1812 (I.)
by Josef Svatopluk Machar

Říkají: peklo – ale peklo jejich
s červeným ohněm, rozžhaveným vzduchem
by bylo bývalo nám dobrodiním
v tom, co jsme žili! Říci hlad a zima,
toť slova, slova. Prodělat je musí
tam člověk v nekonečných ruských pláních –
pak zachvěje se, když je náhle slyší!
Kdo tušit mohl, co nás všecko čeká,
když přišel rozkaz, vytrhnouti z Moskvy!
Den jasný byl a říjnové to nebe
jak u nás bývá, prořídlé a modré,
a nad spáleným městem vznášely se
vran miliony s odporným svým skřekem.
A v ulicích a branách bylo hlučno:
tu valili se pěší, jezdci, vozy,
drnčela děla, temně hřměly bubny,
Francouzi křičeli a Němci kleli
a Taliáni volali k všem svatým
a k Madoně zas syni Hispanie –
vířivým trhem moh se zdát ten trouble
všech uniforem Evropy té širé.
Na hlavní věži kremelského chrámu
pár našich lezlo k velikému kříži,
jenž pozlacen nad šírou Moskvou zářil –
před sedmi týdny, když jsme táhli k městu,
kde jaké oči spočinuly na něm
znaveny letem po klikatých střechách
a pestrých báních rozlehlého obra –
teď chtěl jej císař odvézt do Paříže
a vztýčit dát na domě Invalidů.
Mrak řvavých vran se nes nám nad hlavami
i stále potom, když se rozevřela
pláň ruská před pohledy očí našich –
ach, přeletět ji moci, jak ti ptáci,
a ocitnout se rázem ve Francii –
kde kdo tak myslil, kde kdo z nás tak toužil.
A nikdy dosud, v žádné cizí zemi,
jsme tak se na shledanou netěšili
s našimi doma, jako v tomto Rusku:
my vzpomínek jsme nesli nebývalých
a darů vzácných – neb když město vzplálo,
dovolil císař vojsku brát, co dalo
se vyrvat ohňům, tak jsme vraceli se
jak překupníci z asijského trhu:
ten kožich nesl, ten zbraň vykládanou,
ten koberec, ten samovar, ten obraz,
na plecích klátily se plné lahve,
na bajonetech byly nabodány
slepice, husy, selata i ovce,
zásobní fůry byly přeplněny
nábytkem, šatstvem, zrcadly a lustry
a kapsy naše vzduty byly šperky
a penězi, jež v palácích jsme našli. –
V své tornistře k prasknutí přeplněné
– když byl jsem vyhodil z ní bílé spodky
a gardový svůj kabát pro parádu –
já kořalku měl, rýži, zlatou hvězdu
brilanty posázenou, dvacet lžiček,
jezdecký damský oblek ze sametu,
kříž stříbrný a obraz, jehož malba
ze stříbrného plechu vyzírala,
pak hedvábný šat ženský, odkuds z Číny –
ach, jak jsme záhy potom dráhu naši
šperkovat začli všemi těmi věcmi
a vraceli té ruské zemi všecko,
což jejího jest! Jak jsme přidávali
i ze svého a když jsme vydali se
a neměli už nežli holý život,
ta krutá barbarská zem loupila nám
i holý život!... Byli jsme už v dálce
a za námi to město být se zdálo
kamenů bílých spoustou nakupenou,
když z něho třeskná rána zaduněla
jak pozdrav poslední: hrad carský Kreml
byl naším vojskem vmeten do povětří.
A my šli k jihu, císař volil dráhu,
jež vedla krajem dosud nezpleněným –
však tu, u Jaroslavce, stáli Rusi,
místokrál Eugen už se vrhl na ně,
leč císař odtroubit dal, ústup kázal
a poručil se vrátit k oné cestě,
jíž přišli jsme – zlé znamení to bylo,
že nenadále začal šetřit námi!
Tu byly stopy dosud nesetřeny,
jak zůstavil je marš náš ondy k Moskvě:
silnice rozježděné, pole zrytá,
vesnice spálené a liduprázdné,
rozbité vozy, lafety a děla,
jichž černé oko dívalo se vzhůru,
zdechliny koní zpola ohlodané,
s nichž vrány vznesly s mrzutým se láním
a v pravo, v levo pláně, jenom pláně.
Dny byly svěží, slunce mdle se lesklo
a jinovatka obláčela stromy
a lehala nám do vousů a do řas,
když na svých tornistrách jsme v poli spali.
Pak na tu borodinskou pláň jsme přišli –
oh, strašná dílna naší ondy práce!
My tehdy pohřbili jsme svoje mrtvé,
leč deště sešlehaly příkrov hlíny,
a nyní čněly lebky, ruce, nohy,
jak žalobu by vedly k líci nebes,
ven z černé země. Nepohřbení Rusi
leželi v kupách, lístky sporé trávy
k nim vinuly se, jakby přikrýt chtěly
ruk lidských dílo šatem milosrdným.
A rezavé tu válely se pušky
a šavle, přilby, kyrysy a čáky,
pár děl tu bylo v zemi zabořených,
rozbité vozy, koňských mršin spousty –
my letem spěli páchnoucím tím místem
až k redutě, již tenkrát jezdci vzali
a která Caulaincourta život stála,
– však je též hrobem jeho – za ní vzplály
tábora ohně. Říčka byla v blízku,
však voda nepotřebna, bylať plna
hnijících mrtvol – šli jsme proti toku
tři kilometry cesty, než se dala
k vaření užít. – Nebylo nám lehko
na místech slávy naší, rádi vstali
jsme druhého dne ku spěšnému marši
a šli jsme, šli, až k opatství jsme přišli,
v němž naši ranění z té bitvy byli.
Shledání bylo radostné, kdo mohl,
vstoup ve svou řadu, dostal svého koně,
ty druhé na vozy dal vložit císař –
(leč lupuchtiví markytáni znali
jich tak či onak zbýt se cestou někde –
kdo dál se staral?) K třicátému říjnu
pad prvý sníh. Já mašíroval vzadu
a viděl spousty: vozy zapadaly
v bezednou cestu, kola lámala se
a tu se vyvalily vnitřky jejich:
obrazy, lustry, nábytek a šatstvo,
talíře, šálky, gobeliny, knihy,
tak vzácný salon, celý splundrovaný,
tu mokval v blátě. Zdvihl jsem pár knížek –
Jean Jaquesův Emil, spisy Voltairovy
a Přírodopis Buffonův – jich vazby
z rudého maroquinu umné byly
a s tiskem zlatým. Jídla ubývalo,
zásoby naše byly vyčerpány,
na koně došlo. Polévky jsme měli
z koňského masa, koňské maso pekli
jsme večer na šavlích a bajonetech.
I kázeň vojenská se uvolnila:
už nedbalo se valně hlasu trubek,
a jednotlivci, ba i celé čety
při ohních zůstávali v polospaní
a nepomohly domluvy a hrozby.
Byl listopad – den třetí nebo čtvrtý –
ba, člověku už začal mizet smysl
pro dny i týdny – jeden jako druhý,
bělavý, mrazný, hrůzně jednotvárný,
nač počítat je? – namáhavým maršem
jsme došli v Dorogobuš. Město pusto,
zdi spálené nám skytly úkryt jakýs
před kousajícím větrem. Mdlí jsme byli,
že ani koně nikdo ukrást nechtěl,
neb touha usnout byla větší hladu.
Mha byla. Bubeníci bili v bubny,
by opozdilcům tábor označili,
dvě hodiny nám do snů hřměl ten rachot,
a já snil o parádě v Tuileriích –
a o císaři – o francouzském nebi –
tu křik nás vzbudil: matka Margarita,
muž její holičem byl regimentu,
dostala chlapce... my jsme všichni vstali
a každý udělal, co dělat mohl –
náš plukovník ji přikryl vlastním pláštěm,
já rýži rozdrtil a kaši vařil
a nejstarší náš sergeant dítě pokřtil
na jmeno Napoleon. K aféře té
se zatoulaný medvěd nachomýtl,
my vítali jej krátce, ale hlučně
a v příští hodině jsme matce dali
polévku z tlapek – libovala si ji.
Ten huňáč vůbec kavalír byl vzorný –
i nám dal generosně velký banket
a křtěnci nechal kožich na památku...

Meter: iambic