PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Jitro na Petříně.
by Jaroslav Vrchlický

Svit slunce ještě netkal zlaté pruhy
do šera starých stromů na Petříně,
jen větru tichý van den vítal mladý.
Nad chrámů věže, ostré štíty domů
se vznášel sen jak mlha unikaje,
pták na haluzi čechral svoje peří,
po letní noci chystaje se k písni,
kdy sám a zamyšlen jsem vzhůru stoupal
po rosné trávě; dumám podléhaje
jsem neznamenal, že pode mnou Praha
v háv ranní páry ztratila se zraku.
A rostla pára všecko halíc v mlhu
a bílou tříseň vlekla celou strání.
Jak výš jsem stoupal, viděl jsem jen stromy,
jak přeludy na modrém chvít se nebi,
a kroků mojich pouze ruchem zněla
ta samotářská tiš zde na Petříně;
zdi zahrad bělaly se matně v dálce,
květ kaštanu se nad ně skláněl rudý;
pár skanulo jich v štěrk vymletých schodů,
jak české krve rudé vroucí kapky
by tryskly ze země – a já se zachvěl,
já zved’ a líbal tyto květy rudé,
neb ze všeho, co v bílou roušku páry
tam dole halilo se, z žití města
zde křížová jen cesta zbyla se mnou.
A volným krokem jak jsem stoupal výše,
po kapli kaple jevila se oku,
na každé hrozné umučení Krista,
a mně se zdálo, touto cestou kříže
že nedávno šel tudy národ český,
že květy rudé – jeho krve stopy,
že těžký vzduch – je plný jeho vzdechů,
že rosa v trávě – jeho trpké slzy.
A jitra smavé divadlo a svěží
mi zmizelo – já šel s ním cestou kříže,
pád jeho každý provázel svým vzdechem,
trn jeho každý cítil na své skráni
a marně rozhlížel se strání, dolem
a nikde Šimona, jenž pomoh’ nésti,
a nikde Veroniky s měkkým šatem,
jež utřela by krůpěje mu krve.
A parou jitra cesta dloužila se
až za obzor a kolem stromy zvolna
se v šibenice měnily a květné
kol svahy byly rozkopané hroby,
z nichž lebka sivá zvedala se v krvi
neb ruka železná a třímající
i v křeči smrti svatý kalich otcův.
A stádo havranů se neslo mrakem
a létlo podél křížové té cesty
ke Strahovu a podél pustých lomů
dál, ještě dál, kde jako přelud děsný
v červánku krvi stála – Bílá Hora.
A tento obraz stíhal opět jiný,
šer stromů houstnul v neproniklou klenbu,
vše bylo svěžest, vůně, v středu buků
a stověkých lip stála velká modla,
dým obětí k rannímu nebi stoupal,
sbor kněží zněl a hlahol bojovníků
a v dívek tanci, v květech, jasu, vůni
byl slaven příchod Vesny, která vzbouzí
zem k životu po dlouhém spánku zimy
a život jsouc kol rozlévá zas život.
Ve stínu stromů plesal šťastný národ,
své bohy ctil, v své zemi sám byl pánem
a nevěděl, že jako černé mračno
se chystá v záloze ta budoucnosti
a losů strašná kletba, neustálý
boj o píď této jeho svaté země,
o hrstku prachu jeho velkých dědů,
o jazyk jeho, s ním o jeho život.
A brzy nastal zápas – kterak skončil?
On není skončen. Vzhůru ze sna, z mdloby,
pryč vidiny a zjev se, skutečnosti!
Hle, slunce vítězící strhlo páru
a v blesků věnci plane dole Praha,
tvé srdce, vlasti, stověžatá, velká
a nádherná a zlatá, ku obzoru
se rozkládá v zeleně svěžím křesle
a usmívá se! Nuže, s chutí k činu,
tam život bují!... Stromy zašuměly
a v srdci poklid, za sebou jsem nechal
sny minulosti i přítomna stesky
a mrtvé ticho pusté citadelly.

Meter: iambic
[was sich liebt, das zankt sich auch]
by Franz Grillparzer

Was sich liebt, das zankt sich auch.
Louis Napoleon kennt den Brauch.
Seine Freundschaft für die Salamini
Datiert von dem Attentat des Orsini.

Meter: trochaic
Von dem Licht.
by Barthold Heinrich Brockes

Wenn Phoebus sich von uns entfernet, (wie man meinet)
Und er mit schrägem Blick auf unsre Fläche scheinet;
So treffen uns von seinem Licht
Sehr viele Strahlen nicht:
Da eine grosse Meng’ in Lüfften sich verlieret,
Wodurch man minder Licht und minder Wärme spüret.
Hingegen in der Sommer-Zeit,
Wenn unser Horizont von Glantz und Heiterkeit
Fast angezündet ist, durch seinen Flammen-Wagen,
Der über unserm Haupt scheint in den Krebs zu jagen;
So dringet auf uns zu, von allen Seiten,
Sein Strahlen-Heer mit regen Heiterkeiten,
Nichts hemmet ihren Lauf, nichts mindert ihre Pracht,
Und wir empfinden mehr der Sonnen Licht und Macht.

Meter: iambic
Quéjase de lo esquivo de su dama
by Quevedo

El amor conyugal de su marido
su presencia en el pecho le revela;
teje de día en la curiosa tela
lo mismo que de noche ha destejido.
Danle combates interés y olvido,
y de fe y esperanza se abroquela,
hasta que, dando el viento en pompa y vela,
le restituye el mar a su marido.
Ulises llega, goza a su querida,
que por gozarla un día, dio veinte años
a la misma esperanza de un difunto.
Mas yo sé de una fiera embravecida,
que veinte mil tejiera por mis daños,
y al fin mis daños son no verme un punto.

Meter: iambic
- XXII -
by Pedro Soto de Rojas

Bien venidos, seáis, rubios cabellos,
verde listón, seáis muy bien venido;
haya vuestro viaje sucedido
cual merecéis y cual merecen ellos.
Pues vistes, ay, aquellos ojos bellos,
luz objeto del sol esclarecido,
cómo quedan decid: sienta el oído,
pues que mis ojos no merecen vellos.
¿Se desatan en llanto, dulce suerte,
en esta ausencia que con sangre lloro?
Hablad, cabellos, pues de Fénix fuistes.
Muertos estáis, mas vuestro fin me advierte
en verde campo con señales de oro
que alegre los espere, aunque estén tristes.

Meter: polymetric
1.  die Freyheit.
by Christian Weise

Wol dem/ der seinen jungen jahren
Die süsse freyheit gönnen kan!
Er mag die zarten kräffte spahren/
Und legt die stunden besser an/
Als einer/ der sich tag und nacht
Mit liebes-grillen müde macht.

Meter: iambic
1L: Land des Rechtes, Land des Lichtes,
by Moritz von Strachwitz

Land des Rechtes, Land des Lichtes,
Land des Schwertes und Gedichtes,
Land der Freien
Und Getreuen,
Land der Adler und der Leuen,
Land, Du bist dem Tode nah',
Sieh Dich um, Germania!
Dumpf in Dir, o Kaiserwiege!
Gärt der Keim der Bürgerkriege,
Tausend Zungen
Sind gedungen,
Tausend Speere sind geschwungen,
Fieberträumend liegst Du da,
Schüttle Dich, Germania!
Lautes Zürnen, leises Munkeln,
Lüge, die da würgt im Dunkeln,
Zucht und Glaube
Tief im Staube,
Und der Zweifel würgt die Taube,
Immer:
Sage:
Auf den Knien bete, bete,
Daß der Herr Dich nicht zertrete,
Vor dem Zaren
Der Tataren
Er Dich möge treu bewahren,
Denn Sibirien ist gar nah',
Sieh Dich um, Germania!
Daß sich Fürst und Volk vertraue,
Dir kein Pfaff' das Licht verbaue,
Daß kein Marat
Dich verführe
Und Dich dann septembrisiere,
Denn die Marats sind schon da,
Wahre Dich, Germania!
Daß Dich Gott in Gnaden hüte,
Herzblatt Du der Weltenblüte.
Völkerwehre,
Stern der Ehre,
Daß Du strahlst von Meer zu Meere,
Und Dein Wort sei fern und nah'
Und Dein Schwert, Germania!

Meter: trochaic
Nevděční synové.
by Josef Jaroslav Langer

Byla někdy jedna matka
A ta měla synů mnoho;
Jemnostpána udělala z toho,
A z jiného půl hrabátka.
Dobrá vdova tato
Rozdala jim celé jmění, všecko zlato,
Myslíc: že co dobrým synům dá,
To že nejlépe schováno má.
Ale slávou oslepení synové
Brzo na svou matku zapomněli;
Jiným dávali, a jí jen dáti chtěli;
Ach, a dobrá matka, aby synům hanby nedělala,
Pod večer na Pražském mostě žebrávala.
Mnohý cizinec tu kráčel okolo,
Vida ženu oškubanou na holo;
Ale žádný jí nic nedaroval,
Než, že tolik možných synů má, jí předhazoval.
Matka zemřela hladem;
Pohřbenatě pod Vyšehradem.
A synové, když smrt její uslyšali,
Nákladný jí na hrob kámen dali.

Meter: trochaic
- IV - Al padre Francisco de Castro
by Juana Ines de La Cruz

La compuesta de flores maravilla,
divina protectora americana,
que a ser se pasa rosa mexicana
apareciendo rosa de Castilla;
la que, en vez del dragón (de quien humilla
cerviz rebelde en Pathmos) huella ufana
hasta aquí inteligencia soberana
de su pura grandeza, pura silla;
ya el cielo, que la copia misterioso,
segunda vez sus señas celestiales
en guarismo de flores claro suma;
pues no menos le dan traslado hermoso
las flores de tus versos sin iguales,
la maravilla de tu culta pluma.

Meter: polymetric
Die Mittelstraße
by Johann Gottfried Herder

Dich, Göttin wahrer Freuden,
Bild der Vollkommenheit,
Das alle Thoren meiden,
Die Pomp und Lärm zerstreut,
Dich sing' ich. Stimme selbst die Saiten,
Laß meine Hand und Ton
Nicht ab- und aufwärts gleiten!

Meter: iambic
NOVÝ ŽIVOT.
by Antonín Klášterský

Je pravda, vždy lze počít nové žití,
byť došel jsi už na dno strže srázné,
a na života šachovnici prázdné
zas figurky své stavět, dál se bíti.
A do zátoky veplout z vlnobití
a po mdlobě se vzpružit k pouti rázné,
a chudý kmen, kde suché listí vázne,
zas novým, svěžím jarním listem krýti.
Leč také vždy v tu novou píseň blaha
cos ze dnů přešlých rušivě ti vsahá
a stíny hází v slunce tvého štěstí.
A v sladký šum, jímž zní to listí mladé,
jež nové jaro na větve ti klade,
to listí z loňska výčitkou ti chřestí.

Meter: iambic
Heimat
by Louise Otto

Viel tausend Menschen hat es sonst gegeben,
Die nie hinaus aus Stadt und Dorf gekommen,
Im selben Haus da sie erwacht zum Leben,
Ist ihnen auch sein letzter Strahl verglommen.
Einförmig ward der Faden fortgesponnen
Und reichte niemals über weite Grenzen,
Doch eine Welt von Leiden und von Wonnen
Fand darin Raum in bunten Wechseltänzen.
Das enge Haus hielt selbst den Sinn gebunden,
Und Haus und Hof war allem lieb und teuer,
Man fürchtete des Heimweh's tiefe Wunden,
Wenn man verließ des trauten Herdes Feuer. –
Das war vordem – da gab's noch weite Fernen –
Da gab's noch enge festgeschlossne Kreise,
Es mochte kaum ein Volk vom andren lernen
Und jeder Gau bewahrte seine Weise.
Jetzt aber drängt's die Heimat zu verlassen
So jung als alt und zieht sie weit und weiter,
Es wird der Dampf für ganze Völkermassen
Zum ruhelosen lockenden Begleiter.
Wohl ist es schön, die schöne Welt durchfliegen,
Wo immer neue Wunder sich erschließen
Im Schauen und im Staunen sich zu wiegen,
Natur und Kunst begeistert zu genießen.
Wohl ist es schön im fernen Land zu weilen
Das Edle auch im fremden Volk erkennen.
Mit ihm das Streben nach dem Höchsten teilen
Im Dienst der Menschheit sich verbunden nennen
Doch dreimal schöner wenn Erinnerungen,
An solche Zeiten uns die Heimath schmücken
Und wenn der Boden, den wir selbst entsprungen
Uns noch vermag wie einstens zu beglücken
Wohl ist's ein E lück, das Wen'gen, ist beschieden
Wenn uns die Stätte wo wir einst geboren,
Wo wir geträumt im holden Jugendfrieden,
Im Alter noch als Heimat unverloren.
Wenn wir, was da wir strebten und empfunden,
Auch in der Ferne weiter groß gezogen
Wenn, was wir hier gelobt in heilgen Stunden
Verleugnet nie in stürmschen Lebenswogen.
Wenn wir die Heimat so bewußt betreten,
Gedenkend gern so alt als neuer Zeiten,
Dann kommt es über uns wie stilles Beten,
Wie mildes Abendrot vor'm letzten Scheiden.

Meter: iambic
- VI - Al marqués Chapín Vitelo
by Diego Ximenez Ayllon

Vaso de gran virtud y de prudencia
gobierno singular en guerras digno
de eterna fama donde está contino
la prontitud sin par con elocuencia.
Vuestra solicitud y diligencia
causa en los enemigos desatino
tal que con vuestro nombre su camino
dejan sin procurar la resistencia.
En el Peñón Toscana, Malta y Frisa
trofeos quedan vuestros por memoria
ganados en el milite ejercicio.
Y con tal alta y tan insigne gloria
al Rey sirviendo Hispano en esta guisa
sin par lugar tenéis en su servicio.

Meter: polymetric
POD ŽITÍ PRAPOREM.
by Josef Václav Sládek

Pod žití praporem jsem pevně stál,
jak stepní vichr v tvář mi dul a vál,
a mnohá slza vytryskla mi z oka
a mnohý ston se vydral prsou ze hluboka.
A poutník stepí uslyšel můj vzdech,
však co jsem trpěl, nikdo nevyslech’,
jak tisk jsem k srdci tlukoucímu páž...
– A zbaběle jsem neopustil stráž.
A zbaběle můj nikdy nezněl kvil –
Že stesknul jsem? – já též jen člověk byl!
však přes dnů trýzeň, závěje i znoj
jsem k sobě děl: „Když tedy boj, tak boj!“
A žerď až padne z ruky zlomená
a půjde kolem noha znavená,
ať řekne: „Dál! v dnů boj a znoj a chlad, –
zde také člověk bojoval, až pad’.“ –

Meter: iambic
- XIV - Al P. Maestro Fray Merodio, en la vida que hizo de san Lucífero, arzobispo de Caller
by Joseph de Litala y Castelvi

Si Águila de Agustín Cisne es tu canto
que da ha estos Cielos numeroso acento,
registrando en sus luces un portento,
que fue de Arrio muerte, horror, y espanto.
Prodigiosa virtud de un celo santo
nos describe tu pluma, y tan atento
rayo a rayo le bebes el aliento,
cuanto se admira en tu elocuencia, tanto.
Débate Caller una fe rendida
al honor que le das, y reverente
te consagre el laurel de agradecida.
Que si una vida es paga dignamente
del que una vida ofrece, fe a tu vida
la que en los bronces tus elogios cuente.

Meter: polymetric
Plané růže.
by Emanuel Lešehrad

Vyšel měsíc nad modravé hory,
tisíc hvězd na černém nebi plane,
vonný vánek ze zahrady vane,
chladné stíny objímají bory.
Za rybníkem dřímou pusté dvory.
Luny světlo na štít vrchů kane,
plaší v lese laňky polekané
a pak zvolna pluje nad obzory.
Natrhal jsem dneska večer sobě
u silnice růže mdlé a plané,
abych uložil je uplakané
v šeru noci na zeleném hrobě.

Meter: trochaic
- CXXVI -
by Fernando de Herrera

Podrá (y no yerro) nunca luz ardiente
tocar mi pecho, y nunca ser vencido
de oro podrá, en madejas esparcido,
con gloria de otra ilustre y bella frente;
que vuestra luz, do yace Amor presente,
tiene, y el rico cerco recogido,
mi cuello y pecho preso y mal herido,
y dulcemente el yugo y fuego siente.
Nací yo destinado a vuestra llama,
amor me dio valor para mi muerte,
y pago, amando a vos, la deuda nuestra.
Volando voy do el ciego ardor me inflama,
cual va a su fuerza el cielo, y es mi suerte
en vuestro fuego arder, y helaros vuestra.

Meter: iambic
49.
by Friedrich Rückert

Wer frische Brunnen will an jedem Tage graben,
Wird immer frischen Trank und frische Arbeit haben.

Meter: iambic
2.
by Joseph von Eichendorff

Nächtlich wandern alle Flüsse
Und der Himmel, Stern auf Stern,
Sendet so viel tausend Grüße,
Daß die Wälder nah und fern
Schauernd rauschen in den Gründen;
Nur der Mensch, dem Tod geweiht,
Träumet fort von seinen Sünden
In der stillen Gnadenzeit.

Meter: trochaic
33. (Na den sv. Josefa.)
by Josef Uhlíř

Den patrona Tvého zvem
prvním nova jara dnem;
v čas ten s nebeského stánku
slétá na zem mladá vesna;
a co dlelo v zimním spánku,
dechem lásky budí ze sna:
zeleň trávy, pestré kvítí,
tokův šum a zpěvy lesů,
aby pozemčanův žití
k novému se hnulo plesu. –
Nuže nech v té jarní době,
drahý otče, také Tobě
život nový vyspěje
v pěknou zeleň naděje.
Nechať ku květům radostí
vonný dech se míru hostí,
a tok Tvého života
sladkou hudbou klokotá.
Bůh, jenž všecko ví a tuší,
ví též, co mou hýbe duší:
on zajisté mému přání
udělí své požehnání.

Meter: trochaic
Bohdanu Kaminskému.
by Julius Brabec

Když svět Tě nejvíc sklame, zradí,
přec Přátelství ratolest smíru podá,
jež nestřísní to zrádné plémě hadí,
a jehož kořen všednost neohlodá.
Přátelství slunce, kterým vesmír trvá,
jež září v štěstí, v žal i kouzlo snění,
ten odkaz Boží nízkost nepoplvá,
vždyť bez něho ni život žitím není!

Meter: iambic
Nejkrasší myšlenka.
by Josef Kuchař

Já v zášeří tichých sladkých chvil
jsem nejkrasší myšlenku svou snil.
V ní celá má bytost, duše, cit – –
já nikdy to nemoh’ vyslovit.
Kdys nad drnem hrobu větru svist
to rozvěje v květy, v trávu, list.
Tam ve chvíli šťastné vzlétne s tím pták
jak s čarovnou písní do oblak.
A v modru ji bude jásat a pět,
že nad ní se na mžik zamyslí svět...
Pak zavíří ples, šum, hudba, smích,
zem utone v květu, v záři, polibcích.

Meter: dactylic
Es amenaza a la soberbia y consuelo a la humildad del estado
by Quevedo

¿Puedes tú ser mayor? ¿Puede tu vuelo
remontarte a más alta y rica cumbre,
ni a más hermosa y clara excelsa lumbre
que la que ves arder por todo el cielo?
¿Puede mi desnudez y mi desvelo,
y el llanto que a mis ojos es costumbre,
bajarme más que al cardo y la legumbre,
que son desmedro al más inútil suelo?
Pues todo el oro fijo y el errante,
que sombras de la noche nos destierra
y son vistas del orbe centelleante,
todo el pueblo de luz que el zafir cierra,
eterno al parecer, siempre constante,
tiene donde caer; mas no la tierra.

Meter: iambic
- XXII -
by Juan Boscan

No he de pedir sino lo que merezco,
y he de pediros cuanto yo deseo;
igualo el merecer con el deseo
y entiendo bien con esto a que me ofrezco.
Así lo digo, y no me ensoberbezco,
ni en palabras hinchadas me rodeo;
antes según yo de esto siento y creo,
de sola la verdad me favorezco.
No quiso Dios dar bien no merecido,
y así nos dio con que se mereciese;
el alma os doy, y os doy lo que es posible;
¡y ojalá yo, señora, más pudiese!
Con esto, pues, merezco lo que pido,
hasta donde comienza lo imposible.

Meter: iambic
Annabel Lee
by Edgar Allan Poe

It was many and many a year ago,
   In a kingdom by the sea,
That a maiden there lived whom you may know
   By the name of Annabel Lee;
And this maiden she lived with no other thought
   Than to love and be loved by me.

I was a child and she was a child,
   In this kingdom by the sea,
But we loved with a love that was more than love—
   I and my Annabel Lee—
With a love that the wingèd seraphs of Heaven
   Coveted her and me.

And this was the reason that, long ago,
   In this kingdom by the sea,
A wind blew out of a cloud, chilling
   My beautiful Annabel Lee;
So that her highborn kinsmen came
   And bore her away from me,
To shut her up in a sepulchre
   In this kingdom by the sea.

The angels, not half so happy in Heaven,
   Went envying her and me—
Yes!—that was the reason (as all men know,
   In this kingdom by the sea)
That the wind came out of the cloud by night,
   Chilling and killing my Annabel Lee.

But our love it was stronger by far than the love
   Of those who were older than we—
   Of many far wiser than we—
And neither the angels in Heaven above
   Nor the demons down under the sea
Can ever dissever my soul from the soul
   Of the beautiful Annabel Lee;

For the moon never beams, without bringing me dreams
   Of the beautiful Annabel Lee;
And the stars never rise, but I feel the bright eyes
   Of the beautiful Annabel Lee;
And so, all the night-tide, I lie down by the side
   Of my darling—my darling—my life and my bride,
   In her sepulchre there by the sea—
   In her tomb by the sounding sea.

Meter: polymetric
- 799 - Acto II, ILDEFONSO
by Lope de Vega

Señora mía, lágrimas derramo
viendo que os trate de esta suerte el mundo,
siendo su estrella vos, y en el profundo
Diluvio el Ave con el verde ramo.
No me permite los que os quiero y amo
sufrir que ese purísimo y fecundo
claustro, que de los tres honró el segundo,
no le honre el mundo, a quien ingrato llamo.
Hacedme, Virgen, digno de alabaros;
dadme virtud contra enemigos fieros
que no quieren, Señora, respetaros.
Si a las damas defienden caballeros,
merezca serlo vuestro por amaros,
y hasta perder la vida defenderos.

Meter: iambic
Canto al río Magdalena
by José Santos Chocano

Nunca supe que vieja caravana
resbaló por tus márgenes frondosas,
bebió en tus aguas y peinó con rosas
tu retorcida cabellera cana
Hay en el culto de tu pompa indiana
sombras de héroes, espíritus de diosas,
y ecos de una sbatallas fragorosas
que parecen venir del Ramayana
En tu caudal de trágicas arrugas,
hacen temblar sus mallas los caimanes
y brillar su coraza las tortugas,
y en tu escudo ovalado y reluciente,
alrededor de un choque de titanes,
pone su monograma una serpiente.

Meter: polymetric
XXIV. Na nebi mají na pilno:
by Vítězslav Hálek

Na nebi mají na pilno:
tam jakás ruka mráčky stírá,
oblohu hladí na modro
a pak ji v hvězdy otevírá.
Na zemi mají na pilno:
tu jakás ruka vlnky sbírá,
ukládá lesům mlčení
a pak je v písně zotevírá.
A teď tak v světě průhledno,
že paprsky jak za dne chodí,
že zlaté hvězdic puntíčky
v nesmírném modru vojevodí.
Teď tak je v světě průhlasno,
že slyšet nejjemnější hlásky,
že vod a hájů myšlenky
jdou jako svatá mluva lásky.
Dnes tak je, že v hor temena
se ruka klade měkce milá,
rty červánkové šeptem dí:
„Dnes jsem vám večer upravila!“

Meter: iambic
LEKNÍNY.
by Adolf Bohuslav Dostal

Šel básník v teskné chvíli,
a červnová noc plna byla vůně,
a leknínů květ bílý
plál s tůně.
A leknínů květ skvoucí
pěl roztesknělé zpěvy noční tiší,
šel básník s duší vroucí
a slyší:
„Jsme mládí tvého velké sny –
pojď blíž –
v tůň dals nám padnout za vesny,
oh tehdy – víš!?
Svět volal tě, a ty jsi šel –
byls mlád –
svět tleskal, a tys neslyšel
nás zavzdychat.
Teď z hloubi, kam jsme poklesly,
ti zpět
jak vyčitku jsme vynesly
svůj bílý květ...“
A básník smutnou písní
tak jakoby sténat vlastní duši slyšel –
a jako ironická pointa
lhostejný měsíc nad tůň vyšel.

Meter: iambic
[ist des Lebens Band mit Schmerz gelöset]
by Clemens Brentano

Ist des Lebens Band mit Schmerz gelöset,
Liegt der Körper ohne Blick, ohn' Leben,
Fremde Liebe weint, und er geneset.
Seine Liebe muß zum Himmel schweben,
Von dem trägen Leibe keusch entblößet,
Kann zu Gott der Engel sie erheben.
Und er hält sie mit dem Arm umfasset,
Schwebet höher, bis das Grab erblasset.
Ist er durchs Vergängliche gedrungen,
Kehrt die Seele in die Ewigkeit,
O, so ist dem Tod genug gelungen,
Und er stürzet rückwärts in die Zeit.
Um die Seele bleibet Wonn' geschlungen,
Alles giebt sich ihr, die alles beut,
Wird zum ew'gen Geben und Empfangen,
Kann des Wechsels Ende nie erlangen.

Meter: trochaic
Siebendes Buch.
by Franz Christoph von Scheyb

Indessen war der Saal stets mehr erregt, gestört,
Mithin ihr Reden nur verwirret angehört.
Es wollten andere so wohl, als diese, sprechen,
60So mußten folglich sich die Reden unterbrechen.
Kaum hörte man ein Wort, so wiedersprach man es.
Den ganzen Saal durchschlich ein streitendes Getöß.

Meter: iambic
Astrophil and Stella 1: Loving in truth, and fain in verse my love to show
by Sir Philip Sidney

Loving in truth, and fain in verse my love to show,
That she, dear she, might take some pleasure of my pain,—
Pleasure might cause her read, reading might make her know,
Knowledge might pity win, and pity grace obtain,—
I sought fit words to paint the blackest face of woe;
Studying inventions fine her wits to entertain,
Oft turning others' leaves, to see if thence would flow
Some fresh and fruitful showers upon my sunburn'd brain.
But words came halting forth, wanting invention's stay;
Invention, Nature's child, fled step-dame Study's blows;
And others' feet still seem'd but strangers in my way.
Thus great with child to speak and helpless in my throes,
Biting my truant pen, beating myself for spite,
"Fool," said my Muse to me, "look in thy heart, and write."

Meter: iambic
Dienstag .
by Annette von Droste-Hülshoff

Auf der breiten Tenne drehn
Paar an Paar so nett,
Wo die Musikanten stehn,
Geig und Klarinett, —
Auch der Brummbaß rumpelt drein,
Sieht man noch den Bräut'gamsschrein
Und das Hochzeitbett.
Etwas eigen, etwas schlau,
Und ein wenig bleich,
Sittsam sieht die junge Frau,
Würdevoll zugleich;
Denn sie ist des Hauses Sproß,
Denn sie führt den Eh'genoß
In ihr Erb' und Reich.
Sippschaft ist ein weites Band,
Geht gar viel hinein;
Hundert Kappen goldentbrannt,
Kreuze funkeln drein;
Wie das drängt und wie das schiebt!
Was sich kennt und was sich liebt
Will beisammen seyn.
Nun ein schallend Vivat bricht
In dem Schwarme aus,
Wo sogar die Thiere nicht
Weigern den Applaus.
Ja, wie an der Krippe fein
Brüllen Ochs und Eselein
Ueber'n Trog hinaus.
Ganz verdutzt der junge Mann
Kaum die Flasche hält,
Spässe hageln drauf und dran,
Keiner neben fällt;
Doch er lacht und reicht die Hand.
Nun! er ist für seinen Stand
Schon ein Mann von Welt.
Alte Frauen schweißbedeckt,
Junge Mägd' im Lauf,
Spenden was der Korb verdeckt,
Reihen ab und auf.
Sieben Tische kann man sehn,
Sieben Kaffeekessel stehn
Breit und glänzend drauf.
Aber freundlich, wie er kam,
Sucht der Pfarrer gut
Drüben unter tausend Kram
Seinen Stab und Hut;
Dankt noch schön der Frau vom Haus;
In die Dämmerung hinaus
Trabt er wohlgemuth;
Wandelt durch die Abendruh'
Sinnend allerlei:
„ei, dort gieng es löblich zu,
Munter, und nicht frei.
Aber — aber — aber doch —“
Und ein langes Aber noch
Fügt er seufzend bei.
„wie das flimmert! wie das lacht!
Kanten Händebreit!“
Ach die schnöde Kleiderpracht
Macht ihm tausend Leid.
Und nun gar — er war nicht blind —
Eines armen Mannes Kind;
Nein, das gieng zu weit.
Kurz, er nimmt sich's ernstlich vor,
Heut und hier am Steg, —
Ja, an der Gemeinde Ohr,
Wächter treu und reg,
Will er's tragen ungescheut;
O er findet schon die Zeit
Und den rechten Weg.

Meter: trochaic
[erd' und Himmel und all ihr Gut]
by Georg Friedrich Daumer

Erd' und Himmel und all ihr Gut
Ist mir ohne Wichtigkeit,
Denn der Preis ist allzu hoch
Und die Waare Nichtigkeit.
Meine Selma begehr' ich nur
Und in ihrer Ermangelung
Sie zu preisen ein Lautenspiel
So ist Alles in Richtigkeit.

Meter: polymetric