PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto
by Francisco de Figueroa

Maldito seas, Amor, perpetuamente,
tu nombre, tu saeta, venda y fuego;
tu nombre, que con tal desasosiego
me fuerza a andar perdido entre la gente;
tu flecha, que me hizo así obediente;
de aquella falsa, de quien ya reniego;
tu venda, con que me hiciste ciego
y así juzgué por ángel la serpiente;
y el fuego sea maldito, cuya llama
no toca al cuerdo, que es muy gran locura,
y al necio sólo su crueldad consiente.
Y así el cuitado espíritu que ama
dirá, tu rostro viendo o tu figura:
«Maldito seas, Amor, perpetuamente».

Meter: iambic
MEMNON.
by Augustin Eugen Mužík

Slyš – pouští z rána zní Memnonův hlas,
slyš dnes – jej sotva kdy uslyšíš zas.
Jednou jen v žití, na tom měj dost,
jsi tady chvilkový, nezvaný host.
Neznámý Bůh se proměnil v dech,
zvučí teď Memnonu na ústech.
To není radosť ni smutku sten,
lásky dech rajský zvučí to jen!
Arabů tábor hle! zvedá se prach,
přikryje rakví jej v pustinách.
Přes jejich hroby dále zpěv zvučí,
a srdce sladkou tesknotou mučí.
Mrtvým on zpívá – lebky a kosti
slouchají hudbě té v zoufalostí.
Za nocí měsíčných slyšet jej v šeru
mdlý může básník na severu.
Tisíce jiných také se stiší,
nikdo však jak on ho neuslyší.
Leč pečetí hroznou zamčen mu ret,
smrt jen ji sejme – hlas uletí zpět.
Memnonu slouchá poušť širá v děse,
každý tam atom slastí se třese.
Jdou lidé kolem – plemeno vlčí,
slouchají – Memnon jen mlčí a mlčí.

Meter: dactylic
Philologenpoesie.
by Arno Holz

Zum Teufel, die so schreiben!
Die Philologenpoesie
Kann mir gestohlen bleiben!

Meter: iambic
Die Ameise und die Grille
by Friedrich von Hagedorn

Es sang die heischre Grille
Die ganze Sommerzeit,
Da sich in aller Stille
Die Ameis' auch erfreut.
Sie häuft der Zellen Fülle
Mit kluger Emsigkeit.
Die Grille singt voll Freude
Um Feld und Busch und Hain,
Und sammelt kein Getreide
Zum nächsten Winter ein.
Als endlich sich die Sonne
Umwölkt dem Schützen naht,
Die Erde keine Wonne,
Und Alles Mangel hat;
Da fühlt sie das Geschicke
Der darbenden Natur,
Und hoffet Trost und Glücke
Von ihrer Freundin nur.
Sie sagt: O leiht mir Weizen,
Geliebte Nachbarin.
Ihr werdet ja nicht geizen,
Ihr wißt, wie arm ich bin.
Die fragt: Zur Zeit der Rosen,
Was hast du da gemacht?
Die hat den Virtuosen
Vielleicht nichts eingebracht.
Ich sang, zwar ungedungen;
Allein, was sollt' ich thun?
Du hast damals gesungen:
Wohlan, so tanze nun!

Meter: iambic
Zdá se mi...
by Růžena Jesenská

Zdá se mi, zdá, že do rokytí
teploučko zlata napadlo,
chtěla bych s tebou při tom býti,
srdce tvé aby uhádlo,
první kde mrknou v houštině očka
podlésky nebo fialky,
kde který pramen, než se nás dočká,
rozhodí první korálky,
kde která štěstím haluzka dýchá:
šli bychom kolem pomalu, – – z ticha.
Zdá se mi, zdá, že tenký hlásek
z daleka touží: „Pojďte sem,
do klína lech a sedmikrásek,
hledejte v lese, za lesem,
najdete písně, křídla i štěstí,
hledejte spolu v objetí,
pochylte hlavy, líbezné zvěsti
naprší na ně se snětí,
kde samou láskou, štěstím to dýchá,
půjdete kolem pomalu, z ticha!“

Meter: polymetric
Smrť Dne.
by František Merta

Žeh Slunce rudou oběť zapálil,
krvavou oběť v horách západních –
Dne oběť. Žhavou krev chladnoucích žil,
krev Dne, vylil po stupních oltářních,
po stráních hor... tou krví potřísnil
rouch obětních, přikrývek čistý sníh,
sníh bílý, který chtivě ssál a pil
poslední život Dne žil hasnoucích.
A hořel Den – krev k nebi stříkala –
v mohutných proudech tekla obzorem...
Den v agonii těžké umíral...
Zčernalým vzduchem tekla vůně mdlá
vyhaslých svící – Černým příkrovem
mrtvolu do rakve Čas zavíral...

Meter: iambic
- 816 - Acto I, FENISO
by Lope de Vega

Armas de amor, señora, son tus ojos,
y siendo el resistirlos imposible,
en fuego tan hermoso y apacible
aumente el alma luz, y arda en despojos.
Tu valor, ofendido en mis antojos,
basta lo que se venga inaccesible;
que no ser a mis méritos posible,
seca esperanzas y produce enojos.
Dasme lugar que nunca me le deja,
para llegar al fin, que no se alcanza
por más que al tiempo la razón se queja.
Y así no espera mi dolor mudanza,
pues tanto más la profesión se aleja
cuanto más se me acerca la esperanza.

Meter: iambic
JARNÍ.
by František Serafínský Procházka

Aj, aj,
chce zmládnout celý kraj,
nad blátem lidských duší
skřivánek hraje na šalmaj.
Aj, aj,
můžeš-li, také vzplaj
a jako prapor na věžičce
na jarním rozvětření vlaj!
Aj, aj,
jak bylo, vše je báj.
Hořkostí zalit jako zrno
k lepšímu lidství kveť a zraj!

Meter: iambic
28.
by Friedrich Rückert

Durch den allein ich mit der Welt zusammenhänge,
Seitdem ich nebenaus mich stellte vom Gedränge!
Du bringst, o Freund, die Welt mir her von Zeit zu Zeit,
Ich merkte sonst sie nicht in meiner Einsamkeit.
Du bringest von der Welt die Kunden mir getreulich,
Doch weniges dem Sinn, nichts dem Gemüth erfreulich.
Nichts hör' ich von der Welt, was mich verlocken kann,
Neu auf das Meer zu gehn, da ich zum Port entrann.
Ich sehe trüb', und muß mir leider es gestehn:
Das Alter ist es nicht, was mich macht trübe sehn.
Ein unzufriedenes Geschlecht mit Zorngeberden
Will ändern seine Welt, und selbst nicht anders werden.
Wo nicht ein äußrer tobt, ein innerlicher Kampf,
Wird selbst des Lebens Lustgeberd' ein Todeskrampf.
Den Wehen des Geschicks ist Fehlgeburt entrungen,
Vom Drang des Augenblicks Ruh und Genuß verschlungen.
Ich weiß nicht, wo sich wird die Wissenschaft verkriechen,
Die Poesie doch wird unzweifelhaft versiechen.
Wo sich genüberstehn Unglaub' und Ueberglauben,
Will dir die Seele der, und der die Sinne rauben.
Die Sinne raubt er nicht, doch hat er sie verdumpft;
Die Seele raubt er nicht, doch hat er sie versumpft.
In diesem Sündenpfuhl, in diesen Jammerfrösten,
Kann für die Welt mich nur ein neuer Glaube trösten;
Der Glaube, daß der Geist, der mit der Sonne blickt,
Von Zeit zu Zeit, wo Hülfe noth ist, Helfer schickt;
Und wenn das Unheil sich unheilbar Menschen zeigt,
In menschlicher Gestalt er selbst herniedersteigt.
So mehr als einmal schon ist er herab gestiegen,
Und jetzo denkt er, wo er will geboren liegen.

Meter: iambic
Angst des Kapitalisten
by Kurt Tucholsky

Früher hatte ich
Die verdammten Proleten!
Wie waren die Luder feste geeint –
Spitze – kurz treten!
Ein Stand – ein Kommando –
Ein Wille – ein Schritt –
Und alle mit –
Im November hing ich an einem Haar.
Die verdammten Proleten!
Meine Bank, mein Heiligstes, war in Gefahr –
Kopf ab – zum Beten . . . ?
Ein Tag – eine Welle –
Ein Volk – ein Riß – –
Und ich hatte Schiß.
Heute gibt es viele Sozialistenpartein,
Die dummen Proleten!
Laß sie doch durcheinander schrein,
Dann kann ich sie besser treten!
Ein Chaos – ein Kampf –
Ein Krach – ein Gerauf – Gottseidank:
Und ich obenauf! –

Meter: polymetric
60.
by Friedrich Rückert

Wer sich an heißer Milch einmal verbrannt die Nasen,
Wird auch die Buttermilch, eh' er sie trinket, blasen.

Meter: iambic
31. Die ichheit und verleügnung.
by Angelus Silesius

Der ichheit ist Gott feind/ verlaügnung ist er bold:
Er schätzt sie beyde so/ wie du den Koth unds Gold.

Meter: iambic
- -
by Lope de Vega

Los tigres ablandé, paré los ríos,
templé la mar con mi sonoro canto,
Euménides, Cerbero y Rhadamantho,
entre el rigor de áspides fríos.
¡Mísero yo! que locos desvaríos
de las mujeres Tracias entre tanto
me dieron muerte, convirtiendo en llanto
los dulces ecos de los versos míos.
Así Fausto lloró del claro Orfeo
la muerte con afrentas desiguales,
Poeta ilustre y Músico divino.
Mas olvidose de decir Sabeo,
que como eran mujeres Bacanales,
el vino disculpó su desatino.

Meter: iambic
Ensueño galante
by José Fernández del Villar

Quisiera ser tu paje favorito
para estrechar tus manos virginales,
y convertir en flor de madrigales
tu corazón más duro que el granito
En mi escudo llevar quisiera escrito
tu nombre, para envidia de rivales,
y el clavel de tus labios sensuales
con un beso de amor, dejar marchito
Romper lanzas quisiera en tus honores,
y alcanzar como premio tus favores,
liberando a mi amor de tus enojos;
y vencido tu orgullo despiadado,
quisiera verme siempre retratado
en los claros zafiros de tus ojos.

Meter: polymetric
- XVI -
by Juan de Arguijo

Viví, y en dura piedra convertida,
labrada por la mano artificiosa
de Praxiteles, Niobe hermosa
vengo segunda vez a tener vida.
A todo me volvió restituía,
mas no al sentido, la arte poderosa;
que no lo tuve yo, cuando furiosa
los altos dioses ofendí atrevida.
¡Ay triste!, cuán en vano me consuelo,
si ardiente llanto espira el mármol frío,
sin que mi antigua pena el viento cure.
Pues ha querido el riguroso cielo,
para que sea eterno el dolor mío,
que faltándome el alma, el llanto dure.

Meter: iambic
Regenten Mahnung
by Franz Grillparzer

Denken freilich tun wir alle:
Nachdenken wäre gut in wichtigem Falle.

Meter: polymetric
8. Antwort auf Herrn Tycho von Jessen sein mir übersendetes Sonnet
by Paul Fleming

Gesetzt, das doch nicht ist, was deine milde Gunst
von meiner Poesie, dem Kinderwerke richtet,
sie sei die, wie du sprichst, ich habe was gedichtet,
Es etwah Lobes wert und schmecke nach der Kunst,
befahr dich nichts für mir. Mein' ungeschickte Dunst
dämpft deine Lohe nicht, du hast dich mehr verpflichtet,
wie sehr du ihre Glut hiermit auch fast vernichtet,
daß dein Gemüte brennt von einer sondern Brunst.
Setz' an, Freund, fahre fort. Die deutschen Kastalinnen,
mein Ruhm, so viel des ist, bedürfen solcher Sinnen,
die deinen ähnlich sind. Zu dem ist dir bewußt,
daß unser Lorbeerbaum steht Allen in die Mitten.
Brich ab und nim dir selbst, leg hin die blöden Sitten.
Du selbst bist dir der Weg zu unsers Pindus Lust.

Meter: iambic
JA SVÉHO SRDCE VŠECKY ROZDAL RŮŽE...
by Antonín Sova

Já svého srdce všecky rozdal růže...
Kdo odešel, měl jednu v rukou svých.
Kdo navždy odešel, měl jimi stlané lůže,
těch nešetřených, krvavých...
A tak se stalo, kdo se často vracel
a často zvídal, často vysedal
před prahem mým, až láskou zakrvácel,
až vše, co měl, až vše, co měl mi dal,
že pro toho se růží nedostalo,
ni keře s trnů směsí urputnou.
A tu mé srdce hořem usedalo
tragikou žití hořkou, přesmutnou

Meter: iambic
Idea 61: Since there’s no help, come let us kiss and part
by Michael Drayton

Since there’s no help, come let us kiss and part.
Nay, I have done, you get no more of me;
And I am glad, yea glad with all my heart,
That thus so cleanly I myself can free.
Shake hands for ever, cancel all our vows,
And when we meet at any time again,
Be it not seen in either of our brows
That we one jot of former love retain.
Now at the last gasp of Love’s latest breath,
When, his pulse failing, Passion speechless lies;
When Faith is kneeling by his bed of death,
And Innocence is closing up his eyes—
Now, if thou wouldst, when all have given him over,
From death to life thou might’st him yet recover!

Meter: iambic
A Pedro Bermúdez
by Francisco Núñez de Velasco

De vuestro claro ingenio, señor mío,
con gran facilidad me persuado
que resultó consejo tan dañado
más por habilidad que por natío
Que imaginar de vos tal desvarío
fuera muy más impropio y excusado
que no pensar que fuese el sol
                     dorado
de su naturaleza oscuro y frío
Mudadle las palabras y el subjecto,
no le solicitéis con tal engaño,
que no tenéis, señor, digna disculpa
pues resulta de ingenio tan perfecto
consejo y persuasión de tanto daño
es convertir en vos toda la culpa

Meter: polymetric
V POZDNÍM LETĚ.
by Jaroslav Kvapil

Víš, z jara kvetly fialky – ó zda si vzpomeneš
jak bylo krásné jaro to a v touze nesmělé,
a bylo plno sladkých snů a bylo teplé též,
já bál se Tobě vylíbat sny z čela úběle.
Pak růže kvetly ohnivé – ó zda si vzpomínáš,
že směl jsem v letních nocích těch Té žhavě líbati,
že dosud jako letní noc v mém srdci žhavá pláš
a zdáš se růsti v nesměrno a mizet v závrati?!
Viď, v podzim astry kvetou jen – ó zda si vzpomeneš,
že viděli jsme rakev kdys jich květy posetou:
ó nech ten lidský osud zrát, my byli mladí též –
a nad hrobem pak společným nám jistě vykvetou!

Meter: iambic
TAK SEBOU NEBUDEŠ
by Viktor Dyk

Tak sebou nebudeš, když v ústraní se schováš,
kde tebe nenajdou, kam příliv nesahá.
Tak sebou nebudeš. A ještě něco považ:
tím více sílí duch, čím více přemáhá!
Z divého chaosu, kde vášeň všech v tvář zírá
a všechno kolem jak by zvlčelo,
co dříve obzor skryl, se nyní otevírá.
A tiše promlouvá, co věky mlčelo.
Víc srdce pochopí, víc oči tvoje vidí
a křídla rozepnou se k rozletu.
Je jedna samota, samota v hluku lidí,
křest pravých, pravých anachoretů.
I to se přihodí, že ranili, že bodli.
Než bol jen lázní je, jíž duch tvůj okřeje.
Na poušti poustevník ať o spásu se modlí.
Věř: nelze ubíti, co v tobě silné je.
Posměch ni nenávist tvých nezastaví kroků,
když velkost vedla tě, když žil jsi pro krásu.
Buď jako zápasník, jenž, čím víc vidí soků,
tím mocněji je puzen k zápasu.

Meter: iambic
NA POUŠTI
by František Cajthaml-Liberté

Na poušti pramen živný prýští
a cestu k němu vichr tříští.
V závějích písku kosti bílé
zříš z karavany zabloudilé.
Nad mořem tím, jež bez pobřeží,
spadává slunce a se šeří.
A nežli červánek tu shoří,
zas karavany z mlh se nořil.
Soumaři i lid zvolna kráčí,
staví hned se, hned směr zatáčí.
Pekelný žár všem těla suší,
otázka strašná všem zní v duši,
bolest všem sedí v tváři bledé:
zda cesta k prameni jen vede.

Meter: iambic
Wer hat's verrathen?
by Wilhelm Müller

Als wir uns küßten, war es Nacht. Wer hat es denn gesehn?
Ein kleiner Stern hat uns belauscht, den sahen wir nicht stehn.
Der Stern stieg zu dem Meer herab und sagt' es diesem an,
Das Meer verriet dem Ruder es, das Ruder seinem Mann;
Und ach des schwätzigen Verraths! so ist es nun geschehn,
Daß jeder Schiffer singt von dem, was keiner hat gesehn.

Meter: iambic
Die 3. Strophe.
by Georg Rodolf Weckherlin

Aber seiner tugenden prob
Auß seiner Vätter grab zuziehen/
Muß sich allein jener bemühen/
In dessen sehl kein aigenlob.
Nicht du/ der du gantz danckbarlich
Alle gaben von Got empfangen/
Welche die Tugent würdiglich
Kan immer von dem Glück erlangen;
Nicht du/ der da niemand den lohn
Seines verdiensts woltest verneinen/
Begehrest/ klar gnug/ wie der Mohn
Mit entlöhnetem glantz zuscheinen.

Meter: iambic
X.
by Jaroslav Vrchlický

Teď, každý když chce mluvit o umění,
že v modě to jest, neb že jej to baví,
ó jaký div, kdo umělec jest pravý,
svůj sen i čin že halí do mlčení.
A při všem trudu já mám na tom dosti,
když rozjímám, jak celý život dlouhý
jsem obětoval plamenu své touhy,
bych vyslovil, co duše moje hostí.
Že ve dne myslil a že bděl jsem v noci,
bych na krystaly zhladil démantové,
co v neurčité směsi myslí plove,
že sám jsem pad’, bych látku svou moh’ zmoci.
Že stokrát umdlen znova jsem se vztyčil,
šel o radu jsem v šero dávných časů,
pro myšlenku svých ňader do zápasu,
pro celek formy že jsem obsah zničil;
že neustal jsem v strádání a potu,
že v slzách stál jsem lidstva u kolébky,
že blesky vzňal jsem v koutech svojí lebky
a neustal, až božství vniklo v hmotu.
A tento zápas Laokoonta s hady,
ta svatá, děsná hrůza idealu,
to chvění před cílem, ta propast žalů,
ten pekel žár a severní ty chlady,
za tuto cenu koupit obdiv davu?
Já zhrdám jím! Ta hračka pro mne není!
Co trpěl jsem, já trpěl pro umění
a mimo ně znát jinou nechci slávu.
Neb umění jest cílem samo sobě,
neb umění jest nebeský chleb svatý,
nad propastí tmy je to paprsk zlatý,
strom života na člověčenstva hrobě;
neb umění, to edenská jest růže,
byť lístky její trhal’s, věčně plná,
jest démant, jehož záře světlovlná
svit z tváře Boha převýšiti může;
jest duha, která v nekonečnost roste,
jest blesk, jenž trhá tvrdých srdcí skálu,
jest holubice, snítku idealu
nesoucí v ústech v nevinnosti prosté;
jest Bůh, jenž praví: „Člověkem chci býti!“
Jest člověk, jenž dí: „Vyrovnám se Bohu!“
Jest vonný květ nad ostrým trnem hlohu,
jest noc i den, jest věčnost a jest žití!
A toto vše, jež trvá věčné časy,
mám dáti za to, stoletím co mijí?
Nechť vlny přízně lidské výše bijí,
já ještě výše hledím v slunce krásy.
Vždyť ona sama přišla v noci ke mně,
já z dlaně její bral jsem nebes manu,
teď jejím ohněm tráven hořím, planu,
a v jejím oku malou jest mi země.
Ó kráso, dive, mysterium, sílo!
Rci,zda tvůj paprsk, rosa tvá i vůně,
co srdce má a po čem věčně stůně,
se v lad a souzvuk v jejích tazích slilo?
Rci, zda jsi chtěla v lidské skrýt se tělo,
bych v době nudy, v zápasu a mdlobě
zas vzpjal se k činu, zas uvěřil sobě
a pro tvé blesky obrnil si čelo?
Mne blaží to, já snadně věřím tomu,
v tvé bytosti, o sladká moje paní,
líp s krásou Bůh se v duši moji sklání
než v žhoucím keři, na Sinai v hromu.
Teď jen v tvém oku po souhlasu bádám,
jsem blaženým, když pouze kyneš hlavou,
když usměješ se, opojen jsem slávou,
vše k nohoum tvojim v svaté úctě skládám.
Ó buď mi věčně, věčně požehnána!
Zřím na vlnách tě, světy u tvých nohou,
tvé čelo, slunce, září nad oblohou,
a z duh a hvězd je říza tvoje stkána!
Má královno, mé světlo, moje paní,
má myšlénko! – ach, co bych víc měl říci?
Má láska k tobě zuřivou je lvicí,
má úcta však ji plachou činí laní.

Meter: iambic
- XXXVII - Al emperador Trajano
by Joseph de Litala y Castelvi

Símbolo de justicia (o Gran Trajano)
y de equidad, te vio Roma triunfante
dispersando la luz de tu semblante
igual, y recta en Solio soberano.
El valor de tu Augusta invicta mano
debió la silla de esplendor radiante,
mucho laurel, vestido de diamante,
dando leyes al ámbito Romano.
Juntaste las riberas del Danubio,
siendo Visagra, firme Arquitectura
para dar paso enjuto a tus legiones.
En campaña te vio el planeta Rubio,
rayando el yelmo de su luz más Pura,
y en Germania arbolaste tus pendones.

Meter: polymetric
XI. Vyhoštěn byl jsem ze sebe,
by Vítězslav Hálek

Vyhoštěn byl jsem ze sebe,
jak planeta z nebeské dráhy;
by každý krok byl proklatý,
nepřálo nebe květu vláhy.
Bez cíle svět se otevřel
a lidé zavřeli se v chýše;
mé lyry struna stržena,
já králem byl – a poušť má říše.
A jako jelen uštvaný,
v němž poslední se síla trhá,
k úžasu živá mrtvola,
jež v beznaději síly mrhá.
Blahoslavená hodina,
že vešel pod střechu jsem k Tobě;
Tys vykonala velký div –
Tys vrátila mne opět sobě!

Meter: iambic
- CXCIV -
by Gutierre de Cetina

Señora, si es amor, como se entiende,
deseo de gozar la cosa amada,
¿de dó viene que esta alma enamorada
en el gozo mayor su fuego enciende?
Si tanto dura amor cuanto contiende
al desear la cosa deseada,
pues la causa de amor es ya acabada
¿cómo dura el efecto y se defiende?
No es amor tal amor, mas desconcierto;
no es el favor el fin de esta porfía,
aunque muestra ser fin de los amores.
Amor nace del alma; el alma es cierto
que en parte es voluntad, y así la mía
desea la voluntad, no los favores.

Meter: polymetric
Při zprávě, že kosti Kollárovy do Čech převezeny nebudou. (X.)
by Jaroslav Vrchlický

Kdo v Danta velkolepou báj dnes věří,
v ty kruhy svatých, v sluje zatracenců?
A přec je krásnou jeho báseň velká.
Tak s mukou pekel, s laurem slavověnců,
když zrak to chladně měří,
zní jak sen věští hřímavá Tvá znělka,
kdys velkých vznětův, lásky nositelka!
A přece zní jak echo velké duše,
jež v badání a strádání a tuše
svět sklenula si, kde ji život zmrazil,
si našla v básni asyl
pro velké svoje samotářské dumy,
pro hradby Prahy i Arkony rumy,
pro Ereb, vrahy Slovanů všech ztmělý,
pro jejich boje i jich Olymp celý!

Meter: iambic
1L: O Mädchen, das sie hier begraben,
by Anastasius Grün

O Mädchen, das sie hier begraben,
Halb Jungfrau schon und noch halb Kind,
Einst konnte mich dein Anblick laben,
Wie eine Frühlingslandschaft lind.
Vorsprudelnd, wie der Bergquell, flogen
Einst in die Welt die Worte dein,
Demanten stäubend, Regenbogen!
Und doch so hell, gesund und rein!
Wie Rehlein wagten deine Blicke
Heran neugierig, arglos sich;
Scheu flohn, wie jene, sie zurücke,
Wenn nur von fern ein Laurer schlich.
Dir spielten, wogten die Gefühle,
Wie junge Saat, so leichtbewegt,
Die in sich schon der Keime viele
Zu Blüth' und edlem Kerne trägt.
Umflog ein jungfräulich Erröthen
Dir leis dein lieblich Angesicht,
Wie Frühroth war's auf Blumenbeeten,
Das einen sonn'gen Tag verspricht.
Und jauchztest du des Frohsinns Klänge,
War mir's, als hört' ich über mir
Heimzieh'nder Wandervögel Sänge
Von Südens schönem Lenzrevier.
Und ließest Liebeswort' du gleiten
Zu deinem greisen Vater, lag
Im Ohre mir's wie Glockenläuten
An einem schönen Gottestag.
Gedenk' ich dein, seh' ich noch immer
In eine Frühlingslandschaft mild,
Darauf der Abendröthe Schimmer
Im Scheidegruße sanft verquillt.
Darüber Abendglockentöne,
Daß mir's von Sternennächten ahnt;
Darüber segelnd gold'ne Schwäne
Nach einem fernen Südenland.

Meter: iambic
Dívčí sen.
by Julius Alois Koráb

Než záblesk rána zlatem vzplál
po jizby rozlit zdech,
Marii na rtu úsměv hrál,
jež v sladkých dlela snech.
To hoch ji spanilý a mlád
jal v čarný vidin kruh,
neb tušila, že má ji rád
on, záhadný ten duch!
Když spatřila ho včera zas,
jdouc ze mše nedělní,
zrak její spěchal v úkryt řas –
jak toužně zřel on k ní!
Však teď, on, sličný rytíř – v snech,
kdy širý kraj si zdřím,
on teď ji tisk’ svých na ňadrech
a v dál kams jela s ním.
Oř sněhobílý, jakby v let
byl vichrem divě hnán,
tmou unášel je – stále v před –
les mizel zpět i lán – –
Tu nebem nízko táh’ se mrak,
z hor hřměl již bouře běs –
Marii bylo úzko tak,
a přec v ní vířil ples!
Kol dusný, nehybný ten vzduch
kůň prorážel jak blesk –
ji v objetí měl statný druh,
a přec ji pojal stesk!
A jeli, dívčin vlahý zrak
se k němu plaše zdvih’ –
on líbal však jej vroucně tak,
on bázně nepostih’...
Též její snivý, něžný duch
v klín opojení kles’:
již nezřela, jak tměl se luh,
jak hustým stal se les.
Již neslyšela bouře hlas,
ni dálných proudů spád,
jen cítila, jak slzy z řas
jí slíbal tisíckrát...
A náhle – divý trysk jich v ráz
je v temnou propast vmet’ –
kams řítili se ve skal sráz – –
Ó hrozný, hrozný let! – – –
Zděšena dívka ze spánku
se vytrhla. Již den
plál v oknech nachem červánků,
ten tam byl strašný sen.
Však cítila, až uzří – jej,
co o něm snila dnes,
že k ňadrům skloní obličej
žár v srdci, v duši ples –
A cítila, že vše on zví,
že šťastný přijde k ní! – –
To duší válo tajemství
jí sladké příštích dní.

Meter: iambic
96. Abendlied
by Friedrich Leopold Graf zu Stolberg

Groß und rotentflammet schwebet
Noch die Sonn' am Himmelsrand,
Und auf blauen Wogen bebet
Noch ihr Abglanz bis zum Strand;
Aus dem Buchenwalde hebet
Sich der Mond, und winket Ruh
Seiner Schwester Erde zu.
In geschwollnen Wolken ballet
Dunkler sich die rote Glut,
Zarter Farbenwechsel wallet
Auf der Rockenblüte Flut;
Zwischen schwanken Halmen schallet
Reger Wachteln heller Schlag,
Und der Hirte pfeift ihm nach.
Wohlgeruch entsteigt den Auen
Dort in zartgewundnem Duft,
Und die jüngsten Stauden tauen
Kühles Labsal durch die Luft;
Jedes Blümchen saugt mit lauen
Lippen, und das Gräschen sinkt
Unter Perlen, die es trinkt.
Ihre Ringeltauben girren
Noch die Täuber sanft in Ruh,
Düstre Fledermäuse schwirren
Nun dem glatten Teiche zu,
Und der Käfer Scharen irren,
Und der Uhu, nun erwacht,
Ziehet heulend auf die Wacht.
Mit dem Köpfchen im Gefieder
Schlummern unsre Sänger nun,
Es verstummen ihre Lieder,
Selbst die lauten Stare ruhn
Auf den schwanken Binsen wieder,
Nur die Nachtigall allein
Freut sich noch im Mondenschein.
Wie, auch in der Stille rege
Mit dem Anbeginn der Nacht,
Nach der mannigfalt'gen Pflege,
Nun die Mutter ist bedacht,
Daß sie ihre Kindlein lege;
Wie sie jedes letzten Gruß
Noch belohnt mit weichem Kuß;
Also, nach des Tags Getümmel,
Schaut der ew'gen Liebe Blick
Durch den sternenvollen Himmel
Auf die Erde noch zurück;
Früh vernimmt sie das Gewimmel
Der erwachten Erd', und spät
Hört sie den, der einsam fleht.
Wenn die Nachtigallen flöten,
Hebe dich, mein Geist, empor!
Bei des jungen Tags Erröten
Neig', o Vater, mir dein Ohr!
Von der Erde Freud' und Nöten
Steig', o Geist, im Duft der Au!
Send', o Vater, deinen Tau!

Meter: trochaic
- II -
by Luis Barahona de Soto

Ve, suspiro caliente, al pecho
                     frío
de aquella viva piedra por quien muero;
que libre va de culpa el mensajero,
aunque no sé en tal parte, siendo mío
Loarte has que en extraño señorío
entraste mis querellas tú el primero,
y que ablandaste un corazón de acero,
que se templó en mis ojos, hechos río
Seguro vas, pues el amor te guía,
y más llevando nuevas de mi muerte
adonde buscan gloria con mis daños.
Quizá entrará el amor do no solía,
y con el fin de mis pasados años
comenzarán los buenos de mi suerte.

Meter: iambic