PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ZA ALFREDEM MUTHEM
by Karel Dostál-Lutinov

Za krásných dnů mé mladosti
jsem čet tvou píseň unylou –
a jako krásná pohádka
jde znova, znova duší mou.
To bylo v listě obrázkovém,
jimiž jsem rád tak listoval –
tam za Tvé písně toužným slovem
se obraz kresby na mne smál.
Kdes na výšině jakés hory
ve smavý krásný letní den
trojlístek studentů si hověl,
na trávník v štěstí rozložen.
Zdvíhali čapky, ruce vzpřáhli
kams do hor, rovin, do dáli –
(tak Ludwig Richter kreslil mládí –)
a Tvoji píseň zpívali.
Jen akord slední zní mi v duši –
když duše znavená chce v let
z těch tvrdých, dusných trampot žití,
tak rád bych zas tu píseň čet’:
„Nad námi blankyt svítí,
před námi krásné vlasti ráj,
za námi propast hluboká
se šklebí.
Ó touho mládí! Křídla široká
já chtěl bych rozepnout
až k nebi!...“ – ?

Meter: iambic
Frau Venus .
by Joseph von Eichendorff

So mich auch ruft ihr aus dem stillen Hause —
Und schmerzlich nun muß ich im Frühling lächeln,
Versinkend zwischen Duft und Klang vor Sehnen.

Meter: iambic
- 996 - Acto III, TEODORO De Fiestas del glorioso San Isidro
by Lope de Vega

Dichosa la nación, pues la ha tenido
el mundo alguna vez, y aun tiene ahora,
que no sabe qué es honra ni atesora
campos de viento que sepulta olvido.
Muy noble es el honor cuando, adquirido
de armas o letras, los blasones dora,
y más aquel que la virtud decora;
más no el que en la mujer fundado ha sido.
No blasones, honor, de tus guirnaldas
ni te corones más la indigna frente
de zafiros, diamantes y esmeraldas;
pues eres una cosa, finalmente,
que puede una mujer a las espaldas
de un hombre, deshacer tan fácilmente

Meter: iambic
Ya viene
by José de Diego

La desterrada vuelve, porque anhelan
dar música solemne a sus oídos
las tórtolas que vuelen de sus nidos
y las ideas que del alma vuelan
Las muchedumbres fieras se revelan,
despiertan a su voz los oprimidos,
¡y vencerán indómitos y unidos
y los traerán los que por ella velan!
Con besos de oro y con fugaz sonrisa,
que viera tras de sí la llamarada,
la aurora de otro Siglo nos avisa:
la mar está gimiendo alborotada
¡Libertad de mi alma! ¡más aprisa!
¡cuánto tarda en morir la madrugada!

Meter: iambic
U sochy krále Jiřího na Vranově.
by Jan Vřesnický

Na Vranově*), Jiřího kde krále
ve skal lůně stojí socha šerá,
zastavil se, v stín se stromů hale,
dnem umdlený chodec za večera.
Prošel trosky, kde se v dávném věku
pnulo sídlo Vartemberků hrdé;
dnes tu spatříš po dob burném jeku
upomínky pouze v skále tvrdé.
Málo mluví tady k české hrudi,
odcizen i tento koutek luzný,
kde dřív život, tu teď balvan studí,
pod nímž barák v zem se krčí nuzný;
chatrč vetchá jako výsměch krásy,
která vůkol při Jizeře trůní,
kamž se vesna ročně mile hlásí,
by se zhlídla v řeky jasné tůni. –
Zadumán, kmet pod sochu si sedá;
žalné vzpomínky mu hlavou letí,
tvář se chmuří unavením bledá,
a list padá na ni ode sněti.
Starý ret ve přítmí lesa šepce:
„Velký králi, prchly již Tvé doby
a Tvá sláva – cizí v naší lebce;
urvaly ji věků dravé zloby.
Národ český již ten národ není,
sotva stínem je svých bohatýrů;
dnes si na něj záští zuby cení
a rve z prsou slávy svatou víru.
Shlédni na nás s jasné výše nebe,
duchem svým nám v srdcích rozžži zápal
oné lásky, která vedla Tebe,
kdy Tvou vlasť zlý škůdce rval a sápal.
Nadchni mysli celé domoviny
i všech bratří širých po Slovanech,
aby opět duch se zmohl jiný
po oteckých udupaných lánech.“ –
Větřík zavál, s větve lístek kmetu
spadl na skráň a pak na drn svěží –
na znamení, český duch že v letu
k slávě vlasti nejlepší znak střeží.

Meter: trochaic
Das Ungewitter
 in der Nacht vom 31ten August 1761.
by Anna Luise Karsch

Izt ist er da; der Herr des Weltgebäudes!

Meter: iambic
XlV.
 Einem Neydischen vnnamhafften Lästerer.
by Andreas Gryphius

Schmeh' jm̃er weil du kanst/ halt nichts als dich/ für gutt/
Vnd bleib nur/ wer du bist! Man wird nach dir nicht
fragen/
Von dem kein Mann erführ/ ob dich die welt getragen/
Es kümmert sich vmb vieh kein hochgesinnter mutt.
Ein vnerschrocken Hertz das jhm durch Fleiß vnd Blutt
Die Ewigkeit vermählt/ das mächtig sich zu wagen
Wohin kein vnmensch denckt/ schätzt/ was vnß meynt zu nagẽ
Auch nicht deß Anblicks werth! Neyd ist sein eigne Rutt.
Der Hund bällt nur vmbsonst deß Mondens Fackel an/
Ein rasend tolles Haupt/ das nichs denn wütten kan
Pflegt/ wer vernunfft noch hat/ mitleidend anzuschawen/
Ach! köntest du dich nur/ du vnmensch recht besehn
Vnd was du thust verstehn/ vñ wehn du pflegst zu schmehn.
Dir würde vor dir selbst biß auff das brechen grawen.

Meter: iambic
Las piedras preciosas – El ágata
by José Navarro Montes de Oca

Gema de aristocracia En su dorado
engarce, llena de fulgor palpita,
como un bello pistilo iluminado
de azucena o extraña margarita
Es un copo de nieve abrillantado,
y en tus ricas sortijas de
                     oro, imita
un botón de alabastro, veteado
con patina sutil de hoja marchita
Cuando la llevas en la
                     negra nube
que finge tu radiante cabellera,
de tu cabello un claro nimbo sube
Y, así, en tu cabellera colocada,
es una hermosa estrella que
                        fulgiera
sobre una noche oscura desmayada

Meter: polymetric
An denselben seelig verstorbenen lieben Mann
by Simon Dach

Man wolte dich begraben,
Mein Ohm, und soltest nicht
Von mir ein Denckmal haben
Der Brüderlichen Pflicht;
Fällt unsre Lieb' auch nieder
Gleich vnter einen Stein,
Vnd sol, wie deine Glieder,
Mit eingescharret seyn?
Natura würd' es hassen
Durch die wir uns geliebt,
Vnd Phoebus mich verlassen
Der mir die Seiten giebt,
Die mich erhalten werden
Wenn ich schon längst verreckt,
Vnd mit der schwartzen Erden
Bin ewig zugedeckt.
Sey sicher, wenn die alle
So mir zu wieder sind
Aus Eiter-voller Galle,
Sind zehnmal Rauch vnd Wind,
So wird man uns noch zeigen
Belebt vnd jung vnd frey
Mich wegen meiner Geigen,
Dich wegen deiner Trew.
Ich weis vmb dein Gemüte
Drumb liebet' ich dich sehr,
Es fügt vns das Geblüte,
Der Sinnen Eintracht mehr:
Wo sind die süssen Stunden,
Wo mancher Wege Fahrt
Die vns genaw verbunden
Nach Brüderlicher Art?
Wie wir verknüpffet wahren
So war auch vnser Stand,
Es hat in gleichen Jahren
Die Schul uns beyd' erkant,
Wir freyten auch zusammen
Pohliynchen die ward mein,
Stracks nam in keuschen Flammen
Dich auch die Mackinn ein.
Fünff Kinder hab ich leben
Du sahst derselben vier,
Gott wird dem Fünfften geben
Auch bald der Sonnen Zier,
Doch wann es wird geschehen
Daß es das schöne Liecht
Des Tages gleich kan sehen,
Es sieht den Vater nicht.
Auch pflagst du stets zu klagen,
Gesund seyn wolle sich
Nie recht mit dir vertragen
Dieß eben klag' auch ich,
Hieraus pflag ich zu schliessen
Ich würd' erst sterben, nein,
Die Ordnung wird zerrissen,
Ich lebe, du gehst ein.
Was sol ich nun beginnen?
Wen geh ich ferner an
Mit so vertrauten Sinnen
Als wie ich dir gethan
Bey also bösen Zeiten
Als man sie je erkant,
Da mir von allen Seiten
Die Freunde sind entwandt.
Zwar dir ist wol gerahten
Jetzt siehest du den Gott
Von grossen Wunderthaten
Den Herren Zebaoth,
Den du im Sinn vnd Munde
Geführt hast jmmerdar,
Der in der Todes Stunde
Dein Felß vnd Beystand war.
Der lohnt mit ewign Gnaden
Dir für die grosse Trew
Die offtmals nicht ohn Schaden
Sprang allen Leuten bey,
Dein Vnschuld-reiches Leben
Dein Ernst im Christenthum
Wird jetzund reichlich heben
Der Ehren schönen Ruhm.
Wo aber sol ich finden
Ein solches trewes Hertz
Dem ich mich mag verbinden
Auff ernst seyn oder Schertz?
Beginnt mein Glück zu wüten,
Das jhm nicht seltzam ist,
Vor wem sol ich ausschütten
Was mich im Hertzen frisst?
Es stärckt mich aber wieder
Daß ich dir folgen sol,
Dieß melden meine Glieder,
Schlaff du indessen wol,
Die Sicherheit umbschliesse
Mit Stille dein Gebein,
Vnd deine Grabstat müsse
Durchaus geheiligt seyn.

Meter: iambic
A Ignacio
by Juan de Quiroga

Alta, piadosa máquina, eminente,
cuya majestuosa arquitectura
del estrago del tiempo se asegura
en las admiraciones de la gente
Cuantas riquezas engendró en Oriente
el sol, en Occidente plata pura
la errante Luna, en pródiga escultura
culto a tu adoración hacen decente
En ti pomposamente se venera
de cinco Santos la feliz memoria
con celo pío y víctimas fragantes
¿Quién sino estirpe tuya, IGNACIO, fuera
tan viva imitadora de la gloria,
que en tálamos de luz gozan triunfantes?

Meter: polymetric
Bekenntnisse
by Hermann von Lingg

Du hast mir oft davon erzählt,
Wie hübsch du schon als Kind gewesen,
Wie böse Krankheit dich gequält,
Und wie du langsam nur genesen.
Bald kamen in dein Elternhaus
In Unzahl alt' und junge Freier,
Du aber schlugest jeden aus
Und nahmst sogar beinah den Schleier.
Nicht Einer konnte sich erfreun
Auch nur der kleinsten Gunstbezeigung.
Du wolltest nicht dein Herz zerstreun,
Du spieltest nicht mit deiner Neigung ...
Ich hör' dich gern, ich horche stumm
Auf deine holde Kindersage,
Wie auf der Biene süß Gesumm
An einem schönen Sommertage.

Meter: iambic
Pod okny.
by Růžena Jesenská

Pod okny se rozmarýna
zelenala,
a já jsem ti, můj miláčku,
a já jsem ti
srdce dala.
Nemysli si, že má láska
k tobě schladla,
když ta milá rozmarýna
pod okénkem
zvadla, zvadla!
Jestli však kdy srdce tvoje
na mém zhřeší,
nic mne více v božím světě –
nic mne více
nepotěší!

Meter: trochaic
9.
by Friedrich von Logau

Ich kenn ein höllisch Volck, die Brüder der Erinnen,
Ein Volck von süsser Zung' und von vergifften Sinnen,
Das zwischen Mund und Hertz, das zwischen Wort und That
Hat einen engen Raum, wie Ost und Westen hat.
Es lobt mich im Gesicht, es schändet mich im Rücken,
Es wil durch meine Schmach sein eignes Laster schmücken;
Es sehnet sich empor, verachtet alle Welt
Und hat genug an dem, daß ihm es selbst gefällt.
Was ist mir denn zu thun? Sonst wil ich nichts ihm gönnen,
Als daß sein falsches Maul mög' einen Stand gewinnen,
Wo sonst durch holen Grund ein stinkend Athem zeucht,
Der auff die Fersen zielt und in die Nasen kreucht.

Meter: iambic
4.
by Friedrich Rückert

Ich seh' es wohl, was hilft mir, daß ich's sehe?
Daß Vater, Mutter, alle deine Leute,
Wohl wissend, was mein Gehn und Kommen deute,
Doch freundlich drein sehn, wenn ich komm' und gehe.
Doch seh' ich auch, o weh mir, daß ich's sehe,
Daß du, viel schlauer zwar als all die Leute,
Doch nicht willst wissen, was mein Kommen deute,
Und freundlich drein siehst stets nur, wann ich gehe.
Ich wollt', ich könnt' es ihnen all erlassen,
Daß, wenn ich künftig käme, mein Willkommen
Niemand mehr rief', als du im Herzensgrunde.
Wenn du mich liebtest, möchten sie mich hassen;
Wenn du mich hassest, kann mir's wenig frommen,
Ob all die Welt mich lieb hat in die Runde.

Meter: iambic
- 62 -
by Lope de Vega

¡O quién muriera por tu amor ardiendo
en vivas llamas, dulce Jesús mío!
y que las aumentara aquel rocío,
que viene de los ojos procediendo.
¡O quién se hiciera un Etna despidiendo
vivas centellas de este centro frío,
o fuera de su sangre el hierro impío
de un Africano bárbaro cubriendo!
Este deseo, que a morir se atreve,
recibe tú, pues la ocasión venida,
bien sabes que no fuera intento aleve,
¿Y qué mucho que amor la muerte pida?
pues no era muerte, sino puente breve,
que me pasara a ti, mi eterna vida.

Meter: iambic
Memoria inmortal de Don Pedro Girón, Duque de Osuna, muerto en la prisión
by Quevedo

Faltar pudo su patria al grande Osuna,
pero no a su defensa sus hazañas;
diéronle muerte y cárcel las Españas,
de quien él hizo esclava la Fortuna.
Lloraron sus envidias una a una
con las propias naciones las extrañas;
su tumba son de Flandes las campanas,
y su epitafio la sangrienta luna.
En sus exequias encendió al Vesubio
Parténope, y Trinacria al Mongibelo;
el llanto militar creció en diluvio.
Diole el mejor lugar Marte en su cielo;
la Mosa, el Rhin, el Tajo y el Danubio
murmuran con dolor su desconsuelo.

Meter: iambic
Předtucha.
by Pavel Sula

Šly velké zpěvy po lese a vlhká vůně polem.
Daleký obzor modravý do bílých oblak vtesaný
své modré oči vytřeštil a hltal teplo slunce –
a v tisíc jemných atomů v dál tříštil se hlas volaný.
Do perspektivy hnědých brázd semena bílá kladli.
Vysoké slunce rozžhavilo vůně květů na lukách,
jež nad kalichy chvěla se a plula k modrým výškám,
však nad oblaky bílými jakoby tajný smutek táh –
Nad perspektivou hnědých brázd vzrůstalo tajno budoucna
a vzduchem chvěl se otazník a vlčí máky rudé.
Chtěl bych tak ležet ve brázdě a čekat s klidem hrobovým,
co zítřek asi přinese a jaká plodnost bude?
A vlhkým zpěvům naslouchat v té chudé, šedé brázdě,
své ruce zarýt do prsti a nechat oči zavřené
a cítit vzrůstat Tajemství do šedé brázdy vseté
a s klidem, s klidem vycítit, že všecko, všecko zmařené!

Meter: iambic
11. Pilností a poslušností
by Eduard Just

Pilností a poslušností
zavděčit se Vám,
to i v novém tomto roce
za svůj úkol mám.

Meter: trochaic
Přelud vteřiny.
by Jaroslav Vrchlický

Jak v mírném cvalu naši koně jeli,
kraj barvy ztrácel jako freska ztmělý,
již deště smyly, větry ošlehaly...
Pár topolů, jež osaměle stály,
se rýsovalo silhuetou jemnou
na čistém nebi, a nad zemí temnou
a pod topoly blíže skalní stěny,
se venkovský táh hřbitov opuštěný,
tvar trojúhelníka měl, květů málo
a křížů ještě míň na rovech stálo,
a smutek nesmírný vál z pouště všeho,
z těch zdí a z domku čerstvě bíleného,
jenž, kde se trojhran v zdí úzký cíp dloužil,
čněl, za komoru pro umrlé sloužil.
Van táhl ostrý krajem, zem se chvěla
a jediná jen hvězda osamělá
nad pustým hřbitovem tím v temnu stála.
Tak vysoká, tak vzdálená, tak malá,
jak naděj v srdci lidském v nové žití,
když to, jímž dýšem teď, se v niveč zřítí...
Tak jak jsem kol jel, srdce smutkem stuhlé,
mně zdálo se, že v úzkém zdí dvou úhle
za komorou se bílý kostroun drápe,
v kraj nahlížeje hnáty po zdi tápe,
svit hvězdný táh se po kostech a dříku...
Však to byl pouze přelud okamžiku,
neb v tom již koně v nový trysk se dali,
a všecko, přelud, sjelo mezi skály...

Meter: iambic
1L: Genesung, Tochter der Schöpfung auch,
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Genesung, Tochter der Schöpfung auch,
Aber auch du der Unsterblichkeit nicht geboren,
Dich hat mir der Herr des Lebens und des Todes
Von dem Himmel gesandt!
Hätt‘ ich deinen sanften Gang nicht vernommen,
Nicht deiner Lispel Stimme gehört;
So hätt‘ auf des liegenden kalten Stirn
Gestanden mit dem eisernen Fusse der Tod!
Zwar wär ich auch dahin gewallet,
Wo Erden wandeln um Sonnen,
Hätte die Bahn betreten, auf der der beschweifte Komet
Sich selbst dem doppelten Auge verliert;
Hätte mit dem ersten entzückenden Grusse
Die Bewohner gegrüsst der Erden und der Sonnen,
Gegrüsst des hohen Kometen
Zahllose Bevölkerung;
Kühne Jünglingsfragen gefragt,
Antworten volles Masses bekommen,
Mehr in Stunden gelernt, als der Jahrhunderte
Lange Reihen hier enträthseln.
Aber ich hätt‘ auch hier das nicht vollendet,
Was schon in den Blüthenjahren des Lebens
Mit lauter süsser Stimme
Mein Beruf zu beginnen mir rief.
Genesung, Tochter der Schöpfung auch,
Aber auch du der Unsterblichkeit nicht geboren,
Dich hat mir der Herr des Lebens und des Todes
Von dem Himmel gesandt!

Meter: iambic
ODJEZD
by Otokar Fischer

Májová vůně prostorem se bělá,
dýše a šeptá jabloň zrůžovělá.
Aleje, ozářené svítilnou,
jak řady nevěst pod závojem jdou.
Opuštěn, tichne čistý sad a svět.
Prohřátý výdech stoupá pod nebesa.
Čas od času, jak mrtvý motýl, klesá
mlčky a těžce s magnolie květ.

Meter: iambic
- XLVI -
by Gutierre de Cetina

Para justificarme en mi porfía
tal vez muevo la pluma que os alabe,
y antes de comenzar pide que acabe
de celoso temor la fantasía.
Pónesele delante al alma mía
temor que os perderé si tal se sabe,
y no decir de vos lo que en vos cabe
dice Amor que es traición y cobardía.
Hágome alguna vez más atrevido
y digo: «¡Qué temor tan sin prudencia!
¡Aménla cuantos hay debajo el cielo!»
Ved si debo de estar ya bien perdido,
cuando, siendo incurable mi dolencia,
pienso en ajeno mal hallar consuelo.

Meter: iambic
- LXIV - De un amante, que donde otros hallan alivio, se aumenta más la fuerza de su ardor
by Joseph de Litala y Castelvi

En esta clara cristalina fuente,
en cuyos, sí, dulcísimos raudales,
halla salud la fuerza de los males
mitigado al enfermo el accidente.
En esta pues diáfana corriente
bebí Vesubios, si toqué cristales,
y lloró el corazón vivos corales,
apoderado de una fiebre ardiente.
¿Qué es esto Amor? ¿Qué es esto Ninfa bella?
deidad en estas ondas venerada,
¿dime? en su plata líquida que estrella,
predomina, y influye, que así airada,
con su murmullo aumenta mi querella,
y con su hielo el Alma hallé abrasada.

Meter: iambic
Von den Farben.
by Barthold Heinrich Brockes

Das weisse Tisch-Tuch zeigt uns einen rothen Schein,
Sieht man beym Licht darauf ein Glaß mit rothem Wein;
In Farben kehren sich die Theilchen von dem Licht,
Und durch den Wider-Schein erregt er das Gesicht.
Wir fühlen ihren Druck sich so ins Auge dringen,
Wie sie die Ordnungen erst durch das Glas empfingen.

Meter: iambic
El mar...
by José Navarro Montes de Oca

El mar se prolongaba en tus pupilas
de esmeraldas oblicuas Se borraba
la tarde, y sobre del confín temblaba
un último fulgor de tintas lilas
Las olas remansadas y tranquilas,
morían en la playa Semejaba
la costa un vientre herido que sangraba
entre un temblor de acuáticas esquilas
El triángulo latino de la vela
de una barca, en el aire opalescente,
era un ala tendida Blanca estela
quedó en la solas tras la frágil barca;
obscureció después Y el mar durmiente
se prolongaba en tu pupila zarca

Meter: iambic
Na Eustachii.
by Josef Košín z Radostova

Jak obraz Saiský jsi plna tajemnosti,
neb závojem zakrýváš krásu tváří svých;
však neupadne nikdo do zádumčivosti,
kdo spatří je, a musí propuknouti v smích.

Meter: polymetric
Al mismo tema
by Damián Ruiz de Silva

Baja en puro cristal, o en puro hielo
lluvia a la tierra en torbellino ondoso,
y el corazón del día, el Sol hermoso
enjuga el llanto que ha llorado el cielo
Cuando en niebla se exhala al
                  vitrio velo
de uno y otro vapor caliginoso,
nube que la pavimento luminoso,
sino le empaña, se le opone velo
Pues si aquí al luminar tanto elemento
le perturba tan sólo un accidente
impreso en un vapor que lleva el viento
Que mucho, Montalbán, que a tanto ardiente
la idea de su humano entendimiento
el móvil pierda de su firme asiento.

Meter: polymetric
- XVIII - Acto segundo, Blanca
by Mira de Amescua

Si cuando dejé el bosque no dejara
en él la libertad que estimo y quiero,
y de la rama de un roble grosero
con un retrato el alma do colgara,
no pongo duda yo que me agradara
la corte, el rey, el noble, el caballero;
que en el palacio rico y lisonjero
la caza y primer vida sepultara.
Mas, ¡ay!, que aquel retrato me ha robado
cuanto gusto tenía y dame enojos,
sin él, la corte, el rey y su estado.
Atéla a un roble duro por despojos;
mas, ¿de qué me sirvió dejarle atado
si están dentro las niñas de mis ojos?

Meter: iambic
- 67 -
by Lope de Vega

Subió atrevido miserable Enano
en una hormiga de su cuerpo Atlante,
gloriosa de llevar su semejante;
tal puede en proporción el arte humano.
Sin espuela en el pie, rienda en al mano,
caminaba tan bravo y arrogante,
como pudiera el César más triunfante
en el aplauso del laurel Romano.
Corrió la hormiga, y dio con él en tierra,
y entonces dijo: Envidia, ¿qué te ríes,
de una suerte caímos yo y Phaetonte?
Lidio, camina en paz, no me des guerra,
que es grande diferencia, aunque porfíes,
caer de hormiga y de celeste monte.

Meter: iambic
Des Teufels Lied vom Aristokraten
by Nikolaus Lenau

Ich lobe den Aristokraten;
Hat er des Adels rechte Völle,
Ist er vorweg schon halb geraten
Und zugerichtet für die Hölle.
Wer besser schon sich dünkt und echter,
Bloß weil er lebt, als ganze Scharen,
Der wird gewiß zur Grube schlechter
Als all die Tausend niederfahren.
Was schützen mag die Niedern, Rohen
Vor meiner Finger scharfen Griffen:
Natur und Liebe – wird dem Hohen
Schon in der Kindheit abgeschliffen.
Geschieden von der schlechten Rotte
Des Volkes sitzt der Edelreine
In seiner lieben Ahnengrotte
So kühl, erhaben und alleine.
Vorüber braust an seinem Saale
Das Volk mit Not- und Dampfgewerben,
Sie schwingen ihm die Festpokale,
Man lebt – und eilt, für ihn zu sterben.
Doch Ruh ist in des Edlen Kammer,
Daß er die Lebensmüh nicht spüre,
Und jeden Seufzer muß der Jammer
Verschlucken still vor seiner Türe.
O köstlich ist die stille Schonung,
Denn deutlich hörts der Mann der Gnaden,
Wenn süß ertönt um seine Wohnung
Die Luft von meinen Serenaden.
Er setzt in
Bewundernd singen es die Schranzen,
Und morgen muß allwärts im Ländchen
Das Volk nach meinem Liede tanzen.

Meter: iambic
35.
by Adolf Friedrich von Schack

Dahin der Jugend Wonnen,
Und selbst ihr süßes Weh
Zerstoben und zerronnen
Wie Frühlings-Blütenschnee.
Nicht jauchzt mehr zu den Sternen
Mein Herz wie sonst empor;
Es starrt in öde Fernen
Nach dem, was es verlor.
Nicht mehr in Schmerz zu bluten
Vermag's, wie einst es that,
Als es die roten Fluten
Erlabten wie ein Bad.
Nur wenn in holdem Sinnen
Dein Auge auf mir ruht,
Wohl regt sich noch tief-innen
In ihm die alte Glut.
Hoch klopfend dann entgegen
Pocht es dem jungen Glück –
Doch sinkt mit matten Schlägen
Bald neu in sich zurück.

Meter: iambic
The Day is Done
by Henry Wadsworth Longfellow

The day is done, and the darkness
      Falls from the wings of Night,
As a feather is wafted downward
      From an eagle in his flight.

I see the lights of the village
      Gleam through the rain and the mist,
And a feeling of sadness comes o'er me
      That my soul cannot resist:

A feeling of sadness and longing,
      That is not akin to pain,
And resembles sorrow only
      As the mist resembles the rain.

Come, read to me some poem,
      Some simple and heartfelt lay,
That shall soothe this restless feeling,
      And banish the thoughts of day.

Not from the grand old masters,
      Not from the bards sublime,
Whose distant footsteps echo
      Through the corridors of Time.

For, like strains of martial music,
      Their mighty thoughts suggest
Life's endless toil and endeavor;
      And to-night I long for rest.

Read from some humbler poet,
      Whose songs gushed from his heart,
As showers from the clouds of summer,
      Or tears from the eyelids start;

Who, through long days of labor,
      And nights devoid of ease,
Still heard in his soul the music
      Of wonderful melodies.

Such songs have power to quiet
      The restless pulse of care,
And come like the benediction
      That follows after prayer.

Then read from the treasured volume
      The poem of thy choice,
And lend to the rhyme of the poet
      The beauty of thy voice.

And the night shall be filled with music,
      And the cares, that infest the day,
Shall fold their tents, like the Arabs,
      And as silently steal away.

Meter: polymetric
Záhady.
by Adolf Heyduk

Roj hvězd, těch zlatých nebe včel,
po obloze se rozletěl
a kmitá se a svítí;
ty teskliv zíráš k nebesům
a mníš, že jejich křídel šum
v svém srdci slyšíš zníti.
Však neslyšíš; to přelud jen
a lidské hlavy smělý sen,
vše domněnka jen pouhá;
už, starý snílku, tiše buď,
co křídly šumí o tvou hruď,
jest uvězněná touha.
Ta touha k nebi vzlétnout výš
a zhlédnout světla věčnou říš,
a cíl, kam lidstvo spěje;
leč marno! U uzavřených vrat
těch rájů bude umírat
vždy člověk bez naděje.
Ó kéž by aspoň jeden pel
z jich křídel každý v ňadrech měl,
to stačilo by k štěstí;
však běda! Pouze zemský prach
a tíži záhad na bedrách
jest ubohým nám nésti.

Meter: iambic