;
tou on fackuje, a šlehá,
cokoli, třeba na oko,
pokorně mu nepodléhá.
Vše jemu cop a rokoko;
co a jak svým očkem vidí,
tak to buď a nejinák;
každého však nenávidí,
kdo neříká po něm: Tak!
Mnoho ví a mnoho umí;
duchem objímá vše světa říše:
než co mluví a co píše,
nikdo nerozumí.
V prvním našim sezení
vševědný trup ten
všeho všudy umění
doktorem byl prohlášen.
Nedaleko Op se kmytá,
technik a kosmopolíta.
Ondy ponavrhoval,
aby mlatcům cep se vzal,
a stroj konal jejich práci;
to prý udělá žádoucí láci.
Staré mlatce bez mašiny
posýlá do skály,
by ruce holé chudobiny
vytesaly jeho ideály.
Laciný týž našel prostředek
k zahlazení housenek.
Radí: postav ku každému stromu
z mědi sloup a z cinku.
Ledva naň housenka sedne,
nenadále zbledne;
v nešťastnou hodinku
jiskra bleskem hromu
vletěvši do huby
vyrazí housence zuby.
Onoho Tigra taktikem
praví býti pochlebenství;
vydal spis o udatenství;
ukazuje v něm,
jak sám ukryt v záloze,
v houští nebo úvoze,
na bezbranné laně číhá,
kde která se mu zamíhá.
Tamto, krásný jak Apollo,
Pížmák vůkol sebe
panské shromážďuje kolo;
Idyla jest jeho nebe.
Citoněžným jeho výtvorám
všecky rajské květy,
i záhvězdné světy
poskytují ozdoby.
On jest miláček všech dám;
lká a nyje lásky strastí,
kouzlí srdcím bolné slasti
a slaďounké muky.
Lyry jeho zvuky
na čivy tak působí,
jako na čich pížma vůně,
div že se po nich nerozstůně.
V koutě trhá sebou Hyéna;
romantikou,
politikou
rozervaná, rozkyselená,
kypí pomstou proti lidu;
ani v noci nemá klidu;
mrtvých z hrobu vyhrabává:
ale hle její průmyslný cvik! –
lidské kostlivce prodává
na cididlo do fabrik.
Onen starý Krokodýl
píše samé elegie,
skuhrá, pláče, vyje
nade zkázou dobrých mravů;
chválí věk, když mladý byl:
posavád však blíže bažiny
zalézává v husté sýtí,
skrývá znalé šupiny,
ploskou vystrkuje hlavu,
a v tom pelechu,
jako mrtvý bez dechu
umí tak dlouho prodlíti,
až mu jakýkoliv lup
připadne na zub.
Co uchvátí, měhoděk,
s chutí to zadáví;
jeho zdravý žaludek
kořist se svědomím stráví.
V zadu Línochod se vleče,
jakoby měl křeče;
Ideálů říše
leží v jeho břiše.
On jest dobrý gastronom,
i slovutný astronom;
dokázal, že světa prostředek
jehotě žaludek.
Na výstrahu svému rodu
píše proti párochodu.
Dobře má, ať každý šetří
páru pudivou
pro kuchyni svou;
na silnici škoda jí.
Komu z lidí v mozku větří,
tomu ať pro jeho zdraví
mozkovici srovnají,
a ten vítr z pusté hlavy,
a tu páru vytáhnou,
a do vozu zapřáhnou.
Vizte pak tam ritíře
kostnatého Nosoroha;
znáte ho dle pancíře;
kost je nos, kost jeho noha.
On je dobrý anatom;
složil spis, a v tom
hrdopyšná kostra ta
rozděluje zvířata –
i též celé národy
podlé přírody –
na pány a na chlapy;
oněm bič,
těmto rýč
dává do tlapy.
Medvěd náš jest právník;
kam si lehne, tam schne trávník.
Obmyslně vyvozuje
a ve praxi dokazuje
z práva moc, a právo z moci.
Mnozí myslí, že jest monarchista:
mně se zdá však, že je kommunista;
včelám med vyloupal v noci,
dokázav, že včelní dům
patří medvědům. –
Než kdo medle tam
na lešení stoupá?
země se pod ním houpá;
obra toho neznám sám,
na hoře stojí,
k řeči se strojí.“
Ježek klevety dokonal,
akademický obr započal –
předpotopní velikán,
Krtek – Hrozitán;
jak nejhlubší bas
rozléhal se hlas:
„Co se před Adamem stalo,
vědí lidé málo:
o tom, co vím,
Vám já povím.
Potomek jsem Prakrtův,
tvořitele vrcholův;
děd můj nazván Hrozitán
v podzemí měl věčný stan;
navěžil sám Pirenéy, Tatry,
Alpy, Krkonoše, Matry.“
Po takém ohlášení
vhloubil se v přednášení.
Líčil bohatou Rájdělohu,
vyměřoval Silosilnice
a moc Nerostěno-Nerostěn,
maloval Květeno-Květnice,
živil životy Živočišen.
Mluvil po modě
jen o Matce Přírodě –
nic o Otci – o Bohu;
to by Krtkům znělo hloupě.
„S celkovůlí jednotlivin
mezi čeleděmi čeledin
zrodila Příroda lidopoupě,
a na protivu mužovoženinu
rozprotivila lidočivoninu.
Dřímal ještě lidstva zárodek,
až ó šťastný výsledek! –
v něm se probudilo
a z něho vyskočilo
prvotné
lidu dvé.“
Hrozitán vyprávěl dále
něco o Kašmíru, o rájostrovu
a přimíchal z čista jasna,
by byla báje krásna,
známou bájku o Jovu;
shodil s nebe vodnokrále,
a honosiv se prorokoval:
„Prakrt někdy na zádech
odnese Země-Máti,
sedna na mluno a hrom
po duhách bude tancovati.“
(To vše stane se jístě,
až bydlíce
na malém listě
jednodenní mšice
na zádech odnesou strom.)
Posléz panu
Hrozitánu
nestačil již dech,
skončil dlouhou řeč.
A hle, co se událo?
V besedě všecko spalo.
Rozmrzelý pán
Prakrt Hrozitán
odvalil se préč.
S Ježkem jenom Osel bděl,
uši, hubu otevřené měl.
A když Ježek se ho tázal:
„Jestli čemu rozuměl?“
Usta teprvé rozvázal:
„„Pane, to byla učenost!
Já jsem nad ní zkameněl!““
„Mlč brachu!“ dí na hřbetě host,
„moudrý nediví se ničemu,
sám se přičiň k něčemu!“
Osel pak se do hýkání dal,
že se všecko probudilo,
nad Ušákem podivilo;
a slyšíc jej nenadále
mluviti učeně, nadšeně
o Živočišeno-Živočišeně,
lidočivonině – a tak dále,
v onu ještě hodinu
za tu novou vidinu
Atlantidů akademie
slavně prohlásila,
slavně povýšila
Osla za doktora filosofie.
Konec nové kroniky
psané podle kritiky
kníhovníka Havrana,
posla Uraň – Utana.

Meter: trochaic