BĚLA (VIII.)
by Adolf Heyduk

Liják ustal, vybralo se,
rozprchla se mračna,
jako v zimě po zaváté
pláni havěť lačná,
nebe sem tam jasnilo se
pod peřestým mrakem,
jenom blesk se ještě kmital
rudožhavým drakem.
Z trhlin nebe tu i tamo
stopenému luhu
slunéčko se vysmívalo
z oblak světlých pruhů;
vysmálo se, ukrylo se,
samé žerty kuje –
silničku i průhon celý
voda zaplavuje.
V světlém nebe okamžiku
Vojtěch z okna zírá,
jeho pole na poříčí
povodeň je širá,
řeka na luh rozbíhá se,
strne, zase couvá,
valem voda vlny valí,
hněv jí ňádro zdouvá;
břehům písku přihrnuje,
oblázků i rmutu,
vyhazuje plné hrstě
nalámaných prutů;
stezky není vidět’ v poli,
nikde živé duše,
všecko šťastno, že lze klidně
poseděti v suše;
není vozu ani pěších
nikde v celé cestě,
rolník v dál se nevypravil,
měšťák zůstal v městě;
silnice je rozemleta...
kdož by dnes jel po ní,
nemusí-li. – Však co je to? –
Tiše! – Řehot koní.
Slyš! vždy hlasněj ozývá se,
od zámku se blíží,
kočár to však není jistě,
vůz snad s hrubou tíží. –
Také Běla k oknu měří,
poslouchá a tuší...
Hle! Hle!... povoz uviděla,
žal ji proběh’ duší;
černý kočár, krytý zcela
ze předu i strany
ve spřežení s pyšnou hlavou
komoňů pár vraný;
všecko všudy zastříkáno
od koles až k víku
i ten kočí se svým druhem
výše na kozlíku.
Viz, jak jedou! Jako kdyby
strhať chtěli koně,
voda smrští před kočárem,
skáče ve průhoně;
déšť se hrne z mračen dolů,
kal nahoru zdola,
po nápravy do kaluží
zapadají kola.
Nedbá kočí, nedbá sluha,
přímo k domku míří,
Běla křikla: „Už jsou tady!“
strasť jí čelem víří,
„Tedy přec? já přenešťastná!
a juž zase pyká,
ale Vojtěch pamatuje:
„Činíš pro Tomíka!
Nebude mu aspoň v žití
strádať těžkou prací...“
a Běle se jedním rázem
zase poklid vrací.
„Setři slzy!“ těší matka:
„Pláčem voláš sejčka,
nač? Baruška věru pěkně
synáčka ti hejčká;
všecko dobře bude zase,
a my všeci šťastni...“
Kočár stanul – Běla stichla –
obloha se jasní.
Loučila se Běla s dítkem,
s mužem svým a matkou,
se švekruší, se slípkami,
s kravkami a s chatkou;
stokrát hocha zulíbala,
s lůžka zvedala ho:
„Dítě, dítě! nikdo neví,
kterak jsi mi draho,
neví, aniž věděť bude
myšlének mých tíže,
svoje srdce dávám tobě
svatou známkou kříže...“
Křížem dítě znamenala
na klenuté skráně:
„Opatruj vás, ostříhej vás
tady anděl Páně,
ochraň vás tu všecky spolu
svatá Boží ruka,
ale nikdo, nikdo neví,
jak mně srdce puká,
ale nikdo, nikdo neví,
jak mně stále k pláči!...“
Vybrala se ze světnice,
na dvoreček kráčí...
Smutná stoupá do kočáru;
Vojtěch s matkou venku,
švekruše jen s dětmi trvá
klidně ve přístěnku;
ještě zpět chce Běla k dítku,
ale matka brání:
„Jdi, dušičko, každý pohled
ponovu tě zraní.
Odhodlej se s Pánembohem –
tak, tak, milá dcero,
abys raděj v městě byla,
hnedle bude šero,
liják zrovna na spadnutí,
rozžehnej se vlídně,
vždyť nejedeš konec světa,
ani k branám Vídně,
viď, Vojtěše?“ – „Pravda, pravda,“
Vojtěch matce hoví,
„vždyť to činí všecko pouze
k vůli Tománkovi.“
Utřela si kalné oči,
dvířka vozu hledá,
však už lokaj otvírá je,
Bělu dovnitř zvedá;
Běla nechce; nevzpomáhá,
lokaj nepřestává,
na krk šátek, na nohy jí
liščí kožich dává;
usmívá se potměšile –
rázem zavřel dvéře,
a juž Běla uhostěna
vozu v pološeře.
Ke kočímu lokaj sednul,
do pláště se krčí.
„Na!“ vzkřik’ kočí, komoň frká,
a juž kola hrčí;
jako bleskem cestou letí
zápřež panských koní,
marně Běla z okenečka
nazpět hlavu kloní,
marně drahých vykukuje,
marně s Bohem volá,
tajná křídla mají oři,
tajná křídla kola;
zas kal cesty vzhůru stříká
od koles až k víku,
nedbá lokaj, nedbá také
kočí na kozlíku,
jazykem si o ponebí
lupá, nutí koně;
voda smrští před kočárem
skáče ve průhoně.
Vojtěch s matkou na záprsni
domku stojí ještě,
se slzou se v tváři mísí
bludné kapky deště;
stále hledí za kočárem,
v dumách tona celý,
jako by mu v černé rakvi
štěstí odváželi;
zírá všechen zarmoucený,
jak kůň dále kluše,
sem tam chodí po dvorečku
jako bludná duše;
ženu těšil, hůř však nyní
jemu v levém boku,
vždyť ji v síni neuvidí
po celý čas roku...
V panském zámku ticho vládne,
veselo však přeci,
dcerušku tam přines’ v soumrak
čáp na bílé pleci;
všem, kdo panstvu na obsluhu,
nohy jenom hrají,
s vikýřů a s věžních oken
drobné vlajky vlají;
od vrcholu táhlé věže
velký prapor visí,
stálým vláním v praporečků
pohovor se mísí;
v oknech dolů spuštěny jsou
husté žaluzie,
nádvoří a cestu k zámku
hojná sláma kryje;
všecky schody, všecky chodby
koberců jsou plny,
aby hluku neroznesly
vzduchu kvapné vlny.
Přijel kočár na nádvoří,
komoň slámu depce,
lokaj dvířka otevírá,
nemluví, jen šepce;
starý doktor po širokých
schodech měkce kluše,
k Běle běží: „No, jste tady?
Dobře, milá duše;
děťátko je vykoupáno,
princezna to hezká,
spí! – Jste zdráva? uvidíme,
kojiť vám juž dneska!
pojďte, pojďte, moje zlatá,
vizte dítko svoje...“
poté služkám: „Kojné jídla
dáte do pokoje,
kuřátka i koroptvičky,
vůbec hojnosť všeho,
víno žádné, za to větší
džbánek plzeňského;
avšak dříve – zapomněl jsem
při tak kvapném reji –
teplou lázeň s panským prádlem
rychle upravte jí!...“
A zas Běle přívětivě
domlouval až něžně:
„Jděte, pak vás představíme
choré paní kněžně;
netajte se, jak to bývá,
nikdy věcí spornou,
se zdravím vždy ke mně spěšte,
s jiným na komornou,
jedno ta má, druhé ona,
vše stane se hbitě,
jenom vždy jak o své dbejte
o knížecí dítě.“

Meter: trochaic