PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
I. Vlasť.
by Matěj Havelka

Ty můj bystrý vraný oři!
A ty pádná šavlice!
Náš svazek nic nerozboří,
My jsme pevná trojice.
My přisáhli sobě lásku;
Jakkoli se bude dít,
V skalopevném tomto svazku
Pro vlasť budem žít i mřít.
Drahá vlasť jest naše máti,
Při níž věrně budem státi.
U Vltavy na sta věží
Vzhůru pne se k nebesům,
Labe zpěvným proudem běží
Z hor ku vinným okresům.
V sadě vonná kvete růže,
Lípa libý lije chlad,
Krásnější ráj být nemůže,
Znáte zem tu plnou vnad?
Českou zem co vlasť svou známe,
Život pro vlasť českou dáme.
K východu viz v modré dálce,
Kde vládnou dvě orlice,
Věrné v míru i ve válce
Lva Českého družice,
Požehnané Hanné pláně,
K jihu až na Dyje břeh,
Ty úrodné Slezské stráně
Až k mezi, za níž dlí Lech,
Vše ty kraje za své známe,
Vše ty kraje za vlasť máme.
Z úrodných moravských pruhů,
Z niv polabských, z Krušných hor,
Z Šumavy, ze Slezských luhů
Hrne se nás zbrojný sbor.
Každý jinde nacházíme
Domov svůj a rodnou chýš,
Vlasť však všickni jednu ctíme,
Tu královskou českou říš.
Česká říš ta vlasť, ta máti,
Při níž věrně budem státi.

Meter: trochaic
DRAHÝM DĚTEM (I)
by Jaroslav Vrchlický

Máj usmál se a celá země jásá.
Jen hnula kšticí, země v ráj se mění
a je to jedno moře políbení,
kam pohnula se jen, ta zlatovlasá.
Mé dítě, již v tvář políbila krása,
jíž krásu tvoří každé okamžení,
co říci Tobě dnes, věř, slova není,
duch nejhlubší jen chudé kvítí střásá.
Zde v tichou modlitbu se všechno mění;
jak posud sbírej všude samé květy,
jen lásku dávej, majíc lásku sama;
Nad lásku, poznáš, větší slasti není,
a uzříš nakonec, že smutné drama,
jímž život byl, nevyzní bez odvety.

Meter: iambic
KRAJ LEŽÍ PŘEDE MNOU.
by Antonín Jaroslav Klose

Kraj leží přede mnou. V pozadí les
šumí a v mlze se míhá,
všecko tu prázdno a ticho juž dnes,
pole je brázda a rýha.
Chvíli jen prostorem kroužící pták
bez písně nad lesy mizí –
jak by v to teplo, kdys milé nám tak,
zavanul chladný dech cizí.
Jak drama sehrané, vylitá číš –
děj se juž z všeho jen tuší.
Ta pole rozrytá vedou mne v říš
života cítících duší.
Jsou chvíle posvátné, kdy člověk sám
v „zapomeň!“ cele se vnoří,
modly dnů minulých, nepravý chrám,
v duši své na vždycky boří.
Života čásť je skončena pak,
zkad se jen vzpomínky chvějí –
ale ta půda jich, plody i brak,
zorána k novému ději.
Kraj leží přede mnou. Řady těch brázd
znovu se osejí, zvláčí:
zrno ať v pole či v duši jdeš klást,
plod kéž ti, druhu, je sladší!

Meter: dactylic
425. Matka má a cesty tovaryška
by Jan Kollár

Matka má a cesty tovaryška
Teď mi laskavou svou pravicí
Ukázala obraz visící
V této síni, pod nimž byla knížka;
Zanášel se cele na Františka
Tváří, korunou i berlicí,
Ač jej, krásu barev hájící,
Kryla tenká závojová mřížka:
Titul knihy mne v tom zdání sílil,
Slovník Stulliho to slavského,
Na nějž mocnář ten svou štědrost vylil;
V tom zpěv: „Bože zachovej nám krále
Františka co otce dobrého!“
Zpíván tu byl k jeho cti a chvále.

Meter: trochaic
- XV - A la flor de la juventud
by Luis Carrilloy Sotomayor

De Flori tierna flor, coroné el suelo,
cual de gloria la frente de un Albano.
Albano gime, Flori llora en vano.
¡Ay, cuánto ríe aquesto el alto cielo!
De larga envidia mi purpúreo velo
colmó la presunción de algún verano.
Pues Diciembre me vio, mas inhumano,
como era tierna flor, me robó el hielo.
Vaso lloroso, oh caminante, encierra
-y bien lloroso, pues lo ha sido tanto-
de mi caduca flor, caduca tierra.
Blandas palabras di, sosiega el llanto;
así tu juventud burle la guerra
de aquel ladrón de su florido manto.

Meter: iambic
Auf den schlafenden Nigrill
by Friedrich von Hagedorn

Hier liegt, doch leider! unbegraben
Nigrill, der ärgste Bösewicht.
Noch braucht er eine Grabschrift nicht,
Und muß alsdann auch keine haben,
Wann einst sein Lebensfaden bricht.

Meter: iambic
Die Muse bey den Hirten.
by Johann Peter Uz

O artigste der Musen,
Um deren vollen Busen
Die frischen Rosen düften!
Willst du auf unsern Triften
Mit armen Hirten weiden,
Und aus den Städten scheiden?
Ich bin der Stadt entgangen:
Da war ich wie gefangen.
Da will man Musen dingen:
Sie sollen iedem singen,
Bey ieder Hochzeit leyern,
Und Nahmenstage feyern.
Bey euch lacht meinen Saiten
Die Freyheit güldner Zeiten:
Ich mag die güldnen Saiten
Dem Pöbel nicht verdingen:
Ich mag nicht iedem singen.
O Muse, sey gegrüsset!
Hier, wo man lacht und küsset,
Laß unter Nachtigallen
Dein süsses Lied erschallen!

Meter: iambic
- - Jornada I, EL REY De Vida y muerte de Santa Madrona o La viuda tirana
by Lope de Vega

¿Qué amaba a Enrique la cruel Violante?
No en vano despreciaba el amor mío,
que si una vez le rinde el albedrío,
¿qué amor contra el amor será bastante?
Labra un diamante fino a otro diamante.
Yo, amante, en vano deshacer porfío
amante que se funda en desvarío,
pues perdido el amor, será constante.
Amaba tu hermosura en confianza
de mi valor; tú en parte diferente
con Enrique me quitas la esperanza.
Pero si cuando el Sol se va al Poniente
cubre todas las cosas de mudanza,
mudarase Violante, Enrique ausente.

Meter: polymetric
1L: Daß
by Andreas Gryphius

Daß
Ich Armutt. Er hat nur diß Kleid in seiner Macht.

Meter: polymetric
27
by William Shakespeare

Ich eil' ins Bett, ermüdet von Beschwer,
Zur holden Ruhstatt weitgereister Glieder:
Doch auf den Weg macht sich das Haupt nunmehr,
Wach wird die Seele, sinkt der Leib darnieder.
Denn jetzo suchen die Gedanken dich,
Aus weiter Fern' auf frommer Pilgerschaft;
Weit offen halten Augenlider sich,
Ich blick' in Dunkel, wie ein Blinder gafft.
Nur meines Geistes Aug' einbildsamlich
Stellt dein Phantom unsehenden Augen dar:
Dort hängt's in Nächten ein Juwel für mich,
Verklärt das alte Dunkel wunderbar.
Sieh, wie am Tag den Leib, nachts das Gemüt,
Um dich und mich, ersehnte Ruhe flieht!

Meter: iambic
Sunday Chimes in the City
by Louise Imogen Guiney

Across the bridge, where in the morning blow
The wrinkled tide turns homeward, and is fain
Homeward to drag the black sea-goer’s chain,
And the long yards by Dowgate dipping low;
Across dispeopled ways, patient and slow,
Saint Magnus and Saint Dunstan call in vain:
From Wren’s forgotten belfries, in the rain,
Down the blank wharves the dropping octaves go.

Forbid not these! Tho’ no man heed, they shower
A subtle beauty on the empty hour,
From all their dark throats aching and outblown;
Aye in the prayerless places welcome most,
Like the last gull that up a naked coast
Deploys her white and steady wing, alone.

Meter: iambic
206. Na důstojníka N.
by Matěj Josef Sychra

Že jsy rozdal srdce své v čas pokoje,
Scházelo ti, když měls jíti do boje.

Meter: trochaic
- 71 - Acto V, Escena III, CÉSAR
by Lope de Vega

La siempre excelsa, grave y gran coluna,
sobre cuya cerviz tan firme estuvo
la gloria de los Césares, que tuvo
en siete montes su primera cuna.
Contra la envidia opuesta a la fortuna,
que su rueda magnánima detuvo,
cuando del sol la línea de oro anduvo,
hizo de todas sus victorias una.
Esta, que fue de la ciudad sagrada
gloria y honor para mayor memoria,
a la casa de Enríquez se traslada.
Que sustentando en sucesiva gloria
los arcos de su máquina dorada,
será columna de inmortal victoria.

Meter: iambic
VŠE BOLÍ.
by Otakar Theer

Vše bolí dnes, i dlaň, jež hladit chtěla,
i pozdních květů vůně rozechvělá,
stín, který zhasnul, světlo, které vzplálo,
slib sladký líčka, jež se pousmálo,
ať hlas se ozve kolem kterýkoli,
ať kniha promluví, ať tón: vše bolí...
Ó, v chvíli takovou stát kdes na Finisterrae,
snů oceán kde v dál stře vlny šeré,
a hledět za lodí, jež, rychlá jako kopí,
se ani neztroskotá, ani nepotopí!

Meter: iambic
A la hazaña de don Álvaro Pérez de Guzmán el Bueno, en la defensa de Tarifa
by Juan de Jauregui

Las altas voces y rumor travieso
oye el Guzmán hispano desde el fuerte,
y al hijo mira amenazado a muerte,
y entre las huestes enemigas preso.
Del paternal amor el grave peso
le representa su contraria suerte;
mas el alto valor del pecho fuerte
se aventajó con espantable exceso.
Del muro arroja su desnuda espada,
y ésta sus filos en el hijo emplea;
a quien dice, con voz no alborotada:
«Manche el suelo tu sangre derramada
primero que la misma en ti se vea
con el infame deshonor manchada.»

Meter: iambic
34.
by Friedrich Rückert

Die Seelen waren in der Weltseel' einst beisammen,
Wie Tropfen in dem Meer, alswie im Feuer Flammen.
Den Weltleib halfen sie beseelen und beleben,
Von ihnen keiner war ein eigner Leib gegeben.
Sie aber wünschten nun ein eigenes Gebiet,
Darin zu herrschen, wie der eigne Trieb es rieth.
Und abgegrenzet ward ein Weichbild so für jede,
Daß zwischen ihnen nicht Verwirrung werd' und Fehde.
Nun wirkt gesondert jed' in ihrem eignen Leibe,
Wie mit der Weltseel' einst in Sonn- und Mondenscheibe.
Die Sonn- und Mondenscheib' ist nicht dadurch verglommen,
Doch schöne Glieder sind zum Vorschein hier gekommen.
Darum gesegnet sei der Seele Trieb, zu walten
In einem Leib, und schön des Ird'sche zu gestalten.

Meter: iambic
1L: Wie ein nahender Sturm hinter der Wolke, droht
by Johann Heinrich Voß

Wie ein nahender Sturm hinter der Wolke, droht
Schon von ferne der Tag, welcher mit eh'rner Faust
Dich, mein redlicher E[smarch],
Meinen Armen entreißen wird!
Ach! dann schützt uns die Glut unserer Liebe nicht,
Nicht die selige Lust, welche wir kosteten,
Wenn vertraulich die Lenzflur
Aus dem Wirbel der Stadt uns rief;
Oder, wenn uns die Nacht bei dem dircëischen
Päan, oder beim Sang brittischer Barden fand,
Und beim holden Geflüster,
Wo sich Herzen begegneten!
Gestern sah ich ein Paar Tauben in jenem Ulm;
Sie umflügelten sich, kos'ten und schnäbelten:
Dennoch stürzte der Habicht
Auf das Weibchen – der Witwer girrt!
Zu der Küste zurück tapferer Angeln reißt
Dich das stäubende Rad: über ein kleines trau'rt
An der Warne dein Bester,
Und wohin ihn das Glück verweht!
Wenn du dort, an der Hand deiner Emilia,
Einst beim Schimmer des Monds Nachtigallstimmen horchst;
Dann sprich seufzend: Geliebte,
So geliebet, wie jetzt von dir,
Horcht' ich vormals und Voß' Nachtigallstimmen oft!
Ach! jetzt höret er dich, Nachtigall, nicht! Jetzt trau'rt
An der Warne mein Bester,
Und wohin ihn das Glück verweht!

Meter: polymetric
Sonetos burlescos al suspiro de Crisaura – - III -
by Cosme Gómez Tejada de los Reyes

Suspira el avariento por dinero,
por venganza el cobarde y desalmado,
el lascivo en sus vivios obstinado,
de ambición combatido el caballero;
suspira por comer el escudero,
por pleitos y discordias el letrado,
por enfermos el médico olvidado,
por un príncipe necio el lisonjero.
Suspira por su dama el pobre ausente,
quien goza porque vive temeroso,
ella porque su gusto no acomoda;
suspiran todos, o su mal presente,
o el bien que falta siempre perezoso;
Crisaura por la noche de la boda.

Meter: iambic
MOŘE.
by Ludvík Lošťák

Tak často vzpomínám, o moře valné,
kdy poprve jsem uslyšel z Tvých hlubin
obrovský Hymnus Tvého propastného nitra,
tak bouřného a neklidného nitra,
kdy Hymnus duše Tvé se spojil s Hymnem duše mé!
A Hymnus Tvůj zněl velkolepou bouří,
zněl jako vichřice, když lesy kácí,
a ňadro Tvé se valilo jak hory,
jak hory zelené a nebetyčné,
a bouře nitra Tvého burácela s bouří duše mé!
Má duše na Tvých vlnách valných, moře,
o hučné moře ropotné a burné,
se hrdě nesla do neznámých krajin,
má duše lodí válečnou se nesla
po vysokých Tvých vlnách, moře zelené!
A v propastech mé duše, valné moře,
v závratných propastech mé duše hrdé,
se ozývaly nezrozené Písně
o Svobodě a Volnosti a Lásce,
a nezrozené Symfonie počly klíčit v duši mé!
Za dalekými obzory, o moře,
já tušil miliony žen a mužů,
jak v hrubých pověrách se potácejí zemí,
a slyšel jsem, jak otrocká jim pouta
na rukou umíráčkem zvoní píseň pohřební!
Za dalekými obzory, o moře,
já tušil města nádherná a veliká,
kde člověk v klecích železných a těsných
je vězněn jako zvíře divoké,
a do klecí mu metán okoralý chléb!
Za dalekými obzory, o moře,
já zřel jsem miliony lidských pěstí,
tak hrozně zaťatých a zkrvácených pěstí,
jež k hvězdnému se pozvedaly nebi,
za revolučních zvuků Písní Vítězných!
Za dalekými obzory, o moře,
já zřel jsem trůny utápět se v mlhách,
a zřel jsem pustou tmu, jak vládne světu,
a kralovati Lež jsem viděl shnilou,
a v rukou tyranů jsem viděl meče krvavé!
O moře, rci, proč člověk v poutech hyne,
když Tobě přáno svobodně se valit,
tak nerušeně, bez okovů, volně,
a nespoutaně, jasně hřímat písně,
jež valné Tvoje vlny pějí hvězdám nebeským?!
Na obzorech Tvých dalekých, o moře,
já vidím vzcházet Nová slavná slunce,
jež září svojí pustá srdce lidská
osvětlí Novým Ohněm, velikým a slavným Ohněm,
a Láska bratrská a Svoboda svým božským Světlem líbá svět! –

Meter: iambic
Unberufen
by Wilhelm Busch

Gestützt auf seine beiden Krücken,
Die alte Kiepe auf dem Rücken,
Ging durch das Dorf ein Bettelmann
Und klopfte stets vergeblich an.
Erst aus dem allerletzten Haus
Kam eine gute Frau heraus,
Die grad den dritten Mann begraben,
Daher geneigt zu milden Gaben,
Und legt in seines Korbes Grund
Ein Brot von mehr als sieben Pfund.
Ein schmaler Steg führt gleich danach
Ihn über einen Rauschebach.
Jetzt hab ich Brot, jetzt bin ich glücklich!
So rief er froh, und augenblicklich
Fiel durch den Korb, der nicht mehr gut,
Sein Brot hinunter in die Flut.
Das kommt von solchem Übermut.

Meter: iambic
5. Husův žalář.
by Josef Svatopluk Machar

Hle, jde to se mnou k skonu;
nad lidské ruce výš
k božímu stoupá tronu
má pře a soud můj již.
A Člověka Syn stojí
na mráčku v slávě svojí
a vlídně zve mě k sobě blíž.
Ty vězení mé šedé,
jak tobě nežehnat?
Mříž v okně oči vede
na řeky svěží spád;
zřím plachtu, v dálku spěje,
jak ve mřížkách se chvěje,
a za ní dálku v modru stát.
Tak cítím blízkost proudu,
jak sám bych ležel v něm,
chlad vniká do mých oudů
v účinku zázračném.
A s hora k mřížím spíná
se rudé listí vína
a hrozen visí v okně mém.
Čas odpočinku je tu!
Klid velký počíná!
Hle, tam se nese k letu
jeřábí rodina,
ti znají každé chvíle
své cesty a své cíle –
čeho se báti, duše má?

Meter: iambic
ŽIVOTEM
by František Cajthaml-Liberté

Odkud a kam spěješ, brachu,
nad tím vážně vrtíš hlavou?
Proč že zrozen pozemský tvor,
když s poslední hyne travou?
Marná práce! Marně stavět
a zas bořit vzdušné hrady!
Pohleď však jen: než odumře
vše zanechá plod svůj tady.
I ty, jsi-li zde, žij plodně,
třeba vstříc ti blesky planou,
ať tvé děti zří hlubokou
brázdu – tebou vyoranou.

Meter: trochaic
426
by Josef Vlastimil Kamarýt

Není ještě ztraceno,
co být může vráceno.
Ztracený však čas –
nevrátí se zas.

Meter: trochaic
- XXVIII -
by Juan de Almeida

Señora Alcida, si de su Phileno
se muestra tan contenta que desprecia
otros que el mundo mucho estima, y precia
lo más malo que tiene por muy bueno,
bien sabe que él de sabio está ajeno
como vuestra merced de ser Lucrecia.
¿Quiere que se lo diga? a fe que es necio,
que se aquesto el lugar está muy lleno.
Quisiera preguntarla, mas no quiero,
y, en fin, he de hacerle una pregunta:
¿a cuál estima más de aquestas cosas,
su linaje, o sus gracias? Mas barrunta
el pueblo que lo causa su dinero,
que de este las mujeres son golosas.

Meter: iambic
A Cervantes
by Benito Mas y Prat

Si todo el peso del orgullo humano
un tiempo gravitó sobre el «Quijote»,
alzándose en titánico rebote
al fin lo sacudió cual polvo vano
Su autor, de los ingenios soberano,
y de la Edad Moderna sacerdote,
venció a Roldán, Orlando y Lamarote,
derribando a los tres con una mano.
Como el alud que rueda en la montaña,
el libro sin rival y sin segundo,
rodó desde el palacio a la cabaña.
Logrando el héroe, pensador profundo,
con la tizona, contener a España
y con la pluma, conmover al mundo.

Meter: iambic
Regreso a Villaclara
by Manuel Dionisio González

Cuando retorno a mis nativos lares
tras larga ausencia, y sus contornos miro,
la risueña expresión de nuevo
                     admiro
de sus verdes campiñas y palmares;
ornado de aguinaldos y azahares,
rico de pompa muéstrase el Capiro,
y su ambiente odorífico respiro
al eco de mis débiles cantares
Estos instantes de emociones puras
que, al saludar mi patria en este día,
me recuerdan mis tiempo de venturas,
sean augurios del bien que mi alma ansía,
al deplorar pasadas amarguras
y el mal que agobia la existencia mía.

Meter: iambic
222.
by Friedrich von Logau

Ich schreibe kurtze Sinn-Getichte, damit die Bösen minder böse,
Auch daß zu wichtigern Beginnen ich desto eh mich abelöse.

Meter: iambic
23.
by Emanuel Geibel

Religion und Theologie
Sind grundverschiedene Dinge,
Eine künstliche Leiter zum Himmel die,
Jene die angeborne Schwinge.

Meter: iambic
Das Kreuz
by Otto Julius Bierbaum

Jüngst war ich auf einem Trödelmarkt
Und sah was das Leben zusammenharckt
Auf dem großen Gerümpelhaufen:
Lumpen und Plunder, Geraffel und Tand,
In Schmutz und Scherben allerhand;
Wer Geld hat kann sichs kaufen.
Da, unter altem Gerüst und Gerät,
Hab ich ein hölzernes Kreuz erspäht.
Zwei Hände lang wars, aus Fichtenholz schlicht;
Ich machte mir gleich ein rührsam Gedicht,
An welcher Andachtsstätte
Es einst gehangen hätte.
Dacht eine Bauernstube mir,
In ders die dürftige fromme Zier
Vielleicht gewesen wäre;
Hing in der Eck an der weißen Wand,
Und manche harte Bauernhand
Schlug vor ihm ihre schwere
Bekreuzung über Brust und Gesicht.
So dacht ich, aber 's war so nicht.
Denn sieh, als schärfer hin ich sah:
Am Querholz war ein Einschnitt da,
Und, als ich leicht darauf gedrückt,
Hat sich ein Dolch heraus gezückt.
Erschrocken schier sah ich das Eisen
Des Kreuzes in der Sonne gleißen.
War eine Blutrinn eingeschnitten,
Und dieses las ich ihr inmitten:
Kreutz und Messer Aines worden
In der Messerkreutzer Orden.
Schlecht bin ich leider nur beschlagen
In Wissenschaft aus alten Tagen,
Auch konnte, wie ich um mich that,
Mir keiner sichere Kunde sagen,
Was für ein Orden es gewesen,
Der Kreuz und Messer sich erlesen
Als Waffe und als Namen hat.
Doch hab das Kreuz ich mitgenommen
Und geb es, wenn sie zu mir kommen,
Als Rätsel gerne denen auf,
So da gehören zu den Frommen.
Mir scheints, als obs ein Sinnbild wäre
Für jenen wundersamen Lauf,
Den des Erlösers milde Lehre
Von Golgatha bis heut genommen.

Meter: iambic
There's a certain Slant of light, (320)
by Emily Dickinson

There's a certain Slant of light,
Winter Afternoons –
That oppresses, like the Heft
Of Cathedral Tunes –

Heavenly Hurt, it gives us –
We can find no scar,
But internal difference –
Where the Meanings, are –

None may teach it – Any –
'Tis the seal Despair –
An imperial affliction
Sent us of the Air –

When it comes, the Landscape listens –
Shadows – hold their breath –
When it goes, 'tis like the Distance
On the look of Death –

Meter: trochaic
- CXLVIII - Rosas insensibles
by Fernando de Herrera

Rosas de nieve y púrpura vestidas;
coral rojo en marfil resplandeciente;
estrellas que ilustráis la pura frente;
en oro fino hebras esparcidas;
pues mi dolor y penas encendidas
el duro pecho vuestro no consiente,
o sois de humana suerte diferente,
o estáis en blanca piedra convertidas.
Y aunque ensalzado está en divina alteza,
premio de vuestra eterna hermosura,
por vos está obligado a más terneza.
Si no seréis de Cypro la figura,
que en la perdida muestra de belleza
encubría la piedra ingrata y dura.

Meter: iambic
Die Lerche
by Friedrich Hebbel

Ich kam in Ungarn durch ein Thal gefahren,
Von leichten Rossen schnell dahin getragen,
Und hörte über mir die Lerche schlagen,
Die durch den Aether zog, den bläulich-klaren.
Bald aber mußte ich erstaunt gewahren,
Daß sie zu mir hinab schoß in den Wagen,
Doch schien mir dies Vertrau'n zugleich ein Zagen
Vor einem andern Feind zu offenbaren.
Ich schaute auf und sah den Habicht hangen,
Der nicht gewohnt ist, Schwache zu verschonen,
Sie hatte Schutz gesucht auf meinen Knieen;
Ich aber dachte: daß das klein're Bangen
Der Mensch dir einflößt, soll sich dir belohnen,
Und ließ sie ungefangen wieder ziehen!

Meter: iambic
Soneto
by Constantino Gil

Yo confieso, Señor, que es gran pecado
este de amar el fruto prohibido;
pero tú sabes bien que no he cedido
sino al caer sin fuerzas, hechizado.
Tú, que mi corazón habrás mirado,
podrás haberlo visto arrepentido
Yo no pequé, Señor, perdí el sentido
y al cobrar la razón me vi manchado.
Flaca es la pobre carne que me diste
Torpe el alma también, pues no refrena
al bruto que por cárcel le pusiste,
débil lazo a las dos las encadena
todo es débil, Señor, así lo hiciste,
¿cómo vas a imponer fuerte la pena?

Meter: iambic
Svět citů mých, hle, je ti otevřen!
by Marie Calma

Svět citů mých, hle, je ti otevřen!
Jak v oblast rozumu já lačna jdu
ve snaze pochopením přiblížit
se duši tvé a ohněm neprojdu,
když touhy nebude, by ublížit
mně nemohl, tak v oblast citů mých
ty vejdi s vírou! Nechtěj okouzlen
jen být a kradmo se tam krást,
jak touha tvá by nebyla než hřích,
kterého brzy zase pozbaven
bys býti chtěl. Tvůj rozum nechci zmást,
však chci, bys navrátil se vybaven
moudrostí pravou, kterou láska klást
jen umí v citů úl, jak včelek roj
med pilně snášející v sladký plást.
Mne v oblasti tvé chvátí nepokoj,
v mé mír jen panuje. A velký boj,
jejž svádíme, si žádá odpověď,
by rozřešena byla zápletka:
zda Faust to bude, který spasí svět
svým rozumem, či láskou Markétka?

Meter: iambic
Lék jediný.
by Adolf Heyduk

Čím více zhasíná můj zrak,
čím víc se kloní týl a prsa ouží,
tím víc jak onen družný Zevův pták
po světle duch, po kráse srdce touží.
Leč marno všecko, dobře vím,
těch tužeb ukojit’ mi jinak není –
jen do očí-li svého dítka zřím
a kytku viju z jeho políbení.

Meter: iambic
1L: Vöglein kommen hergezogen,
by Ludwig Tieck

Vöglein kommen hergezogen,
Setzen sich auf dürre Aeste: –
»weit, ach weit sind wir geflogen,
Angelockt vom Frühlingsweste.«
Also klagen sie, die Kleinen:
»schmetterlinge schwärmen schon,
Bienen sumsen ihren Ton,
Suchen Honig, finden keinen.
Frühling! Frühling! komm hervor!
Höre doch auf unsre Lieder,
Gieb uns unsre Blätter wieder,
Horch, wir singen dir in's Ohr.
Kömmt noch nicht das grüne Laub?
Laß die kleinen Blätter spielen,
Daß sie warme Sonne fühlen,
Keines wird dem Frost zum Raub;« –
»was singt so lieblich leise?
Spricht drauf die Frühlingswelt,
Es ist die alte Weise,
Sie kommen von der Reise,
Keine Furcht mich rückwärts hält.«
Auf thun sich grüne Aeugelein,
Die Knospen sich erschließen
Die Vögelein zu grüßen,
Zu kosten den Sonnenschein.
Durch alle Bäume geht der Waldgeist
Und sumst: Auf Kinder! Der Frühling ist da;
Storch, Schwalbe, die ich schon oftmals sah,
Auch Lerch' und Grasemück' ist hergereißt.
Streckt ihnen die grünen Arm entgegen,
Laßt sie wohnen wie immer, im schattigen Zelt,
Daß sie von Zweig zu Zweig sich regen,
Und jubeln und singen in frischer Welt.
Nun regt sich's und wühlt in allen Zweigen,
Alle Quellen mit neuem Leben spielen,
In den Aesten Lust und Kraft und Wühlen,
Jeder Baum will sich vor dem andern zeigen.
Nun rauscht's und alle stehn in grüner Pracht,
Die Abendwolken über Wälder ziehn,
Und schöner durch die Wipfel glühn,
Der grüne Hain von goldnem Feuer angefacht.
Gebiert das Thal die Blumen an das Licht,
Die die holde Liebe der Welt verkünden,
Es lächelt und winkt in stillen Gründen
Des sanften Veilchens Angesicht,
Das sinnige Vergißmeinnicht.
Sie sind die Winke, die süßen Blicke,
Die dem Geliebten das Mädchen reicht,
Vorboten vom zukünft'gen Glücke,
Ein Auge, das schmachtend entgegen neigt.
Sie bücken sich mit schalkhaftem Sinn
Und grüßen, wer vorübergeht,
Wer ihren sanften Blick verschmäht
Dem reichen sie die weissen Finger hin.
Doch nun erscheint des Frühlings Frühlingszeit,
Wenn Liebe Gegenliebe findet
Und sich zu Einer Lieb' entzündet,
Dann glänzt die Pracht der Blumen hell und weit.
Die Rosen nun am Stock in's Leben kommen,
Und brechen hervor mit liebreizenden Prangen,
Die süsse Röthe ist aufgeglommen
Daß sie vereinter Schmuck dicht an einander hangen.
Dann ist des Frühlings Frühlingszeit,
Mit Küssen, mit Liebesküssen der Busch bestreut.
Rose, süße Blüthe, der Blumen Blum',
Der Kuß ist auf deinen Lippen gemahlt,
O Ros' auf deinem Munde strahlt
Der küssenden Lieb' Andacht und Heiligthum.
Höher kann das Jahr sich nicht erschwingen,
Schöner als Rose der Frühling nichts bringen,
Nun läßt Nacht'gall Sehnsuchtslieder klingen.
Bei Tage singt das ganze Vögelchor,
Bei Nacht schwillt ihr Gesang hervor.
Und wenn Rose, süß' Rose die Blätter neigt,
Dem Sommer wohl das Vögelchor weicht,
Nachtigall mit allen Tönen schweigt.
Die Küsse sind im Thal verblüht,
Dichtkunst nicht mehr durch Zweige zieht.

Meter: iambic