Postavy.
by Jan Daniel Korvín

Kde jsou ty časy, kam je osud schoval,
kdy v rodišti jsem, hošík, ministroval,
a po náměstí s hrdým v líci pláním
s posledním chodil mnohdy pomazáním!
To v neděli, než počali mši svatou,
jsem na kůr běžel k starým varhanám
a pomáhal jsem šlapať zdravou patou,
co Jozef chromou nedovedl sám.
Byl Jozef mrzák, a jen z útrpnosti
tu poskytli mu v městě malou práci,
by zahnal trochu hlad a ohřál kosti,
než v rov je složí, kam se každý ztrácí...
Ten Jozef! Farní paměti má v hlavě
a klepy staré, nové v malíčku,
až dosud chodí jako kníže v slávě
a vděčně stiskne kmínky skleničku
a vypravuje za to po okolí
těch klepů tolik, že až hlava bolí!
On bydlí dole, zrovna u hřbitova
v sedničce malé chaty v podkroví
a nechce z krovu, dokud nepochová
ho posluchačstvo vděčně pod nový.
A když se zeptáš, ví-li, poznává-li,
jediný z lidí, kdy že umře jednou,
věštecky ruce do sebe si sbalí,
a zraky k nebi prorocky se zvednou:
„Až na konci mne kosa rozdrtí,
pochován budu tři dni po smrti!“
– Jen sršte, jiskry, s kovadliny,
já měl vás vždycky hrozně rád –
a sršte, jiskry, do krajiny
a sršte do domů i chat!
A vysoko – a hlavu pod ně,
ať jich tam máme hezky hodně! –
Tak černý Pícha jenom buší,
jak vídal jsem ho za mlada,
že každá jiskra v mladou duši
jak nový život zapadá!
A rána ránu stíhá prudce
a každá jiskry vyvalí,
jak z železa by byly ruce
a černý Pícha ze skály!
Ha, co to ještě z Píchy září,
ha, co to vedle kovadliny,
co mužnou, černou hraje tváří
a jaké divné čelem stíny!
On kroniku zná naši celou
i neveselé ony stránky,
co na tváři mu stíny stelou
i na vysoké jeho spánky.
Tu pravdu hřímá slovem, činem,
kdy klid mu kyne po práci,
jak nesvorností svojí hynem,
jak Čech sám sebe utrácí!
Jak hromy rány jeho buší
v tu kovadlinu rozehřátou,
jak do černých by hřímal duší
tu z kroniky své pravdu svatou,
a jak ta rána jiskry srší,
takových tisíc v duši prší!
– Jen sršte, jiskry, s kovadliny,
já měl vás vždycky hrozně rád –
a sršte, jiskry, do krajiny
a sršte do domů i chat!
A vysoko – a hlavu pod ně,
ať jich tam máme hezky hodně! –
– Tak, Jozífku, nám jednou zahraj zas,
tu trumpetku si k ústům hezky stiskni,
tak – dechni do ní, vyroň zlatý jas
a nohou dupni si a z duše výskni!
Ty že jsi blázen? Vždyť tak posloucháš,
tu trumpetku tak držíš hezky v ruce –
co lidé mluví? – rozum zdravý máš –
než, Jozífku, tak nesmíš dupať prudce! –
– A co, já, jak chci, dupnu si a výsknu,
jsem král a obr jsem, pán světa pánů,
tu zemi černou pod nohou jen stisknu,
už letím celý v druhou světa stranu!
Já sestru měl a mně ji oheň schvátil,
já mu ji nechal, já ji ohni dal,
když hlavu moji korunou mi zlatil,
již, vyhasnuv, mi zase vzal.
Však já ji najdu! Její zlato zvoní
a před očima mýma uniká –
no: vidíte tu cestu? – letí po ní
a za ní práší se, jak utíká!...
V běh dal se milý Jozífek a ruce
tak rozpjal jako křídla motýli,
tam padl na zem, narazil tam prudce
a zase k nám se vrátil po chvíli.
– Já chtěl ji chytiť, vítr mi ji vzal –
ochochochocho, kam ji zase dal?! –
Tak běhá skoro juž od narození
a za korunou – svého utrpení.
Jak mnoho postav myslí mojí pluje,
co v rodišti mne v žití provázely,
jichž obraz po letech se vynořuje
a provázeť mne bude život celý!
Z těch řad, co hlava mladá pamatuje,
z let, prožilých tak sladce za mlada,
ta jasněji, ta smutněj’ přiletuje
a nejjasněj’, co teď mne napadá.
Můj lid, co v dolech žije v potu tváři,
ti skorem všichni jsou i muzikáři.
Tu hlavu mladou vidím Daniele,
jak uklání ji zvolna nad strunou,
tím prachem černou, který v dol se stele
a chmurou plní ho a děsnou tmou.
My chodili jsme spolu do školy,
my chodili jsme spolu po poli,
my do lesa, on s houslemi a zvukem,
já s květy v kabátě a jarním pukem!
Tu hlavu mladou vidím, s kterou kdysi
jsem rozloučil se, táhna do ciziny
jak ptačátko, kdy podzim kolem visí
a v stromy místo květů věší stíny!
Ty také šel jsi z domova, ty doly
jsi opustil a šel jsi v cizí kraje
těch kouzlit zvuků, které někdy bolí
a někdy srdci otvírají ráje!
Ah, shledání! Jak jsme se shledali!
Když jednou jsem se do rodiště vracel,
mne světa jasné zvuky vítaly
a tebe svět zas, jasný zvuku, ztrácel!
Šel průvod smutný s rakví ve svém středu,
tam nesl píseň mrtvou k spočinutí – –
a místo lásky chladného kus ledu
a za pozdrav tu ruku beze hnutí!
Já pro tebe juž naplakal se dosť,
teď sladce spi – tam nikdo nevyruší...
Teď klidně spi – vše marnosť nad marnosť,
nám nad tělo je jasné štěstí duší!

Meter: iambic