PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
La palma
by Pedro Antonio de Alarcón

La palma audaz que en el
                  desierto crece
hospitalaria acoge al caminante:
grata sombra le presta, y abundante,
sabroso fruto pródiga le ofrece
Al son del huracán fiera se mece,
y cuanto recia más, más arrogante
resiste, y más hermosa y elegante
en los azares de la lid parece.
Premio de la virtud es cada rama
del árbol inmortal, don a que aspira
el que trueca su paz por la victoria
Y ese don eres tú, perfecta dama,
para el esposo que en tu amor se inspira,
viendo en ti misma a tu rival la Gloria.

Meter: iambic
Milence.
by Karel Dewetter

Nech mě jen z dálky zříti,
v tvých očí smutný jas,
vždyť's dobrá tak a čistá,
a mladá, plna krás.
Já chud jsem a vším znaven –
co mohu pro tě mít? –
jen prostý květ své písně,
v němž rosou slz mých svit.

Meter: iambic
ONĚGIN KAMINSKÝ.
by Jiří Mahen

Proč náš český realismus
na úbytě zahyne?
Puškina prý neměli jsme
a Gogola taky ne.
Ale Puškina přec máme –
nepravím to dětinsky:
vezmi slovník do ruky si,
najdi heslo: Kaminský.
Procesím hned jděte k němu
a pro Krista Ježíše
poproste ho, ať už toho
„Oněgina“ napíše!

Meter: trochaic
ČLOVĚK.
by Jindřich Štemberka

Měl malý domek v tišině
a vedle kousek zahrádky,
a k tomu děcko, ženušku –
ba, všecko jako z pohádky!
Řek’ ženě: „V loubí zahrádky,
kde voní růže, jasmíny,
tam budou plynout’ příjemně
večerní tiché hodiny.“
Než jaro přišlo poznova,
než zkvetly lístky poupěte,
již roztomilá zahrádka
se změnila v hrob dítěte.
Tu večer oba sedali,
a v očích plál jim slzí skvost,
a jediná jich útěcha
byl pohled v blahou minulosť.
Než přišlo jaro po třetí,
i mladá žena zemřela,
a vedle hrobu dítěte
se nad ní země zavřela.
I pravil člověk nešťastný,
když smutek pil mu z hrudi krev:
„Ještě tu zbývá místečka
tak asi pro mne pro rakev!...“
Tak hledíme my v život s nadějí,
když mladou duší sny se zachvějí.
Když růžová pak žití zbledne zář
a život zjeví nám svou pravou tvář,
když všecky naděje los pokácí
a srdce opuštěno krvácí,
pak sotva najdem’ mdlí a zklamaní
si malý koutek pro hrob k zmírání!...

Meter: iambic
- XCIX -
by Fernando de Herrera

Muestra de breve bien, que huye luego,
antes que la ocasión vuelva la frente,
fueron las que el Amor halló presente,
con que mi alma ardió en su eterno fuego;
pero glorias de un niño solo y ciego,
que presto las deshace un accidente,
¿Cómo pueden valer a un pecho ausente,
que no sabe que es tiempo de sosiego?
Alcé mis esperanzas sobre arena,
que el viento aparta y lleva sin concierto,
y no temo los golpes de mudanza;
cayeron, y el amor, por mayor pena,
quedó en la saltas nubes descubierto,
con temor, y sin fuerza y confianza.

Meter: polymetric
ROZLITÉ VODY.
by Jaroslav Vrchlický

Jak potopa na nízké kolem luky
se řeka rozlila, v té vodě shlíží
se nebe sivé jako perleť matná,
roj velkých ptáků k ploše vln se níží
jak mračen šedé, popelavé shluky,
jež honí nebem větrů peruť chvatná.
Kol ticho. Jako přeludy jsou ptáci,
jich stíny po rozlitých vodách letí
jak oblaků hra, křídlo nezašustí
a sotva s perutí těch šedé změti,
jak větrem unášena v dál se ztrácí,
se vloček peří bělavého spustí.
Dál v obzor voda, místy suchá tráva
z lonského léta nebo klasy třtiny
se noří blankytného ze zrcadla,
dál holých topolů se kreslí stíny
a ještě dále stříška věže vstává,
jak celá ves by byla do vln padla.
To ticho náhle lovce výstřel drtí,
a s křídlem raněným pták ve oblouku
se kácí, druhů pokřik letí za ním;
hrot loďky brázdí zatopenou louku
a hlasný hovor nad kořistí smrti
a jásot lovce letí k pustým stráním.
A nad vod těchto zamyšlenou tiší
zní křídlo smrti! Člověk nevyhne se
té světa vládkyni, kam vkročí v světě;
nad jarní loukou jak v podzimním lese,
ve poli klasném jak v oblačné výši
smrt čeká všady v zimě jako v létě.
A všady vládne neúprosná, děsná!
Ten výstřel náladu mi jarní skalil,
zem stůl mi byla, smrť kde strojí hody,
a život víno, jež bůh v číš jí nalil,
a smutná, kam jen hled’ jsem, byla vesna,
v krev plály na louce ty tiché vody.

Meter: iambic
- 766 - Acto II, ROSAURA
by Lope de Vega

Yo vi, yo me admiré; mas de admirarme,
nació un regalo en que sentí perderme,
los sentidos hallé como el que duerme,
sin poder la memoria despertarme.
Sentí notable pena en ausentarme,
y ausente, sólo pudo entretenerme
imaginando en la presencia verme,
no pudo entristecerme y alegrarme.
Mil esperanzas a mi pena ofrezco;
con todas estoy bien y mal conmigo;
en un punto me alegro y entristezco.
Huyo de la razón y el gusto sigo.
Esto siento, esto tengo, esto padezco,
si esto es lo mas de amor, lo menos digo.

Meter: iambic
El mismo
by Tomás de Iriarte

Señor de Juan, quedito, que me enfado:
besar la mano es mucho atrevimiento;
abrazarme no, de Juan, no lo consiento
Cosquillas ay Juanito ¿y el pecado?
Qué malos son los hombres mas,
                     cuidado
que me parece, Juan, que pasos siento
no es nadie despachemos un momento
¡Ay, qué placer tan dulce y regalado!
Jesús, que loca soy, quien lo
                  creyera
que con un hombre yo siendo cristiana
mas... que... de puro gusto...¡ay, alma mía!
Ay, que vergüenza, vete ¿y aún tienes gana?
Pues cuando tú lo pruebes otra vez...
pero, Juanito, ¿volverás mañana?

Meter: iambic
Self-Mastery
by Henrietta Cordelia Ray

To catch the spirit in its wayward flight
Through mazes manifold, what task supreme!
For when to floods has grown the quiet stream,
Much human skill must aid its rage to fight;
And when wild winds invade the solemn night,
Seems not man’s vaunted power but a dream?
And still more futile, ay, we e’en must deem
This quest to tame the soul, and guide aright
Its restless wanderings, – to lure it back
To shoals of calm. Full many a moan and sigh
Attend the strife; till, effort merged in prayer,
Oft uttered, clung to – when of strength the lack
Seems direst – brings the answer to our cry:
A gift from Him who lifts our ev’ry care.

Meter: polymetric
Příteli Karlu Čuprovi (K. Č. Kolčavskému).*
by František Ladislav Menhard

„Různá zrnka“ nazval jsi
svoje epigramní „zpěvy“ –
snad ses bál, by kritika
neřekla, že jsou to „plevy“?

Meter: trochaic
Después de la fiesta
by Luz Gay

Queden las galas otra vez guardadas:
el cinturón de plata, el blanco traje,
el chal sedoso de nevado encaje
y los ramos de flores perfumadas.
Ya pasaron las horas agitadas
en que el asedio del pesar distraje,
regresando las alas sin ultraje
y de suaves aromas impregnadas.
Pero tú, terco corazón, persistes
en conservarte indiferente y frío;
como has ido al sarao, así volvistes,
y siempre melancólico y sombrío
sigues soñando con fantasmas tristes
y latiendo ¡infeliz! en el vacío.

Meter: polymetric
Tired with all these, for restful death I cry (Sonnet 66)
by William Shakespeare

Tired with all these, for restful death I cry,
As to behold desert a beggar born,
And needy nothing trimm'd in jollity,
And purest faith unhappily forsworn,
And gilded honour shamefully misplac'd,
And maiden virtue rudely strumpeted,
And right perfection wrongfully disgrac'd,
And strength by limping sway disabled
And art made tongue-tied by authority,
And folly—doctor-like—controlling skill,
And simple truth miscall'd simplicity,
And captive good attending captain ill:
    Tir'd with all these, from these would I be gone,
    Save that, to die, I leave my love alone.

Meter: iambic
V ZEMI KONTRASTŮ
by Antonín Sova

V té zemi kontrastů: jen snily duše bílé,
jak blátem doby jít, by prach je netřísnil...
Svévole králů mívala tu vděčné chvíle...
A slabost lidu vzpoury, směšně krátkých chvil...
A podlá přetvářka náš soucit odháněla
od mroucích skutečně pod hrdou rouškou svou,
a tlupa šejdířů úsudek zviklat chtěla
nad psychou doby lstivou, zpupnou, kramářskou,...
cejch nezasloužený v své horké nenávisti
vpálila osobám, jež stály bezbranné,
s cynickou radostí, že cejch zbyl na kořisti
a jim že za podlost se chvály dostane...
V té zemi chuďasů se nízcí běsi rvali,
zněl směšněj’ protest, ubožej’ rok od roku...
Malincí lidé na velkost si prázdnou hráli,
hrot mučednictví vrážíce si do boků...

Meter: polymetric
Dotaz.
by Adolf Heyduk

Kde že jste, vy plné růže mládí
a kde vy as, žití zlaté klasy?
Vzpomínek roj divný hlavou pádí,
zrak se mlží, hasne, vlhnou řasy.
Bujnělo to v junákově hrudi,
ňadra hojným těsnila se květem –
ruchu toho však už neprobudí
žádná vesna růžetvorným retem!
Vlnilo se myšlenkové setí
jako Živy kadeř zlatorusá,
netušil jsem, odkud bouře letí,
jež, než zrní zraje, klasy dusá.
Jinak vše; zda srdce vzplanout může,
když znoj čela jiskru žití hasí?
Ach, kde jste, vy mládí plné růže,
a kde vy as, žití zlaté klasy?

Meter: trochaic
NESMĚJTE SE!
by Ferdinand Tomek

Ó, nesmějte se mně, že trpělivě
tak často čekám na pokraji lesa,
až pod strání, jež zvolna k trati klesá,
vlak supající požene se divě!
Slyš, na strážního domku stříšce rudé
se ozval signál – brzy vlak tu bude!
Jen přichyl ucho trochu ke koleji
a poznáš jeho dunění již z dáli,
jež ozývá se stále zřetelněji...
Hle, jak se náhle obzor tamto kalí!
Jen malý zprvu mráček dýmu zříš,
jenž vteřinami roste, – nyní již
to hustý oblak, za nímž slunce bledne.
A rychle z dálky téměř nedohledné
se hukot blíž a blíže k tobě nese
i v blízkém již se ozývaje lese.
Teď zapiskl stroj parní pronikavě –
a hukot rázem umlknul; to právě
vlak v záhybu se octl pode strání.
Hoj, teď vyrazil z něho lítou saní,
vždy letí blíž, sloup dýmu chrlí z tlamy,
již pod nohou se země otřásá mi,
vran vyplašených hejna rychle v děsu
se zdvíhají a s křikem letí k lesu,
již kolejnice chvějí se a zvoní,
teď větrem stromy u trati se kloní –
ha, již je tu, již vedle tebe bouří!
A nyní stroj, jenž zahalen je v kouři,
pak řada vozů s okénky, v nichž vidí
tvé oko sotva obrysy jen lidí, –
vše před tebou se mihne jako sen,
jenž probouzí však upomínek řadu.
Teď poslední vůz ještě vidíš jen
a rudou svítilnu, jež visí vzadu, –
pak zdá se ti, že vlak se v sebe ztrácí...
Klid dřívější zas v krajinu se vrací,
jen ještě v dálce mizícího stroje
se ozvalo teď slabé zapísknutí. –
Ach, nesmějte se! Nevím, co mne nutí
zřít v obrázku tom poesie zdroje.

Meter: iambic
- XLIV - A monsieur de Barlamón
by Diego Ximenez Ayllon

No pudo la herejía el fuerte muro
de vuestra fe romper ni la locura
de los que contra el orden de Natura
la claridad dejaron por lo oscuro.
Vuestra lealtad y amor sincero y puro
os tiene colocado en grande altura
donde la fama con su trompa jura
que os ha de eternizar en lo futuro.
Y cumplirá muy bien lo que os ofrece
por cuanto lo tenéis bien merecido
en la pasada y la presente guerra.
Donde de vos fue Dios y el Rey servido
de modo que el renombre os pertenece
que conseguido habéis en esta tierra.

Meter: iambic
ŽIVOT.
by Karel V. Rais

Za vidinou letíš stále,
štěstí hledáš jen,
netušíš, až nenadále
padáš unaven.
Hrob ti teprv řekne němý:
Co jsi hledal tam,
není v celé širé zemi,
to dám jen já sám!

Meter: trochaic
Die bauern alle vier zusammen thun einen
 wunsch.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

So lassen wir den himmel walten/
Wie seiner allmacht es gefällt;
Wenn wir die herrschafft nur behalten/
Sind wir die glücklichsten der welt.
Wir wünschen ihnen langes leben/
Und ihrem hohen werthen gast/
Daß GOtt ihm ein Gemahl mag geben/
Wie du/

Meter: iambic
Neujahrslied
by Johann Wolfgang Goethe

Wer kömmt! Wer kauft von meiner War'!
Devisen auf das neue Jahr,
Für alle Stände.
Und fehlt auch einer hie und da,
Ein einz'ger Handschuh paßt sich ja
An zwanzig Hände.
Du Jugend, die du tändelnd liebst,
Ein Küßchen um ein Küßchen gibst,
Unschuldig heiter.
Jetzt lebst du noch ein wenig dumm;
Geh nur erst dieses Jahr herum,
So bist du weiter.
Die ihr schon Amors Wege kennt
Und schon ein bißchen lichter brennt,
Ihr macht mir bange.
Zum Ernst, ihr Kinder, von dem Spaß!
Das Jahr! zur höchsten Not noch das,
Sonst währt's zu lange.
Du junger Mann, du junge Frau,
Lebt nicht zu treu, nicht zu genau
In enger Ehe.
Die Eifersucht quält manches Haus
Und trägt am Ende doch nichts aus
Als doppelt Wehe.
Der Witwer wünscht in seiner Not,
Zur sel'gen Frau durch schnellen Tod
Geführt zu werden.
Du guter Mann, nicht so verzagt!
Das, was dir fehlt, das, was dich plagt,
Findst du auf Erden.
Ihr, die ihr Misogyne heißt,
Der Wein heb euern großen Geist
Beständig höher.
Zwar Wein beschwöret oft den Kopf,
Doch der tut manchem Ehetropf
Wohl zehnmal weher.
Der Himmel geb zur Frühlingszeit
Mir manches Lied voll Munterkeit,
Und euch gefall es.
Ihr lieben Mädchen, singt sie mit,
Dann ist mein Wunsch am letzten Schritt,
Dann hab ich alles.

Meter: iambic
TAK STÁLE MARNĚ PLYNE ŽIVOT...
by Jan z Wojkowicz

Tak stále marně plyne život, tak stále marně plynou dni,
vše kol tak mrtvé, nudné, všední –
jen moje bolest nevšední...
V tom beznadějném vyhoštění
ze všeho, co se život zve –
co činit srdce? – Kde zde bytost,
jež cenila by zlato tvé?
Kde zlatník, jenž by rozeznával
od pozlátka zde ryzí kov?
Od primitivních pletich, frasí
hodnotu činu, váhu slov?
Jen sobectví kol nízké žije svým ironickým úsměvem,
chytrácky z tebe tyje, mlsá v uspokojení surovém,
a Život-Žena přisvědčuje té nízké, snadné přesile –
Oh, jak je všechno všední, tupé, jak podlé, bídné, špinavé...

Meter: iambic
PÍSEŇ MINULOSTI
by Antonín Sova

Vlak zastavil... Jdu městem známým zas,
byl prázdnin právě čas a pustá škola,
a práhly stromy, slunce padal jas;
mně zdálo se, že mládí mne tu volá
v ten konec prázdnin... Známé domy malé,
a nudné, hnědé, s parkem bez ruchu
mně cizí byly, cizí neskonale,
i stromů mdlá ta vůně ve vzduchu.
A nikdo ze známých tu nešel kol;
ni profesor, jenž flétnu hrával z šera
v lenivém taktu, v kterém dřímal bol,
v tom okně tam, jak by to bylo včera
se dosud neozval, ni známé dámy
tam naproti se v okně nezjevily,
a soudce stařičký, mně dobře známý,
tu nešel alejí v tu právě chvíli.
Snad také vás by náhlý schvátil žel.
Mně bylo sladko tak se znova klamat,
a jak bych usednout zas v škamna měl,
a odříkávat zas to amas, amat,
ve školní budovu já zbloudil zase,
na známou vyhlídku se v stráně díval;
stesk zdál se zníti v cvrčků tenkém hlase,
stín školní zahradou se sem tam kýval.
Tu třída naše stará bývala,
hle, písmo nad ní žluté v prachu leží,
po dveřích skvrna slunce splývala
a pruhem světla jako když to sněží;
ba byl to vzdorné republiky kvas,
co nadějí tu kypělo v svém květu –
ach, tolik už jich asi spálil mráz
a kolik se jich dochovalo světu?
Vy drobní přátelé z těch dávných let,
vy dobří hoši, kde ten humor starý,
ty tance hloupé a ten úzký svět
a neznámé a poetické žáry,
ty ideály, řeči nejasné
o abstrakcích, jež mládí nejlíp sluší,
studentská láska, na niž neshasne
snad nikdy upomínka v hloubce duší?
Ah, to vše pochováno, zemřelo,
kdy posledně jsme vyšli z dusné školy,
nám bylo volno tak a veselo,
z nás nikdo nevěděl, jak život bolí!
A když ty dveře navždy zamkl klíč,
skříp’ jistě truchlivě a skřípnul temně,
jak tušil by, že život jako míč
nás rozhází tak do všech koutů země,
a že se nikdy mladost nevrátí,
dny přijdou práce, zápasů a bojů,
že starost o sousto nás zachvátí,
– že budem kolečka dunících strojů,
jež zrezavěny jednou, pod prachem,
vypadnou samy v bouřné písni práce,
by na těch samých místech rozmachem
zas hřměly doufající generace!

Meter: iambic
A la invención del reloj español
by Juan de Mallara

Febo la clara España contemplando
para mejor en ella declararse,
quiso por un artífice reglarse
el cómo y cuándo de su luz notando
En las armas de Rojas reloj dando,
hizo los signos meses divulgarse
el calendario santos celebrarse,
las horas, día y noche señalando.
Letra dominical, fiestas movibles,
elevación del sol sobre horizontes,
los puntos que de eclíptica se aparte,
altor de las estrella más visibles,
largura de una torre, pozo o montes
Es Hugo Frisio quien escribe este arte.

Meter: polymetric
40.
by Friedrich von Logau

Es stecket Ja im lincken, im rechten Backen Nein;
Ja-nein, das wil bey Hofe vermischet immer seyn.

Meter: iambic
-CII-
by Gutierre de Cetina

Por vos ardí, señora, y por vos ardo,
y arder por vos mientras viviere espero,
o contraste el deseo el hado fiero,
o sea favorable al bien que aguardo.
Tan a lo vivo ha penetrado el dardo
de Amor, que cuando menos bien os quiero,
por vos deseo morir, y por vos muero,
y por vos sola de morir me guardo.
Vos el primer ardor fuisteis al alma,
vos último seréis en la última hora;
y creed a mi fe lo que os promete.
Bien podrá de mi muerte haber la palma,
mas después se verá, cual es ahora,
pasar el fuego mío de allá de Lete.

Meter: iambic
SONET APOSTROFA
by Josef Svatopluk Machar

Můj sonete, hleď, co se děje:
den přijde s chabým zásvitem
a nevlídně a chladně kreje
si tělo šedým hábitem.
Hleď, jak park pestří se! Jak skvěje
se chladná rosa pažitem!
Slyš táhlý zpěv, jejž vítr pěje
o čemsi zašlém, dožitém...
Ó zima je tu v jeden mih!
Můj sonete, ty dítě jihu,
buď s bohem, vrať se s ptáky v jih!
Tys nesl se mnou žití tíhu –
kdo ví, co zima nese mi?
Jdi s bohem raděj s růžemi!

Meter: iambic
Bei dem Ausgange aus einem Kloster
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Wie? das war der Prälat? Nun, schlimm genug!
Allein wer konnte dieß denn wissen?
Da er sein Kreuz nicht trug,
So hätt' er mindstens nicht von

Meter: iambic
XII. Matičko, rci – byl bůh kdy mlád
by Vítězslav Hálek

Matičko, rci – byl bůh kdy mlád
a bylas krásné dítě snad:
jakou to chodil cestičkou,
bys všem se stala matičkou?
„Mé dítě, ke dni zásnubí
bůh tkal mi nebes obrubí,
oblohu modrou, hvězdy v ní,
a to byl šat můj svatební.
A v lásky čas, v dne oslavu,
já chystala si výbavu:
dům nesmírný svůj, veliký,
v něm moře, háje, slavíky.
Pak v lásky čas, v den záslibu,
bůh líbal v žhoucím polibu,
až prohřál světy hnedličko
a vylíbal jim sluníčko.
To bylo v máji. Doba ta
je věčně láskou prohřáta,
zem, nebe nejde z objetí –
vy čiňte k naší paměti.“

Meter: iambic
186. Vyšedše ven z města za ohradu,
by Jan Kollár

Vyšedše ven z města za ohradu,
Milek z daleka už zavoní,
Na rychlém že běží černoni
Cestou kdosi pro zpáchanou zradu;
A hle zůstal viset za svou bradu
Absolon ten pode jabloní,
Byl to, ukradeném na koni,
Saský biskup Burkhard z Halberstadu:
Všecken naších Lutiků kraj boře
Retru spálil, domy drancoval,
Uzmul z chrámu Radhostova oře;
Proto musel tři dny tu se káti
Lupič ten, a když si odsnoval
Kudly, pěšky domů putovati.

Meter: trochaic
LIII.
by Gustav Pfleger Moravský

„„Co je ten člověk? Věru hříčkou bídnou
A malichernou slepé náhody,
Jež vede ho, kam zraky nedohlídnou,
Co pošetilce vlastní svobody!
Můž’ za to někdo snad, že mocí vlídnou
Se boháčem stal aneb pražebrákem?
Čím by byl boháč tížen bídy znakem?
Kam by as žebrák dospěl zrozen v štěstí?
Zda zločincem kdo, čili ne, to jesti
Jen smutný výsledeček vychování,
A náhoda pak miláčka vždy chrání.

Meter: iambic
66.
by Friedrich von Logau

Iedes Land hat sein Gewerb, sein Gesuch und seinen Wandel;
Die, die gegen Norden sind, machte reich der Seelen-Handel.

Meter: polymetric
Schauderhaft!
by Arno Holz

„hier Erdenkloß, dort Himmelspächter!“
Doch unsrer Weisheit A und O
Ist ein unsterbliches Gelächter!

Meter: iambic
1L: Du blickest ernst auf Deine Sense nieder,
by Johann Gottfried Herder

Du blickest ernst auf Deine Sense nieder,
Die Alles mäht, Du alter Gott der Zeit!
Suchst Du die Blumen in dem Staube wieder,
Die mordend Du dem Moder hast geweiht?
Wie oder ruhen Deine müden Glieder
Vom traurigen Geschäft, das Allem dräut,
Und blickst mit Schmerz auf Millionen Leichen,
Die jetzt vielleicht im Grabe Dich erweichen?
Ach nicht! der Blick, mit dem die Götter sinnen,
Ist Ruhe, wenn sie mähn und mähn nicht mehr.
Ihr Enden ist ein ewiges Beginnen;
Sanft ist ihr Blick, nur ihre Hand ist schwer.
Was jetzo sprießt, es eilet schnell von hinnen;
Was wieder kommt, entflieht wie das Vorher.
Drum laß mich, eine Blume, Dir zu Füßen,
O Gott der Zeit, mich nur mein Jetzt genießen!

Meter: iambic
1L: Es ringen die Ströme gewaltig zu Tal,
by Gottfried Keller

Es ringen die Ströme gewaltig zu Tal,
Die Deutschen nach Einheit mit Feder und Stahl;
Der Neckar erreichet den wallenden Rhein,
Doch ewig muß deutsche Zerrissenheit sein.
Die feindlichen Stämme, sie stritten im Land,
Die Preußen, die Hessen, die Bayern zuhand
Verfochten mit blutiger Mühe den Thron:
Die Badischen sind gegen Süden geflohn.
Am Strand blieb ein Häuflein Rebellen zurück,
Die finden zum Fliehn weder Furten noch Brück',
Vom Rotweine trinken die Neige sie noch
Und bringen voll Wut ihrem Hecker ein Hoch.
Da kracht es vom Walde, da blinkt es vom Berg,
Es flüchtet der Fischer, es birgt sich der Ferg;
Ja blickt nur, ihr wilden Gesellen, euch an!
Wohl ist es um euere Köpfe getan!
Schon schimmert durch Bäume der Helm und der Speer,
Es fliegt der Husar auf der Straße daher;
Die Schifferin drüben steht einsam am Bord,
Schon schwenkt sie das Ruder, schon ist sie am Ort.
Sie springen mit bleichen Gesichtern hinein,
Fast ist der gebrechliche Nachen zu klein;
Mit Männern und Waffen zum Sinken beschwert,
Hat schon sie das Schiff in die Fluten gekehrt.
Das ist eine düstre Gesellschaft im Boot,
Wie Blut weht am Hute die Feder so rot,
Zerrissen die Bluse, geschwärzt das Gesicht,
In den Augen flackert das Totenlicht!
Ein dürftiges Fähnlein im Winde sich rollt,
Aus schlechtem Kattun, das ist schwarz, rot und gold;
So treibt auf den Wellen der schwankende Kahn,
Die Schifferin sucht ihm die rettende Bahn.
Und wie sie die Mitte des Flusses erreicht,
Schon Kugel auf Kugel das Wasser bestreicht;
Sie schlagen ins Ruder, sie schlagen ins Schiff,
Es schweift um die Ohren der greuliche Pfiff.
Da recken die Bursche sich fluchend empor,
Und schnell fährt der schlummernde Blitz aus dem Rohr;
Sie stemmen den Fuß auf den schwebenden Rand
Und laden und senden die Kugeln ans Land.
Es rieselt im Nachen die purpurne Flut,
Die Schifferin steht in dem tanzenden Blut;
Scharf streift ihr der Tod an den Brüsten vorbei,
Das Aug hängt am Ziele nur sicher und frei.
Schon führt sie zerschossene Leichen an Bord,
Und bleicher nur kämpfen die Lebenden fort;
Das Fähnlein verschwindet und flattert aufs neu,
Fest steht nur die Jungfrau und steuert getreu.
Und endlich gewinnt sie die schützende Bucht,
In Hohlwegen bergen die letzten die Flucht;
Wo nächtliche Diebe und Wilderer gehn,
Verliert sich des Deutschpaniers klagendes Wehn.
Die Maid aber legt jetzt das Ruder zur Ruh
Und drückt ihren Toten die Augen zu.
Sie ziehet den schwimmenden Sarg auf den Sand
Und setzt ihren Fuß auf den blutigen Rand.
Da hat doch ihr Herz ein Erbeben gefaßt,
Da erst sind die rosigen Wangen erblaßt;
Das ruhvolle, kühle, das klare Gemüt
Hat

Meter: amphibrachic
74.
by Friedrich Rückert

Solang' ist nicht die Zeit auf ihre Höh gebracht,
Als nicht zusammentrifft die Einsicht mit der Macht.
Trifft einst die Macht der Zeit und ihr Begriff zusammen,
Aus diesem Bunde wird ein neues Weltheil stammen.

Meter: iambic
4.
by Friedrich Rückert

Der Menschheit Größtes möcht' ich euch im Spiegel zeigen,
Und ihr Geringstes auch im Bilde nicht verschweigen.
Denn manche werden durch des Großen Vorbild frei,
Und manche trösten sich, daß schön auch Kleines sei.

Meter: iambic
Patria
by Miguel Antonio Caro

¡Patria! Te adoro en mi silencio mudo,
y temo profanar tu nombre santo
Por ti he gozado y padecido tanto
cuanto lengua mortal decir no pudo
No te pido el amparo de tu escudo,
sino la dulce sombra de tu manto:
quiero en tu seno derramar mi llanto,
vivir, morir en ti pobre y desnudo.
Ni poder, ni esplendor, ni lozanía,
son razones de amar Otro es el
                     lazo
que nadie, nunca, desatar podría
Amo yo por instinto tu regazo,
madre eres tú de la familia mía:
¡Patria! de tus entrañas soy pedazo.

Meter: iambic