PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
When the Year Grows Old
by Edna St. Vincent Millay

I cannot but remember
  When the year grows old—
October—November—
  How she disliked the cold!

She used to watch the swallows
  Go down across the sky,
And turn from the window
  With a little sharp sigh.

And often when the brown leaves
  Were brittle on the ground,
And the wind in the chimney
  Made a melancholy sound,

She had a look about her
  That I wish I could forget—
The look of a scared thing
  Sitting in a net!

Oh, beautiful at nightfall
  The soft spitting snow!
And beautiful the bare boughs
  Rubbing to and fro!

But the roaring of the fire,
  And the warmth of fur,
And the boiling of the kettle
  Were beautiful to her!

I cannot but remember
  When the year grows old—
October—November—
  How she disliked the cold!

Meter: polymetric
- VI -
by Argensola

Conoce apenas al amor por fama
Cloris, y ya en su pecho le parece
que se abrasa, que sirve y obedece,
no más que porque a Tirsi no difama;
no sabe que de amor la viva llama
jamás en un estado permanece;
que ella misma se apaga, si no crece,
los medios huye, los extremos ama.
Si Cloris sujetarse al amor quiere,
sujétese al amor sin condiciones,
déjese gobernar a su albedrío,
o llámese tirana, y persevere
en hacer de tormentos invenciones:
no injustamente usurpe el nombre pío.

Meter: iambic
NEZROZENÁ
by Jaroslav Kolman Cassius

Máš matky mé hnědý vlas
a bledý ovál tváře.
V měsíční páře
bezesných nocí navštěvuješ nás.
Máš otce úsměv krutý
a vlahý oka lesk,
neplodné krve stesk
je v jemné chřípí vkutý.
V půlnočním větru vání
jdou pokojem tvé kroky
jak suchá stébla praskající.
Tiše, neprobuď bolest spící,
noc není pro ženy dech dětí nestřežící,
leč oči muže hledí do tmy
jak v oči nepřítele vbité.
Jsme sami já a ty
mé poupě nerozvité
snu mého pokračování.
Máš bílé hrdlo
a černý šat
se zašlou broží mladé mrtvé matky,
piji tvůj pohled sladký
a svěžest údů,
na čele cítím dívčí ruky chlad.
Tvé rty se otvírají.
Mlč,
vím, co chceš říci:
kdy budu?
Nikdy, dítě,
Nikdy je tvé jméno
pro tuto zemi
pustou jak hřích.
Ale jednou,
v půlnočním větru vání,
odvedeš duši mou v podsvětí neplodných stínů,
má dcero, můj synu,
v očistec hřiven zakopaných
a ohňů vyhaslých

Meter: iambic
- XXII -
by Trillo y Figueroa

De roble duro en la tenaz corteza
Daliso el nombre de su Fili había
grabado con su fe, donde crecía
al paso que crecía su firmeza.
De las frondosas ramas la belleza
no a su dulce esperanza respondía,
porque un día engañando en otro día,
el roble continuaba en su aspereza.
Florecieron al fin con tiempo largo
las letras en las ramas, y el amante
presumió ver su largo llanto enjuto.
Cortó una flor, su gusto vido amargo,
y dijo: «¡Oh de mi fe gloria inconstante!
¿qué este es de amor el deseado fruto?»

Meter: iambic
Oheň na Petříně.
by Jaroslav Vrchlický

Od Petřína k Vyšehradu
davem ku knížeti
na peruti lidských řečí
divná pověst letí:
Každé noci nad Petřínem,
sotva kraj se zvlní stínem,
hoří oheň stromů klínem
v šeru starých snětí.
Boleslav i biskup Vojtěch,
jak to uslyšeli,
s družinou svou o půlnoci
na Petřín hned spěli.
Lidu dav jim v cestu vběhnul,
nikdo ohně nerozžehnul,
pod starým on dubem šlehnul
zářící a skvělý!
A co víc? Tím ohněm táhla
postav divná řada:
Trojí jako tuří hlava,
trojí s vousem brada!
Obři jako sloupy stáli
v změti plamenů, jež hrály,
v růžích stály hvozdy, skály,
mihla se v nich Lada!
Darmo svatý biskup křížem
žehnal rudý plamen,
darmo dub ten kníže skácel
vzmachem silných ramen,
zdeptali žár smělou nohou,
darmo! Rudou září mnohou
znova trysknul pod oblohou
skrze prsť i kámen.
Postaven chrám nad útesem
skalných oněch lomů,
spokojeně svatý biskup
s knížetem šli domů.
Ale sotva noc tu šedá,
v mlze Praha spí, tu běda!
nový, větší požár zvedá
tam se v stínu stromů!
Rudě svítí skrze stromy,
okny chrámu svítí.
Staří bozi nad oltářem
z plamenů se řítí,
zdi se třesou jejich vzteky,
stromy úpí a v pláč řeky
řev se mísí a ten věky
zní a bude zníti!
Prchly časy, smutno, těžko,
žalno v českém kraji,
večer červánků se leskem
stráně zažíhají,
dole Praha v světel moři,
okna chrámu zase hoří...
Věřím, starých bohů zoří
ještě plápolají!

Meter: trochaic
Modern Love: XIV
by George Meredith

What soul would bargain for a cure that brings
Contempt the nobler agony to kill?
Rather let me bear on the bitter ill,
And strike this rusty bosom with new stings!
It seems there is another veering fit
Since on a gold-haired lady's eyeballs pure,
I looked with little prospect of a cure,
The while her mouth's red bow loosed shafts of wit.
Just heaven! can it be true that jealousy
Has decked the woman thus? and does her head
Swim somewhat for possessions forfeited?
Madam, you teach me many things that be.
I open an old book, and there I find
That "Women still may love whom they deceive."
Such love I prize not, madam: by your leave,
The game you play at is not to my mind.

Meter: iambic
Podle S. K. Macháčka
by Jaroslav Kvapil

Heřman z Bubna byl udatný pán,
na ples maškarní jednou si došel;
kdo si ho prohléd’ se všech stran,
nejedl, nepil, třetí den pošel.

Meter: polymetric
Sirotek.
by Václav Jaromír Picek

Kdo má časně poodvykat
Slova „otče, máti“ říkat,
Ten je nuzný, ten je chudý,
Ať má stříbra, zlata sudy,
A což teprv ten chud jest,
Kdo má k cizím prahům lézt.
Nikde doma, všady cizí!
O tu s tváře radost mizí!
I ti brouci mají stánku,
V listu hoví svému spánku,
Jen já sirotek tu sám
Na kameně dřímat mám!
Ale přece si nezoufám,
Zhlédnu k nebi, k Otci doufám;
Ten, co pěstí každé kvítko,
Vidí také mne, – své dítko;
On, co šatí lilie,
I sirotka přikryje.

Meter: trochaic
50.
by Friedrich von Logau

Wer Lust zu lernen hat, dem mangelt immer was;
Ietzt wil er wissen diß; ietzt wil er wissen das.

Meter: iambic
LVIII.
by Gustav Pfleger Moravský

„Toť Marina!“ on zvolal v bouři divé –
Žhoucímu dal hned vale cigaru –
„Toť anděl můj! Jak hmouří oko snivé,
Jak sladce usmívá se v rozmaru,
Jak stkví se celá v kráse lichotivé!“
Pak na obraz se ve záchvatu díval –
Jiný by arci při tom třeba zíval –
A tisk’ jej k ústům, líbal jej a líbal,
Že v srdci lásku starou rozkolíbal;
Rozhárav všechněch citův mocné zdroje,
Upadl znova v divých vášní boje.

Meter: iambic
3.
by Theodor Fontane

Und wieder hier draußen ein neues Jahr –
Was werden die Tage bringen?!
Wird's werden, wie es immer war,
Halb scheitern, halb gelingen?
Wird's fördern das, worauf ich gebaut,
Oder vollends es verderben?
Gleichviel, was es im Kessel braut,
Nur wünsch' ich nicht zu sterben.
Ich möchte noch wieder im Vaterland
Die Gläser klingen lassen
Und wieder noch des Freundes Hand
Im Einverständnis fassen.
Ich möchte noch wirken und schaffen und tun
Und atmen eine Weile,
Denn um im Grabe auszuruhn,
Hat's nimmer Not noch Eile.
Ich möchte leben, bis all dies Glühn
Rückläßt einen leuchtenden Funken
Und nicht vergeht wie die Flamm' im Kamin,
Die eben zu Asche gesunken.

Meter: iambic
Hrobové se otvírali...
by František Leubner

Ó pukněte vy hrobů skalné stěny,
v den chmurný vstaňte, bohatýři skvělí,
vy s paží silnou, nadšenými čely,
a zachvějte tím chabým věkem ženy!
Ať hrdi jsouce dědictvím a věny,
my za vámi jdem, kde nám křivda čelí,
ať vlaje prapor práva nesetlelý,
ať štěstí nám zas brány otevřeny!
Vy mocní sebou, pevní vírou v Boha,
v hruď, paži dejte odvahy nám, síly,
ať k vítězství jde pevná naše noha.
A silným dětem vděčným z časů klínu
my vyrvouce tu velkou, slavnou chvíli, –
v hrob s vámi lehnem klidně k odpočinu.

Meter: iambic
Scherz
by Eduard Mörike

Einen Morgengruß ihr früh zu bringen,
Und mein Morgenbrot bei ihr zu holen,
Geh ich sachte an des Mädchens Türe,
Öffne rasch, da steht mein schlankes Bäumchen
Vor dem Spiegel schon und wascht sich emsig.
O wie lieblich träuft die weiße Stirne,
Träuft die Rosenwange Silbernässe!
Hangen aufgelöst die süßen Haare!
Locker spielen Tücher und Gewänder.
Aber wie sie zagt und scheucht und abwehrt!
Gleich, sogleich soll ich den Rückzug nehmen!
»närrchen«, rief ich, »sei mir so kein Närrchen:
Das ist Brautrecht, ist Verlobtensitte.
Laß mich nur, ich will ja blind und lahm sein,
Will den Kopf und alle beiden Augen
In die Fülle deiner Locken stecken,
Will die Hände mit den Flechten binden –«
»nein, du gehst!« »Im Winkel laß mich stehen,
Dir bescheidentlich den Rücken kehren!«
»ei, so mag's, damit ich Ruhe habe!«
Und ich stand gehorsam in der Ecke,
Lächerlich, wie ein gestrafter Junge,
Der die Lektion nicht wohl bestanden,
Muckste nicht und kühlte mir die Lippen
An der weißen Wand mit leisem Kusse,
Eine volle, eine lange Stunde;
Ja, so wahr ich lebe. Doch, wer etwa
Einen kleinen Zweifel möchte haben
(was ich ihm just nicht verargen dürfte),
Nun, der frage nur das Mädchen selber:
Die wird ihn – noch zierlicher belügen.

Meter: trochaic
1L: In den grünlich falben Matten,
by Georg Philipp Harsdörffer

In den grünlich falben Matten,
Unter einer Linde Schatten,
Hat ein müder Wandersmann
Seine Laute hingeleget,
Weil er, von dem Schlaf erreget,
Mund und Augen zugethan.
Auf den nah geleg'nen Auen
Weidet in dem kühlen Thauen
Ein darob erstaunter Knab'.
Als er nun nichts mehr vernommen,
Ist er näher beigekommen,
Hinterlassend seinen Stab.
Er kniet bei der Laute nieder,
Die zuvor so holde Lieder
Und den wunderreinen Klang,
Diesen Knaben zu bethören,
In den Lüften lassen hören
Durch den strengen
Er wollt' dem Gehör nicht trauen,
Und mit seinen Augen schauen,
Wie des stummen Holzes Stern
Könnte sonder Sinn und Leben
So beliebte Stimme geben,
Wollt' er selber schauen gern.
Als er nun nicht mögen sehen,
Wie der Klang pflegt zu geschehen,
Rühret er die Saiten an.
Bald die Laute murmelnd klagte,
Und dem Wandersmann ansagte,
Was der Hirtenknab' gethan.
Sind nicht in des Holzes Krümmen
Aller Vögel zarte Stimmen,
Die doch niemand hier beschaut?
Ich hab' mit dem Ohr vernommen,
Daß aus diesem Holze kommen
Ein gar wundersüßer Laut.
Wie kann aus des Bauches Klüften
Etwas tönen in den Lüften,
Sag' mir, lieber Wandersmann.
Sag' mir, wie kann doch geschehen,
Daß ich hier nicht kann ersehen,
Was ich hab' gehöret an?
Knab', du mußt den Ohren trauen;
Was du hörst, ist nicht zu schauen,
Dich vergnüge das Gehör.
Man muß seinen Sinn betauben,
Gottes Wort in Einfalt glauben.
Selig ist, der glaubt der Lehr'!

Meter: trochaic
4.
by Hermann Conradi

Im Sklavendienst der Lüge
Hab' ich den Tag verbracht ...
Nun hat den Gnadenschleier leis
Herabgesenkt die Nacht.
Es schweigt verträumt die Runde,
Nur raunend der Nachtwind rauscht –
Ich aber mit brennendem Munde
Habe Stunde um Stunde
Mit Geistern aus nächt'gem Grunde
Wilde Zwiesprach getauscht!
Hei! Wie er mich umflattert,
Der Geister toller Schwarm!
Wie er mich preßt mit trunkner Lust
In seinen Riesenarm!
Wie Frage er auf Frage
In meine Seele schreit!
Und ob ich bang verzage,
Die Brust mir blutig schlage
Und bete, daß es tage:

Meter: iambic
Píseň studenta.
by Alois Škampa

Bůh štítem dal mé hrudi mladost
a duši peruť sokola,
mým údělem je v žití radost
a nic můj rozmar nezdolá;
dnes – povinnost a doba zkoušek,
a zítra – ples a štěstí doušek
a prvních lásek jarní květ –
to studenta je pestrý svět!
Mám páži bujarou, blesk síly v ní se kryje
a pod mou čamarou mi české srdce bije!
Buď zděděná mně zemi zdráva –
máš ještě chrabrých junů dost,
že pošlapati tvoje práva
se neodváží cizí host!
Hoj, dokad bude student zpívat –
vždy ku tvé slávě hromné: vivat! –
ti zaburácí jeho hlas
a řekne tobě v pravý čas:
Mám páži bujarou, blesk síly v ní se kryje,
a pod mou čamarou ti věrné srdce bije!
Byť časové pryč odepjali
od pasu mého lesklý meč,
– to pro mou čest je úraz malý –
mně přec jen zbyla Slávů řeč,
a v bojů denních krušnou tíseň
já dochoval si na rtech píseň,
jež otců drahých na roli
dnes vítězně tu hlaholí:
Mám paži bujarou, blesk síly v ní se kryje,
a pod mou čamarou ti věrné srdce bije!
Duch těch, již pěli „Hej Slované“
a toužili „Kde domov můj?“
i v nás, ó bratři, ohněm plane
a vzpomíná mi: „Pevně stůj,
i neumdlévej chabě strachy,
leč rekem buď jak Jiřík Plachý
a mučenníci barrikád –
a za svůj národ padni rád!“–
Výš paži bujarou, ať rodné plémě kryje,
a pod tou čamarou ať orlů srdce bije!
V nás posud ještě nevymřela
krev Zábojů a Husitů,
leč mladistva a teple vřela
jak ráno v letním úsvitu –
se bouřně umí rozohniti
pro nejsvětější prapor žití,
jenž na zemi kdy lidstvu vlál:
pro svobodu a ideál!
Výš paži bujarou, ať chrání je a kryje –
zde, pod tou čamarou jim věrné srdce bije!
Co s beder mladých tíhu sejme –
to vždy je hymnus naděje;
nuž nadšeni ten hlahol pějme –
jsmeť žáky z jedné kolleje,
a máti vlast’ je naší Almou,
jež každého tu vítá palmou,
kdo s námi v družném objetí
svůj život pro ni posvětí...
Výš paži bujarou! – ať chrání ji a kryje –
zde, pod tou čamarou, jen české srdce bije!

Meter: iambic
Contra Don Luis de Góngora y su poesía
by Quevedo

Este cíclope, no siciliano,
del microcosmo sí, orbe postrero;
esta antípoda faz, cuyo hemisfero
zona divide en término italiano;
este círculo vivo en todo plano;
este que, siendo solamente cero,
le multiplica y parte por entero
todo buen abaquista veneciano;
el minúsculo sí, más ciego bulto;
el resquicio barbado de melenas;
esta cima del vicio y del insulto;
éste, en quien hoy los pedos son sirenas,
éste es el culo, en Góngora y en culto,
que un bujarrón le conociera apenas.

Meter: polymetric
Na Jana Nerudu.
by Hugo Václav Wunsch

Za „báby“ Tvé se baby pomstily,
Tvé kupujíce „písně kosmické“:
„Od pradědka, co splodil „báby-baby“,
nám dejte – tentoc „písně komické“.“

Meter: iambic
Podzimní meditace.
by Bohuslav Květ

Můj milý háj tak odraný tu stojí,
poslední suchý list se chvěje na větvích,
co šedá oblaka se zvolna strojí
sypati na zem bělostný svůj první sníh...
Tak všecko, jak ta krása háje, mizí
v bezedném jícnu, jenž se minulostí zve,
sníh zapomnění i na lásku ryzí
napadne, i na žal, jenž srdce krutě rve...

Meter: iambic
Českým dcerám.
by Václav Antonín Crha

Dcery ctných matek, matek holubičích,
rodné Vy dcery matky Čechie,
výkvěte jarní na posvátném stromě
na vonné lípě věčné Slavie,
spanilé růže věnce vlastenského
přijměte pozdrav, pozdrav bratra svého.
Vám pěji píseň z hloubi srdce svého
Vám od srdce chci k srdci zapětí:
ó kéž můj zpěv se ve svatyni Vaší,
ve Vašem srdci zazněv, posvětí:
posvětí v snahách, jež má Češka klásti
na oltář národa a drahé vlasti.
Vizte tu vlast, to srdce mocné, velké,
které Vás sestry všecky objímá,
vizte ty hory strmné, luhy květné,
v nichž Čech svůj pomník i hrob slávy má:
toť půda svatá, slavných otců věno,
tisíckrát krví bratrů vykoupeno.
A pro vlast tu když bratři krváceli
a celý svět se jejich bojům smál,
neměli přítelíčka v širém světě,
ubohý Čech tu sám a sám jen stál:
A jeho sestry, rodné dcery Čechů
neměly proň ni srdce, slz, ni vzdechů.
Budoucnost jsme již sobě pojistili,
pro slávu vlasti teď jsem k závodu:
slyšte nás sestry, rozpomeňte sobě,
ze lvího že jste vzešly národu,
a že Vám Bůh dal též zbraň k vítězení,
že Vám dal srdce ku všech pokoření.
Nuž ozbrojte se, sestry, vlastenectvím,
užíjte srdcí k ctnému zápasu;
bojujte láskou mocnou, slovem tklivým,
až dojde hlas Váš v srdcích ohlasu:
až pokoří se Vám i vzdory silné
a Čech i Nečech k vlasti české přilne.
Vítězoslavný věnec, jenž nás čeká,
bude s Vámi, sestry, slavně skvět,
česká vlast bude Děvínem mocným
a českým Vlastám pokoří se svět:
jen k dílu, sestry, zdobte slávou skráně,
provázej Vás i vlast mou, ruka Páně!

Meter: iambic
Těm, kteří vědí...
by Bohdan Kaminský

Těm, kteří vědí, co je opuštění
v těch nocích, kde zář jedné hvězdy neplá,
těm, kteří vědí, jak je třeba tepla
v těch mrazech žití a jak není, není;
Těm, kteří vědí, jak tu lásky málo,
jak málo léku v choré srdce bědné,
těm zlatá záře na čelo kéž sedne
a kéž se slunce na ně pousmálo.
Ať neví nikdo, že tam dole mrazem
se srdce chví; – tak struna, která hrá ti,
vítězná chvěním posluchače chvátí,
než hra ta divá přetrhne ji rázem.

Meter: iambic
A DÁL
by Stanislav Kostka Neumann

Také si říkám život,
a je to krása zrazená
hrabivosti a pověrami,
ale i ruka vztažená
k ráně a stavbě nad hrozbami
a dál.
Také si říkám smrt.
Vichr a velká voda.
Padá-li listí, je i máj.
Stromů však, stromů škoda.
Jde slavná alej v zaslíbený kraj
a dál.
Také si říkám sen.
Zhola nic pro cikánky.
V začaté knize mistrově
čtu nenapsané stránky,
ty široširé o vdově
a dál.
A říkám si i poezie,
když nečtu knih a smaragdovou dlaň
po vřavě hledám kruté.
A svědectví i zbraň,
ne fikce věčna ve skořápce duté,
je ptačí píseň v noc.

Meter: iambic
- III -
by Bocangel y Unzueta

Yo cantaré de amor tan dulcemente
el rato que me hurtare a sus dolores,
que el pecho que jamás sintió de amores,
empiece a confesar que amores siente.
Verá cómo no hay dicha permanente
debajo de los cielos superiores,
y que las dichas altas o menores,
imitan en el suelo su corriente.
Verá que ni en amar alguno alcanza
firmeza (aunque la tenga en el tormento
de idolatrar un mármol con belleza).
Porque si todo amor es esperanza,
y la esperanza es vínculo del viento,
¿quién puede amar seguro en su firmeza?

Meter: iambic
- 813 - Acto III, ANTONIO De El desconfiado
by Lope de Vega

Cuándo verán mis tristes pensamientos,
sereno el Sol algún alegre día?
Cuándo de esta prisión, oscura, y fría,
saldrán mis alas a romper los vientos?
Cuándo mis ojos a tu cielo atentos,
verán la luz que espera el alma mía?
Cuándo este mar, que contrastar porfía
mi nave amansará sus movimientos?
Cuándo podrán mis tristes ojos verte,
o luz del alma, en tanto bien perdida,
siendo la estrella, que mi Norte encierra?
Yo pienso que será, cuando la muerte
rotas las velas de mi triste vida
la nave esconda en siete pies de tierra.

Meter: iambic
Er kan ohne  Asterien  nicht leben.
by Johann Georg Gressel

Die Sonnen-Wende folgt der Sonnen Strahlen nach/
Der Palm-Baum liebet sehr den Crystallinen-Bach/
Dem Eisen-Stein beliebt der Nord zum Angel-Sterne/
Der Ulm und Reben sind einander selten ferne
Das
Jmgleichen ist mein Geist auch recht besonders froh/
Wenn er sein Seelen-Licht kan in der Nähe schauen/
Und ihren Augen-Schein darf als der Sonnen trauen/
Wenn ihm der süsse Mund die Anmuths Quellen reicht/
Und die erhöhte Brust sich als den Nord-Pol zeigt;
Wenn der
Jhm einen Unterhalt und Maure ab-will geben:
Wenn ihn der Glieder-Agt wie Stroh wird an sich ziehn/
Und ihr Magnet-Stein nicht sein Eisen denckt zu fliehn.
Wann aber ihr Gesicht ein schwartzer Zorn verdüstert/
So sind die Sonnen-Blum’n und er genau verschwistert/
Wenn ihrer Lippen-Bach ihm auch entzogen wird/
So wird dem Palm und ihm des Lebens-Safft entführt.
Wenn nun der
Alsdenn sein Liebs-Magnet sich mit Betrübniß decket.
Wenn er den zarten Leib nicht kan zum Ulmen sehn/
So muß er wie der Ranck verlassen untergehn.
Wenn ihm die Maure wird der zarten Brust entrissen/
So muß das Winter-Grün/ und er die Erde küssen;
Wenn ihn der Glieder-Agt wie Stroh nicht zu sich reißt/
Und ihr Magnet als Feind sein Eisen von sich schmeist
Alsdann so muß ich mich dem Sterben übergeben/
Weil ohn’

Meter: iambic
PŘEMOŽENÍ (III)
by Božena Benešová

Příboj štěbetavý
skuhrá v to a ječí:
„Přemožený, nemáš tedy slávy,
ale nemáš za to ani nebezpečí.“
Odporná kaluži s posměchem vosím,
ty neznáš trosečníky!
V největší bídě ti neřekli: prosím,
v největší bídě ti neřeknou: díky!

Meter: polymetric
A Rubén Darío
by Eduardo Carrasquilla Mallarino

Con tu verbo potente y tus ritmos caudales
cruzaste por el mundo hasta escalar la meta
Fueron maná tus prosas y tus
                  versos triunfales
agua tan milagrosa como la del profeta
Inaudito, soberbio, florecido
                  de astrales
maravillas, tu numen penetró
                  la secreta
fuerza de Dios, y fueron tus signos cardinales
la orientación ilustre de una raza, ¡poeta!
Cierto que hincó sus lanzas el odio en tus costados,
que tuviste Iscariotes a tu mesa sentados,
y que en vez de laureles te ciñeron espinas.
Pero, como el Poeta de
                  Nazareth, cumpliste
los designios del cielo, que envía al mundo triste
-de vez en cuando- una de sus almas divinas

Meter: anapestic
Drahé věno.
by Jan Pelíšek

Synu, dcero, mladé pokolení,
jež tak svůdně bude vábit zem!
Znáš ten poklad drahý, nad nějž není
skvostnějšího nikde pod sluncem?
Jímž kdo upřímně a věrně vládne,
nabyl štěstí, které nepovadne?
Znáš tu zbraň, jíž v pokušeních světa
vítězně bys ďáblu odolal,
tak by neztrpčil ti další léta
ohyzdných a bídných činů žal,
nýbrž by tě těšil pocit blahý,
vždy že čisté byly tvoje snahy?
Znáš tu tichou, ale slavnou sílu,
jež tak mocným činí člověka,
že, jsa Hospodinem volán k dílu,
žádných těžkostí se neleká?
Skromný v štěstí, klidný vůči zlobě,
statečný i v nejsmutnější době?
Drahý poklad ten, ta zbraň, ta síla,
jíž nás v Kristu zbohacuje Bůh, –
jest to mysl vírou ušlechtilá,
srdce zbožné, bohabojný duch...
Uděl toto věno požehnané
dětem našim a nám všem, ó Pane!

Meter: trochaic
Der heilige Dulder
by Friedrich Schlegel

Es ist ein Kämpfer mir bekannt,
Der nie hat Blut vergossen;
Fromm ist er und ein Hirt genannt,
Nur Segen kommt von seiner Hand
Und himmlisch Heil geflossen.
Dem Geier, der die Lüfte mißt,
Er hat ihm widerstanden;
Er kennt des Tigers blut'ge List,
Den Drachen, der im Abgrund ist,
Frei wandelt er in Banden.
Hatt' ihn des Argen Trug betört,
Verbergend seine Werke;
Schnell hat er sich von dem gekehrt,
Seitdem ist ihm die Kraft gemehrt,
Daß er die Brüder stärke.
Die Herrscher schimmern sonder Zahl
Mit Stolz auf ihren Thronen;
Doch faßt sie grimme Todesqual,
Sie müssen fort zum grausen Mahl,
Zerbrochen sind die Kronen.
Im Schlaf begraben liegt die Welt,
Und unten braust die Hölle;
Im Himmel ist des Hirten Zelt,
Den keine ird'sche Fessel hält,
Er eilt hinauf zur Stelle.
Geheiligt und verklärt schon hier
Schwebt er hinauf zum Lichte;
Sein Blut weiht er Erlöser, Dir!
Er sieht des Himmels Liebeszier
In göttlichem Gesichte.
Ihn hindert nicht des Feindes Hohn
Im Glauben sich zu gürten.
Er ist's, des Lichtes wahrer Sohn,
Werft Herrscher! euch von eurem Thron
Zu beten vor dem Hirten.

Meter: iambic
Běh časů.
by Jan Pravoslav Koubek

Nové se nebe přede mnou otvírá,
Stol velikého božstva vidím skvoucí,
Člověctví, volnost, právo jej podpírá,
Blesk kolem září slávy nehynoucí;
Moudrost silnější nežli orlí křídlo
Ochraňuje to pevné vlády sídlo.
K hrobu se ubírá plný mozolů
Předsudek, stařec vlasu šedivého,
Byv podporou přivlastněného stolu,
Vrah i citu i činu šlechetného;
Tmou zplozený syn, volnosti neznaje,
V okovech sevřen časům našim laje.
Při něm jsou trapiči a mučitelé,
Co lid krvavým právem hubívali;
Ve třevách hoře, potupu na čele,
Teď pláčou jako jiní plakávali;
Na blesk volnosti hledíc okem lstivým
Sužují divadlem se strašně tklivým.
Na tróně zased’ věhlasný mládenec,
Jasnou naň slávu vylily nebesa,
Na hlavě z květu volnosti měl věnec,
Zasedl, blesk’ okem – otroctví klesá!
Krutost se zachvěla, uprchla zloba,
Svobodně dýše zlatá světa doba.
„Bezpraví konec, konec příkořenství!“
Ozval se hrozný hlas silného krále.
„Syn věků jasných, otec člověčenství
Bděl jsem nad lidským losem a bdím stále,
I nedovolím, by hrdost zpozdilá
Nad mnou i nad světem triumf slavila!“
To byl Duch časů, z jehožto rozkazu
Šlechetná čilost šíří se a svítí,
Tma mizí s pelechem zlých zeměplazů,
Hrad násilí a křivdy sloup se řítí,
Hynou ukrutné znaky svévolnosti,
A člověk trhá řetěz nevolnosti.
A když na moři nebe se rozchmouří,
A sever vzteklý vetchou vládne lodí,
Zděšený plavec z lůna krutých bouří,
Ze zoufalství do poklidu přechodí:
Tak do volnosti přejde svět z poroby,
A z trpkých slzí do radostné doby.
Kde nedávno k neslávě našich časů,
Sloužili zisku nelidských barbarů
Nešťastní bratři afrikánských pasů,
Kořistí jsouce evropských korsarů,
Kde předsudek jen průvodce byl stálý,
Kde světlo tmou, a volnost hříchem zvali:
Tam náhle trouba svobody zahřměla,
A plodné kolem vzbuzuje naděje;
Kde před tím raní zář se nezaskvěla,
Tam slunce svobody paprsky seje,
Lid proti bouři statečně se zbrojí,
Král nad lidem, nad králem zákon stojí.
Náš věk je budoucnosti rukojemstvím,
A člověk v jařmu nadarmo nevzdychá,
Lež pokoří se pravdy před královstvím,
Svobodovražedlná klesne pýcha;
Nad právem zpupně přestane horovat,
A žezlem starým nový lid zpravovat.
„Svobodě sláva!“ duch přemocný volá;
„Krvavým outokům konec položím.
Nižádná síla mně již neodolá,
Střelami nepřátel svůj luk naložím.
Strach vám, již nebe slyší lidu prosbu!“
Zablesklo – zařval hrom – Bůh stvrdil hrozbu.

Meter: iambic