PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XXXV -
by Francisco de La Torre

Ríndeme amor el fuerte de mis ojos
desde los más hermosos de la tierra,
y ofreciéndome paz y dando guerra,
ornan su bello carro mis despojos.
Y con los encendidos rayos rojos
que por los ojos en el alma encierra,
tal vez mis males con su luz destierra
y tal vez acrecienta mis enojos.
Yo, de mi bien y de mi mal contento,
el que me acaba dulcemente sigo,
con las cautivas caras prendas mías.
Y es el tirano crudo tan violento,
que porque no me opongo a sus porfías,
trata mi fe y amor como enemigo.

Meter: iambic
XXIII.
by Bohdan Kaminský

O Ježibabě po kraji
šly mnohé zvěsti divné;
i porculán prý chytne, když
naň panička ta plivne.
To ostatně nechť vyzkoumá
kdo chce; my víme, že se
jí prostě zalíbilo žít
v hlubokém, pustém lese.
Však co ji k tomu přimělo,
žít v tomto odloučení,
my nevíme, a ostatně
nám po tom pranic není.
Jak dlouho moudrá dáma ta
v chatrči lesní vládne,
žel, o tom nezachovaly
se letopisy žádné.
Nadarmo, zdá se, romantik
v tom tajnou lásku hledá:
tu bábu byl by miloval
nějaký blázen leda.
Má kníry, že by kadet jí
moh závidět, a šišlá
a zubu v dásních neměla
už tenkrát, kdy sem přišla.
Za dlouhý život mnohá jí
zkušenost byla dána,
vždyť měla snad už více let
než sama Prašná brána.
Za vzácnou trvanlivost, jež
jí krásným byla věnem,
prý „Klub za Starou Prahu“ ji
jmenoval čestným členem.

Meter: iambic
V TROSKÁCH STAROBYLÉ KAPLE SV. MARKÉTY.
by Julius Skarlandt

Na stráni květnaté, pod níž hrá v olších mlýn,
ční zbytek rozvalin zdí kamenných.
Ze slunce žáru... ostré žluti lích,
ty trosky v chladivý svůj pobízejí klín.
Cos’ mocně vábí tě, bys vešel v břízek stín,
jež rostou v místech proseb plamenných.
Leč hnátů šeď jen, lebek škleb a smích
vítá tě jízlivý tam z krypty rozvalin!
A blíž a blíž cos’ přec tě tahne dál
k zdi sesuté. Tam oltář kdysi stál,
kam předků tvých zrak pnul se zanícen.
Kamenné stupně lišejník tu rve.
Nad nimi šípku květy růžové.
Kos hvízdá kdes’. – Plá zlatý letní den...

Meter: iambic
Sonnets from an Ungrafted Tree, XLI
by Edna St. Vincent Millay

I, being born a woman and distressed
By all the needs and notions of my kind,
Am urged by your propinquity to find
Your person fair, and feel a certain zest
To bear you body's weight upon my breast:
So subtly is the fume of life designed,
To clarify the pulse and cloud the mind,
And leave me once again undone, possessed.
Think not for this, however, the poor treason
Of my stout blood against my staggering brain,
I shall remember you with love, or season
My scorn with pity,—let me make it plain:
I find this frenzy insufficient reason
For conversation when we meet again.

Meter: iambic
10 Ty lásko, lásko nesytá!
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Ty lásko, lásko nesytá!
Já v oběť tobě dával
svůj celý život, za nějž jsem
jen tebe získat přával.
Tys životem mým pohrdla,
Ó, lásko lačná, pyšná!
A v lup ti padla blaha má,
má blaha přespřílišná.
Chrám štěstí mého, ukrutná,
tebou je v propast zřícen.
Nuž pohltiž i život můj
v svůj nenasytný jícen!

Meter: iambic
- XVII -
by Hernandode Acunya

De oliva y verde yedra coronado,
cuando el rayo de sol es más caliente,
vueltos los ojos a una clara fuente,
y al pie de un alto pino recostado,
sin acuerdo de sí ni del ganado,
que de pacer dejaba al son que siente,
así soltó la voz suavemente
de amores un pastor apasionado:
«Las ondas cesarán del mar profundo,
por latas cumbres subirán los ríos,
sin hoja verde nos vendrá el verano
y oscuro hará el sol antes el mundo
que, aunque refuerce Amor los males míos,
a Silvia deje de adorar Silvano».

Meter: iambic
1L: Ich kenne den Herrn Junkers nicht.
by Joachim Ringelnatz

Ich kenne den Herrn Junkers nicht.
Mag es auch schmeichlerisch klingen,
Ich widme ihm dennoch dies Gedicht,
Beschwingt von seinen Schwingen.
Aus meiner Laune steigt es frei,
Entflogen, nicht entwachsen.
Es reimt sich Kriecher- und Fliegerei
Nicht einmal gut in Sachsen.
Ich bin mit Junkers' Maschinen schon
Oft über die Lande geflogen,
Hab meinen Tages- und Wochenlohn
Darüber oft weit überzogen,
Sprach immer zu mir zuvor: »Überleg's
Dir!« – Aber flog doch auf gehimmelt
Durch Wetter und Wolken. Und fand unterwegs
Ein Glück, das unten verschimmelt.
Ich stehe nun – scheint's mir – auf gleichem Fuß
Mit den Möwen, Adlern und Schwalben.
Ich sende Herrn Junkers meinen Gruß
Und komme ihm zweimal einen Halben.

Meter: iambic
Ó sugesce!
by Jaroslav Vrchlický

Ó sugesce!  – Zas heslo nové!
a hudba slova – jaký nápad!
Kdys duše, teď se Psycha zove,
to šosák věru nemůž’ chápat!
To vášní, citů promítání,
ten bestialní pudů řev,
prý poesie pravé plání,
to budoucí je lidstva zpěv!
A proti tomu ubožáci
my starší jsme jen prostí žáci,
my dali v píseň žití krev
a myšlenky a touhy sen,
kam dají mladí – nervy jen.
Bez nervů tedy my jsme žili,
snad bez nervů číš plesů pili,
bez hmatu, sluchu, smyslů všech
jen hýřili jsme v přeludech,
co života žeň v sterých zjevech
a stými tvary bohatá,
jen tvarem, malbou hrála v zpěvech,
žeň odbytá jest – požatá,
teď hudbu hrají pisklata.
A je to hudba – taktů nemá,
a nemá rhytmu, nemá strun,
verš její – ústa hluchoněmá,
a smysl – změť je divných run,
a toto dětské blábolení,
v němž rozumu a vkusu není,
chce poesie ztéci trůn?

Meter: iambic
Flor de histerismo
by Francisco Lles

Conoces tú la historia del viandante
que dejara en las rocas del camino
sus sandalias de oscuro peregrino
y su trágico amor de trashumante
Tú sabes como huyó de la alquería,
sabes porque su vida noble y franca
abandonara la casita blanca,
paloma de la agreste serranía
Tú le conoces, tu piedad le espera,
tu piedad que es gloriosa primavera
tiene, para el errante caballero,
pereza de jardín, rumor de fuente,
milagrosa frescura de torrente
y campesina calma de sendero.

Meter: polymetric
56. Vom dem GOttsbegierigen.
by Angelus Silesius

Dem GOttsbegierigen wird dieser Punct der Zeit/
Viel länger als daß seyn der gantzen Ewigkeit.

Meter: iambic
An  Silvien  da sie den Tod eines Sperlings
 beweinete.
by Johann Georg Gressel

So höret doch einst auf den Vogel zu beklagen
Und laßt das Augen-Paar mit Weinen stille seyn/
Jhr habet nichts von Noht und herber Angst zu sagen/
Ermuntert euren Geist/ und stellt das Hermen ein;
Der Vogel ists nicht werth was ihr um ihn verübet/
Wendt jene Kostbarkeit der Thränen besser an.
Und weil euch lang genug die treue Brust geliebet/
So gönnet/ daß ich euch vor ihn bedienen kan.

Meter: iambic
- XLVIII -
by Juan Boscan

Como el patrón que, en golfo navegando,
lleva su nao, y viendo claro el cielo,
está más lejos de tener recelo
que si estuviese en tierra paseando:
así yo por lo hondo atravesando
de mi querer, que nunca tuvo suelo,
el rato que me hallo estar sin duelo,
que voy seguro luego estoy pensando.
Pero después si el viento mueve guerra
y la braveza de la mar levanta,
acude el nunca más entrar en barca,
y el voto de ir a ver la casa santa,
y el desear ser labrador en tierra,
mucho más que en la mar un gran monarca.

Meter: iambic
- XX - Pretende con toda ingeniosidad esforzar el dictamen de que sea ausencia mayor mal que los celos
by Juana Ines de La Cruz

El ausente, el celoso, se provoca;
aquél con sentimiento, este con ira;
presume éste la ofensa, que no mira;
y siente aquél la realidad, que toca.
Este templa, tal vez, su furia loca,
cuando el discurso en su favor delira;
pues nada a su dolor la fuerza apoca
y, sin intermisión, aquél suspira.
Este aflige dudoso su paciencia,
y aquél padece ciertos sus desvelos;
éste al dolor opone resistencia;
aquél y ella, sufre desconsuelos;
y si es pena de daño, al fin, la ausencia
luego es mayor tormento que los celos.

Meter: iambic
Confusión por los mandamientos
by Quevedo

Padre, yo quiero al prójimo, y me muero
por cumplir lo que en esto se me ordena.
Yo no cudicio la mujer ajena,
que antes todos cudician la que quiero.
A mí solo me hurto yo el dinero.
Las fiestas guardo yo, no mi cadena.
No temo, por no honrar los padres, pena;
ni peco en la avaricia del logrero.
Por mí estarán eternamente echados
los testimonios, y mi lengua muda
para jurar ni aun reyes coronados.
¿Si gracia alcanzaré con esta ayuda?
Ya que no ha de absolverme mis pecados,
padre fray Gil, absuélvame la duda.

Meter: iambic
Rozloučení.
by Augustin Eugen Mužík

Tak jdi, má duše, neplač již a dovol
bych vyvinul se z tvého náručí.
Skrať hroznou chvíli, nežli srdce naše
žal její krutý navždy umučí.
Tím pláčem již se nutnost nepromění –
jeť hořká láska, hořčí rozloučení.
Čím dřív se rozejdem, tím dříve oba
se usmíříme se svým osudem.
Vím, v dáli, bez naděje na shledání
že nevěrni si nikdy nebudem.
Jsmeť oba puklým srdcem spečetěni –
jeť hořká láska, hořčí rozloučení.
Dvě dálné hvězdy v půlnoc smutně tmavou
se jedním světlem na své dráze skví.
Polibkem v sobě na mžik odpočinou
a v stejném pádu najdou bratrství.
I přejde noc – jich zítra více není –
jeť hořká láska, hořčí rozloučení.
S tou ránou do duše až na dno vrytou
se rozcházíme. Ohlédni se zpět!
Tam lásky kolébka, zde rakev její,
a svadlých květů – krve na nich sled,
na obě anděl lká slz posvěcení –
jeť hořká láska, hořčí rozloučení.
Nuž tedy, navždy! Jestli za můj život
bůh podá tobě krůpěj úlevy,
chci rád jej dát, nechť míru úsměv blahý
se na tvé líci časem objeví.
Klid v snu a sílu dej jí bože v bdění –
jeť hořká láska, hořčí rozloučení.

Meter: iambic
Aún
by Julio Flores Roa

Mil veces me engañó; más de mil veces
abrió en mi corazón sangrienta herida;
de los celos, la copa desabrida,
me hizo beber hasta agotar las heces.
Fue en mi vida, con todos sus dobleces,
la causa de mi angustia -no extinguida-
aunque, ¡pobre de mí!, toda la
                     vida
su mentiroso amor pagué con creces
Los tiempos han pasado; ya su boca
no me da sus caricias, no me abrasa
el fuego de sus ósculos de loca;
y sin embargo mi pasión persiste
pues, cuando a veces por mi senda pasa,
¡me alejo mudo, cabizbajo y triste!

Meter: iambic
- 4 - Acto I, BERNARDO
by Lope de Vega

Santísima amistad, cuando contemplo
los altos bienes que de ti resultan,
pues aun las mismas almas no se ocultan,
deseo ser imagen de tu templo.
Cuando miro de algunos el ejemplo,
donde ningún peligro dificultan,
para ver si las almas se consultan,
dos instrumentos unísonos templo.
El bien humano todo se confunde
sin la amistad, porque de muertas calmas
no hay vivo efecto que al vivir redunde.
De cuantas cosas hoy pretenden palmas,
el alma es lo mejor que el cielo infunde,
y la amistad es alma de las almas.

Meter: iambic
KDYŽ SE SRDCE OTVÍRALA... (I.)
by Adolf Černý

Tak náhle v tichu pod sosnami, z nenadání
k nám přišla chvíle, kdy se srdce otvírají
jak hory, poklady jež báje v nitru tají:
Ó, šťastný poutníče, vstup otevřenou strání!
Jen jednou za život tak srdce otvírá se
a zříti dává vše, co v hloubi uzavírá;
vše city, jimiž žije se a stůně, zmírá,
hle, perlami a rubíny se skvějí v kráse.
Ó, vstup a poklady ty sbírej plnou dlaní,
jich září čarovnou ať zahřeješ svou duši –
sic mine chvíle, okamžik zas kouzlo zruší
a srdce zase uzavře se z nenadání...

Meter: iambic
- XXV - Pondera la fuerza de su amor cuando más debiera desengañarse
by Luis de Ulloa y Pereira

A tu poder amor, y a tu porfía,
los despojos inútiles entrego,
ardan también en el incendio ciego,
como el robusto corazón ardía.
Tirano el vencedor, a sangre fría,
tale los frutos que sembró el sosiego,
pues hay materia tan capaz de fuego,
cuando toda ceniza parecía.
O cuando presumiendo que acredita,
esta apariencia lisonjera infama
lo frágil del aliento que fallece.
Si en la violencia del ardor, imita,
el esfuerzo caduco de la llama,
que en el fin de la vida resplandece.

Meter: polymetric
En el mar
by Julián del Casal

Abierta al viento la turgente vela
y las rojas banderas desplegadas,
cruza el barco las ondas azuladas,
dejando atrás fosforescente estela.
El sol, como lumínica rodela,
aparece entre nubes nacaradas,
y el pez, bajo las ondas sosegadas,
como flecha de plata raudo vuela
¿Volveré? ¡Quién los sabe! Me acompaña
por el largo sendero recorrido
la muda soledad del frío polo
¿Qué me importa vivir en tierra extraña
o la patria infeliz en que he nacido,
si en cualquier parte he de encontrarme solo?

Meter: polymetric
Písně Ahasvera. (I.)
by Antonín Koukl

Jsem živá minulosť, jež v přítomnosti žije;
mé žití světa žádná bouře neohromí!
Přes tisíc žiju let – až dneska napadlo mi,
že bouří v nitru mém cos jako poesie.
Od myšlénky té jsem již nerozdělným.
V mé hlavě bují plány všeho bez rozměru –
jen někdy směji se: fenomén byl bych věru,
tak kdybych stal se náhle – dvakrát nesmrtelným!

Meter: polymetric
81.
by Gerhard Tersteegen

O du höchst vergnügend Gut, du Licht- und Liebeswesen,
Wer dich kennet, wie er soll, wer's nicht hat von Hör'n und Lesen,
Wer zu dir sein ganzes Herz kehrt von aller Kreatur,
Dem gibst du auch selbst ein Herz, daß er dich erkennet nur.
O Jehova, wer dich so recht in deinem Licht erkennet,
Gibt sich willig solchem Gott und in seiner Liebe brennet;
Herr, in Demut dank' ich dir, daß du mir geschenkt den Sinn,
Daß ein solcher Gott mein Gott und daß ich der Seine bin.

Meter: polymetric
SEN ŠKOLAČKY.
by Maryša Šárecká

Vše znovu vidím: tabuli a lavic řadu,
v nich různé zjevy drobných spolužaček,
stupínek, kathedru a milou učitelku,
ať v tváři úsměv má neb lehký mráček,
a já tam mezi všemi osamělá vzadu
v svých blouznivých snech překročuji času délku,
a volně, lehce, jak bych byla motýlem,
svá křídla vzpínám – rozlétám se za cílem.
A zastavím se před velikým stromem slávy,
rvu smělou rukou listy vavřínové,
s nimi si hraji, v klín je beru, rozhazuji,
a pak zas, znavena hrou, trhám nové,
bych věnec uvila z nich kol své dětské hlavy,
vždyť nadarmo tu tolik listů, větví bují,
proč nemohla bych náruč si jich natrhat,
je splétat, rozhazovat, s nimi hrát si, hrát!
Ó, ubohá ty dětská duše pošetilá,
což nevidíš, když ruka věnec splítá,
že strom, zkad trháš listy ve sluneční záři,
se také chvěje, vzdychá, bouří zmítá?
A krásný věnec slávy, jejž tvá ruka svila,
že bouře se skrání ti strhne a zas zmaří?
A chceš-li s ní se rvát, zas můžeš si jej svít,
tu třeba stále pracovat a zápasit!
Ne, neslyším jí ani nezřím chmurných zjevů
a nechci vědět, jak je drahá sláva,
vždyť ruku vztáhnout jen a list za listem padá
mi z vavřínu v klín tak, že touha hravá
se ukojiti může bez strasti a hněvu
a neznat, co jsou zášť a úklady a zrada.
Znám jenom zeleň věčnou, jaro, slunce jas
a ve snu vzlétám směle nad prostor i čas!
Ty odvážné sny, jichž mám plnou duši celou,
přec jednou projevím; když zamyšlena
sním, píšíc úkol, čím bych chtěla býti,
a přede mnou má cesta vyvolená,
ta cesta, kterou vavřínové lístky stelou,
a po níž musím třeba přes trny vždy jíti...
Ó vím, že nemožno mi jinou vyvolit,
mám odpověď, čím v životě bych chtěla být!
Ten pyšný sen jsem tehdy v papír uložila,
za jeho modlila se vyplnění,
a podnes cítím nadšení tu vlnu velkou,
jež v chvílích opojného zanícení
mé nitro celé tehdy sladce zaplavila
a pohřbít nedala se dravou času délkou,
v mé duši žije vždy ten krásný, dětský sen
a dále bude žít, byť nebyl vyplněn!
Je těžko po čase se k němu nevraceti,
když ve vzpomínkách sladkým teplem hřeje
a stále volá zpět i dále jíti velí,
je studánkou, kam často pro naděje
si duše zajde, když chce žaly přeletěti
neb setřásti je, aby rázem dobolely,
zas novou sílu k letu čerpat z oněch chvil,
kdy života cíl poprvé mi zazářil!

Meter: iambic
Kvítečko.
by František Chládek

Aj! na zeleném světě
to moje kvítečko,
jak překrásně kvete.
Kvete mně v srdečku
jak karafiátek
za oknem v hrnečku.
On mi je tam vsadil
zahradníček švarný,
pěkně je ohradil.
Pěkně je zalívá
perlovou vodičkou,
co na růžích sbírá.
Jak překrásně kvete
to moje kvítečko,
o zelený světe!

Meter: iambic
Smutným očím.
by Josef Pachmayer

Bez slunce, bez vláhy
chřadne mi květ,
nedal bych já jej však
za celý svět!
Ručky Tvé uměly
do nocí psát:
Což srdce uštvané
nechce jít spat?
Psala a psala jsi,
nikomu vděk!
V duši co psala’s mi,
nesmyje, drahá, však
celý již věk! – – –

Meter: polymetric
Al devolver las poesías de Espronceda a una amiga
by José Gonzalo Roldán

El blanco lirio que a la mar arrojas
no al tallo volverá do se mecía;
su perdido esplendor y lozanía
nunca recobran las marchitas hojas
Cuando tu vida de ilusión despojas
del encanto mejor que ella tenía,
no pretendas sentir como sentía
Elvira incomparable sus congojas
Hermosa tempestad para tu alma
fue aquel afecto que amistad llamaron;
luz de tu sueño, y de tus penas calma
Las dulces confidencias se acabaron
Murió la fe, se deshojo la palma
las nubes de zafir se disiparon.

Meter: polymetric
- XI -
by Gutierre de Cetina

¡Ay, mísero pastor!, ¿do voy huyendo?
¿Curar pienso un ardor con otro fuego?
¡Cuitado!, ¿adónde voy? ¿Estoy ya ciego
que ni veo mi bien ni el mal entiendo?
¿Do me llevas, Amor? Si aquí me enciendo,
¿tendré do voy más paz o más sosiego?
Si huyo de un peligro, ¿a do voy luego?
¿Es menor el que ahora voy siguiendo?
¿Fue más ventura el Betis, por ventura,
que era agora Pisuerga? ¿Aquél no ha sido
tan triste para mí como ese agora?
Si falta en Amarílida mesura,
¿cómo la tendrá Dórida, sabido
que llevo ya en el alma otra señora?

Meter: iambic
TY OKAMŽIKY.
by Jaroslav Vrchlický

Ty okamžiky, po tvém boku
kdy moh’ jsem sedět sám a tich,
a čísti štěstí báj v tvém oku,
vždy budou živy ve snách mých.
Kdy moh’ jsem držeti tvé vděky
ve chvějící se dlani své,
jak ostrovy čnít budou z řeky,
jež v tříšti proudů dunivé
jsou Hesperidek rovny sadu,
kde zpívá pták a voní květ,
kam slunce velké od západu
svou září šlehne – naposled!

Meter: iambic
6.
by Friedrich Rückert

Alswie der Mensch, so ist sein Gott, so ist sein Glaube,
Aus geist'gem Aether bald, und bald aus Erdenstaube.
Doch doppelt ist der Gott, der Glaube doppelt auch,
Hier selbstentglommner Trieb, dort überkommner Brauch.
Das Eigenste wird ganz nie frei vom Angenommnen,
Doch übt die Eigenheit ihr Recht am Ueberkommnen.
Man reißt das Haus nicht ein, das Väter uns gebaut,
Doch richtet man sich's ein, wie man's am liebsten schaut.
Und räumt man nicht hinweg ehrwürd'ge Ahnenbilder,
Durch Deutung macht man sie und durch Umgebung milder.
Des Glaubens Bilder sind unendlich umzudeuten,
Das macht so brauchbar sie bei so verschiednen Leuten.

Meter: iambic
Pašijový poklad.
by František Serafínský Procházka

„Jdi, synku, jdi a kouzel nech,
lpí kleteb tíže v pokladech,
tvá matka smí ti radu dáti.
Jdi do chrámu – zní dřeva zvuk
a Boha pros, ať ze tvých muk
se tobě poklid v duši vrátí.“ –
„„Ne, matko má, již po pět let
ten poklad zlý můj stíhá hled
v ty nejtajnější jeho skrýše.
Dřív pod zemí byl devět mil,
dnes v oči se mi zajiskřil
již na povrchu země výše.
Dva modré na něm plameny,
můj zrak jich září zmámený,
a kol nich plane moře zlata.
Bych na věky měl zahynout,
dnes vytrhnu jej z pekla pout,
ať zaplane jím moje chata.
Hle, místo čar já, matičko,
míšenské beru jablíčko,
to místo křídy sloužit bude;
a místo květu kapradí
mi fial kytka nahradí
a v ní kvítečko jedno rudé.““
Jak řekl, tak jest učinil,
a darmo za ním matčin kvil
zněl v hoři úzkostnými vzdechy.
A ze vsi točí do polí,
kde nad olše a topoly
ční k lesu hřeben rudé střechy. –
Co dál se dělo, divná věc,
uhádli lidé na konec,
splav plný různých řečí měli,
když zpátky z lesa cestičkou
panenku s fial kytičkou
a hocha s ní jít uviděli.
Dvé oči – modré plameny,
na líci oheň červený,
vlas kolkolem jak příboj zlatý.
Kněz temně zpívá pašije...
však lidé dávno znají je
a šeptem umlouvají svaty.

Meter: iambic
2. An Herrn Christlob Mylius
by Abraham Gotthelf Kästner

Freund, da dein zärtlich Ohr der Tonkunst Reiz empfindet,
Des Weltbau's Harmonie dein tiefer Geist ergründet,
Lies, was von beyden hier der Lehrer
Den Deutschland hungern ließ, und seiner unwerth bleibt.

Meter: iambic
- 1139 - Acto III, SIMÓN De La noche de San Juan
by Lope de Vega

Virgen, en vuestro vientre santo estuvo
vuestra alma pura, de más gracia llena,
que el Ángel de más luz, que nuestra pena
en vos el golpe original detuvo.
El lirio de los valles que entretuvo
nueve meses su cándida azucena,
si en gracia cría al Ángel, no condena
a la Princesa que por Madre tuvo.
Mas que todos los Ángeles deciros
puedo que la tenéis, si en carne humana
nos dais a Dios, aquel dichoso día.
Que a ellos los creo para serviros
y a vos para su Reina soberana,
cuando os dijo Gabriel, Ave María.

Meter: iambic
113. Als die hinwegeilen
by Gerhard Tersteegen

Bleib doch bei keinem Dinge stehen,
Richt deinen Lauf zur Ewigkeit;
Es ist ein Schatten, was wir sehen,
Versäume nicht das kurze Heut!

Meter: iambic
Moře.
by Bohdan Kaminský

Já nevím, co to jest, však srdce mé jal trud
a touha bezměrná a nekonečné hoře:
já k smrti unaven a vysílen a chud
bych moře vidět chtěl, ó vidět chtěl bych moře!
Mně osud nedopřál, bych spatřil jeho břeh
a krásou opil se, nad kterou není větší.
Já moře vídal jsem jen v blouznivých svých snech,
jen ve snu naslouchal jsem zmaten jeho řeči.
A touha vášnivá mne všady, kde jsem šel,
o břehu šeptala, kde tichne lidské hoře, –
leč po snech mladosti mi zbyl jen plachý žel
a touha do dálky, ta touha vidět moře.
Leč nyní mocněji než dřív kdy tajný hlas
mně v srdci hovoří a v dálku jít mne láká,
dál z toho ovzduší, den mládí kde mi zhas’
a večer bez štěstí a bez lásky se smráká.
Tam žitím unaven bych znovu okřál snad,
za nové naděje své dávné změnil hoře,
kde nikým nerušen bych mohl poslouchat
tvou hudbu vznešenou, ó krásné, věčné moře!
Ó tam bych pookřál a nový čerpal vznět
a v srdce zázrakem by nová vešla víra,
tam kdesi daleko, kde netušený svět
svou krásou vznešenou nám moře otevírá...
Tam by se vyplnil můj dávný, zlatý sen...
Před oním bezměrným čím je to lidské hoře!
Tam sedě na břehu bych dumal nerušen
a v lásce naslouchal, jak ze sna šumí moře.
A zatím, Bože můj! co do těch snů je všech!
A jednou přijde den, snad přijde za čas krátký,
kdy, prost všech nadějí, neznámý uzřím břeh,
kam dojde každý z nás a nevrátí se zpátky.
A vše, co bolelo, se čisté přenese
tam, nic kde nebolí a není, není hoře – –
Byl’s, nejsi – nad tebou zas klidně zavře se
ta věčnost zamlklá, to bezdné, tmavé moře...

Meter: polymetric
128. Immer gleichmütig
by Gerhard Tersteegen

In Freude, Trost und Süßigkeiten
Erfreue dich nicht allzusehr;
In Dürre, Dunkelheit und Leiden
Sei still und Gott im Glauben ehr!

Meter: iambic
Pohádka.
by Emanuel Lešehrad

Na hnědém komoni princezna sedí,
ruce má bílé jak lilije květ,
s úsměvem ve tváři kol sebe hledí,
jakoby patřil jí celičký svět.
V pozadí vidět je blankytné sály
se stropem, na němž plá tisíce hvězd,
z dumavých hvozdů, jež chmuří se v dáli,
reci se vracejí z dalekých cest.
Ó, ten trůn gothický zlatý je celý!
na něm dlí král oděn v smuteční šat,
jen to ho rmoutí, že vlasy mu bělí,
a že už nemůže nikdy být mlád.

Meter: dactylic