PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Sonet o sonetu.
by Jaroslav Vrchlický

Co na té formě, že mne vždycky láká?
Já nad ní uzavřel již účty žití,
přec rádo srdce vždycky něco cítí
jak stlumený vzlyk vězněného ptáka.
Co ještě ve mně touží nad oblaka?
Co z věčných zdrojů žádá úkoj píti,
se zvedá, vzlétá, hledá, zkvétá, řítí,
je hvězdný vír to, dětského let draka?
Já nevím. Svému následuji pudu.
Ó formo Petrarky, ó formo Tassa!
Ó kotvo v lásce, v zoufalství i trudu!
Nad zemskou vždycky pozvedáš mne hrudu,
a čím hruď rve se, zápolí a jásá,
vše rájem v tobě – jiný sotva budu!

Meter: iambic
- LXXI -
by Juan de Tassis y Peralta

Buscando siempre lo que nunca hallo,
no me puedo sufrir a mí conmigo,
y encubierta la culpa y no el castigo,
me tiene amor, de quien nací vasallo.
Yo sufro y no me atrevo a declarallo,
con ver tan imposible el bien que sigo,
que cuando me condena lo que digo,
no me puedo valer con lo que callo.
Sigo como a dichoso, no lo siendo;
quisiera dar razones y estoy mudo,
y de puro rendido me defiendo.
Del tiempo fío lo que en todo dudo,
y en fin he de mostrar claro muriendo
que en mí el amor más que el agravio pudo.

Meter: iambic
MUŽ
by František Šimeček

Ověnčte čelo bujným laurem
neb trní k němu připněte,
muž vyšších tužeb obé přijme,
jen zdar činu-li vykvete.
A rozderte mu srdce v těle,
on prapor spjatý nesloží
a kráčí vpřed, nechť korunován
neb v nepatřičném podnoží.
On vědom cíle vznešeného,
to mužné pýše dostačí,
byť osudy jej k trůnu vznesly
neb zloba vrhla v bodláčí.

Meter: iambic
- LV -
by Fernando de Herrera

Después que en mí tentaron su crudeza
de Amor y vos las flechas y los ojos,
di honra al uno, al otro los despojos,
y sufrí saña de ambos y aspereza.
El fuego que encendió vuestra belleza
hizo dulces y alegres mis enojos,
y suave entre espinas y entre abrojos
el dolor que causaba mi tristeza.
Tuve esperanza incierta de mi ufana
muerte, viendo el valor de mi tormento;
y confié este error de mi osadía.
Mas ¡ay! que tanta gloria suerte humana
no alcanza, y no se debe al mal que siento
el bien que me negáis, Estrella mía.

Meter: polymetric
Apología
by Luz Gay

¿Qué, me dicen que tú, patria querida,
tan pródiga y fecunda en bienandanza,
la que con toda bienaventuranza
ha sido por mi Dios favorecida,
negarás a la fe que en mí se anida
y que con paso gigantesco avanza
al oasis feliz de la esperanza
la ayuda protectora que te pida?
¡Oh! no irreconciliable en tu divorcio
muestres indiferencias desdeñosas
al anhelo que abrigo de encumbrarte;
pues quiero unir en ideal consorcio
todas sus simpatías amorosas
con mi abnegado culto por el Arte

Meter: iambic
XVI. Žádost Čecha nebe vyslyšelo,
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Žádost Čecha nebe vyslyšelo,
Přejíc zemi pokoje a klidu;
Neboť samo z takového lidu
Slavný učiniti národ chtělo.
Aby plémě to pak nevymřelo,
V němž se zalíbilo Světovidu,
Vzal je sám svou mocnou pod égidu;
Oko jeho stále nad ním bdělo.
Od té doby dávné uplynulo
Tolik věků již a století,
A to plémě ještě nezhynulo!
Strážný vlasti duch tu přiletí
A mi šepce, an mi vlídně kyne:
„Doufejte, že ještě nezahyne!“

Meter: trochaic
That time of year thou mayst in me behold (Sonnet 73)
by William Shakespeare

That time of year thou mayst in me behold
When yellow leaves, or none, or few, do hang
Upon those boughs which shake against the cold,
Bare ruined choirs, where late the sweet birds sang.
In me thou see'st the twilight of such day
As after sunset fadeth in the west;
Which by and by black night doth take away,
Death's second self, that seals up all in rest.
In me thou see'st the glowing of such fire,
That on the ashes of his youth doth lie,
As the deathbed whereon it must expire,
Consumed with that which it was nourished by.
    This thou perceiv'st, which makes thy love more strong,
    To love that well which thou must leave ere long.

Meter: iambic
Im Herbste .
by Justinus Kerner

Hoch von Bergen tönt zu Thal
Freudenruf und Jubellied:
Sey gegrüßt du heil'ger Strahl
Der auch unsern Berg durchglüht.
Längs des Neckars, längs des Rheins
Tönet solcher Freude Schall,
Preißt den mächt'gen Gott des Weins,
Der gekrönt die Hügel all'.
Evoe!
Ich auch dieses Glas mit Wein!
Gold des Neckars! — Doch woher
Fällt ein Tropfen Blut hinein?
Freunde! Das ist Griechenblut!
Stellt Gesang und Jubel ein!
Blickt zu Thal, mit trübem Muth
Auf die Erde, kalt wie Stein.
Evoe, Ruf, der einmal
Froh getönt durch Hellas Land,
Töntest mir jezt Hellas Qual —
Und das Glas entfällt der Hand.

Meter: trochaic
Francisca
by Frank Wedekind

Francisca, mein reizender Falter,
Hätt'st du nicht zu eng für dein Alter
Den keimenden Busen geschnürt,
Dann klafften wohl nicht die Gewänder,
Sobald ich nur eben die Bänder
Mit harmlosem Finger berührt.
Nun wehr auch nicht meinem Entzücken,
Als Erster die Küsse zu pflücken
Der zarten, jungfräulichen Haut.
Mich blendet die schneeige Weiße,
Solang ich das Fleisch nicht, das heiße,
Mit bebenden Lippen betaut.
Denn gleich wie die Knospe der Blume
Nichts ahnt von der Pracht und dem Ruhme
Der Rose am üppigen Strauch,
So seh ich bescheiden erst schwellen
Die keuschen, die kindlichen Wellen,
Umweht von berauschendem Hauch.
Oh! glaub mir, die Monde entfliehen,
Die Rosen verwelken, verblühen
Und fallen dem Winter zum Raub.
Es kommen und gehen die Jahre,
Man legt deinen Leib auf die Bahre
Und alles wird Moder und Staub.

Meter: polymetric
1L: Einst haben sich zwei Bürger einer Stadt
by Jean de La Fontaine

Einst haben sich zwei Bürger einer Stadt
Beständig um den Rang gestritten;
Der eine war ein reicher Nimmersatt,
Unwissend und von groben Sitten,
Der andre arm, doch groß an Geistesgaben.
Der Reiche wollte alle Ehre haben;
Er meinte, jeder sei verpflichtet gar,
Ob seiner Schätze ihn zu preisen.
Was soll man Gütern, des Verdienstes bar,
Achtung wie edlem Geistesgut erweisen?
So frage ich. Der Dumme aber war
Ganz andrer Meinung, und er sprach zum Weisen:
»mein Freund, Ihr haltet Euch für wert,
Doch kann man je bei Weisen trefflich speisen?
Was nützt belesen sein und hochgelehrt?
Man muß zu Euch ins dritte Stockwerk reisen,
Ihr kleidet Euch im Winter wie im Mai
Und habt nur Euren Schatten als Lakai.
Wie sollte wohl ein Staat bestehen können
Von Leuten, die sich keinen Luxus gönnen?
Brauchbare Bürger müssen Geld verbreiten!
Seht uns, wie wir durch Lustbarkeiten
Der ganzen Stadt Verdienst bereiten,
Dem Künstler wie dem Handelsmann,
Dem, der die Röcke macht, und denen, die sie tragen!
Dagegen Ihr? Ihr fertigt Bücher an,
Die mit den Namen hoher Gönner prahlen
Und die wahrhaftig sonst nicht viel besagen,
Als daß Belobte Schlechtes gut bezahlen.«
Es fand der unverschämte Redeschwall,
Was er verdiente: keinen Widerhall!
Der Weise schwieg, er sparte sich sogar
Eine Satire, die gewiß am Platze war.
Weit besser rächten ihn die Kriegesplagen,
Die bald darauf der Feind ins Land getragen.
Die Stadt wird eingenommen und zerstört,
Schutt ist die Pracht, die jenem Protz gehört,
Und wie der Arme muß auch der Verarmte fliehn.
Er irrte um und wußte nicht wohin.
Man wies Unbildung allerorten ab,
Indes dem Weisen gern man Hilfe gab,
Denn Wissen wurde allerorts geschätzt.
Und das entschied den Streit zu guter Letzt.
Was auch die Dummheit knurrt und bellt,
Die Wissenschaft gilt mehr als Geld.

Meter: iambic
- XLVI -
by Hernandode Acunya

Con la razón en su verdad envuelta
combate de atrevido mi querer,
armado de esperanza, y sin temer
que Amor le engañe o pueda dar la vuelta.
Acomete animoso a rienda suelta,
mi razón, débil contra tal poder,
resiste, mas en fin viene a perder,
y a parar en mi daño esta revuelta.
Que entonces sin sospecha, este cruel
de mí triunfa y sin temor se extiende,
viendo tan suya toda parte mía;
mas no me acaba, porque está con él
memoria de un gran bien, y me defiende
quien otras mil partes me ofendía.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Juan Astete de Monroy

El grande, el raro, el solo, el
                     peregrino
admirado esplendor del suelo Hispano,
hoy a la muerte satisfizo humano
las sospechas que tuvo de divino
En sus obras la pira se previno,
que ofrecérsela digna fuera en vano,
cuanto excelsa Pirámide el Gitano
Nilo ostenta en espejo cristalino.
Emula de su fama, ¡o muerte fiera!
el vital tronco tu fatal guadaña
deshizo al golpe de mortal herida
Mas renaciendo a superior esfera
procedió del eclipse luz a España,
y de la muerte a su memoria vida

Meter: polymetric
An ein Paar Ringeltäubchen
by Johann Martin Miller

Flattert näher, bunte Ringeltäubchen!
Komm, mit deinem lieben, trauten Weibchen,
Frommer Tauber, tiefer in den Hain!
Unter diesen grünen Finsternissen
Könnt ihr ungestört einander küssen,
Und euch ganz der süßen Liebe weihn.
Friedlich soll die Pappel euch bewirten;
Fürchtet nicht den frommen Lämmerhirten,
Den, wie euch, ein sanfter Trieb erfüllt!
Könnt' ich Lieb' und Zärtlichkeit verletzen?
O, ich folge Cypriens Gesetzen,
Und wer ihnen folgt, ist sanft und mild.
Sammelt kleine Myrtenreiser, bauet
Euer Nest im Pappelstamm, vertrauet
Eure weißen Eierchen ihm an!
An der Unschuld sichern Ruheplätzen
Soll kein wilder Habicht euch verletzen,
Euren Jungen sich kein Sperber nahn.
Still ist diese Gegend; Ruhe wohnet
Rings umher; die sanfte Unschuld thronet
Hier am liebsten. Eine Schäferin,
Die an Liebreiz eurer Göttin gleichet,
Daphne, mit den blauen Augen, schleichet
Oft in diese stillen Schatten hin.
Und der Friede wallt auf allen Wegen
Der geliebten Schäferin entgegen,
Unschuld folget ihren Schritten nach;
Zephyr weht durchs junge Laub gelinder,
Laute Wasserfälle brausen minder,
Und das Lied der Nachtigall wird wach.
Wenn ihr euch auf schlanken Ästen wieget,
Und das Mädchen hier auf Blumen lieget;
Dann beginnt der Küsse süßes Spiel!
Weckt in ihrem jugendlichen Herzen
Unbekannte Seufzer, stille Schmerzen,
Und der Sehnsucht zärtliches Gefühl!
Seufzer werden ihren Busen heben,
Thränen über ihre Wangen beben,
Liebe wird im blauen Auge glühn;
Dann will ich mich sittsam zu ihr stehlen,
Zum Geliebten wird sie mich erwählen,
Und mit mir in Eine Hütte ziehn.
Kommt dann, Täubchen, wenn der Herbst entfliehet,
Und der Winter unsre Flur beziehet,
Vor die Hütte! Bis er wieder flieht,
Will ich euch die besten Körner streuen;
O, wie wird sich meine Daphne freuen,
Wenn sie ihre Täubchen wieder sieht!
Hat euch meine Bitte schon gerühret?
Seht! von Lieb' und Mitleid hergeführet,
Flattert ihr der kühlen Pappel zu.
O wie pocht mein Herz in stärkern Schlägen!
Tausend Freuden lachen mir entgegen;
Hoffnung, Hoffnung! o wie süß bist du!

Meter: trochaic
VII. Jak včelky k vonné lípě spěchají,
by Herma Pilbauerová

Jak včelky k vonné lípě spěchají,
znajíce květů něžných sladký dech,
tak v dnešní den nás vděčné děti k Vám
na křídlech touhy vede chvat a spěch.
O slyšte jen ta vroucí přání dnes,
jež plynou z duší plných lásky k Vám,
jež plynou z duší plných vděčnosti
za Vaši péči, Vaši něhu k nám.
Vždy požehnání Páně provoď Vás,
po růžích štěstí vezdy krok Váš spěj,
nižádný žal Vám nezkal lící jas – –
a láska Vaše v paměti nás měj!

Meter: iambic
V TIŠINĚ
by Alois Jirásek

Jsem plavcem teď na tiché lodi,
jež dřímá mrtvých na vodách –
Lanoví volno – stožár klesá,
tak pevný dříve v nehodách.
Uspalé srdce bouří žádá,
zrak touhy v dáli zalétá –
A vzpomínám na krásnou vílu,
jíž loď je k mrtvu zakleta.

Meter: iambic
46.
by Friedrich von Logau

Ey lustig, ihr Krieger, ihr werdet nun siegen!
Es wolte die neue Verfassung dann lügen.
Die Waffen, um euere Lenden gebunden,
Sind neulich auß Häuten der Bauren geschunden;
Die Mittel zu Stiefeln, Zeug, Sattel, Pistolen
Sind ritterlich neben der Strasse gestohlen;
Die Gelder, zur Pflegung vom Lande gezwungen,
Sind rüstig durch Gurgel und Magen gedrungen;
Die Pferde, vom nützlichen Pfluge gerissen,
Deß Brotes die letzten und blutigen Bissen,
Die fuhren und füllen viel tausend der Wagen,
Die Huren und Buben zu Felde mit tragen.
Daß Reuter sind wieder ein wenig beritten,
Sind Adern und Sehnen dem Lande verschnidten.
Ein Fürstenthum ist in die Schantze gegeben,
Ein Hand-voll von Reutern in Sattel zu heben.
Drauff folget nun seuffzen; drauff quällen die Threnen,
Kümmt Klage von Nöthen, nach Brote das sehnen,
Um Straffe das wüntschen, um Rache das flehen.
Seyd lustig, ihr Krieger! ihr werdet es sehen,
Daß solcherley Segen, daß solcherley Sprüche,
Daß solcherley Wüntsche, daß solcherley Flüche,
So würcklich und kräfftig zum Feste sind machen,
Daß manchem im Leibe das Hertze wird krachen!
Nun must ihr die Feinde zum Lande nauß schmeissen,
Sonst wird euch der Teuffel zu letzte bescheissen.

Meter: amphibrachic
- X - A Fernando de Soria Galvarro
by Francisco de Medrano

Vos ¡oh común Señor! esta criatura
vuestra hiciste del polvo, y vuestro aliento
le prestó ser y vida y movimiento,
y la razón derecha y la figura.
Yo ciego, y, como ciego, la dulzura
seguí, de un breve y falso bien sediento
(¿qué útil pudo al polvo traer el viento?)
y olvidéos, fuente llena y siempre pura.
¡Oh agravio sin igual! ¿Qué recompensa
dar puedo, si aun me duelo escasamente,
y otra repito luego y otra ofensa?
Largadmélas, Señor, que si las sañas
guardáis vos, un tan franco y tan paciente
Dios, ¿en quién habrá fáciles entrañas?

Meter: polymetric
Chrám jediný.
by Adolf Heyduk

Hledáš Boha v temné kobě?
Nehledej ho tam;
nemiluje cetek jako robě,
dost je Sobě sám.
Vládcem prostoru i času
pověčný je Bůh,
rouháním mu chlubících se hlasů
lomozivý ruch.
Z jeho vůle hlavu skládá
v tlapy řvoucí lev,
na kolena koráb pouště padá,
roste perly zjev.
Jeho dechem u všemmíru
vchází světů dav,
oheň ze slz, volnost z útrap víru,
věčnost z lidských hlav.
Vyjdi ven, kde život vzrůstá,
bují les a stráň,
líbezných kde květů něžná ústa
rozkoš dýší v pláň.
Kde se horstva tiše modlí,
zbožně šepce hvozd,
kde na hodech Vesny blažen prodlí
sluncem spitý drozd.
Kde zpěv ňader, nerušený modou,
skřivan nese výš,
třebas svatou neskropil se vodou,
aniž dělal kříž.
Hossana kde všecko pěje,
k nebes končinám,
tam dech boží v ústret tobě spěje,
tam jest Jeho chrám.
Tamo hleď, když z jitra mraku
zlatá šlehá zář;
to Bůh krásnou zemi květných zraků
líbá v sličnou tvář.

Meter: trochaic
Vítězslavu Hálkovi.
by Josef Václav Sládek

Hřbitov byl tich’ a tisy jak by snily,
Ty’s klidně dřímal pod tou bílou zemí;
jak Ty’s je miloval po celé žití,
Tak chudé, jarním obalil’s je květem
Ty’s tiše dřímal pod tou bílou zemí,

Meter: iambic
XLVI. Chtěla na mně pořád věděť,
by Duchoslav Panýrek

Chtěla na mně pořád věděť,
jest-li věrným budu přec,
nenechám-li prý ji seděť,
a podobnou tomu věc.
„Ano, milá, budu hleděť,
ano – možná – možná – – snad.“
Jako bych moh’ napřed věděť,
budu-li míť věčně hlad!

Meter: trochaic
Those hours, that with gentle work did frame (Sonnet 5)
by William Shakespeare

Those hours, that with gentle work did frame
The lovely gaze where every eye doth dwell,
Will play the tyrants to the very same
And that unfair which fairly doth excel;
For never-resting time leads summer on
To hideous winter and confounds him there;
Sap check’d with frost and lusty leaves quite gone,
Beauty o’ersnow’d and bareness every where;
Then, were not summer’s distillation left
A liquid prisoner pent in walls of glass,
Beauty’s effect with beauty were bereft,
Not it nor no remembrance what it was:
    But flowers distill’ed, though they with winter meet,
    Leese but their show; their substance still lives sweet.

Meter: iambic
Na vsi.
by František Kvapil

Byl večer, zlato roztavené
sil západ v les a do trávy,
my šli jsme mlčky, kde se klene
šeř klidné, tiché doubravy.
Co krásy tu! List každý zrosen
jak rubín hořel ohnivý,
mech rděl se na pni starých sosen,
žár vrhal smrčin do hřívy.
A zlehka modrá pára táhla
nad luhem skrytým do stínu,
kde v lada letním žárem zprahlá
se ztápí řada modřínů.
Roj jepic bzučel nad rybníkem,
síť zdál se býti z pavučin,
a čejka s teskným vzlétla křikem
a zapadla kdes do lučin.
My šli jsme, jako do pohádky
tak vnořeni a zakleti,
a náhle jakýs obraz sladký
nám živě rozkvet v paměti.
Jak dávno to již! V ruce ruku
tak šli jsme spolu do lesa,
v tom vroucím mladé lásky tluku,
když v srdci nejprv zaplesá.
A smáli jsme se, laškovali,
jak děti, když jdou ze školy,
a chtěli jsme mít domek malý
kdes v středu břízek v údolí.
Tam, prosti dum všech zasmušilých,
jsme štěstí chtěli jíti vstříc,
na střeše holoubků pár bílých
a srdce v každé z okenic.
Pryč od lidí, jen žíti sobě
a pít jen radost do syta –
leč lidské sny se rodí v hrobě
a naděj číš je rozbitá.
V šum velkých měst nás osud zavál,
mně v nudné bureau kázal jít,
kde každodenní práce nával
snů luzných trhá zlatou nit.
Jen licoměrný přítel časem
se ještě na klep zastaví,
zlost se závistí chví mu hlasem,
když o známých cos vypráví.
Pak domů přijda z prachu ulic
když rtem se dotknu líček tvých,
a ty jak laň se ke mně tulíc
svůj necháš zvonit jemný smích,
tu pian hluk a z venčí křiky
se mísí v rachot kočárů,
že hořknou rychle sladké rtíky
ve zlostně trpkém rozmaru.
Ven proto, filistr jak pravý,
květ první sotva rozpučí,
byt spěchám hledat letní zdravý
kdes tichých lesů v náruči.
Tak rok co rok se vlečem žitím,
tak rok co rok vše půjde dál...
Tvou ruku ve své chvět se cítím,
a sám jsem též se zadumal...
Jak náhle zchmuřil se kraj celý!
Tma zevšad černá hrozí zas –
my k útěše cos říci chtěli,
leč v hrdle selhal marně hlas.
Jdem domů, dlouhé jilmů stíny
se kladou v cestu, v pásy luk,
kraj stal se divně pustý, jiný,
a v srdci hlodá stero muk...
Však pojednou, jak jiskra zlatá
když v hloubi mračna ozáří,
dceruška naše ze vsi chvátá
nám v ústrety, smích ve tváři.
Klobouček s pentlí modrou vlaje
kol rusých vlásků peřeje,
to jaro letí v širé kraje,
když rtem se na ně usměje.
Zrak pomněnkový zrovna jásá,
a ručka žene kolo v před –
kam hne se, všude pučí krása,
a smutek prchl z duše hned.
A v objetí když naše klesla
ta dcerka naše přesladká –
my cítili, že k nám se snesla
ta pravá žití pohádka.
Mír v duši, v srdci radost smavou,
jsme vraceli se k vesnici ...
Byl večer. Nad mýtinu mhlavou
se vznesla hvězda zářící.

Meter: iambic
LxVI.
by Heinrich Heine

Mir träumt': ich bin der liebe Gott,
Und sitz' im Himmel droben,
Und Englein sitzen um mich her,
Die meine Verse loben.
Und Kuchen ess' ich und Confekt
Für manchen lieben Gulden,
Und Kardinal trink' ich dabei,
Und habe keine Schulden.
Doch Langeweile plagt mich sehr,
Ich wollt', ich wär' auf Erden,
Und wär' ich nicht der liebe Gott,
Ich könnt' des Teufels werden.
Du langer Engel Gabriel,
Geh', mach' dich auf die Sohlen,
Und meinen theuren Freund Eugen
Sollst du herauf mir holen.
Such' ihn nicht im Collegium,
Such' ihn beim Glas Tokaier;
Such' ihn nicht in der Hedwigskirch,
Such' ihn bei Mamsell Meyer.
Da breitet aus sein Flügelpaar
Und fliegt herab der Engel,
Und packt ihn auf, und bringt herauf
Den Freund, den lieben Bengel.
Ja, Jung', ich bin der liebe Gott,
Und ich regier' die Erde!
Ich hab's ja immer dir gesagt,
Daß ich was Rechts noch werde.
Und Wunder thu' ich alle Tag,
Die sollen dich entzücken,
Und dir zum Spaße will ich heut
Die Stadt Ix-Ix beglücken.
Die Pflastersteine auf der Straß',
Die sollen jetzt sich spalten,
Und eine Auster, frisch und klar,
Soll jeder Stein enthalten.
Ein Regen von Zitronensaft
Soll thauig sie begiessen,
Und in den Straßengössen soll
Der beste Rheinwein fließen.
Wie freuen die Ix-Ixer sich,
Sie gehen schon an's Fressen;
Die Herren von dem Landgericht,
Die saufen aus den Gössen.
Wie freuen die Poeten sich
Bei solchem Götterfraße!
Die Leutnants und die Fähnderichs,
Die lecken ab die Straße.
Die Leutnants und die Fähnderichs,
Das sind die klügsten Leute,
Sie denken, alle Tag' geschieht
Kein Wunder so wie heute.

Meter: iambic
NA LODI. (XII. SEVASTOPOL.)
by Josef Svatopluk Machar

K večeru bylo. Stále zřetelněji
se jevil Sevastopol v metě dráhy,
církve a domy v modrou výši spějí
a vstává kraj kol vyprahlý a nahý.
Jasní se barvy. Střechy zelenavé,
bělounký boulevard, světlých oken řady,
tvrz šedivá, z níž civí střílny tmavé,
i kolem lázní nakupené sady,
i stožáry a komíny a lodě,
hráz přístavní – vše v harmonické spleti
roste a roste a po bouřné vodě
se zdá nás vítat, naproti nám spěti.
Klikatým jazykem se vine moře
hluboko v zemi; kolem vystoupají
po bocích kopců drobné domky spoře
a ve výši se těsnit, růsti zdají.
Jsou bílé, nové. Čas měl sotva času,
by krovů plech patinou potáh svojí.
Však místy v moderní se tyčí krásu
ruiny černé. Staré zdi tu stojí
osmáhlé ohněm, děly roztřískané.
Máť příroda tu disonanci tlumí:
je břečťan kryje, svlačec, víno plané
i sosna červená nad nimi šumí.
– Když vjížděli jsme v přístav, potápělo
se rudé slunce daleko kdes v moři:
jak výpar krve vzduchem světlo chvělo,
a voda kolem nás jen krví hoří,
a červený svit hrál na bílých domech,
ruměnil střechy, do země se vpíjel,
na oknech blýskal v zkrvácených lomech,
když parník náš je v chůzi volné míjel.
Kol kasáren jsme pluli. Kolem chmurných
železných lodí. Všude ticho bylo.
Zem zahalila do barev se zpurných,
zhas slunce lesk. Tu shůry zazářilo
krvavé chvění. Klenba nebes plála,
v ni Malakov čněl roveň černé lebi –
kdys vpitou krev zem zvolna vydýchala
a v líc ji vmetla mlčícímu nebi.

Meter: iambic
XXV.
by Adolf Heyduk

Z vůle Oldřichovy
před nevěstu mladou
dvořané a sluzi
skvostné dary kladou.
Nejen pro nevěstu,
pro otce i matku –
slunko usmálo se
na tu bílou chatku.
Usmálo se slunko
na dolinku celou,
vdechlo život v horu
dříve zkamenělou.
Zavolala hora
živým lidí hlasem,
rychle nítila se
červánkovým jasem.
Slunko přebíhalo
po trávě a písku –
zčarovaloť štěstí
rázem celou vísku.

Meter: trochaic
POSLÁNÍ DO ČECH.
by Josef Merhaut

V tvář mrazem šlehána a s čelem uzardělým,
sněhem, kde hluboko tkví stopa krvavá,
do vašich objetí a k vašim srdcím vřelým,
ó, bratří, přátelé, dnes blíž jde Morava –
jde krokem nesmělým, tak od přírody tichá
jak čistá jiřička, již z hnízda plašili,
a v okno paláce, kde všecko teplem dýchá,
vám klepe, maličko byste ji vpustili.
Neb těžce zemdlena je štvaním vlčí chátry,
jež v pouti za vámi jí v cestu vběhla kdes,
té chudé nepřejíc, by vyhledala bratry,
a pomoc volala, než kroj jí v závěj kles’...
Ó, slyšte, slyšte ho, ten výkřik osamělý,
jímž divně zachvěla se zimní krajina,
kde stojí uštvaná, zrak v slzách stopen celý,
a po vás, přátelé, svou náruč rozpíná.
A je cit hluboký, jímž za vámi jest hnána:
chce sestrou být, kde brat jí ruku podává,
chce býti ramenem, jímž byla vyzdvihána
by s vámi koruna svatého Václava – –
Je v jejích vzpomínkách tak velký idol jeden,
je Praha veliká, to srdce všechněch nás,
a v ní zpěv sbratření, jímž veliký lid veden
dům zlatý vystavěl si, plný velkých krás.
A ve svých modlitbách má tiché jedno přání:
by jeden paprsek z té velké krásy pad’
do mraků Moravy, by mohla v odhodlání
též slovu českému krov vlastní budovat,
krov milý nastokrát a přístřeší jen prosté,
víc láskou zlacené než zlatem cimbuří – –
Ó, bratří, přátelé, už pomoc, pomoc noste,
než obzor do mračen se více zachmuří!
Vždyť, co chce Morava, jak sami byste chtěli,
je těla vašeho a vaší duše díl,
tluk srdce jejího váš celý je, ó, celý,
tep žití vašeho a krev je vašich žil –
krev, která prolita už v mukách nastokráte,
teď kypí k životu, jenž brán jí bez práva –
a když jí srdce své a ruku svoji dáte,
své brázdy uhájí si Česká Morava!

Meter: polymetric