PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
U RYBNÍKA. (V.)
by Antonín Klášterský

Vyssál hvozd slední slunce blesk,
klade se ke spaní,
na vodách jak by si někdo tlesk’
časem jen do dlaní.
Švihla to sebou ryba ven,
nebo jak obyčej,
duchů to první znamení jen,
noční že počal rej?
Stmívá se valem, tam a sem
mlhy se plouží týl,
břízy tím svítí soumrakem
jak šat vábných víl.
Rákosím ševel jde příjemný,
mihl se netopýr!
nevidím – cítím jen tajemný
zdvihat a chvět se vír.
Bojím se, duše též v hlubinách
mrtvý že vstane stín,
bude tě trýznit v nočních tmách
vzpomínkou hrůz a vin.
Do hvězdných dívám se plamenů –
takový vlá s nich klid! –
aby se usmíval do mých snů
drahých dvou očí svit.

Meter: dactylic
Ubersezte Spruch-Reimen.
by Hans Assmann von Abschatz

Es ändert offtermahls die vor-geliebten Sitten/
Wer neue Macht bekümmt ihr vielen zu gebitten.

Meter: iambic
- XXV -
by Juan de Arguijo

Sobre el sepulcro del ilustre griego,
que honró con sus cenizas el Sigeo
mejor que a Caria el rico Mausoleo;
Alejandro paró, y exclamó luego:
«¡Oh gloria de la Grecia!, claro fuego,
cuya llama las nieblas del Leteo
no bastan a encubrir, ni su trofeo
robar podrá jamás olvido ciego.
A ti, dichoso joven, guardó el cielo,
porque eterno tu nombre al mundo fuera,
del grande Homero la divina historia.
Que si de aquella pluma el alto vuelo
faltara, un mismo túmulo cubriera
tu mortal suerte, y tu inmortal memoria.

Meter: iambic
- 39 - Desgarro de una panza en día de toros. Habla el rocín
by Lope de Vega

Yo Bragadero, valenzuela en raza,
diestro como galán de entrambas sillas,
en la barbada naguas amarillas,
aciago un martes perfumé la plaza.
Del balcón al toril con linda traza
daba por los toritos carrerillas,
y andábame después por las orillas,
como suelen los príncipes, a caza;
pero mi dueño, la vaqueta alzada,
a un hosco acometió con valentía
a pagar de mi panza desdichada.
Porque todos, al tiempo que corría,
dijeron que era nada, y fue cornada:
mal haya el hombre que de cuernos fía.

Meter: iambic
Tú empiezas y yo acabo la jornada...
by Jesús E. Valenzuela

Tú empiezas y yo acabo la jornada
Vespertino crepúsculo es mi vida
y la tuya una aurora suspendida
en la cumbre magnífica y alzada.
En la existencia yo no espero nada,
Tú llegas a la fuente apetecida
que con linfas purísimas convida
a emperlar la ilusión de la alborada
Recuérdame en tus horas de ventura,
y más en el dolor, torvo y sombrío;
es una estrella la bondad, muy pura.
Está la noche próxima y oscura,
la barca de Caronte surca el río
Mitiga en mi memoria la amargura.

Meter: polymetric
HYMNA ŽIVOTU.
by Adolf Červinka

Od pravěku do věčnosti
přes hranice prostoru
rozpíná se tvoje říše,
do nejzazších obzorů,
všude vidím zlatem pláti
žerdi tvojich praporů!
Vidmo tvoje nekonečné
spíná vesmír v objetí,
nových tvarů věčný tvůrče,
dřímáš v růže poupěti,
v zlatém písku hvězdných plání
dech tvůj slyším šuměti!
Reflektorem jedním, velkým
tys všech duší zářícím,
v kterém tříští jsme jen pouhou,
prachem v ohni hořícím,
my jsme hmotou, ty však duchem
mystickým a tvořícím!
V astrální té pláni širé
vše, co žilo, žije dál,
byť nad hroby pokolení
píseň věků vichr vál,
nezanikla Atlantida,
ni jediný ideál!
Já jen sbírám drobné zlomky,
kapky z prsu života,
jenom pěnu, která stříká
z propasti, v níž klokotá
věčným varem Satanovo
království i Golgotha!

Meter: trochaic
Die stille Gemeine.
by Joseph von Eichendorff

„seitdem hör' ich in Träumen schwer
Von ferne Glocken gehen
Und seh' in rothem Feuermeer
Ein Kreuz allnächtlich stehen.“

Meter: iambic
Holčičko moje zlatá...
by Marie Calma

Holčičko moje zlatá...  Čí to slyším hlas?
To mrtví ze záhrobí promluvili,
neb živí přišli připomenout čas,
kdy na rtech usedala slova vzňatá
a v očích touhy pochodně?
Holčičko moje zlatá...
Kdo volá tak, by politoval,
kam podobu svou schoval,
v stín večera, v červánek západu?
Kdo rozřeší tajemnou záhadu
volání, s kterým magicky jsem spjata,
jak s luny stříbrem květ je nejeden.
Holčičko moje zlatá...
Za koho volá hlas ten, k čemu nutí?
Není v něm sladké zavzdychnutí,
jež touha má, když ví, kam mířit v letu.
Je to jen přízrak hlasu, na ozvěnu
jenž nečeká a v tvrdou bije stěnu,
kde ztichlo vše, a to, co ještě je tu,
uvyklo mlčet pod důtkami kázně.
Holčičko moje zlatá...
Ten hlas je plný bázně,
hned odvolá, sotvaže požádal.
Jak cizí bolest na bedra bys bral,
když vlastní někde v tichém koutku kvílí.
Ten hlas tě umučí, však neposílí,
vždyť sotva došel, dál jak vítr chvátá,
a přece – jak bys předobře ho znal.
Holčičko moje zlatá...
Tak volá ten, kdo života se vzdává
a tebe nade vše v něm miloval.

Meter: iambic
CURRICULUM VITAE.
by Vojtěch Martínek

Můj život nerozkvet’ jak lány o poledni,
kdy nádherou se barev všecko zasměje.
Proud šedě zbarvený tek’ ode dne mi ke dni
a chudší byly plody nežli naděje.
A myslíval jsem přece: Bez hořkosti zvedni,
co v pouti soumračné strom žití sechvěje...
A bolest bije stále, dni jsou stejně všední
a při tom podivně, tak jaksi teskně je...
Pak přišly hodiny, kdy krev se rozhořela
a žízeň zavolala vášnivá a smělá
po květech barevných, po dálném obzoru,
a síla nedočkavá jasně v duši svítí,
ne mlčky přijímat, však o více se bíti
a zraky upřeny mít s prachu nahoru...

Meter: iambic
- 1230 - GINÉS De Lo que está determinado
by Lope de Vega

Mi Dios, cuando por burlas fui cristiano
y me llamastes a tan altas veras,
representaba burlas verdaderas
en el teatro de mi intento vano.
Mas como el auditorio soberano
en las gradas de altísimas esferas,
y vos por las celestes vidrieras
vistes de mi comedia el acto humano,
he pensado que lástima tuviste
que estuviese en tan mala compañía,
y que para la vuestra me quisiste.
Dadme partido vos, que yo querría
estar con vos, pero si entero os diste,
en vos acabe la comedia mía.

Meter: polymetric
PÍSEŇ.
by Jan Červenka

Vše kolem sebe jen o kráse vaší
za dne i noci slyším vyprávět
Nad vše mi drahé byla jste mi dražší, –
teď bez vás je mi pouští svět!
Za dne i noci vzpomínám té chvíle,
kdy vaší ruky dotkl se můj ret.
Mně byly vším ty vaše ruce bílé –
teď bez vás je mi pouští svět!
Když večer spolu šli jsme alejemi,
jak rosa v květu třásl se váš hled.
Já hleděl na vás, štěstím, láskou němý, –
teď bez vás je mi pouští svět!
Zde v žití člověk na vše zapomíná,
však v snech mých vždy váš obraz bude tkvět.
Já při vás touhou chvěl se jako třtina, –
teď bez vás je mi pouští svět!
Mnou nehne víc ni cit, ni touha žádná,
můj duch jen k vám se stále vrací zpět,
pro všecko jiné jest má duše chladná, –
vždyť bez vás je mi pouští svět!
A kdyby přišla Bůh ví která žena
a dávala mi vnad svých první květ,
má duše zůstala by nezměněna, –
vždyť bez vás je mi pouští svět!

Meter: iambic
Astrophil and Stella 92: Be your words made, good sir, of Indian ware
by Sir Philip Sidney

Be your words made, good sir, of Indian ware,
That you allow me them by so small rate?
Or do you cutted Spartans imitate?
Or do you mean my tender ears to spare,
That to my questions you so total are?
When I demand of Phoenix Stella's state,
You say, forsooth, you left her well of late:
O God, think you that satisfies my care?
I would know whether she did sit or walk;
How cloth'd, how waited on; sigh'd she, or smil'd;
Whereof, with whom, how often did she talk;
With what pastime time's journey she beguiled;
If her lips deign'd to sweeten my poor name.
Say all; and all well said, still say the same.

Meter: iambic
Hesla doby.
by Jaroslav Vrchlický

Co platí heslo, vrženo v dav míčem
a odráženo vlnami vždy dále,
když není v duši vaší jako v svale,
jste vlajkou jen pod zpurných větrů chtíčem.
Dnes heslo denní každé pravdy klíčem,
na slona roste z mravence vždy stále;
vy mníte Prometheus na své skále?
Ne, to jen oblak jest pod větrů bičem!
Dnes to a zítra ono těká vřavou,
cár Harlekýna, barvami jenž křičí,
ó neříkejte, že je pravdy maskou!
Tu ctižádostí, ziskem tam zas klíčí
a metá klasy s jedovatou šťavou,
když není v srdce zasazeno láskou.

Meter: iambic
207. Deß Weisen Goldmachung.
by Angelus Silesius

Der Weise machet Gold/ verändert Ertz und Stein/
Wann er die Tugend pflantzt/ und unß macht Eng-
lisch seyn.

Meter: iambic
ŽILI.
by Karel Babánek

Nad rovy mrtvých tu zašumí peruť času,
zazpívá s jarem pták a přejdou žáry léta,
čas bolest odvane jak se stromu když vítr
odnese v podzim list, jenž tiše k zemi slétá.
A kámen zvětrá, kříž, a zaroste hrob travou,
snad poutník zamlklý tu zastaví se chvíli,
a hroby bez jména a prosté jejich kříže
nic smutné nedí mu než tiché: žili.

Meter: polymetric
De la muerte
by León de Arroyal

¡Oh sobre que principio tan incierto
fundamos la esperanza de la vida,
como si esta nos fuese concedida
un cierto día, o un instante cierto!
Todo e soberbio mar, no hay
                  fijo puerto
donde vaya la ruta dirigida
acaba el joven en su edad florida,
y el anciano también canoso y yerto
¡Y qué podamos necios y atrevidos,
confuso el mar, el agua turbulenta,
cual si fuera en la playa estar dormidos!
¡Qué seguros en medio la tormenta
nos juzguemos, estando sumergidos!
¡Oh oscura ceguedad! ¡oh errónea cuenta!

Meter: polymetric
- CLIII -
by Argensola

Corneja que vestiste ajenas plumas,
ganso que le usurpaste al cisne el canto,
cuervo cuyo graznar anuncia llanto,
voz que siendo de Arcadia suena en Cumas;
como hendrija de pipa te rezumas,
el rebozo destapa, quita el manto,
ingenio de almofrex de cal y canto,
ligero como plomo en las espumas;
que dejes de enredar más el urdimbre
de parte de las Musas te conjuro,
antes que el bello Apolo te confunda.
No mezcles nuestro abril con tu diciembre;
si no, por el Estigio lago juro
que el verdugo te dé una brava tunda.

Meter: iambic
- 1400 - Libro I, EL PEREGRINO ESPAÑOL
by Lope de Vega

Serrana celestial de esta montaña,
por quien el sol, que sus peñascos dora,
sale más pronto a ver la blanca Aurora
que a la noche venció, que el mundo engaña.
A quien aquel pastor santo acompaña,
que en el cayado de su Cruz adora
cuanto ganado en estas tierras mora,
y con su marca de su sangre baña.
¿Cómo tenéis si os llama electro y rosa
el esposo, a quien dais tiernos abrazos,
color morena, aunque de gracia llena?
Pero aunque sois morena, sois hermosa,
¿y qué mucho si a Dios tenéis en brazos,
que dándoos tanto sol, estéis morena?

Meter: iambic
147.
by Friedrich von Logau

Ihr Töchter Hesperi, nicht rühmt die goldnen Früchte!
Zweyträchtiges Geschlecht der Bäume, bleib vom Lichte,
Du und Alcinous! Die Epicurus hegte,
Auch die Mäcenas baut, und die Lucanus pflegte,
Ihr Gärt und Gärtner all, ihr seyd mit Ruhm zu schonen:
Der Garten Österreich trägt lauter Käyser-Kronen.

Meter: iambic
V POSTĚ
by Xaver Dvořák

V oblaku fialovém bílý kříž!
ty nevíš: hrozí? slibuje?
zrak vlhne, když se zahledíš,
i porozumíš: miluje!
V tom reji světa, v lidstva mumraji,
kde divoce se pění vír,
v tom nepokoji, jímž schneš potají,
on dechne líbezně: „Jsem mír!“
Když přistupuješ, on jde před tebou,
jak vábil by tě, úsměv: „Pojď!“
povrhni světem, vítěz nad sebou,
v příboji vln jsem archa, loď!“
„Na křídlech ramen kříže jako pták,
– to mou jest lásky úlohou –
já k výsostem tě vznesu do oblak,
až zem se zbortí pod nohou!“ –
V oblaku fialovém bílý kříž!
jak vroucí náruč rozpnut je;
zrak vlhne, pro koho? ty víš
a srdce? to jej miluje!

Meter: iambic
Abentheuer, das sich mit der Aeneis
 Hrn. Joh. Christ. Schwartzen in Conrector
 Erlebachs Schule zugetragen hat.
by Johann Jacob Bodmer

Der Götter Gnadenwink und Junons günstigs Fügen
Ließ der Trojaner Schiff an unsre Küsten

Meter: polymetric
Von dem Bau der Welt.
by Barthold Heinrich Brockes

Wir aber, die wir nicht, wie er-wol aber schlüssen:
So wol daß gar kein Leer, als daß durch ein Bewegen
Sich alle Cörper stetig regen;

Meter: iambic
- XCVI -
by Gutierre de Cetina

Por esta faz, por esta bella mano
que tan impresa está en el alma mía,
por estos ojos que hicieron vía
dentro en mi corazón a aquel tirano,
por esta boca que igualar en vano
a cosa terrenal presumiría,
y por este color que me desvía,
mirando su beldad, del ser humano,
por esta vaga frente que refrena,
ornada del color de estos cabellos,
el vano desear cuando más ciego,
juro que otra beldad no me da pena,
y llamo en testimonio de mí y de ellos,
el cielo, el aire, el mar, la tierra, el fuego.

Meter: iambic
Die Muthmassung
by Salomon Gessner

Wo bin ich? wie! wo schlief ich dann,
Die dunkle Nacht hindurch?
Hier lieg ich unter diesem Baum,
Hier ich, mein Becher – – dort im Gras,
Dort liegt mein Kranz, die Flöte da,
Bald glaub ich, daß ich gestern hier,
Im starken Rausche sank.

Meter: iambic
Von der geistlichen liebe der Cloris.
  G. S.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die Cloris läßt die hofe-leute fahren,
Und läßt die pfaffen nur in ihre kammer ein.
Damit die flammen noch, so vormahls weltlich waren,
Vor ihrem ende geistlich seyn.

Meter: iambic
47. Včera prosil jsem já Mílka,
by Jan Květoslav Klumpar

Včera prosil jsem já Mílka,
By dnes v přání mi přispěl,
Však na Umky Helikonské
Bláhový jsem zapomněl.
Čtverák Mílek dostavil se
S toulem svým a šípem zlým;
„Stříleť – pravil – dobře umím,
Však psáť verše neumím.“
Ten mi dal – ach! nyní stojím,
Musy rozhněvané zřím,
Ach, kde ubohý dnes přání
Pro Tě, drahá! ulovím?
Šíp zde v srdci sladkobolný, –
Mílek zase odletěl –
Počkej, bůžku láskoplodný!
Že jsem to dřív nevěděl!
Verše váznou – ruka klesá –
Čelo hoří – tvář se rdí –
Vyšší září oko slepne,
Mimo Tě – nic nevidí.
Dej Ti dobré nebe všecko,
Co Tvá ňádra milují, –
Hubičku-li přeješ sobě,
Hnedle, hnedle přijdu s ní.
Bohu díky! již jsem hotov –
Byla tíž to, ó nebe!
Lépe by to ze rtů plulo,
Kdybych jen byl u Tebe.
Přijmi to a mysliž sobě,
Že to zpěv Petrarkův je –
Ač zde rozdíl v mistrech velký –
Stejné srdce ve mně vře.

Meter: trochaic
NOČNÍ SONET
by Jiří Karásek ze Lvovic

Za noci příšerné, kdy náhle v tmách
Zvon úzkosti děs mrtvý, marný bije,
Jenž v čety kraj se schvívá, na poplach,
Co měsíc v tvrdé stíny, světlo lije,
Kdy v chodbách vítr kvílí, jako štván,
A zmlká, jak by únava jej zhnětla,
Má duše vstává, černý sakristán,
By v minulosti hrobkách zžehla světla.
Za všechny zemřelé, jichž stíny vtřásly
Se v Duši noci, která v nářcích zní,
Mši vzpomínek čtu tichou, smuteční.
I za ty všechny, kteří právě zhasli
V zákoutí nemocnice, kde phthisikové mrou
A v ňadra kostnatá pěst ryjí vyzáblou.

Meter: iambic
Anklänge .
by Joseph von Eichendorff

Und der Streit muß sich versöhnen,
Und die Wonne und den Schmerz
Muß er ewig himmelwärts
Schlagen nun in vollen Tönen:
Ewig's Träumen von den Fernen!
Endlich ist das Herz erwacht
Unter Blumen, Klang und Sternen
In der dunkelgrünen Nacht.

Meter: trochaic
KANDIOTKY.
by Svatopluk Čech

Na koberci pestrém v stínu palmy
osmahlý se baša halí v dým;
vous mu kryje pás a chochol čalmy
křídlem třepetá se motýlím.
Kyne. – Otvírá se sluhů řada.
A hle! v pozadí tam u prostřed
na odiv se vynořuje vnada,
jakou v ráji neshléd’ Mohamed:
dívka hor tak štíhlá a tak svěží,
v očích půvab ohnivý jí leží,
vlas jí zčeřen splývá do pasu,
kvítí pln a slunce topasů,
tak tu stojí v malebném svém kroji
a v ní stud je s pohrdáním v boji. –
Za ní stařena, jak ohněm blesků,
vichrem, deštěm zpustošený sloup –
ale jako zlatou arabesku
zachovala jiskru oka hloub.
Baša vstal. „Ha bohatší jsi v kráse
nad Kašmíru požehnaný důl;
sajhy zrak a palma na oáse,
ó co proti sličnosti tvé gul?*)
Slyš mne, černobrvá džaurkyně,
dokládám se velkým prorokem:
ty že nemáš mně být otrokyně,
ale já tvé krásy otrokem!
Pokyň jen – a zelené hedvábí
jako břečtan ovine tvé váby,
na čele ti bercen, drahý kámen,
zazáří jak stobarevný plamen,
kolem šíje perel kruh se svije,
a kol prstu démantová zmije,
roucho zlaté spinadlo ti sepne,
kdo tě spatří, div že neoslepne,
ozdobím tě jako kněžnu bájky –
a pak vsednem’ do lehounké čájky.
Zajdeš tam, kde v kole usedaje
žen mých lepých veselí se sbor
od Tiflisu, od Bachčiseraje –
ves jich půvab zatemní tvůj zor.
Tamo po nápěvu tamburiny
jako vír se točí chorovod
a kol kolem bloudí jako stíny
mouřenínek vlnovlasý rod.
Na zlatých se perlách vodoskoku
chvějí kola stobarevných duh
a kdy přání zableskne se v oku,
k nohám hlavu skloní ti eunuch...
Za matkou tvou do rodinné vísky
půjde soumar se břemenem zlata –
O již zajmi trůn mé odalisky!
Lehkáť pro tebe hor těchto ztráta.“
Dívka pravila: „Prv nohy, ruce
zbaviti dej řinčivých těch pout,
naposled bych v rozloučení muce
k matičce se mohla přivinout.“
Kyne baša. Okov pádem zvoní –
dcera v náruč matčinu se kloní.
Vášnivě se okolo ní vine,
jako břečtan o bezlistý suk;
zrak jí plápolá a z úst jí plyne
země rodné čarokrásný zvuk:
„Víš, ó matko, jakou kleftů dcera
uspává se písní za večera:
Kdyby při Turku kdy měla spáti,
že by ustlala si do jezera?
Víš, jak otec hrdý na úsvitě
žehnává jí, do boje se řítě:
Kdyby měla za Turka se vdáti,
že by proklel ji a její dítě?“
Zachvěla se matka – ze tmy víka
jiskra horečná jí pozasvitla;
z ňader ven se vybleskla jí dýka,
a jak meteór se vzduchem kmitla.
O plášť šírý otírá ji z dlouha –
A hle! ze strakatých jeho řas
dívka padá – po ní krve prouha
a kol kvítím propletený vlas.
Nezavyl to šakal vytím hladu –
zkřik’ to baša, rva si světlou bradu,
nezavlál to pestrý chochol s čalmy –
matčin trup se pozachvěl to s palmy.

Meter: trochaic
Otro soneto del mismo tema
by Alonso de Castillo y Solorzano

O tú que en cuanto al Sol con
                  luces gira
admirable por único portento,
deleitando lo grande de su acento,
que acompañó lo dulce de su lira
Pues que con suspensión tu fama
                     admira
exagerando por el vago viento
al Orbe tu divino entendimiento
yace inmortal en esa helada pira
Mantua (o gran Montalbán) se vista lutos,
que oye trocar sus cantos en clamores
a Manzanares, y sus Ninfas bellas
De tu ingenio han perdido sus tributos,
pero si en vida fue cielo de flores,
en muerte viene a ser jardín de estrellas.

Meter: iambic
NÁLADA...
by Jaroslav Havlíček

Noc tichá byla, kolem hemžily se stíny,
jak duše bloudící dnes uplynulých chvil,
kraj celý kolem, parnem slunce unavený,
z poháru vlahé noci dlouhými doušky pil.
A na vše bořila se bledá klenba nebes,
jež stkána byla z nití tak plavých jako len,
a já, tou krásou spit, jsem cítil svoji bídu,
z níž uchvátil mne náhle té noci vlažné sen...

Meter: iambic
1L: Dies blaß in Flammen gelbundgrüne Mannsblatt,
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Dies blaß in Flammen gelbundgrüne Mannsblatt,
knabenüppig, und dies zarte
Schneeglöckchen, eben aufgeblüht,
ganz furchtsam weiß,
im irdnen Topf –
die beiden Kinder wuchsen so allein
und hatten niemals einen Duft genossen,
da pflanzt'ich sie zusammen
und brachte sie zu Dir ...

Meter: iambic
Jaro na šachtách.
by Augustin Eugen Mužík

Toť jaro chudých jest, těch, které sklála bída,
již hynou v ústraní jak v suchopáru tráva,
jichž jména, osudy duch lidstva nevyzvídá,
jimž ohlodanou kost jen do kolíbky dává.
Po tuctech neznámých sem trupů naházeno,
a přece v každém plál dřív také oheň vlastní,
hlad jeho chůvou byl a všednost jeho věno,
ó Kriste, tisíce co kolem byli šťastni!
Teď v šachtu ustlala jim ruka zaplacená...
Zda konec důstojný to role člověka
hnít jako padlá zvěř tu bez nápisu, jména,
on, z jehož hrudi dál žár božství přetéká?!
Toť fraška ohavná, jíž dáno jméno „žití“.
Jen jeden ohromný se v slunci hrob tu šeří
jak plachta šedivá, jíž chudina chce krýti
své rány, nahotu u palácových dveří.
Zříš kde tu jeden květ? Dva mladinké tam dlely,
jich tílka spálil mráz, jich barvy hlad a zima.
Dvě děti nešťastné to hledaly den celý,
kde asi místo jest, kde jejich otec dřímá...
A já jsem slyšel hlas, jak stoupal z šachet vzhůru,
kde božství boháčů se halí v dýmy vonné,
kde zlatá kupole ční hrdě do azuru
a mramor oltářů kde v sněhu krajek tone.
„Již z hrobu temnoty, jež kol mne obepíná,
má píseň k tobě zní – zda slyšíš ji v své dáli?
Já dnes se probudil, v má prsa děs se vtíná –
ó budiž veleben, ty běd a zmaru králi!
Leč chceš-li jedenkrát přec dát sluch mému stonu,
slyš, co ti pravím dnes, já, pánu svému červ!
Chci protest podati teď ode tvého trónu,
neb chvěje křivdou se můj každý vlas i nerv.
Ó pověz, zdali jsi? Já učil jsem se věřit,
já rval se s pochybou, svým zbrojen odříkáním,
svůj osud viděl jsem se temnem zkázy šeřit,
však řek’ jsem jen: On spí, leč procitne mým lkáním.
Já v divém zoufání tě nad svou hlavou hledal,
já ruce vypínal, bych byl ti, Pane, blíž.
Proč z jasných oblaků jsi své mi ruky nedal?
A mohl spasiti’s mne tehda – ty to víš!
Ty’s mohl otevřít svou bohatou mi ruku
a nasytit mne tak, jak sytíš v poli zvěř.
Ty’s zavřel oči své, bys nezřel moji muku,
ty’s zavřel uši své, já viděl to, ó věř!
Neb tobě lhostejno, zda budu žít či mříti,
ty’s vztyčil mezi nás své pýchy chmurnou věž –
a přece cítila má duše vše, co cítí
i duše šťastnějších, jsouc nesmrtelna též.
Teď svaté nohy tvé můj vzlyk víc nepokálí,
ret žalu vypil již mou paměť v dlouhých tmách –
mne horší mého jen mých dětí osud pálí,
ó pro ně v zoufalství teď svíjí se můj prach!“
Tak hloubný, smutný vzdech se z šachet k nebi nese,
to jarní zpěv je těch, kdož hnijí v chmurném dolu.
Pták nechá písně své, květ úzkostí se třese,
a slunce zachází tam ve hrůze a bolu.
Ty ruce mladistvé s životem rvou v dálce
a není, kdo by sem šel vhodit kytici.
Jeť jaro útokem jen novým v chudých válce,
a krutým výsměchem zvěst vesny zářící.
Jdu kolem šachet těch, tam spí, kdo umřel hlady,
a věčná zima v hruď mi vane z oněch cest.
Jdu, myslím, v přírodě jak málo krásy, vnady,
a lásky pramálo jak v lidských srdcích jest!

Meter: polymetric
- 7 - Caídas de la Aurora
by Pedro Espinosa

Estas púrpuras rosas, que a la Aurora,
se le cayeron hoy del blanco seno,
y en vaso de pintadas flores lleno,
¡oh dulces auras! os ofrezco ahora;
si defendéis de mi divina Flora
con vuestras alas el color moreno
del sol, que, ardiente y de piedad ajeno,
su rostro ofende, porque al campo dora.
¡Oh hijas de la tierra peregrinas!
mirad si tiene mayo en su guirnalda
más frescas rosas, más bizarras flores;
llorando les dio el alba perlas finas;
el sol colores; mi afición la falda
de mi hermosa Flora, y ella olores.

Meter: iambic
Sächsische Hymne
by Ludwig Thoma

Singt mir das Lied vom Sachsenbrinzen,
Vom Brinzen Maximilichan,
Der ohne mit dem Aug' zu blinzen
Dem Babste zeicht den Digerzahn!
Singt mir das Lied des dapfern Streiters,
Der sich als edler Sachsensohn
Der römschen Gärche ohne weiters
Entgegengestellt mit scharfem Ton!
Wie muß der zehnte Bius scheimen
In hintertückscher Briesterwut,
Daß sich zu kiehnen Freiheitsdreimen
Erfrecht des Brinzen Löwenmut,
Der in gadollscher Männer Reihe
Der Überzeichung Blatz gewährt
Und mit der ächten deitschen Dreie
Nach altgermanscher Art verfährt!
Dein Sachsenland steht dir zur Seite
Auf diesem Freiheitsgampfesfeld,
Mein teirer Brinz! Und machste Pleite,
So bist du doch ein Glaubensheld!
Dir hat die Freiheit doch gedämmert
In diesem tückschen Briesterstrauß.
Nu komm, mei Kutester, belämmert
In das geliebte Gänigshaus!

Meter: iambic
- XLVIII - Inclinación en parte fuera del curso natural
by Pedro Soto de Rojas

A muchos les agrada el son mezclado
del sordo parche, y resonante trompa,
y a muchos ver, que el jabalí les rompa
la tres doblada red con diente airado.
Al labrador del trabajoso arado
no apartará la vagabunda pompa,
ni hay temor de borrasca que interrompa,
el curso al marinero ejercitado.
Acude todo instinto al ejercicio,
a que la estrella en que nació le influye,
y alcanza en el descanso y alegría;
de mí sólo que ha sido el duro oficio
de amar nací por suerte estrella mía,
el alegría y el descanso huye.

Meter: iambic
A Amarili, que tenía unos pedazos de búcaro en la boca y estaba muy al cabo de comérselos
by Quevedo

Amarili, en tu boca soberana
su tez el barro de carmín colora;
ya de coral mentido se mejora,
ya aprende de tus labios a ser grana.
Apenas el clavel, que a la mañana
guarda en rubí las lágrimas que llora,
se atreverá con él, cuando atesora
la sangre en sí de Venus y Diana.
Para engarzar tu púrpura rompida,
el sol quisiera repartir en lazos
tierra, por portuguesa, enternecida.
Tú de sus labios mereciste abrazos:
presume ya de aurora, el barro olvida;
pues se muere, mi bien, por tus pedazos.

Meter: polymetric