PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ECCE HOMO.*)
by František Kyselý

Dav rozlitý jak vychrlená láva
byl řvoucím stádem neukrotných šelem,
v němž nikdo neměl citu pravdy, práva
a soutrpnosti s božským učitelem.
Té láji, která vztekle byla štvána,
že soudí Boha, bylo nevědomo,
když Pilát předved’ zmrskaného Pána
a soucit budil slovy: „Ecce homo.“
„To není více člověk,“ chtěl tím říci,
by nevinného vytrh’ z trapné nouze;
než neobměkčil chátry nevražící,
ač Ježíš troskou člověka byl pouze.
Kde jeho něžných údů nezakrýval
plášť vyrudlý a všecek ošumělý,
tam s modří podlitin nach krve splýval
a z cárů těla kosti vyhlížely.
Spleť trní tkvěla na schýlené hlavě
a trny, které pleti nešetřily,
skráň, čelo rozdíraly přebolavě
a do uší a v pověje se ryly.
By pak v něm stanovitel svatých mravů
a vznešený král potupen byl zcela,
tresť místo žezla chátře pro zábavu
jak bláznu v rukou spiatých se mu chvěla.
Ač nelidsky byl ztýrán, plno zlosti
to pusté stádo „Ukřižuj ho!“ řvalo
a na znectění jeho bez lítosti
zrak vytřeštěný drze popásalo.
Byl snížen nesmírně Syn Boha Otce
a nechápal svět bezměří té hany.
Kněz měl jej nezdarů svých za původce
a za svůdce lid fariseji štvaný.
Zval bláhovcem jej modlám věrný Říman
a stoupenci, ač divů jeho znalí,
jen za Mistra, jenž ve vazbě je třímán
a souzen bez viny, jej pokládali.
Jen matka jeho, jejíž sladké ženství
jej něhou blažívalo v strasti denní,
v něm ctila boholidské důstojenství
a chápala hloub jeho ponížení.
Jej provázela toužíc při něm býti,
ač viděla, že lidé rozeštvaní
jí jako matky zlosyna se štítí
a jízlivě se ušklebují na ni.
Než nedbala; co „Ukřižuj ho!“ řvali,
všech před očima padla na kolena
a Pánu, v němžto lotra spatřovali,
vším srdcem klaněla se rozbolněna.
Vtom Ježíš popatřil k ní pozdálečí
a za hlomozu bohaprázdné chásky
jí tlumočil svých očí němou řečí
dík za ten důkaz věrnosti a lásky.

Meter: iambic
Do esta la voz
by Nicolás Arnao

Ya soy un pasajero de la vida
en camino al Ocaso como tantos,
llevo en el alma crueles desencantos
y junto al corazón la abierta herida
Mas la queja es cual lágrima perdida,
terror inútil, sobresalto y llantos;
sin que el hombre mitigue sus quebrantos,
sin una luz que resplandor despida.
Esta es la humanidad, tibios fulgores
de una esperanza en mustio afán soñada,
revestida de pompas cual las flores
par dormir marchitas en la Nada
¡Mudos escombros, responded sinceros!
¿Do está la voz de intrépidos viajeros?

Meter: polymetric
- XII - Soneto dialogado
by Juan de Almeida

-¿A quién buscas, Amor? -Busco a Marfida.
-¿Y la quieres, di? -No más de vella.
-¿No la heriste ya? -Yo lo estoy de ella.
-¿Herido tú? -Y aun de mortal herida.
-¿Qué le entregaste? -Poco era la vida.
-¿Tu flecha y arco? -Está quebrado ante ella.
-¿Y tu poder y fuerza? -Ya es perdida.
-¿Pues como vives? -Contemplando en ella.
-¿Vengado estoy de ti? -Y aun otra gente.
-¿Y no te corres de ello? -No por cierto.
-¿Por qué? -Porque la causa lo requiere.
-¿Tu mal es como el mío? -Es diferente.
-¿Pues tú no ves que estoy de amores muerto?
-¿Y tú no ves que Amor de amores muere?

Meter: iambic
80.
by Friedrich von Logau

Der Schlaf gibt neue Krafft; hilff, daß deß Grabes Nacht,
O Gott, auff jenen Tag mich ewig freudig macht!

Meter: iambic
- 122 - A un coche de damas feas, que iban al soto, y hablando con el cochero, por no hablar con ellas
by Lope de Vega

¿A dónde llevas, infernal cochero,
esa de suegras cáfila enemiga?
¿de qué Sitia cargaste, infame auriga,
tanta serpiente y basilisco fiero?
Si desgracia, si imperio, si dinero,
Faetón de Trasgos, a llevarte obliga
tanta fiera cruel, que Amor maldiga,
no eres cochero ya, sino leonero.
Para, Caronte de infernales barcas,
y no lleves al soto, ni a las huertas
tarascas, muertes, cocos, tigres, Parcas.
Que si en ir a las Islas te conciertas,
y en Amsterdam de Holanda desembarcas
con tales sierpes, quedarán desiertas.

Meter: iambic
KNIHAŘŮM NAŠIM
by Jan Neruda

Nuž tedy české slovo v pěkné
nám oblékejte šaty,
nechť hrdě vkročí do paláců
a zdobí veské chaty.
Živůtek z kůže k boku dejte
a pevný štít mu k hlavě,
když se zbůjníkem se kdes potká,
ať pokoná jej hravě.
A brněním je okovejte,
jak rytíři je mají,
neb vězte: každé slovo české
jde světa ku turnaji.
A dejte ještě barev zdoby
a zlaté lemy na to:
vždyť nám to českých matek slovo
jde nade všechno zlato!

Meter: iambic
Cestou Hollandskem.
by Jaroslav Vrchlický

Jen dlouhé louky, řady živých plotů
ve tučné trávě dav pestrého skotu,
jenž klidně leží, přežvykuje snivě,
a řady větrníků v dlouhé nivě.
Ni vesnice, jen štít čistého domu
se kmitne místem houští starých stromů,
a zas jen louky, strouhy, skot a mlýny,
kraj stinný tak a spolu božsky líný.
Cos jako pára v dálce obzor halí.
Ó jistě, jistě tam se moře valí!
Rty cítí jeho sůl, vzduch jest jí plný;
ó slyším v tichu dunět jeho vlny.
Jak oživly by mlýny, v šumném víru
se točí řad jich – kraj však dál spí v míru;
týž stále obraz starý a přec nový. –
Ó skote Pottrův, ženy Rubensovy!

Meter: iambic
Polterabend
by Adelbert von Chamisso

Woher, Alte, deine schönen
Launen? willst du uns erfreuen?
Willst du dich mit uns versöhnen?
Nein, die Alte will noch freien,
Nein, sie will, vor Toresschlusse,
Humpeln noch mit lahmem Fuße,
Und um welchen Preis es sei,
Ei, ei!
Noch ein Tänzlein, oder zwei.
Hurtig, hurtig! liebe Lene,
Her die Schminke, die Perücke;
Bringe her mir meine Zähne,
Meinen Busen, meine Krücke;
Also will ich seiner harren. –
Hör ich nicht die Türe knarren? –
Ist er's? – Nein – es geht vorbei.
Ei, ei!
Töpfe werfen sie entzwei.
Testament und Ehepakten
Hat der Schreiber wohl geschrieben;
Beides nahm er zu den Akten,
Also darf ich frei ihn lieben.
Also will ich seiner harren. –
Hör ich nicht die Türe knarren? –
Ist er's? – Nein – es geht vorbei.
Ei, ei!
Töpfe werfen sie entzwei.
Wird der Priester, wird der Küster,
Werden bald die Gäste kommen?
Und mein Bräutigam! o wüßt er,
Wie ich seiner, liebentglommen,
Bangend harre, wie ich schmachte? – –
Klopft er? – Ist er's? – Sachte, sachte!
Ungebetne sind dabei.
Ei, ei!
Sind die Leichenträger frei.
Legen mich die schwarzen Leute
Einsam in ein enges Bette,
Schleppen sich mit ihrer Beute
Langsam nach der Ruhestätte;
Priester, Bräutigam und Gäste
Singen fröhlich bei dem Feste, –
Auch die Rede war vorbei –
Ei, ei!
Nicht ein Tänzlein, oder zwei!

Meter: trochaic
Stébla k nebi ženou –
by Adolf Heyduk

Stébla k nebi ženou,
v stéblech planý mák,
s oblak v luhy padá
plesající pták.
Blaženo je všecko,
niva, les i sad,
a ty, staré srdce,
tesknilo bys snad?
Zlomena-li křídla
na zápolný rej,
nedbej! Pělo’s ráno,
večer poslouchej!
Však v těch rázných zvucích
poznáš zas a zas
chvíti se i jásať
ztracený svůj hlas!

Meter: trochaic
- 931 - Jornada III, FENISA
by Lope de Vega

Camarón más sonante, que no el Dux
que en Venecia es el grande agilimox;
vos de mi vida y alma de mi trox,
cincuenta y cinco de mi dicha y flux.
Hamaca mía, fino almoradux,
que de ti no me iré aunque digas ox,
porque espero a las horas del relox,
para jugar contigo al dingandux.
tu ajedrez aguardo en mi almofrex,
herida de la flecha del carcax,
pues eres de mi pecho rueda y ex,
que aunque me hieras, ya no temo el ax,
y nadaré contigo como el pex
para apagar el fuego de tu errax.

Meter: iambic
[gastein ist wie die Welt]
by Franz Grillparzer

Gastein ist wie die Welt.
Das Beste, was uns drin zu Teile fällt,
Ist wohl, trotz dem, was wir darüber lesen,
Die Hoffnung stets, die Trösterin gewesen.
Doch geht man – aus der Welt wie aus Gastein –
Stellt Glück und Heilung sich wohl später ein.

Meter: iambic
VELKÉ PLÁNY
by František Cajthaml-Liberté

Dva drátaři jdou. Oddáni jsou snům
a plány sdílí braťka bratu:
„Já být císarem, koupil bych si dům.
A ty?“ – „Já, braťko, hodně drátu.“

Meter: iambic
19
by Adelbert von Chamisso

Bräutliches Leinen
Legten dem Thor sie an;
Er hatte den hehren,
Den funkelnden Halsschmuck;
Klug ließ er erklingen
Geklirr der Schlüssel;
Ein weiblich Gewand
Umwallte sein Knie;
Es blinkte die Brust ihm
Von breiten Juwelen;
Das Haar war gehüllt ihm
Und hoch getürmt.

Meter: polymetric
88.
by Friedrich Rückert

Beglückt, von wem nicht eh'r die Welt, daß er gelebt,
Erfährt, als durchs Geläut, bei dem man ihn begräbt!

Meter: iambic
- LXVI -
by Fernando de Herrera

Volved, suaves ojos, la luz pura,
si a esto da lugar vuestra grandeza,
y templad mi dolor, que la dureza
no cabe en vuestra inmensa hermosura.
La soberbia y desdén harán oscura
la mucha claridad de vuestra alteza,
y no es blasón de singular belleza
trocar en mal el bien de mi ventura.
Después que Amor dejó, serenos ojos,
por vos el celeste orbe, el dulce puesto
mejoró alegre en vos, y honró la tierra.
Mirad o no mi cuita y mis enojos
(¡tal es mi noble afán!), yo estoy dispuesto
para morir ufano en esta guerra.

Meter: iambic
Marnotratnost.
by Jan Alois Zabranský

Ráno Marnotratnost stkvostně snídá,
Vpoledne již ohryzky jen jídá;
Ksvačině má, co sy vyvěří,
Nanoc zprázdné mísy večeří.

Meter: trochaic
Měj rty mé, které duší těla jsou,
by Marie Calma

Měj rty mé, které duší těla jsou,
a líbej míň a dlouze raději,
když lásce líp – jít moří záplavou,
než v dešti drobných něhy krůpějí.
A v tvém-li zachvívám se objetí
jak v bouři list a můj když prosí zrak
o smilování tvoje v dojetí –
mne ještě líbej – ještě dlouze pak –
až ke snu, abych toužila ti vstříc
i v snu i v bdění svém, jak v prvním dni,
a polibek, jímž zulíbáš mi líc
kdys naposled, přec nebyl poslední.
Až oči zavru, budu v každý čas
mít lásku tvoji skrytu v stínu řas.

Meter: iambic
A la perdida libertad de la patria
by Antonio Henríquez Gómez

Si de la libertad desposeído
estoy y formo voz, ¿cómo lamento
suspiros que se quedan en el viento,
pesares que no llegan al oído?
Quien su patria perdió tiene perdido
el que juzga tener entendimiento,
que el que vive sujeto al sentimiento
y no muere, carece de sentido
Mas es que como vive la esperanza,
vecina del dolor, por consolarme,
dice que tenga en ella confianza;
pero mejor le fuera no engañarme,
pues si me sale falsa su fianza
he de pagar la deuda con matarme

Meter: polymetric
Což divné ony perly jsou...
by Adolf Heyduk

Což divné ony perly jsou,
jež v očích se nám tvoří,
což čarodějný plamen ten,
jenž tajně v srdci hoří.
Což tajeplná hvězda jest,
jež nocí ňader svítá,
což zázračný to věru květ,
jenž náhle z citu zkvítá.
Což lahodný to věru trn,
jenž stolistkami pučí,
a což to sladký věru žal,
jenž z ňader písní zvučí!

Meter: iambic
CHYTRÝ TONDA.
by Karel Dostál-Lutinov

Na myšlenku geniální
jsem vám připad:
Sám nic dělat nebudu, jen
jiné rýpat!

Meter: trochaic
ZÁHADY. (I.)
by Josef Václav Sládek

JEN ve smyšlenkách záhad pln je svět;
v bdění i spaní, nejvíc kdy jsme sami,
jen mozek náš jej plní mátohami
a za prah smyslů jdeme s nimi v let.
Nám nedostačí opravdovost běd
ni úsměv žití; srdce vidinami
se trýzní, těší víc – a mníme, s námi
i do hrobu že lehnou naposled.
A hle, jde od východu ku západu
všem cesta rovná; jitro jest a den,
pak noc a klid; – a v podvečerním chladu,
ať obzor plný hvězd, či zasmušen,
hle kříž: dvě břevna, člověk nah, vše hluché,
on sám. – To všecko je tak jednoduché.

Meter: iambic
1L: Wenn mir der Scherz aus deinen holden Blicken,
by Ernst Schulze

Wenn mir der Scherz aus deinen holden Blicken,
Die Anmuth mir aus deinem Lächeln winkt,
Wenn deiner Stimme Zauberton erklingt
Und Sinn und Wort mich beide
Wenn jetzt, die Blüthe des Gefühls zu pflücken,
Dein Geist ins Reich der zarten Träume sinkt,
Jetzt fröhlich sich durch heitre Welten schwingt,
Mit Rosenglanz die Erdenbahn zu schmücken;
Dann zag' ich stumm, von deiner Macht besiegt,
Und wähne still, ich dürfe mein dich nennen,
Mein heißes Herz an deinem Herzen kühlen.
Laß mir den Wahn, der meinen Schmerz betrügt;
Mag das Geschick uns von der Wahrheit trennen,
Süß bleibt es stets mit ihrem Schein zu spielen.

Meter: iambic
Die Liebende
by Rainer Maria Rilke

Das ist mein Fenster. Eben
bin ich so sanft erwacht.
Ich dachte, ich würde schweben.
Bis wohin reicht mein Leben,
und wo beginnt die Nacht?
Ich könnte meinen, alles
wäre noch Ich ringsum;
durchsichtig wie eines Kristalles
Tiefe, verdunkelt, stumm.
Ich könnte auch noch die Sterne
fassen in mir; so groß
scheint mir mein Herz; so gerne
ließ es ihn wieder los
den ich vielleicht zu lieben,
vielleicht zu halten begann.
Fremd, wie niebeschrieben
sieht mich mein Schicksal an.
Was bin ich unter diese
Unendlichkeit gelegt,
duftend wie eine Wiese,
hin und her bewegt,
rufend zugleich und bange,
daß einer den Ruf vernimmt,
und zum Untergange
in einem Andern bestimmt.

Meter: iambic
Herbstlied
by Nikolaus Lenau

Ja, ja, ihr lauten Raben
Hoch in der kühlen Luft,
's geht wieder ans Begraben,
Ihr flattert um die Gruft!
Die Wälder sind gestorben,
Hier, dort ein leeres Nest;
Die Wiesen sind verdorben;
O kurzes Freudenfest!
Ich wandre hin und stiere
In diese trübe Ruh,
Ich bin allein und friere
Und hör euch Raben zu.
Auch mir ist Herbst, und leiser
Trag ich den Berg hinab
Mein Bündel dürre Reiser,
Die mir das Leben gab.
Einst sah ich Blüten prangen
An meinem Reiserbund,
Und schöne Lieder klangen
Im Laub, das fiel zu Grund.
Die Bürde muß ich tragen
Zum letzten Augenblick;
Den Freunden nachzuklagen,
Ist herbstliches Geschick.
Soll mit dem Rest ich geizen
Und mit dem Reisig froh
Mir meinen Winter heizen?
Ihr Raben, meint ihr so?
Erinnerungen schärfen
Mir nur des Winters Weh;
Ich möchte lieber werfen
Mein Bündel in den Schnee.

Meter: iambic
LABSKÁ POHÁDKA.
by Karel Leger

V labských tůních vodníci,
víly v proudu hrající
zděsily se, polekaly!
„Hej!
Neštěstí se na nás valí,
regulace, dráhy vodní!“ –
Zvlnila se řeka. Pod ní
splašený byl rej.
K útěku se víly strojí,
garderobu vážou svoji:
trochu pěny, trochu řas,
hřebínky na zlatý vlas,
všechno vážou do ranečku.
Na vodníka křikly: „Hej!
Vzhůru, vzhůru, pradědečku,
utec s námi, ruku dej!
Neštěstí se na nás valí,
regulace! Hej!“
Starý vodník rozespalý
zabrouk’ na ně ze své skrýše:
„Plané strachy, povídám:
zpět se vrátí Labe spíše!
Hloupé děti! Tiše, tiše!
Ryby budou smát se vám,
že věříte pohádkám!“

Meter: trochaic
El perdón
by Juan Lorenzo Jesús Vila

Idólatra en su amor, rendido y ciego,
la fe en mi corazón, tierno y sensible;
y cual la sierpe con ponzoña horrible
pagó la ingrata mi ardoroso fuego
De amargo llanto en sempiterno riego,
mi penar desde entonces invencible,
ni el rutilante sol miró apacible,
ni le calmó la noche en el sosiego.
Y en vano la memoria ¡Oh Dios¡
                  me irrita
del fementido amor de esa perjura,
si el sentimiento opone a la venganza
Que cuando un pecho compasivo excita
la que fue amante y el perdón procura,
ningún poder a sostenerse alcanza

Meter: iambic
8.
by Wilhelm Waiblinger

Dem Fischer, der das Netz den falschen Wellen
So manches Jahr geduldig anvertrauet,
Mag ich mich gern am Strande zugesellen.
Fast ist er nackt: vom heißen Sonnenscheine
Gedunkelt und verbrannt ist Kopf und Nacken,
Und Brust und Schulter, sind auch Arm' und Beine.
Sein einz'ger Schmuck ist eine Wollenmütze,
Beglückt ist er vielleicht in eines Kahnes,
In einer Hütte sparsamem Besitze.
Ein Mädchen ist die Sehnsucht seiner Jugend,
Und ihm getraut, so bringt's ihm frische Kinder,
Und übt bewußtlos eine strenge Tugend.
Die Kleinen lernen bald die Kunst der Alten.
Das Netz zu ziehn, das Ruder keck zu führen,
Den Dienst des Boots ausdauernd zu verwalten.
Oft sah ich's, daß mit liebevollem Bangen
Am Strand sie Mutter oder Weib erwartet,
Und offnen Arms die Kehrenden empfangen.
Friedfertig, nur im Kampf oft mit dem Meere,
Betreiben sie das Urgeschäft der Väter,
Ein volles Netz giebt ihnen Ruhm und Ehre.
Welch Bild der Menschheit! Mit vermeßnem Willen
Wagt ins Unendliche hinein sich Jeder,
Das tägliche Bedürfniß nur zu stillen.

Meter: iambic
TRÍPTICO – I
by Rubén Darío

Sé que te envidia el alba, tierna niña
y no lo dudes, porque vierta flores
y entre galas de vívidos colores
veste de rosas a sus formas ciña.
Que hay en tu boca mieles de una viña
que quisiera libar soñando amores;
que hay en tus labios todos los dulzores
del ambarino néctar de la piña.
Y si es verdad que es dulce en la mañana
el beso que en la gota del rocío
manda el alba a la flor fresca y lozana,
en misterioso y regalado envío;
es tu boca más dulce, ¡mi sultana!
Más dulces son tus besos, ¡amor mío!

Meter: iambic
by Stefan George

Und durch grause fluren jagen
Bis wir uns im moor verirren
Oder blitze mich erschlagen
Auf dem samenlosen acker
Viele helden stumm verbleichen
Nur das russende geflacker
Loher fichten ehrt die leichen
Schmal in regelgraden ketten
Rinnen ziegelrote bäche
Seufzen singt aus ihren betten
Hahler wind umkreist die fläche
Aufgelöst im sande wühlend
Frauenhaare dichte strähnen
Frauenthränen wunden kühlend
Reiche thränen · wahre thränen?

Meter: trochaic
Soneto en el libro Parnaso de Dirgo Mejía de Sevilla, impreso en 1608 en Sevilla
by Luis Pérez Ángel

Dos Apolos, dos Delios soberanos
lucen por excelencia en cielo, y suelo,
uno se nombra el gran señor de Delo,
otro el divino, llaman los humanos
Con sacro resplandor salen ufanos
recamando de aljófar suelo, y cielo,
el uno abate, el otro encubra el vuelo,
hermanos en dar luz, y en nombre hermanos.
El primero es el Délfico famoso,
Mejía es el segundo, sin segundo,
que alumbra y reverbera en ambos Polos.
En el renace Ovidio más glorioso,
y puede celebrar de hoy más el mundo,
dos Ovidios, dos Delios, dos Apolos.

Meter: iambic
The Maid’s Lament
by Walter Savage Landor

I loved him not; and yet, now he is gone,
         I feel I am alone.
I check’d him while he spoke; yet, could he speak,
         Alas! I would not check.
For reasons not to love him once I sought,
         And wearied all my thought
To vex myself and him: I now would give
         My love could he but live
Who lately lived for me, and, when he found
         ’Twas vain, in holy ground
He hid his face amid the shades of death.
         I waste for him my breath
Who wasted his for me! but mine returns,
         And this lorn bosom burns
With stifling heat, heaving it up in sleep,
         And waking me to weep
Tears that had melted his soft heart: for years
         Wept he as bitter tears.
Merciful God! such was his latest prayer,
         These may she never share.
Quieter is his breath, his breast more cold,
         Than daisies in the mould,
Where children spell, athwart the churchyard gate,
         His name and life’s brief date.
Pray for him, gentle souls, whoe’er you be,
         And oh! pray too for me!

Meter: iambic
The Altar
by George Herbert

A broken ALTAR, Lord, thy servant rears,
 Made of a heart and cemented with tears:
  Whose parts are as thy hand did frame;
No workman's tool hath touch'd the same.
                   A HEART alone
                   Is such a stone,
                  As nothing but
                  Thy pow'r doth cut.
                  Wherefore each part
                  Of my hard heart
                  Meets in this frame,
                  To praise thy name:
       That if I chance to hold my peace,
 These stones to praise thee may not cease.
   Oh, let thy blessed SACRIFICE be mine,
     And sanctify this ALTAR to be thine.

Meter: polymetric
- XXIII -
by Juan de Arguijo

¿A quién me quejaré de aquel engaño,
árboles mudos en mi triste duelo?
¡Sordo mar! ¡Tierra extraña! ¡Nuevo cielo!
¡Fingido amor! ¡Costoso desengaño!
«Huye el pérfido autor de tanto daño,
y quedo sola en peregrino suelo,
do no espero a mis lágrimas consuelo;
que no permite alivio mal tamaño.
Dioses, si entre vosotros hizo alguno
de un desamor ingrato amarga prueba,
vengadme, os ruego, del traidor Teseo».
Tal se queja Ariadna en importuno
lamento al cielo; y entretanto lleva
el mar su llanto, el viento su deseo.

Meter: iambic
Mine eye hath play'd the painter and hath stell'd (Sonnet 24)
by William Shakespeare

Mine eye hath play’d the painter and hath stell’d
Thy beauty’s form in table of my heart;
My body is the frame wherein ’tis held,
And perspective it is best painter’s art.
For through the painter must you see his skill,
To find where your true image pictured lies;
Which in my bosom’s shop is hanging still,
That hath his windows glazed with thine eyes.
Now see what good turns eyes for eyes have done:
Mine eyes have drawn thy shape, and thing for me
Are windows to my breast where-through the sun
Delights to peep, to gaze therein on thee;
    Yet eyes this cunning want to grace their art;
    They draw but what they see, know not the heart.

Meter: iambic
Ze sna mládí. (2.)
by Jan Václav Tůma

Tak krásné byly v ústech matky báje!
a v dětské mysli, v duši nevinné
jsem hledal po nebi ty ráje snivé
a našel! – našel v hvězdě jediné.
Ta krásná byla, tak se tiše leskla,
jak tajemného blaha z dáli svit:
„Hleď matičko“ – však nedořekl jsem to,
už sklesla; ráj i sen – jen plachý kmit.
Ó bolný pád, v němž první sen se strácí,
a sladký klam rozplývá v smutné nic!
Co sen je mládí? První slza skane
a setře jej – co dál? snů není víc!
Tak stojím zde; i teď mi hvězda spadla,
jen kmit – kde jest? a kde ji hledat mám?
Ba marný krok! Co spadlo v nekonečno,
to navždy spadlo, ve tmách zbyl jsem sám!

Meter: iambic
III.
by Gustav Pfleger Moravský

On cítí, že je sám a těžce nese
To břímě, jímž jej tíží samota;
On touží po zapomenutém plese
A po radostech nových života,
Jenž v milé záři zas mu zaleskne se.
On přístupnějším stal se dojmům starým,
Vzdav nadějím se lichotivým, jarým,
A láska k lidem v srdce lidské daná
Co úděl nebes, shaslá, pochovaná,
Zas počínala vzkvítať v nitru jeho
Co z mrtvých vstalá, z míru ztraceného.

Meter: iambic
XXXI. FRÂ DOLCINO. (6.)
by Jaroslav Vrchlický

Děs v lidu povstal v té chvíli
i náhodou zvonu hlas zmlk’,
tu stojí Dolcino, lev hor,
v tvář jemu biskup jak vlk.
„Tys kacíř, zanech svých bludů,
vrať v Kristovo stádo se zpět,
neb jinak strašlivou kletbu
můj na tě vychrlí ret!
Dal bullu Kliment již pátý,
hlas jeho varovný slyš!
Je zvednut na tebe krajem
u panstva, baronů kříž!
Ty budeš vyhlazen mečem a ohněm
vypálen, vřed
na těle církve jsi svaté,
v hostii Krista jsi jed!“

Meter: dactylic
DEN PO ROZLOUČENÍ.
by Václav Jaromír Picek

Kdybys tak se, Míno, ptala,
An jsi včera s Bohem dala,
Jak je nyní duši mé –
Řekl bych ti: jako tomu,
Jemuž právě tělo z domu
K hrobu nesli milené.
Oko v slzách se vší snahou
Hledá tu hlavinku drahou,
Jakby najít muselo;
A když darmo zrak upírá,
V nedůvěře slzu stírá,
Aby lépe vidělo.
V klamu zdá se, tam že sedí,
Tu že mešká, tam že hledí,
A to vše jen klam a sen;
Aj tu oko znova pláče,
Srdce lká co siré ptáče,
Bolu svědkem noc i den.
Tak mé oko tebe hledá,
Odstrašit se klamem nedá,
Hledá všady tisíckrát;
A když najít tě nemůže,
Slza na tvé suché růže
Kane tisíc-, tisíckrát.

Meter: trochaic
En el segundo centenario de D. Pedro Calderón de la Barca – X
by Numa Pompilio Llona

¡Buzo inmortal del corazón humano!
Cuando en su oscuro fondo hundes la frente,
a tu mirada muéstrase patente
de su anchuroso abismo todo arcano:
Al remontar el piélago, tu mano
la perla lleva de risueño oriente,
mas divisaste en la onda transparente
los horrendos colosos del océano
De tu Justina y Príncipe Constante
la virtud brilla como mal en guerra,
cual bajo el hierro el fúlgido diamante;
y, víctima del monstruo de los celos,
mira en tus dramas, a la vez, la tierra,
grandes como el de Shéspir cinco OTELOS!

Meter: iambic