PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1L: Nur der bleibende Himmel kennt
by Jakob Michael Reinhold Lenz

Nur der bleibende Himmel kennt
Was er den schwachen Sterblichen gönnt;
All ihr Glück erstohlen von Quaalen;
Hinter Wolken zitternde Stralen;
Was ihr Herz sich gesteht und verheelt,
Alles hat er ihnen zugezählt;
Unerbittlich – all ihre Triebe,
Alle Gestalten und Grad' ihrer Liebe,
Alle Fehler des Augenblicks,
Oft die Räuber ewigen Glücks,
Allen Unverstand, Delikatessen,
Wo sie nicht noth waren, Plumpheit, Vergessen
Seiner selbst, oder dessen was nie
Gut gemacht wird, der Harmonie,
Die aller Wesen Wohlstand erhält,
Dieses Himmels auf der Welt –
All das läßt er mit kindischem Schrein
Uns in der Wiege schon prophezein.
Reitzt nicht oft schon des Säuglings Stimme
Seinen Zorn zum künftigen Grimme
Und seiner stillen Thränen Geduld
Seine Gnade zur künftigen Huld?
Ach womit muß ich's versehen haben,
Daß meine erste Liebe begraben?
Daß meines Herzens Unbestand
Nachher nirgends Ruhe fand?
Daß deine köstlichsten Schätze auf Erden
Mir nur im Fluge gewiesen werden;
Und in dem schwimmenden Augenblick
Des seeligen Genusses – beb' ich zurück
Fort in den furchtbaren Strudel des Geschickes;
Fort fort ohne Hofnung des vorigen Glückes,
Ohne Wiedererinnerung fort,
Wo mein Leben in Wüsten verdorrt,
Wo niemand Theil nimmt, niemand mich kennet,
Niemand mir Theil zu nehmen gönnet,
Und die Natur selbst kälter scheint,
Weil sich niemand mit ihr befreundt?
O gute Götter! wie glückliche Stunden,
Wie schröcklich leere sind mir verschwunden!
Ihr zählet sie alle. Bewilligt mir
Nur eine Bitte: solltet ihr
Noch der glücklichen übrig haben,
Ach geht sparsam mit euren Gaben!
Hieltet ihr aber doch nicht Hauß,
Mir zur Strafe vielleicht, so halt ich
Wenigstens zu der Sterbestunde
Mir ein Stündgen mit – aus.

Meter: polymetric
- 72 - Alaba el poeta lo más esencial de la hermosura, sin ser parte de la armonía de las facciones
by Lope de Vega

Aura suave y mansa, que respiras
en el clavel de Juana, y las lucientes
hebras de sus mejillas transparentes
con blando soplo esparces y retiras.
¿Por qué a la rosa y al jazmín aspiras,
desde el coro de perlas de sus dientes,
pudiendo reparar mis accidentes,
cuando en su dulce hálito suspiras?
El humor de sus labios purpurantes,
para criar aromas bebe Apolo,
del Alba ministrado en los diamantes.
Porque respira tan fragante Eolo,
que ganará un millón tratando en guantes,
pues fueran de ámbar con el soplo sólo.

Meter: iambic
NAŠE BUĎ!
by Xaver Dvořák

Praho má, Praho, čarovná snů krásko!
okouzlíš zraky, očaruješ hruď;
ty naše pýcho, srdcí našich lásko,
jak nemilovat tebe, nad vše, suď!
Jak bohyně se vynořuješ z řeky,
z vln stříbropěnných naší Vltavy,
v mlh modravých se vineš závoj měkký,
než jitro královnou tě pozdraví.
Tak plná's něhy, všecka ještě v snění,
pohádky luzné opřádá tě dech;
jak dítě usmíváš se v probuzení,
červánky zrůžovělá po údech.
Když slunce vzejde, v zenit stoupá výše,
jak koruny šperk plane nad tebou;
tvá krása roste, rozhlížíš se v pýše,
tak svůdná s majestátu velebou.
Vše leží vzdáno tvého u podnoží,
vlož směle nohu svoji na jich šíj;
slyš, chvalozpěvy jejich jak se množí:
Buď zdráva, Kněžno, kraluj, věrně žij!
Je žezlem dlaní tvých věž strmá Víta,
jak o trůn opíráš se o svůj Hrad;
tvá věrná stráž, jak do pancířů skrytá:
hle, Petřín, Vítkov tam, tu Vyšehrad!
Ruch města zdraví tě jak jásot davů,
sta věží kyne, loďstev stožáry,
jež shromáždila se tvém ve přístavu,
tvé kráse připíjejí poháry!
A večer západu když sype růže
kol skrání tvých jak věnec dokola,
tmy samet hebký stele ve tvé lůže
a baldachýn z hvězd s hora plápolá,
jak žádoucí jsi v siluetách štítů!
vln toužným šumotem zní řeky klín,
jak opěvali by tě sladce v skrytu
tví bohatýři hrou svých mandolin. –
Ó Praho, jak tě milujem, tvé děti,
ne, milenci spíš, na tě žárliví,
Ó kolikrát jsem stanul ve dojetí
nad tebou, o tvou slávu bázlivý!
Praho, má, Praho, čarovná snů krásko,
okouzlíš zraky, očaruješ hruď;
ty naše pýcho, našich srdcí lásko:
Ne, nepokoř se! Nikdy! Naše buď!

Meter: iambic
Abschied von Noske
by Kurt Tucholsky

Da gehst Du hin und singst nicht mehr.
Wir haben oft von Dir gesungen,
hell hat hier unser Lied geklungen.
Es ist uns stets vorbeigelungen:
Du bliebst und ruiniertest uns noch mehr.
Jetzt gehst Du hin und singst nicht mehr.
Du warst der Bürger starker Mann.
Du schliefst, indes die Adjutanten,
die den Proleten rasch erkannten,
die Trupps für ihren Zweck verwandten –
Landauer, Liebknecht! was lag Dir daran!
Du warst der Bürger starker Mann.
Du gehst. Koch Dir Kamillentee.
Und denk im Käppchen Du an Kappen.
Einst fuhrst Du mit den Landsknechtsknappen.
Jetzt hältst Du es mit Schusters Rappen –
vorbei Importen und Gesangssoiree . . .
Du gehst. Koch Dir Kamillentee.
Gehst Du? Noch ist Dein Ungeist da.
Noch wollen alle sies nicht wissen:
Wir bleiben tief in Kümmernissen,
bis wir das Achselstück zerrissen.
Wie lange noch Tatü-tata?
Du gingst. Und bist noch immer da.

Meter: iambic
- CXXI - Coronación de la Emperatriz de los Cielos Nuestra Señora
by Pedro Soto de Rojas

A fuerza pura y con ardiente espada,
de la triunfante (conquistada) Roma,
por la cumbre feliz, su Reina asoma,
con tres cercos la frente coronada.
Sube la Augusta Majestad sagrada,
y al alto Serafín las luces toma,
con la que esparce la luciente coma,
que muestra en sus espaldas derramada.
Baja la vista al fin, alza la mano,
y inclinándola al pecho aquesto dijo:
es nuestro todo, a nuestro gusto llano.
Contento al Padre da regalo al hijo,
al Espíritu gozo soberano,
al cielo gloria, al mundo regocijo.

Meter: polymetric
Chrysanthémy.
by Anna Simerská

Bílé chrysanthémy,
chladem obetkané,
z vás vždy v moji duši
záchvěv smutku vane.
Bílé chrysanthémy –
ženy osamělé,
kterým osud v cestu
chlad a mráz jen stele.
Jdete životem tak
opuštěny, samy,
a přec tolik krásných
duší mezi vámi.
Každá z vás snad prahla
ve života jaře
být života středem,
zřít kol drahé tváře.
Teď jen touha zbyla
v upomínek sen,
žitím jdete samy,
dány bouřím v plen.
Osamělé ženy,
zřím vám na skráni
plát vždy bílých květů
teskné usmání.
Pod závojem smutku
moje duše tuší,
co uvadlých květů
ve vaší je duši.

Meter: trochaic
Před podělováním.
by Josef Flekáček

Po dlouhý čas noc každou
jsme měly krásný sen,
stál stromek plný světel
před námi ozářen!
Na jeho větvích, pod ním
i kol se záře stkví,
a všude štědrá láska
i darů bohatství.
Po dlouhý čas noc každou
jsme měly krásný sen,
nad lůžkem naším anděl
se vznášel ozářen.
A Jesulátko krásné
v jeslích jsme viděli,
pastýři obklopené,
a září, anděly.
A onen přelíbezný
a čarokrásný sen
má nyní, dítky milé,
vám býti vyplněn.
Již uvidíme záři,
jak na stromku se stkví,
i jesle, Jesulátko,
a darů bohatství.
Bůh obmyslil nás láskou,
lidé štědrostí svou,
v té chvíli andělové
nám šumí nad hlavou.
Ó těšte se již, dítky,
a berte s vděčností,
co láska Boží, lidí
vám dává s radostí.

Meter: iambic
ARTURO TOSCANINI.
by Petr Křička

Zahráti mu kdysi povelel
usurpátor hymnu fanfaronů.
Hrdě odmítl a z vlasti šel,
azurových nepotřísniv tÓnů.
Bravo tomu, kdo byl hotov pít
protivenství, ne však špíny číši:
umělci, v němž lze i muže ctít.
Jeho jméno ve své srdce píši.

Meter: trochaic
Diálogo entre Villena y Lorenzo Fernández
by Francisco Garrido de Villena

V - ¿Quién hace aquí tan áspero lamento?
L - Yo soy, que de un ser bien soy conocido
V - ¿Por qué, no tengo fuerzas ni sentido
para decirte el grande mal que siento?
V - ¿Quién eres? L - Soy Lorenzo
                  V - El tormento
tan grande porque causa se ha venido?
L - ¿No ves que a los Fernández he perdido?
¿qué mayor para tanto descontento?
V - ¿Quién era? L - Fue mi padre y de Elicona
y del coro sagrado de las nueve,
y fue también de Palas y de Marte
Mira si el sentimiento se le debe,
que yo perdí mi ser en su persona,
y ellas la gala, y el saber, y el arte.

Meter: polymetric
36.
by Friedrich Rückert

Ein weiter Thorweg ist, ein Pförtchen eng zur Seiten,
Zum Gehn und Schreiten das, zum Fahren der und Reiten.
Im Fahrweg ist Gedräng, heut Staub und morgen Koth;
Durchs enge Pförtchen kommt man immer gut zur Noth.
Ein Bücken darf dich nur und Drücken nicht verdrießen;
Allein zu Buck und Druck konnt' ich mich nie entschließen.
Und wie ich täglich dort geh' aus und ein das Thor,
Zieh' ich das weite stets dem engen thöricht vor.
Mir ist, ein Unglück müßt' am Tage mich befallen,
Wo ich mich bückte durch das enge Joch zu wallen.
Und jeder Fahr schein' ich mir für den Tag entgangen,
Wo meine Schritte durch den koth'gen Fahrweg drangen.
Du sprichst: ein Aberglaub' ist dis und Wahn ein toller.
Ja freilich, aber mir ein nicht unsegenvoller.
Denn nie gedankenlos geh' ich nun aus und ein,
Stets unterm Thore fällt mir meine Thorheit ein.
Der Mann ist weise, der an seine Thorheit denkt,
Und weiß, mit welcher Macht sie unsre Schritte lenkt.
Wo dir's unmöglich ist der Thorheit widerstreben,
Magst du ihr wenigstens der Weisheit Anstrich geben.

Meter: iambic
První kapitola. (I.)
by Josef František Karas

O mladosti, ty naivní a sladká,
jak první pocel, Adamovi v ráji
jejž vtiskla Eva na rty roztoužené,
o vůně jarních dnů a kouzlo bájí
o krásné Venus Anadyomene,
co z mořské pěny vstala, čistá, vznosná,
pod Phoeba polibky, o duho barev,
jež skrývá v sobě prostá krůpěj rosná,
o trylku ptačí, v máji zazvučevší,
o strumení ty prudkých melodie,
o lodi snů, jež bloudíš v zátočinách,
kde z pěny svítí Nereid bílé šije,
o skálo pokladů, co jednou v roce
se otevíráš, aby smrtelníci
se drahokamů krásou pokochali –
zda možno tvojich illusí se zříci?
O mladosti, ty sajko prostřed savann,
již slunce tropů líbá rozžhavené,
to hravé slunce, stejně jak ty, družné,
o motýle, jejž touha k světlu žene,
o fontáno, ty ticho šumějící,
kdo tvoji něhu vyzpívati může?
O počátku a konci všeho žití:
Kdo tvoje proklínat by mohl růže?

Meter: iambic
ROZSEVAČCE SVĚTLA
by Emanuel Lešehrad

Ty jasná Paní v hvězdném závoji,
buď u Boha mou orodovnicí,
má záštito a mých dní strážkyně.
Ty rajská zoři v smutku údolí,
mne uveď do zahrady blažící,
snů těšitelko, tajná rádkyně.
Ty spáso lodi v zkázu spějící,
zář uroň v děsnou myšlenek mých noc,
kde duše bázlivá lká o pomoc

Meter: iambic
Reformátoři divadla.
by Emanuel Züngel

Takhle nemůže to jíti dál,
když se důkladně vše nezmění.
Věru je to jenom pro škandál,
úplná to zkáza umění.
Deset let už dru se jako kůň
a co z toho mám? Nic! pranic! Ach!
Vůbec bezedná to jenom tůň,
do níž klesá obětí až strach!
Tyhle gáže!
tohle dření!
Dýl to není...
k vydržení!
Něco, něco musí se již stát,
sice zhyne celý aparát!
Já být artistický ředitel,
všecko bych to rázem předělal.
Suflér první hned by vyletěl,
úřad ten by navždy za své vzal.
Nač má obecenstvo slýchati
všecko dvakrát – k tomu den co den?
Ať to herec jak chce pohatí,
něco z toho vyleze přec ven.
Nevídáno!
Jaké flausy!
Umělecké...
ňáké pausy!
Něco musí sem a tam se stát –
proto dál jde přec jen aparát.
Co se peněz jenom vyhází
za kusy, jež slavně propadaj'!
Našinec tím k škodě přichází,
vždyť to na něm páni ustřádaj'.
Já bych slíbil honorář jen těm,
kdo přestanou vůbec kusy psát.
Tím bych vyhnul výlohám se všem,
nebť psát musí ten náš literát!
Kusy staré
dávat jaře;
nejvíc „Dítě“
a „mlynáře“.
To by nemohlo moc peněz stát
a jak krásně šel by aparát!
Mimo sufléra bych vyhodil
z domu také slavnou kritiku.
Tím bys jistě dobře pochodil,
každým pádem, milý Pepíku.
Místo pánů recensentů tam
posadil bych tucet klakérů –
aplausem by třás' se Thaliin chrám,
nebylo by žádných malérů.
V novinách teď
hana stálá –
pak by byla
samá chvála!
Pár těch silných rukou akorát
drželo by celý aparát.
Opera je trochu drahý špás,
ta dělá jen samý deficit.
Kdo má dost jen malý v hrdle hlas,
tisíce chce hnedky gáže mít.
Proto snažil bych se moudře já
ňák to vyrovnat a přetvořit –
činohra oč více vydělá,
na opeře hledět uspořit.
Trebizondou
notabene!
vydělával
bych v aréně. –
Dokázané to už nastokrát,
že jde nejlíp tak náš aparát!
Zvláštní péči pak bych věnoval
slavnému našemu baletu.
Všemožně bych o to pečoval,
abych přivedl jej k rozkvetu.
Gáže dal bych mu co nejnižší,
by se musil notně přičinit –
Mojí vůli pak jen nejvyšší
musil by se ve všem podřídit.
Nejmladší pak
balerinu
a nejhezčí –
inu, inu!
Pak by bylo všecko akorát,
krásně šel by celý aparát!

Meter: trochaic
- 6 - Acto II, TIBALDO
by Lope de Vega

Amor grosero, acuciador del home,
gradescido al desdén, y al bien ingrato,
falagüeño, rapaz, viejo en el trato,
que hurtaste a la muerte fecha y nome;
Buitre cruel, que las entrañas come,
inquieta mar, que no sosiega un rato,
atrevido a las leyes sin acato,
como engañar magüer a cada tome:
El cual, de aquestas ásperas montañas,
donde yace la gran ciudad de Oviedo,
corona y defensión de las Españas.
Desnudo vives entre nieve y miedo;
mas ya, si te has pasado a mis entrañas,
non cale el arte que abrasar te puedo

Meter: iambic
Romance.
by Bohdan Kaminský

Šlo děvčátko z lesa domů,
v tváři mělo plno teček,
achich, mělo samé pihy.
Potkal jest ji mysliveček.
Zastavil se, polaškoval,
náhodu si pěknou chvále.
„Ale, dívko, proč ty pihy?“
„Na slunci jsem byla stále.“
„Na sluníčko nesmíš chodit,
dívčím líčkám slunce škodí.“
A teď tedy každodenně
stínem háje s ní se vodí.
A jdou tmavým stínem lesa,
jdou jím hravě laškující, –
a když dívka z lesa vyjde,
místo pih má ruměn v líci.

Meter: trochaic
- XL -
by Bernardino de Rebolledo

Si la Deidad que la ambición venera
y yo tan enemiga experimento,
ya que el cuerpo le quita el movimiento,
dejar libre el espíritu quisiera.
O sus rigores resistir pudiera
el bien ejercitado sufrimiento,
de suerte que el esfuerzo más violento
triunfo mayor de la constancia fuera.
Al seno de la Patria reducido
del Orbigo las ondas enfrenara
dulcemente la métrica armonía.
Y Cisne de la edad aun no vencido
en acento canoro celebrara
de FEDERICO el nombre y de SOFÍA.

Meter: polymetric
Mlunný úhoř.
by Eliška Krásnohorská

Na Olympu visí chmury;
Joviš dnes má zlosť.
„Opovážné, zemské stvůry!
Naučím vás, brát mi s hůry
blesk, můj přední skvost!
Hle, co pýchy je v tě chásce!
,Dej nám oheň!‘ Až jsem žasl!
Jak když hejsku na procházce
doutník zhasl!
„Dám jim oheň hříčkou, která
spokojí je snad.“
Smál se pod vous, v ruku bera
kůži, z níž se svlékl včera
Aeskulapův had.
Snopek blesků v koutku čadil;
Joviš vzal je, rozharašil,
jeden vyndal, v kůži nadil,
potom zašil.
„Tu jej máte, oheň živý!“
Zasmál se – a plesk!
Na všetečný svět ten chtivý
s olympické shodil nivy
v kůži všitý blesk.
Vystřiklo to, v řeku spadlo,
sic by se to propálilo, –
ve vodě to trochu schladlo,
naskočilo.
Čerstvě se to prohánělo
jako doma hned;
úhledně to zmohutnělo,
dostalo to hbité tělo,
hladké jako led;
ploutve, žábry rostly tomu,
svaly mrštné jako struny, –
stal se z Jovišova hromu
úhoř mlunný.
„Toť můj bičík,“ Joviš vece,
„na vás vhodný trest!
Vždy ať pluje v žití řece,
ať vás bije v chabé plece
jako žhavá pěsť!
Prostrčený hromoklínem,
kolem vás ať v brod se míhá,
ať vás v proudu měkce líném
bouřně stíhá.
„V sladkých vodách, v mělké lázni
zkuste jeho ran,
ať vás mrská, ať vás blázní,
ať vás tepe strašnou kázní
krutě se všech stran!
Taková v něm síla zbyla
z hromovládných mojich dlaní,
že by koně omráčila,
když ho raní!
„Jak se teprv tvor tak slabý,
člověk, bude třást!
Moh’ jsem blesku kázat: Zabij!
Mne však těší strach váš babí,
chci se na něm pást!
Proto ať vás plaší všudy
k vaší trýzni, k vaší muce
v chladném klidu žhavé pudy
revoluce!
„A v čem nejvíc vás to bolí,
nejhloub rozraní,
v tom můj bičík ve svévoli
za terč vaši plec si zvolí,
v tom vás podmaní.
Nejraději, bez otázky,
v proudu žití v koutek slunný
vpluje v sladkých vodách lásky
úhoř mlunný.
„Vlnek jemných kolébání
luzně zmámí vás,
v tom vás žehnou z nenadání
děs i rozkoš, třas i plání,
vášně žár i mráz!
Mlunná bytosť! Kouzlo vnadné!
Ale chyť to – – vyklouzne to;
jest to ryba krve chladné, –
úhoř je to!
„Všitý blesk ten rejdí v kličkách,
až vás obvine;
sám se nechytí v těch smyčkách,
jeť jak v hladkých rukavičkách,
vždy se vyšine!
Ale chci též, aby s chutí
mlunný úhoř dělal kliky
z vod těch sladkých k slané rmuti
politiky!
„Tam ať sebou šumně hází
podšitý můj blesk,
mámivé ať jeho rázy
směšně bouřně doprovází
věčný třesk a plesk;
pro zlosť ať vás mrská všude
švihem chlubných mravních dutek, –
chyťte ho však, – a co zbude?
Skutek utek!“

Meter: trochaic
- CCXL - A don Luis de Cotes, Obispo de Empurias
by Gutierre de Cetina

Ando siempre, señor, de pena en pena,
de llanto en llanto y de uno en otro fuego;
ni por andar ni por tener sosiego
dolor afloja o mi fortuna es buena.
El alma de años ya y de daños llena,
que ciega nuestros apetitos ciego
debría volver de tan dañoso juego
a vida más tranquila y más serena.
Si el alma misma es causa de su daño,
¿por qué la causa? Y si la fuerza el hado,
el arbitrio ¿qué es del?, ¿qué libre tiene?
Pues yo no sé entender mal tan extraño,
suplícoos me digáis de este pecado
quién es primera causa o dónde viene.

Meter: iambic
DĚTEM. (III.)
by Adolf Bohuslav Dostal

Radujte se v slunci, klasy příštích zrání,
kdo ví, kdy už se tu vítr rozduje.
K jakým večerům se vaše jitro sklání,
k jakým skalám květný kalich dopluje?!
Jednou ode břehu proud jej přece strhne.
Drobné děti Prahy, vím, proč zrak mi vlhne.
Rozhlaholte jenom vzduch až k modru nebe:
vy to necítíte, jak i v slunci zebe.

Meter: trochaic
Má písni rouhavá, ty všednosti se směješ
by Jiří Karásek ze Lvovic

Má písni rouhavá, ty všednosti se směješ
A instinkt cikána a vzpouru v sobě máš
Jak vosa žihadlo. Ty v hříchu svém se hřeješ
Jak zmije na slunci, vším kolem pohrdáš.
Ty ve snách Villona jsi nocí provázela,
Zlodějskou svítilnu jsi při tom zdvíhala,
V brlohy, žaláře jsi drze nahlížela,
Pak pod šibenicí ses klidně vyspala.
Ty s Grabbem opilá jsi starých ulic spletí
Do rána bloudila, jak dítě žvatlajíc.
Ty jako Chatterton neváháš vypíjeti
Posledním douškem smrt, když bledne hladem líc.
Ty s Poem v nadsvětné šla's magnetické říše,
S Baudelairem trhala's v infernu květy zla,
Ty sedáš k Rimbaudu a opíjíš se tiše
Zlověstným smaragdem, jenž v očích jeho plá.
Příteli perverse a zpovědníku všeho,
Co s Bohem v rozporu, je k ďáblu stále blíž,
Usedáš po krčmách u stolu politého
Po boku Verlainea, s ním absint popíjíš.
Tys touhu po slávě jak veteš dávno složil,
Víš, že vše pleva jest a fraška, pustý šprým.
Tys poesii svou jen po tulácku prožil
A věčně hořel jsi jen svatým šílenstvím.
Ty vším jsi pohrdal, co páchne prostředností,
Pozérům morálky jsi také vždy se smál.
Tys kráčel v nadšení po cestách absurdnosti
A vlastním instinktům jsi vždy jen podléhal.
Hra nyní skončena. Tvé chudé vinobraní
Snad pohne k výsměchu teď mnohým zpupným rtem.
Trpké je víno tvé a nedozrálo ani,
Však věřte, ďábelským je přece nápojem.

Meter: polymetric
14.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Nechst sah' ich vor das Thor den armen Sünder führen,
Der Pater schry ihm zu: Das Beil wird dich zuvieren,
Der Pfahl durchbohrn, das Rad zerschelln, der Rost verzehrn,
Der Teuffel hole mich wirst du dich nicht bekehrn.
Der arme Tropp erschrack: nahm an den rechten Glauben,
Der Pater wuste hoch die schöne That zu schrauben:
Was rühmst du dich, aus Furcht, aus Angst nimmt er ihn an,
Du hast ihn nicht bekehrt, der Hencker hats gethan.

Meter: iambic
Kleiner Hort
by Karl Henckell

Vor sämtlichen bösen Satanen
Schützt irgend ein kleiner Hort:
Ein Strauß von blauen Genzianen,
Ein Lächeln, ein Liebeswort.

Meter: iambic
- CLXIII - A la muerte de Félix de Vega Carpio
by Lope de Vega

¿Parca, tan de improviso airada y fuerte
siegas la vega donde fui nacido
con la guadaña de tu fiero olvido,
que en seco polvo nuestra flor convierte?
¿Ni vale el nombre ni el valor se advierte?
Cárcel de enfermedad no ha precedido,
ni información de haberla merecido,
y, ¿sin proceso le condenas, Muerte?
Oh tribunal, a donde no hay reparo,
¿en un hora del mundo se destierra
a quién Félix nació, sin que lo fuese?
Mas justo fue, que siendo sol tan claro,
se pusiese al ocaso de la tierra,
y al oriente del cielo amaneciese.

Meter: polymetric
- - Jornada III, LISARDO De El mayor imposible
by Lope de Vega

En competencia el Tibre, el Ebro, el Tajo,
venzo en llorar, y a mi favor convenzo
cuando a pensar en mi prisión comienzo,
imitando de Sísifo el trabajo.
Al mismo infierno imaginando bajo
la historia de que tanto me avergüenzo;
tanto, que en llanto a Filomena venzo
y en soledad la tórtola aventajo.
Veinte veces el sol de lirios de oro
al argentado pez bordó la escama
desde que vi del mundo los engaños,
y otros tantos hace que en prisión lloro
la vida, que es la, puerta de la fama,
cansado de vivir tan largos años.

Meter: iambic
Auf dem Grabe eines Künstlers.
by Eduard Mörike

Tausende liegen hier, sie kannten keinen Homerus:
Selig sind sie gleichwohl, aber nicht eben wie du.

Meter: polymetric
Auf die welchsen karten.
 R.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Bleib, hast du etwas guts. Das allerletzte blat,
Bringst du es an, schlägt den, der eß und könig hat.

Meter: iambic
XL.
by Gustav Pfleger Moravský

„Od sladkých úst, kde plná růže vzkvítá,
Na celou tvář se purpur rozstírá,
Tu skrz pleť sněhobílou mile svitá,
Tam zas jak zory přídech umírá
A tisíceré kouzlo všady skýtá.
To hrdlo labutí jak v mocné pýše
Milostným zjevem tajnou rozkoš dýše,
Již v sobě kryjí ňadra kolíbavá,
V té nejmilejší kráse bujně hravá,
Jak výtvor z alabastru utvořený,
Nejsladším dechem lásky oživený.

Meter: iambic
Láska a smrt
by Jan Karník

BÍLÁ PANÍ, PRŮSVITNÁ,
zraku přísně ledového,
jako socha bezcitná
čeká u zápraží mého.
Kyne rukou beze slova –
voní mátou ze hřbitova.
V sad zřím rudě planoucí.
V jiřinových květů háji
vidím ženu žádoucí.
Sladce její plody zrají –
a přec kvete zlatou pletí,
láká v náruč, do objetí.
Radostně tě uvítám!
Potěšit chceš srdce skromné?
Mlčí... A já vyčítám:
Nekveteš už, nezráš pro mne!
Bílé paní v ústret musím,
ač ret ledový si hnusím!
Nebude-li ukrutná,
pohostí snad sladkou kaší,
jako druhdy Perchta ctná,
která v starých hradech straší.
Vlídné slovo přidá taky –
jak se sluší pro žebráky...
Poutnickou pak zlomím hůl,
pod hlavu dám mošnu chudou,
abych tvrdě neusnul,
až se mi sny zdáti budou
o ztracené pídi země,
kde Bůh otců mluvil ke mně...

Meter: trochaic
Erinnerung an einen Jüngling
by Johann Martin Miller

Du, der sittsamste von allen,
Die mein Auge je gesehn!
O wie hast du mir gefallen!
Jüngling, ach wie bist du schön!
Deine sanfte Seele malte
Sich im ganzen Angesicht;
Solche warme Blicke strahlte
Mir ins Herz kein Auge nicht.
Als du sittsam mir dich nahtest,
Sah ich deine Wange glühn;
Als du mich zum Tanze batest,
Blicktest du zur Erde hin.
Als du meine Hand berührtest,
Zitterte die deine dir;
Als du mich zum Reihen führtest,
Ach da schlug mein Busen mir!
Jüngling, sahest du sein Beben?
Sahst das Irren meines Blicks?
Ach, in meinem ganzen Leben
Denk' ich dieses Augenblicks!

Meter: trochaic
305. Elias
by Abraham Gotthelf Kästner

Da feuriges Fuhrwerk der Erd' ihn entreißt,
Verläßt er dem Jünger so Mantel als Geist:
Doch manches Predigers Jüngerlein
Bekamen seitdem den Mantel allein.

Meter: polymetric