[Požár Tater] (Poledne)
by Jiří Mahen

Co chtěla by však na člověku,
ať tvářil se jak zběh či pán?
Jí nemoh’ přece imponovat,
mrz’ jejím ledem zasypán,
zde mořila ho k smrti hladem,
zde honila ho zvířaty,
zde nesměl on jít s jejím stádem,
jež stůl vždy našlo bohatý.
Jen zvolna pouštěla ho k prsům,
z nichž směl však pouze kradmo pít,
snad nikdy že mu nevěřila,
on nemoh’ si ji naklonit.
Jak medvědice po něm ťala
svou prackou, když snad více chtěl
než ostatní. Když se mu smála,
on jenom zuby cenit směl.
Svou velebnost zde kopce mají,
svou šíři a svou rozlohu.
Z čítanek nikdy nepoznaly,
že člověk vznikl po bohu.
Zde málo sama práce dá ti,
jež chléb ti jinde upeče,
zde tvrdý zákon jenom platí:
Pomoz si, jak chceš, člověče!
A zákon praví: Nezáleží
na člověku a jeho hrách.
A zákon praví: Kdo se bojí,
ať zemře, má-li tedy strach!
A zákon praví: Po náhodě
se často staly zázraky.
Je tolik bídy v lidském rodě,
jak volnosti zde nad mraky!
Jen podívej se do lahvice,
do níž jsme vody nabrali!
Tři korýši v ní klidně plují,
jak v své by louži plovali.
Jediná kaluž ve zdi štítů
je přenesla přes hradbu let
a oni pro nás zůstali tu
a my je směli uvidět!
Nuž, podívaná je to vzácná,
ač je to skoro k nevíře:
ta havěť že nás pojí nyní
s tundrami dálné Sibiře?
Tu chtěl bych vidět matky ruku,
jež tohle zde si chránila!
Či září Země ve hvězd shluku,
jak hvězda lásky spanilá?
Snad byl to jenom rozmar pouhý?
Nechala nám tu, nechala
předobrá máti vodní blechu,
s kterou si jenom pohrála,
my divíme se... Či byl kdysi
každému jeho koutek dán?
My ten svůj nějak vyhráli si,
on nezůstane už neprohrán?
Ach, raděj’ věru nemysliti
na tyhle divné záhady!
Což víme, co nás očekává
a kdo nám stojí za zády?
Zde příroda si hloupost chrání,
snad tajnou je jí radostí,
však na nás půjde každou zbraní,
že člověk je jí hloupostí?
Snad jsme s ní nezačali nikdy,
jak s matkou má se, mluviti,
snad símě jsme, jež vždy a špatně
se v každé půdě uchytí –
snad jsme jí stáli bolest, muka,
než vypiplala něco z nás,
teď dopadla nás její ruka
a přišel její pomsty čas?
Ej, Tatry, Tatry, o čem žvatlá
to z našich úst slov temných proud?
Proč nemůže se v tomto vzduchu
řeč naše ihned rozplynout?
Proč nyní se jak moucha motám,
jež za oknem se ubije?
Proč nadšení je náhle to tam
a prázdno kolem dusí je?
Nad námi slunce radost sije,
vzduch zdravím zrovna nakypěl,
my srdce máme na rozpacích
a chmury visí s našich čel.
Do cesty nejde milost žádná
a všechen v dým se mění cit:
zde myšlenka je někde zrádná
a chce nás podle přiškrtit!
A tu ji máme! V horské chatě,
kde sedí pestrá společnost,
my vidíme ji tančit, výskat
a roztahovat paví chvost.
O čem to, pro bůh, tady žvaní
a vyrušit se nedají?
Co je, co člověk vždy si chrání,
čeho se nikdy nenají?
Co hrdin je tu u všech stolů
a kdekdo mele válku zas!
Ať Polák, Čech či Rus či Maďar,
ji zas tahají za ocas
jak šelmu, která vyškrábati
jim zapomněla oči kdys.
Však ona se vám jistě vrátí,
nač za ní marně vzdychal bys?
Každému jak by byla vzala
ze sklepa zlata truhlice,
každému jak by vrátit měla
kus Afriky či měsíce,
i slyšíš hlasy, které skučí,
působí smyslů mámení,
každý se zlobí, druhé mučí,
všichni jsou, všichni zkráceni!
Konečně zmlkli! Jenom dědek
tam vzpomíná si chlupatý,
jak Rusi kdesi u Tarnova
své došli kdysi odplaty.
Je válka to, co lidstvo pojí
a staví budoucnosti most?
Je válka to, co pole hnojí
pro tuhle hlučnou společnost?
Hle – kterak s tváří důležitou
svůj salám každý vyndává,
hle – lidstvo, v němž se soustřeďuje
rozkošných činů příprava!
Čert vzal vás minulosti pány,
radš zamíchejte kartami
a dejte přinést piva džbány!
Hřmí pořád něco nad námi!
Ty hory tady jezdce zřely,
vy jen tří koní kopyta
a už je zkořán duše vaše
vyvrácena a rozbita!
Snad lidskou nouzí omastíte
si ještě častěj’ krajíce,
však tím jen sebe ošidíte
a svoje děti nejvíce!
V ponurém zmatku horstvo sténá...
Slyšíte? Bouře hlaholí
za sedlem, které z nejhezčího
nahoru vede údolí!
Konečně, že jste moudře tiši!
Už nemáte co doříci?
Kde vaše vojna žabomyší?
Už hrom vás plaší, zajíci?
Pojď někam, kde lze dýchat volně,
pojď raděj’ znova nad lesy!
Jsme z těch, jež bouře spíše vábí
a blesk už dávno neděsí.
Chce lidská zběř snad věčně žíti
a věčně se jen množiti?
Však jednou se jí zámek zřítí
a blesk jim na to posvítí!
Jdou hustá mračna zvolna vzhůru,
je výšky rozbít nemohou.
Však co se to tam prolamuje
najednou pustou oblohou?
Tam širý dol se v mdlobě kácí,
leč v taktu jakéms divokém!
Kde zvěř je? Kde jsou všichni ptáci?
Co žene sem to útokem?
Toť oblak smršti! Dobře znám ho,
já stokrát už ho viděl v snech.
Nuž rychle v úkryt! Zachráněni!
Běs letí už sem na křídlech!
Je poledne – zvon kdesi pláče
a volá všechno na pomoc,
tam kamzík mečí, váhá, skáče,
však za ním letí černá noc...
Když člověk bídy kousek volá,
ihned ho celá zatopí.
Co říkáš, červe v láhvi s vodou?
Že déšť nás jenom pokropí?
Zpěv zmaru do uší už klove,
je slyšet tóny vzteklé v něm.
Co teď si myslí hrdinové
u kamen v klubku zděšeném?

Meter: iambic