PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Erheitre nicht des Garten-Hauses Wände,
by Anna Louisa Karsch

Erheitre nicht des Garten-Hauses Wände,
Und fälle nicht, um einer Handbreit Raum,
Durch Eisen und durch zwey gedungne Hände,
Den schattigten Baum.
Selbst der Prophet, der Ninivens Verderben
Hartnäckig foderte, ganz Menschenfeind,
Hat einst, gerührt von einer Pflanze Sterben,
Den Kürbis beweint.
Und du, ganz Menschenfreund, du willst die Hiebe
Im hohen Baum? auf dessen Zweigen oft
Ein Vogel singt, der lockend, seiner Liebe
Befriedigung hofft?
Das willst du nicht. Denn wann auf weichem Sitze
Du wie ein Fürst, in selbst geschaffner Ruh
Dich hier verbirgst, dann decket vor der Hitze
Sein Schatten dich zu.
Er ist ein Herzog im Bezirk des Gartens.
Die Pyramiden-Bäume wuchsen nur
So durch die Kunst. Er spottete des Wartens,
Ihn zog die Natur!
O welch ein Leib! mit was für starken Gliedern
Versah sie ihn! So stand in Priams Stadt
Einst Hector unter allen seinen Brüdern,
Von Kampfe nicht matt.
Dein Baum, der Held, steht, wann der Frost dem Leben
Des Weinstocks und des Pfirsich-Baumes droht,
Dann steht er von Pomonens Schutz umgeben,
Nicht fürchtend den Tod.
Mit andern Trauben als der Weinstock träget
Prangt er im Herbst; und liefert seinem Herrn
Indem ein Holz ihn unbarmherzig schläget
Den lieblichen Kern,
Gewachsen in dem Umfang harter Schalen.
So liegt im schlechten Cörper oft versteckt
Ein Herz, nicht mit dem Glanze zu bezahlen
Der Mißgunst erweckt.
So hart wie sie, soll gegen fremde Lüste
Dein Mädchen seyn, für dich allein nur schön.
Weyh ihr den Baum, und sag einst: du Geküßte!
Dir ließ ich ihn stehn!

Meter: iambic
Die Lerche .
by Joseph von Eichendorff

Ich kann hier nicht singen,
Aus dieser Mauern dunklen Ringen
Muß ich mich schwingen
Vor Lust und tiefem Weh.
O Freude, in klarer Höh
Zu sinken und sich zu heben,
In Gesang
Ueber die grüne Erde dahin zu schweben,
Wie unten die licht' und dunkeln Streifen
Wechselnd im Fluge vorüberschweifen,
Aus der Tiefe ein Wirren und Rauschen und Hämmern,
Die Erde aufschimmernd im Frühlingsdämmern,
Wie ist die Welt so voller Klang!
Herz, was bist Du bang?
Mußt aufwärts dringen!
Die Sonne tritt hervor,
Wie glänzen mir Brust und Schwingen,
Wie still und weit ist's droben am Himmelsthor.

Meter: iambic
De La Galatea, Libro I, Lenio
by Cervantes

En vano, descuidado pensamiento,
una loca altanera fantasía,
un no sé qué, que la memoria cría,
sin ser, sin calidad, sin fundamento;
una esperanza que se lleva el viento,
un dolor con renombre de alegría,
una noche confusa do no hay día,
un ciego error de nuestro entendimiento,
son las raíces propias de do nace
esta quimera antigua celebrada
que amor tiene por nombre en todo el suelo.
Y el alma que en amor tal se complace,
merece ser del suelo desterrada,
y que no la recojan en el cielo.

Meter: polymetric
VISE
by Josef Svatopluk Machar

Tak divně truchlé bylo moje snění.
Na moje oči padlo světlo dení,
žlutavé teskné světlo z konce září,
však slunce neplálo. A mému zraku
se náhle zjevil veliký lán máků,
smutečních máků, bledě fialových,
stojících bez hnutí. V šíř, dáli kolem
kraj plochý byl a makovým kryt polem,
květ na květu, a jen květ vedle květu,
hladina samý květ. A nikde ruchu.
Nic nehnulo se. Ve stojícím vzduchu
ležela mdlá a těžká jakás vůně,
jíž v životě jsem nikdy neucítil
a jíž teď nezapomním. Tu mě chytil
úžasný pocit: přestává krev bíti
a všemi pory prchá moje žití,
tma v hlavě, v očích – jen to pole vidím,
tu bledých máků pláni bezútěšnou
a padám, padám v ni – v tom jízdou spěšnou
chabnoucí duší prohřměl život celý,
má minulost, jak proud kýs rozkypělý,
ty činy, slova, pocity a fase,
co žil jsem, trpěl, snil a doufal kdysi –
ba, detail každičký. A v duši křísí
se lítost nesmírná: ne toho líto,
kde klid byl, štěstí, – ale chvíle tyto,
kdy trpěl jsem, ty žel mi opustiti...
Ten stesk mi ještě v posled hrdlo stáhl.
A to byl konec. – Kdosi po mně sáhl
mrazivou rukou. Pad jsem v květy pole.
A v posled zřel jsem kolem sebe dole
sta a sta mrtvol. Na hlavě tu hlava.
Ty jedny kosti, jiné ještě s těly.
Mé zraky vyhasly... už neviděly,
zda známí tu...

Meter: iambic
- XIV -
by Fernando de Herrera

La hidra de amoroso pensamiento,
que rota del acero siempre crece,
contienda áspera a la alma triste ofrece,
rendida a la impía fuerza del tormento.
Si del olvido justo y sentimiento
la aguda espada en ella se entorpece,
y con su daño fértil reverdece,
por un cuidado muerto alzando ciento,
forzoso es el socorro al ya cansado
Alcides del trabajo, porque en fuego
con el desdén la acabe el duro hierro;
mas recelo que en Juno Amor trocado,
la suba al cielo, y crezca en vano luego
con nueva confusión más grande el hierro.

Meter: iambic
UVRHLI DO JÁMY ŽIVOT MŮJ...
by Adolf Černý

Uvrhli do jámy život můj,
ach, do jámy hluboké a chladné,
kamení sype se na mne v sluj
tak tvrdé – a smilování žádné...
Jeremiášův pláč jsem čet’
a prudká mi bolest k srdci sáhla –
na dně tak jámy tu ležím klet,
od výkřiků hrůzy ústa zprahlá.
Na prsou tíží mě kamení
a pahrbkem na mně již se vrší,
ač se krev z mnohých ran pramení –
to kamení tvrdé dále prší.
Na dně tak jámy tu ležím sám,
kdy skončí ta muka, myslím stále,
co mi smrt přinese, přemítám –
a kamení tvrdé prší dále.
V tmavou noc obrácen jest můj den
a tvrdé jest žití mého lože –
v úzkostech mohu se modlit jen:
Ó, smiluj se nad mou duší, Bože!..
Uvrhli do jámy život můj,
ach, do jámy hluboké a chladné,
kamení sype se na mne v sluj
tak tvrdé – a smilováni žádné!...

Meter: polymetric
Das einzige Mittel
by Wilhelm Müller

Willst du, meine Augen sollen nicht nach deinen Locken sehen,
Mußt du selber sie zusammen mir mit ihrem Haare nähen.

Meter: trochaic
-XIX-
by Garcilaso de La Vega

Julio, después que me partí llorando
de quien jamás mi pensamiento parte,
y dejé de mi alma aquella parte
que al cuerpo vida y fuerza estaba dando,
de mi bien a mí mismo voy tomando
estrecha cuenta, y siendo de tal arte
faltarme todo el bien, que temo en parte
que ha de faltarme el aire suspirando;
y con este temor, mi lengua prueba
a razonar con vos, ¡oh dulce amigo!,
del amarga memoria de aquel día
en que yo comencé como testigo
a poder dar del alma vuestra nueva,
y a saberla de vos del alma mía.

Meter: polymetric
Auf den Tod des Schauspielers Hermann Müller
by Hugo von Hofmannsthal

Dies Haus und wir, wir dienen einer Kunst,
Die jeden tiefen Schmerz erquicklich macht
Und schmackhaft auch den Tod.
Und er, den wir uns vor die Seele rufen,
Es war so stark! Sein Leib war so begabt,
Sich zu verwandeln, daß es schien, kein Netz
Vermöchte ihn zu fangen! Welch ein Wesen!
Er machte sich durchsichtig, ließ das Weiße
Von seinem Aug die tiefste Heimlichkeit,
Die in ihm schlief, verraten, atmete
Die Seele der erdichteten Geschöpfe
Wie Rauch in sich und trieb sie durch die Poren
Von seinem Leib ans Tageslicht zurück.
Er schuf sich um und um, da quollen Wesen
Hervor, kaum menschlich, aber so lebendig –
Das Aug bejahte sie, ob nie zuvor
Dergleichen es geschaut: ein einzig Blinzeln,
Ein Atemholen zeugte, daß sie waren
Und noch vom Mutterleib der Erde dampften!
Und Menschen! Schließt die Augen, denkt zurück!
Bald üppige Leiber, drin nur noch im Winkel
Des Augs ein letztes Fünkchen Seele glost,
Bald Seelen, die um sich, nur sich zum Dienst
Ein durchsichtig Gehäus, den Leib, erbauen:
Gemeine Menschen, finstre Menschen, Könige,
Menschen zum Lachen, Menschen zum Erschaudern –
Er schuf sich um und um: da standen sie.
Doch wenn das Spiel verlosch und sich der Vorhang
Lautlos wie ein geschminktes Augenlid
Vor die erstorbne Zauberhöhle legte
Und er hinaustrat, da war eine Bühne
So vor ihm aufgetan wie ein auf ewig
Schlafloses aufgerißnes Aug, daran
Kein Vorhang je mitleidig niedersinkt:
Die fürchterliche Bühne Wirklichkeit.
Da fielen der Verwandlung Künste alle
Von ihm, und seine arme Seele ging
Ganz hüllenlos und sah aus Kindesaugen.
Da war er in ein unerbittlich Spiel
Verstrickt, unwissend, wie ihm dies geschah;
Ein jeder Schritt ein tiefrer als der frühere
Und unerbittlich jedes stumme Zeichen:
Das Angesicht der Nacht war mit im Bund,
Der Wind im Bund, der sanfte Frühlingswind,
Und alle
Den zarten Seelen stellt das dunkle Schicksal
Fallstricke dieser Art. Dann kam ein Tag,
Da hob er sich, und sein gequältes Auge
Erfüllte sich mit Ahnung und mit Traum,
Und festen Griffs, wie einen schweren Mantel,
Warf er das Leben ab und achtete
Nicht mehr, denn Staub an seines Mantels Saum,
Die nun in nichts zerfallenden Gestalten.
So denkt ihn. Laßt ehrwürdige Musik
Ihn vor euch rufen, ahnet sein Geschick,
Und mich laßt schweigen, denn hier ist die Grenze,
Wo Ehrfurcht mir das Wort im Mund zerbricht.

Meter: iambic
A una dama que despabiló una vela con los dedos
by Francisco de Terrazas

El que es de algún peligro escarmentado,
suele temerle más que quien lo ignora;
por eso temí el fuego en vos, señora,
cuando de vuestros dedos fue tocado.
Mas, ¿viste qué temor tan excusado
del daño que os hará la vela agora?
Si no os ofende el vivo que en mí mora,
¿cómo os podrá ofender luego pintado?
Prodigio es de mi daño, Dios me
                     guarde
ver al pabilo en fuego consumido,
y acudirle al remedio vos tan tarde:
Señal de no esperar ser socorrido
el mísero que en fuego por voz arde,
hasta que esté en ceniza convertido

Meter: iambic
NA NÁDRAŽÍ.
by Karel Babánek

Hvizd stroje z nádraží do ulic zaleh’ ruchu,
ve hřmění povozů, těžkého města vzduchu,
a zvolna nádraží se stmělé plní davem,
jenž v ulic vír a shon se tříští v jitru smavém.
Zní skřípot vozíků a hlasy pomísené,
kol hrkot, vozků křik, povozy nabízené
po délce chodníků ve dlouhé řadě stojí,
a vozů nárazy, jež připínají k stroji,
je slyšet v ulici, v níž zář se slunce leskne,
jež v oknech chvílemi, jak otvírají, bleskne – –
A zvolna v nádraží se ticho zase vrací,
jen vrabců slyšíš hlas, jenž pod střechou se ztrácí,
a vzduchem prohřátým se ranním s křikem honí –
kdes uvnitř nádraží kov o kov jasně zvoní.

Meter: polymetric
AL ATARDECER
by Manuel Bernabé

En las turbias tristezas de los atardeceres,
bebe el bardo cristiano raudales de armonía,
que nada eleva al ánima como el morir del día,
símbolo de la eterna mudanza de los seres.
De las ferias del mundo cansado y sus placeres,
mi ánima, como un pájaro, a Dios volar ansia;
pues de Tí, oh Dios, derívase la ingénita poesía,
a tu merced me entrego, porque en mi lar imperes.
Abriré día y noche mi alma como un sagrario,
presta, cuando Tú llames, a brindarte aposento,
donde darnos al goce de amar, siempre presente.
Juntos abarcaremos el cruento itinerario,
y verás cómo, cuando muera, no me arrepiento
de haber vivido a solas contigo eternamente.

Meter: anapestic
VEČERNÍ LESY.
by Jan Opolský

Den dokonal a utichali drozdi,
byl zbaven dobra volný, širý svět,
jak chodce krok, jenž v klášteře se zpozdí,
by rozléhal se táhle naposled.
Hvozd nedal dechu. Z únavy či z žele
strom stromu cizí chmuřil se a spal...
Takovou žádost, živ být bez přítele
na věčné časy, les ten vzbuzoval.
Takou pak lítost z osamění svého,
z něhož by vzešly muky blažené,
tajenou hořkost toho pocestného,
kterého každý z prahu zažene.

Meter: iambic
1
by Gottfried Keller

Ei, wie das kracht! – Abscheuliches Geroll
Von Schutt und Erde, polternden Gebeinen!
Ich kann nicht lachen und kann auch nicht weinen –
Es nimmt mich wunder, wie das enden soll!
Nun wird es still. – Sie trollen sich nach Haus
Und lassen mich hier sieben Fuß tief liegen;
Nun, Phantasie! laß deine Adler fliegen,
Hier schwingen sie wohl nimmer mich heraus!
Das ist jetzt eine wunderliche Zeit!
Im dunklen Grab kein Regen und kein Rühren,
Indes der Geist, als Holzwurm, mag spazieren
Im Tannenholz – ist das die Ewigkeit?
Die Menschen sind ein lügnerisch Geschlecht,
Sie haben selbst den Erdboden belogen,
Den ernsten Moder schnöd mit mir betrogen –
Weh, daß die Lüge an sich selbst sich rächt!
Die Lügner gehn von hinnen ungestraft,
Ach, aber ich, die Lüge, ich muß bleiben,
Daß sich erbost der Tod an mir kann reiben,
In Tropfen trinkend meines Lebens Saft!

Meter: iambic
Die Sorglichen
by Gustav Falke

Im Frühling, als der Märzwind ging,
Als jeder Zweig voll Knospen hing,
Da fragten sie mit Zagen:
Was wird der Sommer sagen?
Und als das Korn in Fülle stand,
In lauter Sonne briet das Land,
Da seufzten sie und schwiegen:
Bald wird der Herbstwind fliegen.
Der Herbstwind blies die Bäume an
Und ließ auch nicht ein Blatt daran.
Sie sahn sich an: Dahinter
Kommt nun der böse Winter.
Das war nicht eben falsch gedacht,
Der Winter kam auch über Nacht.
Die armen, armen Leute,
Was sorgen sie nur heute?
Sie sitzen hinterm Ofen still
Und warten, obs nicht tauen will,
Und bangen sich und sorgen
Um morgen.

Meter: iambic
LVII.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ty’s nikdy nezmínil se více o ní
Od toho času, co’s mi povídal,
Že’s láskou horoucí kdys toužil po ní,
A tak’s mé city s svými vystřídal.“
„„Tvá slova věru bol v mou duši roní!
Neměl by’s z lůna prchlé minulosti
Zaříkať obrazů těch půvabnosti!
Co tehdy srdcem mým tak vroucně vřelo,
To dlouhým časem dávno zprachnivělo,
To upomínkou jen sny mé provívá,
Však ve skutečnosti vší krásy zbývá.

Meter: iambic
- 1414 - Libro I, LUCELA
by Lope de Vega

Por uno y otro bárbaro soldado
dividiendo el acero belicoso,
justo respeto de su rostro hermoso,
en jazmines y púrpura bañado.
Entró Judith al pabellón bordado
del Capitán de Ninive famoso,
tan bien calzado el pie pequeño airoso,
que le llevó los ojos el calzado.
Calzada de la luna entró MARÍA
en el mundo tan limpia y tan hermosa,
que no sólo pisó su tiranía.
Pero llevó los ojos amorosa
del mismo Dios, que la dispone y cría
con limpieza de Madre y pies de Esposa.

Meter: polymetric
Sonetos – - I -
by Pedro de Quirós

Itálica, ¿do estás? Tu lozanía
tendida yace al peso de los años
¿Quién a la luz que dan tus
                        desengaños
en la sombra veloz del tiempo fía?
Cedió tu pompa a la fatal porfía
de tirana ambición de los extraños;
mas hízote el ejemplo de tus daños
libro de sabios, de ignorantes guía
Mal dije; no humilló tus
                     torres claras
tiempo ni emulación con manos fieras;
que, a resistirte, de las dos triunfaras
Tu morir fue deber; que si hoy vivieras,
ni a tus héroes más triunfos les hallaras,
ni del mundo en el ámbito cupieras.

Meter: iambic
Dvojí láska.
by Simeon Karel Macháček

Kdo si lásku světa svojí,
Také k nebi povýšen,
Hledě po své zemi jen
V závrati se pádu bojí.
Kdo se láskou nebe kojí,
Do výsosti vytržen
Vzhůru hledě z mraku ven
Pevnou nohou pevně stojí.

Meter: trochaic
El pescador
by Narciso Foxa y Lecanda

Yo soy feliz en mi pobreza suma
con mi Elisa, mis redes y mi barca;
con ver al Sol, espléndido monarca,
al rojo amanecer entre la bruma.
Tengo montes riquísimos de espuma
que dejan en la playa inmensa charca:
no me asusta el imperio de la Parca,
que la conciencia al corazón no abruma
Vienen las olas, vienen a millares
y mi
                  débil piragua combativa
burla su furia y las orillas cobra
Allá del mundo en los revueltos mares
batallando la nave de la vida
boga, se afana y a la fin zozobra!

Meter: polymetric
Auf eine verliebte Kauffmanns-
 Frau.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Courtesilis kriegt einen jungen sohn/
Da doch ihr mann vor mehr als viertzig wochen schon
In Holland ist verreist.
Ich weiß nicht was die losen leute sagen/
Es hätte sich itzt anders ausgeweist/
Als was zuletzt der gute Mann befahl/
Daß sie in sein Journal
Von frembder post nichts solte lassen tragen.
Gewiß sie thun der lieben frau zu viel;
Denn niemand hat die Kauffmanns-art bedacht:
Das kind ist ihr durch wechsel übermacht.

Meter: iambic
1L: Was dich soll in Not und Gefahr beschützen,
by Franz Grillparzer

Was dich soll in Not und Gefahr beschützen,
Mußt du nicht als Spielzeug benützen.

Meter: polymetric
- XXXVI -
by Juan de Arguijo

Después que en tierno llanto desordena
Citerea la voz por el violento
fin de su Adonis, y con triste acento
el bosque Idalio a su dolor resuena,
y en flor sobre el acanto y azucena
hermosa, trueca el mísero y sangriento
joven, modera el grave sentimiento,
y el ímpetu a sus lágrimas enfrena;
y no hallando a su tristeza medio
vuelve al usado ornato, y reflorece
del ya sereno rostro la luz pura.
Así el pesar con la razón decrece,
desesperado el bien; que tal vez cura
a un grande mal la falta de remedio.

Meter: iambic
Soneto
by Fermín de la Puente y APechea

¡Triunfo de Dios! ¡del bárbaro victoria!
¡Gracia preservadora, Luz, Clemencia,
María, de los hombres descendencia,
pero sin mancha de humanal escoria!
Concebida ante el tiempo y su memoria,
en Ti agostó el Señor su Omnipotencia:
Tú eres la creación por excelencia,
Tú de la Redención la mejor gloria.
Tanto la sombra del pecar te espanta,
que primero dejaras, no vencida,
Madre de Dios, tu sin igual fortuna.
La luna y el dragón son a tu planta;
yazga en él la soberbia de mi vida,
mi instable voluntad esa es la luna.

Meter: polymetric
NA MOTIV: ODI PROFANUM VULGUS...
by Adolf Racek

V ráz v klubko pěstě slavně přisaháme,
vy vznešení, již štítíte se lůzy,
vy s hnusem vyžilí, s otroka sprostým heslem,
vám pomstu přisaháme, my věrně přisaháme!
Svou písní skuhravou vám rozkoš otrávíme,
sběř proletářů, věčný pekla zápas,
svou krví nízkou, černou drzé chátry,
vám schlíplé žíly pomstou otrávíme!
Chcem’ žít, být lidmi, jíst chcem’, jíst, o jíst!
Chcem’ žít; hlas náš je lidu hlas, hlas náš je boží!
Ne, dary nechcem’, jenom svoji práci,
jsme živel, běda, kdo jej rozburácí!
Nás miliony, vůdci naši obři
jdou hladovící s námi vaši bozi. –
Jsem průkopník, můj otec dělníkem,
sem bratři v kruh, jsem bídy básníkem!

Meter: iambic
- CXXXI - Al sepulcro de Orfeo
by Joseph de Litala y Castelvi

Sí en el Mudo silencio, sí en la umbría
estancia, y en la sombra (o caminante)
el Mármol te callare el tierno Amante
que esconde, te lo dice la voz mía.
Yace pues con su Losa yerta, y fría,
el que con dulce Amor, tierno distante,
a Eurídice libró con paso errante,
de la región de Rhadamanto impía.
El Orfeo divino, a cuyo acento,
la selva pasos dio, siguió la fiera,
corrieron los escollos, cesó el viento.
El Ebro le detuvo en su ribera,
y pudo tanto el lírico momento,
que hasta el Erebo melodías era.

Meter: iambic
Epilog.
by Růžena Jesenská

Tam vysoko mi řekla nebesa
i v jemné cloně mlhy celá zem,
purpuru zář, jak padla do lesa,
údolí kouzla čistým obrazem,
slavíků píseň, horských tišin květ,
že milovat mám svět!
Tam vysoko mi řekl bystřili šum
a život dole v síti drsných cest,
těch klopot, žalů, radostí a dum
a na vše němá, zlatá sprcha hvězd,
tam osten vryt, tu růže půvab vset,
že milovat mám svět!
Tam vysoko mi řekl okamžik,
jenž pohledět mi v hloubku žití dal,
paprslek lásky, jenž mi v srdce vnik,
měsíce srpek, jenž mi v oči plál,
vzpomínek milých celý družný let,
že milovat mám svět!
Tam vysoko mi řeklo srdce mé,
jež bilo s oddaností sudbě vstříc,
že růže své si každý neseme
a těžko soudit, kdo jich nese víc,
a byť mi svadlá nerozkvetla hned,
že milovat mám svět!
Tam vysoko mi řekl sám Pán Bůh,
že stojí za život pln běd i tmy
chvil čisté jasno, vonný jejich vzduch,
byť návrat kynul v boj a do přítmí,
za okamžiků teplo, zář a vzlet
že milovat mám svět!

Meter: iambic
Las mujeres en berlina – La viuda
by Jacinto Labaila

Enlutada de pies a la cabeza,
estando siempre de llorar a punto
y recordando siempre a su difunto,
sumida vive en la mayor tristeza.
Por frecuentar los templos
                     ella empieza
fijando su atención sólo en un punto;
para encontrar un marital conjunto
de día y noche a Santa Rita reza
De soledad la pobre está ya ahíta
y a su tristeza busca lenitivo;
llanto de viuda es lluvia de verano;
para cesar tan sólo necesita
que reemplace al difunto cualquier vivo
y que la brinde con su blanca mano

Meter: iambic
Truhla stará, otřepaná
by Josef Holý

Truhla stará, otřepaná
potkala mne dnes
ve snu o Ní právě v chvilce,
když jsem líbal Ji a kochal,
z ráje byl jsem vyvržen.
Truhla stará, s křížkem zlatým,
dva ji na sochorech nesli,
alkohol z nich vyzařoval,
otrhaní v koženkách.
Jeden řekl: Mladá kudla!
Krájela a zlámala se!
Druhý smál se pustě s ním.
Zmizelo lože naše. Poušť a kámen.
Zakopali na místě ji tom.
Stará truhla. A v ní lidský osud – štěstí.

Meter: trochaic
Na Jaromíra Boreckého.
by František Ladislav Menhard

Kvapila má za přítele –
jedna duše v dvojím těle:
symbolismem, mysticismem, romantismem
obou duch se spíjí,
oba pějí stejnou melodii,
oba „šílí“ – láskou k Poesii!

Meter: trochaic
DOBILO SRDCE JUNÁCKÉ!
by Xaver Dvořák

Ta zpráva k srdci jde, ta zvěst nás hroutí,
pod čelem dumavým, že zmizel duch,
jenž srdcem vroucím, Vlasti, na tvé pouti
tě provázel, tvých utrpení druh:
dobilo srdce junácké!
Dvé láskám žil, jež sluly „Čech“ a „Slovan“,
v dvě jména ta svůj zavřel všechen svět,
jak dože s mořem s nimi zasnubován,
tož Všeslovanství zříc’ se nedoved’:
dobilo srdce junácké!
V tom žil duch jeho, tvořil svoje díla
a do Evropy jako prapor vlál,
v jih, sever, slovanská kde srdce bila,
jak výzvy hranice on v dálky plál:
dobilo srdce junácké!
Sen nevysněn! a dlaň se nedopnula,
jež vztáhla se až přes šíř Evropy,
však myšlenka ta jak by duhou žhnula
a jednou Slovanstvo jí pochopí:
dobilo srdce junácké!
Nuž, spat jdi po junácku pod mohylu
a usmívej se v nesmrtelných snech,
neb přijde čas, jenž vzbudí tvůrčí sílu,
přerodit Evropy svět v Slovanech:
dobilo srdce junácké!
Ta zmládne jako v příští Spasitele,
Svobodu navždy smění za jarmo;
tvou na mohylu vděčně vavřín vstele
jak Věštci Slovanstva! – Ne nadarmo
dobilo srdce junácké!

Meter: iambic
Soneto amoroso
by Quevedo

Llevó tras sí los pámpanos Octubre,
y con las muchas lluvias insolente
no sufre Ibero márgenes, ni puente,
mas antes los vecinos campos cubre.
Moncayo, como suele, ya descubre
coronada de nieve la alta frente,
y al sol apenas vemos en Oriente,
cuando la dura tierra nos le encubre.
Del monte baja ya con nueva saña
el Aquilón, y cierra su bramido
gente en el mar, y gente en la montaña.
Y Fabio en el umbral de Tais tendido
con vergonzosas lágrimas le baña,
debiéndolas al tiempo que ha perdido.

Meter: iambic
1L: »das grause Königsspiel will ich nun spielen
by Anastasius Grün

»das grause Königsspiel will ich nun spielen
Und laden zu Gerichte meine Richter!
Es drückt das goldne Zepter euch nur Schwielen,
Doch hoch empor das seine schwingt der Dichter!
Ihr könnt die Ebenbürdigkeit nicht tadeln
Des Geists in mir, ihr stolzen Purpurträger!
Er wird zum Throne diesen Schemel adeln
Und vor die Schranken rufen eure Kläger!
Da sprach die Kette meines Arms: Bei Erzen
Schlief einst ich sanft und tief in ew'gen Nächten!
Was rißt ihr mich dem Berge aus dem Herzen,
Solch' unbewehrte Arme zu umflechten?
Der Wölbung Quadern sprachen drauf: Wir trugen
Am Dom des Herrn einst mit als Felsensäulen!
Was habt ihr uns geschmettert aus den Fugen,
Zu hören dieses Armen Klagen heulen?
Des Bettes Diele sprach: Ich ragt' als Eiche,
Auf grünen Höh'n zu säuseln Gottes Ehre!
Was habt ihr mich gefällt mit frechem Streiche,
Daß ich dieß Herz jetzt an mich pochen höre?
Vor'm Fenster eine Lerche klagte bitter:
Was zeigt ihr mir, der Freiheitseelen einer,
Der Knechtschaft gelb Gesicht durch schwarzes Gitter
Und eine Seele, ach, so frei, gleich meiner!
Es sprach mein Herz: Euch freut, was mannigfaltig,
Doch Ein Gepräg' nur wollt ihr für Gedanken!
Ihr liebt die Blumen, weil sie vielgestaltig,
Doch darf nicht frei das Herz Gefühle ranken!
In plumpe Fesseln wollt den Geist ihr schlagen,
Der gottgesandt, wie Wolk' und Regenbogen;
Die Wolke wettert, ihr könnt sie nicht jagen,
Und knebeln nicht könnt ihr den Regenbogen!
Und nun vernehmt den Urtelspruch des Richters:
Für Kett' und Schmach, die ihr ihm ließt bereiten
Denn also richtet mild das Herz des Dichters,
Gibt euren Namen er Unsterblichkeiten!
Nur erst gesellt er seine Ketten alle
Zu Kron' und Stab in eures Wappens Rahmen,
Es rasseln weit durch des Jahrhunderts Halle
Wie seiner Ketten Klirren eure Namen.«

Meter: iambic
Mi amor y la luna
by José Gonzalo Roldán

Eres tú con tu mágico lucero,
con tu luz que jamás brilla importuna,
pura, apacible, misteriosa luna,
cándida imagen de mi amor primero.
Si eres tú la que vuelves lisonjero
sueño de cisne en límpida laguna,
la que vistes mi amor y mi fortuna,
la misma que brillaste cuando enero
Dile a aquella beldad de
                  acento blando
que piense en mí cuando suspire al verte,
que contigo y su amor estoy soñando,
que yo mismo no sé cual es mi suerte,
que no sé si a la vida voy andando
o si voy caminando hacia la muerte.

Meter: polymetric