PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
XVIII.
by Bohdan Kaminský

Jak ráčil býti dopálen,
hněv jeho neznal mezí.
Že dceři nechce býti líp,
ví kozel, co v tom vězí.
Vznešené srdce otcovské
mučila bolest náhlá,
Nejvyšší Jeho obočí
pak zlověstně se stáhla.
To znali již: jak Nejvyšší
nos Jeho modrá, rudne,
tu všemu Jeho okolí
nadešly chvíle trudné.
Nejmilostivější pan král
až hrůza zle se katil,
kdo moudrý byl, ten moudře se
z dohledu Jeho ztratil.
A pan král uměl nadávat, –
byl vůbec, jakož děli
dvořané o Něm, fenomén
a talent ve všem skvělý.
Zázračným přímo věhlasem,
(jak dějepisci píší),
již v útlém dětství vynikal
nad všecky muže v říši.
A zvláště v nadávání vždy
byl mistrem nade všemi,
jsa nedostižným příkladem
a vzorem celé zemi.
Dnes panu králi zvláště se
nedobře jaksi vládlo –:
byl pondělek, a u králů
v ten den vždy měli prádlo.
Po celém hradě dnes tu čpí
mydlinek ostrá vůně,
a pak: sedmnáct kapitol
princezna věčně stůně – –
Ulevit nad tím ráčil Si
v nejšťavnatějších slovích,
bohatý slovník nadávek
stem obohatil nových.
Nakonec, aby na jiné
myšlenky přišel, pílí
s družinou na lov, aby Se
přec povyrazil chvíli.
Do lesů zajel hlubokých,
družina za Ním se psy.
Honěno marně sem i tam,
král propadal již skepsi.
Jen zajíc jeden, rheumatik,
položen v první leči...
Nejvyšší lovčí dostal nos
všech nosů v světě větší.
Král ráčil býti nevrlý
a mrzutý až běda,
tak jako naschvál, ne a ne,
zvěř se dnes vidět nedá!
Družina chvátá za králem,
zpěněné oře honí –
zvěř zatracená! Není dnes
potuchy nikde po ní!
Nejvyšší lovčí trne jen,
v úzkostech náhle bledne:
jen zajíc, jedna veverka
za celé dopoledne!
A bylo zatím k večeru,
výsledek pořád chudý:
jen jedna ještě kolčava
střelena všeho všudy.
Pan král zle jal se láteřit,
neráčil dnes mít štěstí:
ke všemu babu postřelil,
jež sbírala tu klestí.
Tu nejvyššímu lovčímu
pot všechen s čela nestek’,
a již jít mohl do pense
a sebrat svých pět švestek...
S tím vzkazem k panu lovčímu
královský panoš pílí –
kéž byl by přišel trochu dřív,
či opozdil se chvíli!
V tom právě chrti vyštvali
z doupěte kdesi ježka
i sysla, oba zároveň –
v té chvíli volba těžká...
Taková smůla, jako dnes,
však přihází se zřídka:
sám panoš ještě postřelen
byl do pravého lýtka!

Meter: iambic
53.
by Andreas Gryphius

Holdseligstes Geschlecht an Treffligkeit und Sinnen/
Wen hast du nicht bißher zu deinem Dienst bewegt?
Es hat sich West und Ost und Nord und Sud erregt/
Und deine Gunst gesucht durch Liebe zu gewinnen.
Vor dir lag Kunst und Schwerdt/ du zwangest das Beginnen
Der Reisenden zu stehn/ der Handel ward gelegt/
So bald man um dich ward/ der nicht zu ruhen pflegt/
Die Riesen werden nun auch deiner Schönheit innen.
Einer aus der allzeit rauhen Wolck und Himmel-Stürmer Schaar
Suchet deiner Schönsten eine die durch ihrer Sternen Paar
Sein nie gezwungen Hertz verändert und verkehret/
Er vergisst der Riesen Sitten/ er wil mehr denn Menschlich seyn/
Er verwirfft die wilden Speisen/ unsre Nahrung geht ihm ein/
Er wil die Beckerin/ dieweil er Brodt begehret.

Meter: iambic
- - Acto III, GALIANA De Los peligros de la ausencia
by Lope de Vega

Por no creer, importunada, nada
viene a faltarme, en tal despecho pecho,
la vida llega a tan estrecho trecho,
que vive el alma encarcelada, helada.
Ya está la cuenta rematada, atada;
me tiene amor pagando el pecho, pecho;
gran hierro ha sido, y sin provecho, hecho,
pues ha de verme, desamada, amada.
Tarde el remedio, aunque divino, vino,
pues en mi cárcel la atadura dura,
y la sentencia que consiento siento.
Porque si busco a un desatino tino,
y digo que hay en mi locura cura,
y en mis engaños escarmiento, miento.

Meter: iambic
Al ejército libertador
by Manuel Castellanos Abreu

Si por ver a la patria redimida
luchásteis en los campos cual leones,
y en la boca feroz de los cañones
ofrendásteis valiente vuestra vida
Si una mano traidora y atrevida
quiere manchar cobarde tus blasones
y hacer de tu bandera mil jirones,
sin ver la oferta de tu fe cumplida
Si ese poder de vuestro honor
                  los lazos
quiere romper despótico y tirano
ahogando vuestras glorias en su brazos,
empuñad el fusil con fuerte mano;
que perezca la patria hecha pedazos;
que la trague en su seno el Océano.

Meter: polymetric
Tíha zodpovědnosti.
by Jaroslav Vrchlický

To závaží jest každé lidské snahy,
která se k nejvyššímu dopjala;
po prvním úspěchu se ozve záhy.
Ta horší steré muky Tantala,
ta zatarasí všecky k ráji prahy,
co nejdřív otráví vše bez mála,
jak vlasatice se i nad sny míhá,
ta strašná, neuprosná, dusná tíha.
Tu César cítil na svém trůnu stejně,
jak papež znal ji pod svou tiarou
ve dvořanů i pochlebníků hejně,
co jásavou svět kol zněl fanfarou,
ji mudřec cítí – pouze čarodějně
ji básník zmůže písní bujarou,
tím člověkem že může zůstat cele:
tak zdolá největšího nepřítele.

Meter: iambic
Oktober
by Hermann Löns

Ein grauer Schleier hält die Stadt umwickelt,
Auf zwanzig Schritte macht das Auge Schicht,
Der nasse Staub mir in den Schnurrbart prickelt
Und rinnt mir kitzelnd über das Gesicht.
Schwer tropft das Wasser von den stummen Bäumen,
Als geisterblasser, fahler Strahlenkranz
Gewaltig lange Nebelstreifen säumen
Der Gaslaternen halbverwischten Glanz.
Es wandelt vor mir her ein Liebespärchen
Und hält sich fest und innigheiß umschmiegt –
Das ist das alte, oft erzählte Märchen
Von ihm und ihr und daß sie sich gekriegt.
Ein Mann geht neben mir mit festem Tritte
Und pfeift ein Gassenliedchen laut und klar,
Er weiß, daß ihn in warmer, eigner Hütte
Sein Weib erwartet und der Kinder Schar.
Der Hoffnungsnebel hält sie all' umfangen,
Durchschimmern sehn sie ihren Zukunftsbau,
Vor meinen Augen ist der Dunst zergangen
Und ich weiß längst, daß alles schwarz und grau.
Vor meinem Blick zerriß der Nebelfetzen
Und was ich sah, war schlimmer als der Tod,
Denn grausig, wie der Babylonier Götzen,
Hat mir die Unbefriedigung zugedroht.
Kein Lebensweg führt an ein festes Ende,
Ein Ende jedes Strebens – eine Kluft!
Nach festem Boden fassen deine Hände
Und fassen haltlos in die graue Luft.
So große Worte und so kleine Triebe!
Der Ruhm? – Die Sucht, ein größrer Narr zu sein,
Bemäntelter Geschlechtstrieb – das heißt Liebe,
Die Wissenschaft – nutzlose Spielerein.
Und wenn du auch ein großes Ziel erstritten,
Und dich stolzlächelnd in das Grab gelegt –
Ach, Millionen haben schon gelitten,
Gleichgültig ist die Zeit vorbeigefegt.
Ach, Weltverbesserung und Mitleidsschmerzen,
Sie stopfen nicht das unheilbare Loch,
Es bluteten Millionen Menschenherzen
Und Millionen werden bluten noch.
Und Hunger, Wahnsinn, Morden, Lügen, Rauben,
Die werden sein, solang' die Welt besteht –
D'rum hüll' dich ein in Hoffen oder Glauben
Und laß es ruhig gehen wie es geht.

Meter: iambic
- CVIII - A María de Vergara
by Gongora

No sois, aunque en edad de cuatro sietes,
María de Vergara, ya primera.
Dad gracias al Amor, que sois tercera
de gorras, de capillas, de bonetes.
Los tocados, las galas, los sainetes,
use de ellos de hoy más vuestra heredera,
vuestra sobrina, cara de contera,
pechos de tordo, piernas de pebetes.
Pues de oficio mudáis, mudad vestido,
y tratad de enjaular otro canario
que le cante a la granja en vuestro nido.
Y porque no se enoje fray Hilario,
véngala a visitar, que a lo que he oído,
digno es de su Merced el Mercenario.

Meter: polymetric
- I -
by Fernando de Herrera

De la luz en que espira amor herido
al corazón altivo y desdeñoso
paso, rompiendo el rayo glorioso
la sombra, en que dormía, del olvido.
Doliome entonces mucho haber perdido
un punto y vi, en mi mal dolor dudoso,
gloria cierta, afán breve, bien dichoso,
y el deseo en sus votos ya vencido.
De hoy más amo y adoro cuantos daños,
celoso de mi suerte, Amor procura,
bienes viendo exhalar sus ojos bellos.
Eternos corran mis felices años,
y a mi alma abrasada en llama pura
siempre enlace la red de sus cabellos.

Meter: iambic
- XCIII -
by Juan Boscan

¿No basta el mal a siempre fatigarme,
sin que también el bien me dé tormento?
Yo estaba ya conmigo en buen asiento,
para cuanto dolor quisiesen darme.
Podía el no esperar harto ayudarme,
y, por vieja costumbre, el pensamiento
hallaba en el penar contentamiento,
o cosa que bastaba a contentarme.
Aún me estorba el Amor tan bajo he estado
dándome de placer alguna vista,
con la cual se revuelve mi cuidado,
y el mal con quien yo estaba concertado
con el venir del bien se me enemista,
y vuele a andar mi reino levantado.

Meter: iambic
La desesperación
by Juan Bautista Arriaza

Inhumano destino, dura suerte,
furia de amor cebada en abatirme,
¡cuándo te cansarás de perseguirme,
y yo descansaré de padecerte!
Mas tu cruel constancia ya me advierte,
que en el averno has hecho voto firme
de no cesar con penas de afligirme
hasta el instante mismo de mi muerte.
Muerte, pues si remedio de mis males
has de ser, ¿en qué tarda tu venida?
Corta ya mis espíritus vitales;
no tu pálido aspecto me intimida,
que será el ver que pisas mis umbrales
el único placer que tuve en vida.

Meter: polymetric
Sonntag .
by Joseph von Eichendorff

In festlichen Gewanden
Wie eine Kinderschaar,
Thauperlen in dem Haar,
Die Blumen alle standen.

Meter: iambic
Alt geworden.
by Detlev von Liliencron

Unvergessen bleibt der Garten,
Der des Kindes Welt enthielt.
Ob in seinen engen Wegen
Noch ein Kindeshändchen spielt?
Und wie tief die Waldesschatten,
Junger Liebe erstes Jahr.
Ob die Bäume wohl noch leben,
Ob sie scheitelt noch ihr Haar?
Regen rauschte viel hernieder,
Viele Jahre rauschten hin.
Waldesschatten, kleiner Garten —
Grauer Bart umwächst das Kinn.

Meter: trochaic
VZPOMÍNKA
by Božena Benešová

V slovácké vsi, bílé svátkem svojím,
uvítal nás věnec obžínkový;
zatančit chcem tanec svěží, nový,
zatančit jej pod zeleným chvojím!
Poznali nás, pozvali nás dále
mezi pestré, rozhoupané květy,
zapištěly housle, klarinety
v opentleném, ověnčeném sále.
Se šohaji jsme si zatančili,
smáli se nám, zpívali nám k tomu,
s jejich písní pozdě šli jsme domů,
měsíček nás doprovázel chvíli.
Naslouchaje táhl po nebesku
k vinohradů zkadeřeným stráním,
naše kroky poslušně šly za ním,
černý samet přikryl náhle stezku.
V horkém tichu stanuli jsme málo;
rychle šli pak révy chvějným stínem...
Dnes bych tobě chtěla připít vínem,
které v oné letní noci zrálo.

Meter: trochaic
- CXXVII - A Garcilaso
by Fernando de Herrera

Musa, esparce purpúreas, frescas flores
al túmulo del sacro Laso muerto;
los lazos de oro suelte sin concierto
Venus, lloren su muerte los amores;
arda la rota aljaba y pasadores,
la mirra y casia y cuanto el encubierto
fénix quema, y con verso grave y cierto
cante su gloria Febo y sus dolores.
Laso, por quien el Tajo al rico Tebro
y excede al Arno puro, sepultado
yace entre verdes hojas de amaranto.
Incline el nombre claro que celebro
sus coronas Parnaso, y admirado,
venere el alto y noble y tierno canto.

Meter: iambic
- LXXIV -
by Gongora

Cosas, Celalva mía, he visto extrañas,
cascarse nubes, desbocarse vientos,
altas torres besar sus fundamentos,
y vomitar la tierra sus entrañas.
Duras puentes romper cual tiernas cañas,
arroyos prodigioso, ríos violentos,
mal vadeados de los pensamientos,
y enfrenados peor de las montañas.
Los días de Noé, gentes subidas
por los más altos pinos levantados,
por las robustas hayas mal crecidas.
Pastores, perros, chozas y ganados,
sobre las aguas vi, sin forma y vidas,
y nada temí más, que mis cuidados.

Meter: iambic
SLEPÝ VOJÁK
by Jaroslav Kolman Cassius

Dnes jsem tě potkal, slepý, a k srdci svému sáh’:
jsem mrtvý já? jsi ty? stín stínu vstříc to kráčí?
Ne, živ jdu za svým osudem tím popelavým dnem,
jako ty za svým psem v spálených temnotách
a staré ohniště tvé tváře proudy deště smáčí.
Jdu mlčky s cesty tobě. Projdi, minulosti
s očima vyhaslýma kolem jako cizí.
Chci vidět nepoznán starých muk diadém
a bledý jeho jas na lysém čele tvém,
když plamen oběti mé zhas’ už a jen dým
a hořká vůně její se rozplývá a mizí.
Já viděl blesk, v němž shořel pohled tvůj.
Mé oči udeřil cíp noci tvé, jež padla na tě celá.
A milosrdný déšť omýval jako teď
tvůj obličej, jenž lehl popelem,
a černé jízvy v jeho spáleništi.
Zhasl tvůj den a duše oněměla
a svět se postavil proti ní jako zeď,
o kterou bledým jiskřením tvé doteky se tříští.
Projdi, můj milý, projdi nepoznán,
stisk ruky snad by poranil ty oči,
třeštící z dlaní tvých. Mně jiný osud přán.
Ten žár, jenž spálil na troud tvoji tvář,
mé srdce zažeh’, oslepiv je též.
Keř ohnivý mi zjevil světa zář,
a co ty nocí svou v zvířecích stopách jdeš,
já dotýkám se dní konečky prstů svých,
kyprého hřbetu hmot, vlnění kosmatých,
v nichž kolébá se plavá krása světa,
psa mého věrného, jenž přede mnou jde tich’.

Meter: iambic
DOJEM
by Viktor Dyk

Ve vlaku hlavu rozespale kloně
půl bděl jsem, snil půl. Hovořili vedle
dva mladí commis, chechtali se časem
tím mladým, bujným, bezdůvodným smíchem.
Tu oči zavřené jsem pootevřel:
hlídačův domek před vlakem se kmitl.
V postoji stojí před ním předepsaném
stařičký hlídač, namahavě vzpřímen.
A bezdůvodně jsem se rozpomínal
na jiný kraj a dávno mrtvé lidi:
V postoji takto stával předepsaném
stařičký hlídač, namahavě vzpřímen,
v krajině horské, v které hukot řeky
utlumí hukot vlaku, který jede.
A vzpomínal jsem, jak jsem podle trati
chodíval tenkrát po pěšině úzké
i po kolejích, Filemon a Baucis
ty lidi v domku nazývala milá
a hukot řeky po ní opakoval
„Filemon, Baucis“, po nás smál se prudce...
A tolik květů rostlo po té trati
a tolik vůně bylo v našem srdci...
Tu jízda vlaku strašnou se mi zdála,
vzpomínky strašné, strašný celý život,
strašný návrat, strašné to, co bude.
Domek kdes zmizel a já hleděl v prázdno,
hlas minulosti elegicky slyše,
připomínaje sobě všechnu marnost,
a mladíci dva hovořili vedle,
historky kluzké vyprávěli sobě,
historky kluzké jednonočních lásek,
bolavé moje srdce zraňujíce
svým mladým, bujným, bezdůvodným smíchem.

Meter: iambic
Al carbón
by Julián del Casal

Bajo las ramas de copudo roble
y entre las ondas de negruzca charca,
blanco nenúfar, como débil barca,
se balancea sobre el tallo doble.
Cerca del bosque, en actitud inmoble,
viejo león, cual vencedor monarca,
a los dominios que su vista abarca
dirige ufano la mirada noble
Cae la lluvia En la arenisca ruta
abre su boca sepulcral caverna
cuya sombra abrillanta la llovizna,
y una leona con la piel hirsuta
en su recinto lóbrego se interna
mordisqueando de yerba húmeda brizna.

Meter: polymetric
IV. Kdys u zdi hřbitovní
by Jaroslav Vrchlický

Kdys u zdi hřbitovní
jsem znaven uleh’ o polední době
a nepomyslel sobě,
jak se tam dobře sní.
V sluch v polospaní zní
šept lkavých vrb a jiv,
a snové pestrou vřavou
jdou hlavou,
sny toho, kdo byl živ.
Sny děcka, s loutkou v dlani
jež přešlo v dlouhé spaní,
jež Smrtka vzala bílá,
v rakvičku uložila
a na obličej jako z vosku ztuhlý
květ dala s obrázky kol celé truhly.
Sny dívky, která měla
mít svatbu před týdnem
a pro vždy oněměla
s posledním polibkem;
sny matky, na své děti
jež ohlédla se jen,
sny kmeta bez paměti,
kterému život – sen;
sny šumaře a hudce,
jenž v slepé žití půtce
chřtán měl tak vysmolen;
sny pytláka, jenž v lese
u cesty zradou pad’,
sny družby, v každém plese
jenž novým sňatkem zmlád’;
sny faráře, jenž darmo
na neřest zvedal bič;
sny správce, jenž lid v jarmo
spjal, jak chtěl jeho chtíč;
sny kantora, sny blázna,
jenž z chleba obce žil;
sny pijáka, že prázdna
vždy láhev, který snil;
sny lichváře, jenž v touze
lkal k nebi: „Bože můj,
ten svět je samá nouze!“
a hladil měšec svůj.
Však nejhloub v duši moji sahá
sen samovraha.
To proto, že u samé zdi on ležel,
sen jeho nejvíc mojí lebkou běžel.
Má hlava vedle jeho hlavy,
jen mezi nimi zeď,
smrk nad oběma rozkládal se tmavý
a tam i tu fialek jedna změť
a v keři zpíval pták
a odlet’ do oblak –
ó ptáčku leť!
Já zbyl tu, hrobu stráž.
Ó mrtvý, jak se máš?
Však mrtvý za zdí nedal odpověď,
a jeho sen
táh’ mojí hlavou jen.

Meter: iambic
Na cestě za milou.
by Adolf Heyduk

Neleň, koni, neleň dlouhou cestou,
neotálej, jedem za nevěstou,
vypni prsa, řehtej v ručím skoku,
nekloň hlavy, nepočítej kroků,
sice zrní, jež teď štědře skytám,
skrovně na dlani ti odpočítám,
a má nevěsta pak místo džberu
z ručky jen ti pít dá, na mou věru,
z malé ručky jak z poupěte rosy,
nač má více mít', kdo líně nosí.

Meter: trochaic
Dem Fräulein von L*** bei Ueberreichung einer Rose
by Aloys Blumauer

Wie aus Florens Blüthenkranze
Diese Blum' an Duft und Glanze
Alle andern überstrahlt;
So prangst du an Seelenadel,
Herzensgüte, frei von Tadel,
Wie sich mir ein Seraph malt.

Meter: trochaic
1L: Die Einbildung ist in das Glück verliebt,
by Friedrich von Hagedorn

Die Einbildung ist in das Glück verliebt,
Das sie so oft gesucht, das ihr so oft entgangen:
Des Glückes Sprödigkeit, die ihren Fürwitz übt,
Reizt ihre Hoffnung stets, und täuscht stets ihr Verlangen.
Als sie noch jung und unerfahren war,
Ging sie ihm seufzend nach bis in das Reich der Liebe.
Doch hier entfernten es bald schlüpfrige Gefahr,
Bald leichter Wankelmuth, bald eifersücht'ge Triebe.
Die Arme wächst, die Leidenschaft nimmt zu:
Sie wagt sich an den Hof, zu den geschmückten Höhen,
Wo Pracht und Ehrgeiz rauscht. Dort fehlen Treu' und Ruh',
Und Titel lassen sich, anstatt des Glückes, sehen.
Sie eilt darauf ins Land der Ueppigkeit,
Dort mit dem Glücke sich durch Reichthum zu verbinden;
Dort war auch Ueberfluß, Gepränge, Schwelgen, Neid,
Der bürgerliche Stolz, doch nicht das Glück, zu finden.
Sie rennt zurück, und kömmt auf eine Bahn,
Die ihren müden Fuß in niedre Gründe führet.
Die stille Gegend ist der Schönen unterthan,
Die sich mit keinem Schmuck, als Zucht und Demuth, zieret.
Die Gottesfurcht hat dort ihr Heiligthum,
Der Weisheit holdes Kind, die Lust der Ewigkeiten.
Der milde Himmel kennt und schützet ihren Ruhm,
Und Wahrheit, Lieb' und Recht weicht nicht von ihren Seiten.
Die Einbildung fragt nach dem Glück allhier;
Die fromme Schöne spricht: ich will dir Rath ertheilen.
Erwart' es; such' es nicht; geselle dich zu mir:
So wird dir schon das Glück von selbst entgegeneilen.
Ihr wird gefolgt; nichts konnte besser sein.
Bald sieht man einen Glanz das Heiligthum verklären.
Es stellet sich das Glück mit offnen Armen ein,
Umfängt die Hoffende, und sättigt ihr Begehren.

Meter: iambic
- LI -
by Juan de Tassis y Peralta

Que no puede sufrir quien no confía
un castigado y no rendido intento,
donde luz de mejor conocimiento
mueve la voluntad, sus fines guía.
Es de la fe lisonja la osadía,
y la esperanza de la fe un aliento,
cuando constante en el mayor tormento
tiene amor por enmienda la porfía.
Vuelve, pues, de sus ansias no vencido,
el efecto de un lícito deseo
que sufre osado, si cobarde espera.
Gloriosamente admiración caído
a piélagos de amor en que me veo,
volar inaccesible alas de cera.

Meter: iambic
Bey der beerdigung tit. Fr. M. Cath.
 Stryckin, geb. Alexandrin,  an. 1706 d. 26
 Nov.  im nahmen Herrn
 Lic. B.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich geb es leichte zu, Hoch-edler! daß die wunden,
So deiner liebsten tod dir in das hertze schlägt,
Allzuempfindlich sind: Ich hab es auch empfunden,
Und weiß, was dieser schlag vor angst und pein erregt.
Drum untersteh ich mich, dein klagen nicht zu tadeln;
Denn welch gesetze lehrt uns unbeweglich seyn?
Scharrt doch, was tugend, witz und nette sitten adeln,
Auch selbst ein
Ich kenne den verlust, und weiß, was du verlohren;
Dergleichen perlen sind itzt kein gemeiner schatz:
Ein tugend-reiches weib ist nicht so bald gebohren:
Die tugend findet nicht in allen frauen platz.
Man findet Helenen, die schwanen im gesichte,
Und in der seele doch so schwartz, als raben, seyn;
Denn die erfahrung macht des Plato satz zu nichte:
Die tugend kehre stets in schönen leibern ein.
Dein weinen ist gerecht. Weil deine Catharine,
Dem geist und leibe nach, vollkommen schöne war;
Ach! wäre sie doch noch! so kehrte sich die bühne
Der süssen liebe nicht in eine todten-bahr.
Drum, edle thränen! rinnt, die liebe will es haben:
Dein grosser vater fällt selbst deiner wehmuth bey:
Ach! daß wir doch, was fromm und seltsam ist, begraben!
Ist in der gantzen welt nichts vor dem tode frey?
Weiß denn Papinian hier keinen rath zu geben?
Darff der gesetzte tag nicht abgeschrieben seyn?
Hat denn die jugend nicht ein grösser recht zu leben?
Und schlägt der donner auch in grüne myrthen ein?
Ach leyder! ja er schlägt, und hat bereits geschlagen,
Daß dein bestürtzter geist kaum bey sich selber ist.
Dein schatz, dein holder schatz, wird in die grufft getragen,
Wo man nur einsamkeit und finsterniß erkiest.
Die rosen wandeln sich in traurige eypressen;
Allein, was reiß ich hier die wunden weiter auf?
Wo aug und traurigkeit gemüth und hertze pressen,
Da läst man ohnedem den thränen ihren lauff.
Und darum solt ich nur bewährte pflaster bringen;
Doch wer die harffe selbst an bittre weyden hängt,
Dem kan, Hoch-edler Stryck! kein rechter trost gelingen:
Wie sehr man immerhin auf öl und balsam denckt.
Zwar, wer wie Brunnemann die bibel in dem hertzen,
Und also sich nicht blos mit menschen-büchern trägt,
Dem fehlt es nicht an trost, obgleich die wuth der schmertzen
Manch unterbrochnes ach! in geist und mund erregt.
Er weiß, daß keine krafft verstimmter klage-lieder,
Wenn sie auch Orpheus spielt, die todten wiederbringt:
Und daß der freye geist nicht wie die starren glieder
In die betrübte nacht des finstern grabes sinckt.
Drum schaue, wo du kanst, doch auf die himmels-bühne:
Mich deucht, dein hertze wird durch diesen blick erneurt:
Weil dein verklärter schatz, die reine Catharine,
Jhr frohes nahmens-fest bey tausend engeln feyrt.

Meter: iambic
11.
by Abraham Gotthelf Kästner

Noch kurze Zeit darf ich dich meine nennen,
Eh' meinem Arm ein stärkrer dich entreißt.
Noch kannst du mir ein zärtlich Lied vergönnen,
Eh' dich mein Lied voll Ehrfurcht selig preist.
Wie? stört mein Reim nicht mit zu eitlen Trieben
Dich, die bereits nur an den Himmel denkt?
Nein, wie du liebst, kannst du mich auch noch lieben,
Wenn sich dein Aug', ach! brechend auf mich lenkt.
So starke Gluth ein menschlich Herz empfindet,
So starke Gluth hat dich für mich gerührt:
So reine Huld, als Geister nur verbindet,
So reine Huld hat deine Gluth regiert.
Auf Erden nur durch dich mich zu beglücken,
Der Endzweck war für deine Gunst zu klein,
Ein größer Wohl zeigt sich erhabnern Blicken,
Da wolltest du auch ewig bey mir seyn.
Doch dich soll schon das größre Glück ergötzen,
Und mir wird nicht das irdische gegönnt!
Und wird vielleicht, Gedanke voll Entsetzen!
Dein Geist von mir auf ewig jetzt getrennt?
Nein, der uns schuf, verlangt nicht mein Verderben;
Auch mir hat Er dein Glücke zugedacht;
Ich soll darum nur länger zitternd werben,
Und geh' zu dir nach kurzer Jahre Nacht.
Da werden wir als Geister uns noch kennen,
Beglückter weit, als wir uns hier gekannt,
Und gegen Gott in sel'ger Liebe brennen,
Vereint vor Ihm, wie Er uns hier verband.
Noch, weil die Welt hier meine Sinnen rühret,
Soll stets vor mir dein strahlend Bildniß stehn.
Ach, wird dein Blick, wenn er die Welt verlieret,
Wohl noch einmal nach deinem Freunde gehn?

Meter: iambic
La gallega
by Félix María de Samaniego

Casó Maruxa, gruesa gallegota
de luenga agigantada catadura,
con Domingo Chaveila, tal ventura
se celebró con zambra y con chacota
Hubo gaita, garrote, danza y
                     bota
que festejó la posesión futura
y ella, caliente, finge una apretura
para irse a la cama sin dar nota
Despídese la turba lastimada,
y ella, sus atavíos deponiendo,
toda la cama ocupa esparrancada.
El la dice: -Muller, eu non intiendo
donde acostarme ¿Non?, dice agitada,
pues ella propio sellu está diciendo.

Meter: iambic