PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
DĚTSKÁ KAPITOLA
by Antonín Sova

Vzal jsem ji do rukou, jemně tak vzal,
abych jí šatečky nepocuchal,
do sítě položil napiaté zlehka,
pod námi tráva si lehala křehká,
motýli nad námi přelétli v dál.
Výskla tak dětinsky a já se smál.
Potom tak ospale, před sluncem snad,
kanoucí skrz vonných kaštanů chlad,
že se tak míhalo, křížilo, blýsklo,
dítě si zhebounka oči své stisklo,
zoubky jen dětinně smály se dál,
a já zas houpal ji, smál se a smál.
Mám-li jí závidět? Nemožno jest!
Člověk jen jedenkrát může tu kvést!
List jsem, jenž sprchává, ty květ, jenž vzpučí –
že bude krásný tak, vonný, mne mučí,
sprchne a svadne a spadne v dnů kal.
A já se zamyslil, proč jsem se smál.

Meter: dactylic
Jugend und Liebe
by Nikolaus Lenau

Die Jugend folgt, ein Rosenblatt, den Winden;
Wenn, jung getrennt, sich wiedersehn die Alten,
Sie meinen doch, in ihren ernsten Falten
Den Strahl der süßen Jugend noch zu finden.
Des Dauerns Wahn, wer läßt ihn gerne schwinden?
Mag auch ein Herz, das uns geliebt, erkalten,
Wir suchen immer noch den Traum zu halten,
Nur stiller sei geworden sein Empfinden.
Die Jugend folgt, ein Rosenblatt, den Lüften;
Noch leichter als die Jugend flieht die Liebe,
Die nur des Blattes wonnereiches Düften.
Und dennoch an den herben Tod des Schönen,
Im treuen Wahn, als ob es ihm noch bliebe,
Kann sich das Herz auch sterbend nicht gewöhnen.

Meter: iambic
Z jara.
by Růžena Jesenská

Když se dívám po větvicích,
jak jim rouška puká,
proč se nikdy nesetkají
s mojí tvoje ruka!
Bude jaro jako jindy,
a přec bude jiné,
ó já vím, jak tvoje duše
k mé se vroucně vine.
Když teď chodím kolem větví
sama v tichém bolu,
zachvívá to mojím srdcem:
proč tu nejsme spolu!

Meter: trochaic
Astrophil and Stella 84: Highway, since you my chief Parnassus be
by Sir Philip Sidney

Highway, since you my chief Parnassus be,
And that my Muse, to some ears not unsweet,
Tempers her words to trampling horses' feet
More oft than to a chamber melody.
Now, blessed you bear onward blessed me
To her, where I my heart, safe-left, shall meet:
My Muse and I must you of duty greet
With thanks and wishes, wishing thankfully.
Be you still fair, honour'd by public heed;
By no encroachment wrong'd, nor time forgot,
Nor blam'd for blood, nor sham'd for sinful deed;
And that you know I envy you no lot
Of highest wish, I wish you so much bliss,i
Hundreds of years you Stella's feet may kiss.

Meter: iambic
An Diotima .
by Friedrich Hölderlin

Komm und besänftige mir, die du einst Elemente
Wonne der himmlischen Muse, das Chaos der
Ordne den tobenden Kampf mit Friedenstönen des
Bis in der sterblichen Brust sich das entzweite
Bis der Menschen alte Natur, die ruhige, große,
Aus der gährenden Zeit mächtig und heiter sich
Kehr' in die dürftigen Herzen des Volks, lebendige
Kehr' an den gastlichen Tisch, kehr' in die Tempel
Denn Diotima lebt, wie die zarten Blüthen im
Reich an eigenem Geist, sucht sie die Sonne
Aber die Sonne des Geists, die schönere Welt,
Und in frostiger Nacht zanken Orkane sich nun.

Meter: polymetric
EVROPĚ (III.)
by František Zavřel

Nejtragičtější ze všech reků,
již tebe, hroudo, šlapali,
se smečkou lotrů plných vzteku
podnikl zápas zoufalý,
on, poraziv bezpočtukráte
ubohé šiky sokovy
zří náhle, kterak cosi mate
výpočet jeho kovový.

Meter: iambic
ODPOVĚĎ.
by Xaver Dvořák

Je zlobný jen váš humor šibeniční
a vaše nenávist nám k duhu jde;
náš národ, ať jste třeba nebetyční,
k vám do Kanossy nikdy nepůjde!
Však vztek a vaše přízeň podezřelá
jen z našeho se vždycky konejší,
a když by srdce naše volit směla,
je vaše nenávist nám milejší.
Neb vaše přízeň, ta se těžce platí,
vždy ztratili jsme svého práva část;
smích Geronův se vždycky slyšet zdá ti,
vždy bědnější a chudší byla Vlast!
Ne! My si půjdem cestou svojí vlastní,
vy boykotujte si jen, chcete-li;
ať osamělí třebas, ale šťastní
a vám jsme nikdy nezáviděli.
My cítíme, jak vaším vztekem rostem,
jak upřímněji k zemi Otců lnem;
nám zalíbilo se v tom žití prostém
a nešilháme nikam po cizém!
Vy míchejte jen dále svoje plyny
a vyvražďujte válkou cely svět;
ať hlásá země pustá vaše činy,
však odveta ta přijde naposled!
Vy mějte si své panství nad vesmírem
a letouny se dotýkejte hvězd –
je s námi Bůh, jenž vládne svatým mírem
a věků v budoucnost skví naše čest!

Meter: iambic
I. Innerer Drang.
by Ludwig Bechstein

Es sass ein schöner Jüngling in stiller Einsamkeit,
Sein volles Herz den Tiefen der Wissenschaft geweiht;
Sein heller Geist erhoben, nicht sonder Zuversicht,
Sein Flammenblick nach oben, wie dürstend nach dem Licht.
Im Morgenpurpur glühte der junge Frühlingstag,
Gleich einer Rosenblüthe er auf den Bergen lag;
Gleich einem Strom der Freude vom Himmel niederfloss,
Gleich einem Liebesengel die ganze Welt umschloss.
Die Tempelglocken schallten, weit drang ihr Ruf hinaus,
Und fromme Beter wallten in manches Gotteshaus.
Geschmückt mit Blumenkränzen stand Kanzel und Altar;
Vom Lenzkuss war die Erde verjüngt, der Himmel klar.
Der Jüngling hörte rufen der Glocken Feierklang,
Der Jüngling hörte tönen der Menge frommen Sang,
Ach, um ihn war es stille, da rang kein Klang sich los,
Und in ihm eine Sehnsucht, so flammenheiss und gross.
Und seine Seele schwingt sich voll Andacht himmelwärts,
Durch all' sein Denken schauert ein wehmuthvoller Schmerz.
Zwei heisse Thränen rollen ihm über's Augesicht,
Er hebt empor die Hände, wie zum Gebet, und spricht:
»urgeist, dem alles Leben und alles Licht entquillt!
Urgeist, der sich in Dunkel geheimnissvoll verhüllt!
Gott, der den Sonnen vorschreibt unwandelbaren Gang,
O wolle mich erleuchten, und stillen meinen Drang!«
»lass einen Strahl von oben in meine Seele ziehn;
Die Blume der Erkenntniss, o lass sie mir erblühn!
Noch hält mich Nacht umfangen; o weihe mich dem Glück!
In Deine Zauberwerkstatt nur einen, einen Blick!«
»was ist des Menschen Denken? Ein Labyrinth voll Nacht!
Was ist des Menschen Können? Ach, eines Kindes Macht!
Was ist des Menschen Wissen? Von Deinem Meer ein Schaum,
Was ist des Menschen Leben? Ein kurzer bunter Traum!«
»warum kann ich nicht schweben empor zum Himmelszelt?
Nicht diese Hülle wechseln, die mich am Boden hält?
Den Vogel, ach, beneid' ich, der findet seine Bahn,
Hochaegelnd in des Aethers tiefblauem Ocean.«
»warum kann ich nicht tauchen hinab zur Meeresfluth,
Den Schatz der Wunder schauend, der in den Tiefen ruht?
Den Fisch muss ich beneiden, die Muschel, still im Grund,
Sie sehn den Hort der Wogen, und thun es Keinem kund.«
»warum kann ich nicht dringen zum tiefsten Erdenschacht,
Ans Herz der alten Mutter, Licht tragend in die Nacht?
Dort ihrem Schaffen lauschen, die Ströme zeugen sehn,
Und unter Flammenherden der Feuerberge stehn?«
»o wär' ich in den Nadir des Polsterns hingestellt,
Und flöge dann im Nordschein lichtflammend durch die Welt!
Mit Blitzen möcht' ich sprühen, und wehen mit dem Sturm,
Doch solche Mächte höhnen den staubgebornen Wurm!«
»du Macht, die tausend Welten am Himmel wandeln beisst,
O, einen Strahl nur sende dem Geist von Deinem Geist!
Und hast Du kein Erhören für mein inbrünstig Flehn,
So sende – Deinen Blitzstrahl, und lass mich schnell vergehn!« –
Er sitzt, ein schöner Jüngling, in stiller Einsamkeit,
Sein volles Herz den Tiefen der Wissenschaft geweiht.
Doch ach, sein Geist umdunkelt, und aller Freude fern,
Sein Trauerblick nach unten, wie zweifelnd an dem Herrn.

Meter: iambic
Co hledal?
by Emanuel Züngel

Kdož pak neví,
pro hospodu v manželství že bývaj' hněvy?
Málo koho ale napadne,
jak to někdy hezky dopadne.
Tuhle jedna žena
moc už na to dopálena,
muž že vzdor všech vád a hromů
každodenně chodil pozdě domů;
by jej vytrestala,
nemluvit naň ani slovíčka.
Celý den,
chápe-liž kdo zázrak ten,
zticha byla jako ťopička.
Muž však ferina
dost má mlčení už ženina,
rozžehne si náhle voskovici
a jme sháněti se po světnici,
do všech koutů, pod postele
svítí si a hledá, hledá,
jako by byl ztratil mozkovici.
Ženě pokoje již déle nedá
podivné to počínání celé,
pročež zvolá náhle rázně:
„Co pak hledáš, starý blázne?“
„Blázna toho musím ti hned splatit!“
pomyslí si šelma mužíček;
„vždyť jsem věděl, že se nemoh' ztratit!
Víš, co hledám?“
„Nu?“ „Tvůj jazýček!“

Meter: trochaic
V UPOMÍNKU. (II.)
by Josef Václav Sládek

KDYŽ den se schýlí k večeru
a pot si s čela stírám,
tu zavru dvéře za světem
a svůj si otevírám.
A vedle prázdné židle tvé
si sám usedám k stolu
a za chvilku to ožije
a my jsme zase spolu.
A já ti toužím, povídám,
a co by’s řekla, hádám,
a naši tichou zábavu
pak sem v ty verše vpřádám.
A já to vím, že plané jest
to všechno jenom hraní,
však něčím nutno ukrátit
si čas – až do shledání.

Meter: iambic
Archeolog.
by Otakar Hostinský

Co mne při všem nejvíce rozchází,
jest, že nemohu být v komitétu,
který jednou po stoletích zkázy
s velkou epigrafickou nesnází –
náhrobní můj nápis přečte světu.

Meter: trochaic
BÖCKLIN.
by Antonín Klášterský

Smrt, kterou vždy tušil za sebou,
dohrála na skřípkách píseň svou,
a houslí těch jejích vzlyky a skřeky
teď tály v tón měkký.
I zamknul své oči. Slyšel v snách,
jak hudby té ozvuk zněl a táh’,
pln smíru a něhy, smutku a shody,
ne, šum to jen vody...
Ta tmavá a tichá jako sen,
jen stříbřila skály krajkou pěn,
a skály ty v žlutém přísvitu stály,
jak plynul k nim z dáli.
A jak se k nim blížil jeho člun,
tu zaplály hrobky, plné run,
a cypřiše – zeleň jejich se tměla –
svá sklonily čela.
Tak, jak jej kdys viděl, tuchy pln,
vstříc kynul mu ostrov mrtvých z vln,
a slyšel, jak voda mrtvá jej nesla,
šum, šplíchání vesla...
Teď přistál a divnou vůni vdech’,
a cypřiší zavzněl hlubý vzdech,
a celý ten ostrov po stínu drahém
se rozechvěl blahem.
V své hloubi se zachvěl, odtrh’ v ráz
se ode dna moře – hromu hlas –
a ostrov již tiše, skály a sluje,
dál pluje a pluje.
A pluje vždy dále, jasem, tmou,
jej rybáci zří, když lovit jdou,
jej snílkové zří všech pásů a zemí,
jak táhne kol němý.
A pluje vždy dále, věčný stín,
se do šera ztrácí, v mlhy klín,
a od věku k věku s červánkem, zoří
se nad vlny noří...

Meter: polymetric
XXXIII.
by Gustav Pfleger Moravský

„Ba nejkrásnější bylať tvůrce svého
Tož vyslovená v těle myšlénka:
Co mocný důkaz mistrovnosti jeho;
Co na ráj zašlý drahá vzpomněnka;
Co odkaz k slastem času budoucného;
Tajemná tkanina nebeských vděků,
Jak o nich sníme ve mladistvém věku,
Když svojich sítí půvabnými čary
V plen sladký pojmou citův život jarý,
By srdci navždy uchovaly mladosť
A k zřídlu krásy vznesly naši žádosť.

Meter: iambic
Der verzweiffelte liebhaber.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ach! bricht dein grimm den porcellan
Der süßen hoffnung gantz in drümmer?
Du blickest meiner flammen schimmer,
Als ein geborgtes wesen an.
Und spiel’ ich gleich betrübte lieder;
So schlägt dein kalter sinn doch ihre kräffte nieder.
Dein geist verachtet meine treu:
Du fragest nichts nach angst und sehnen,
Und stellest die verliebten thränen
In der verlohrnen perlen reih.
Die seuffzer sind verworffne zeugen,
Und müssen nur umsonst aus treuen hertzen steigen.
Ach, schöne Daphne! strenges Kind!
Wilst du den diamanten gleichen,
Die man mit blute muß erweichen,
So schaue, was dein knecht beginnt;
Der um dein hertze zu gewinnen,
Hier statt der dinte läst der adern purpur rinnen.

Meter: iambic
The Bait
by John Donne

Come live with me, and be my love,
And we will some new pleasures prove
Of golden sands, and crystal brooks,
With silken lines, and silver hooks.

There will the river whispering run
Warm'd by thy eyes, more than the sun;
And there the 'enamour'd fish will stay,
Begging themselves they may betray.

When thou wilt swim in that live bath,
Each fish, which every channel hath,
Will amorously to thee swim,
Gladder to catch thee, than thou him.

If thou, to be so seen, be'st loth,
By sun or moon, thou dark'nest both,
And if myself have leave to see,
I need not their light having thee.

Let others freeze with angling reeds,
And cut their legs with shells and weeds,
Or treacherously poor fish beset,
With strangling snare, or windowy net.

Let coarse bold hands from slimy nest
The bedded fish in banks out-wrest;
Or curious traitors, sleeve-silk flies,
Bewitch poor fishes' wand'ring eyes.

For thee, thou need'st no such deceit,
For thou thyself art thine own bait:
That fish, that is not catch'd thereby,
Alas, is wiser far than I.

Meter: iambic
Zpěv Veselého.
by František Trnka

Dokud ještě žiju,
Pokud mohu zívat:
Dotud chci jen pořád
Milovat a zpívat;
Dotud chci jen líbat
Hezké holce tváře,
Až jí budou hořet
Jako jitřní záře.
Kdyby počal na mne
Neštěstí měch váti,
Předce chci se vždycky
Radovat a smáti.
Jak mi žluté vínko
Do pijádka teče,
Tu mne mine starost,
Tu mě nechá péče.
Tu se tvorstvo celé
Na mne počne smáti,
Nechtělbych té chvíle
Za celý svět dáti.
Vždyť i naši předci
Víno pívávali,
O, jak po napití
Dobří bývávali!

Meter: trochaic
Victoria!
by Ladislav Quis

Česká duše, co chceš víc?
Nyní se již zlatý věk nám vrátí:
Dřív nám z Vídně nechtěli dát nic,
ale teď už prý to nic nám chtějí dáti.

Meter: trochaic
Zda mohou klamati se děti světla?
by H. Uden

Zda mohou klamati se děti světla?
A přec až dosud šmahem zamítali,
kdo třeba o krok malý dál se brali,
co bylo dřív, ba děli: „my jsme metla,
jež věci vetché strestala a smetla,“
ač sami proto většími se zdáli,
že na ramenou předchůdců svých stáli
a zřeli, jak část dávné setby vzkvetla.
Z té chyby vyved’ lid můj milovaný,
zrak pronikavý rač mu, Pane, dáti,
jenž pravdu rozezná i v křivdách hany;
jen pravda světlem jest a vede k cíli –
jak mohou vítězně se k předu bráti,
kdo k pravdě nespravedlivými byli?

Meter: iambic
67 Po svém ranním procitnutí
by Jan Evangelista Nečas

Po svém ranním procitnutí
po papíře sahám s chutí,
abych zachycoval tužkou,
jak jest Musa mojí družkou.
Na oknech mráz krásou jemnou
kreslí květy svými dechy. –
Od Vás nikdy duše smutná
neodešla bez potěchy!

Meter: trochaic
L'INTRUSE.
by Inocenc Arnošt Bláha

Už zapomněl jsem – S Bohem dal jsem světu,
kde bolesť duše nezhojilo nic,
dnes plaše kouřím tenkou cigarettu,
a s posměchem se dívám do ulic.
Kde chtěl jsem klidit, trní vyrostlo mi,
a zhnusil se mi mělký zápal žen,
když lásku odved' elegantní kommis,
já ze zápasu utek' – smutný gentleman.
Dnes radost dávám, kde mi jiní kradli,
a smíchu světa nastavuji líc,
sny egoisty všecky dávno svadly,
a s posměchem jsem vmet' je do ulic.

Meter: iambic
- LXII - Exhortación
by Pedro Soto de Rojas

Clavó la vista en el cadáver frío,
y faltó el movimiento a la cabeza,
que trasformado al cuerpo en su dureza
el corazón creció por lo vacío.
De ver el caso sumamente impío;
helada se quedó naturaleza:
Helado el pulso en su postrer viveza:
que tal rigor se debe a tal delirio.
Teme pues Fénix tú, si temor cabe
en un pecho leal y generoso;
o al mármol en dureza desafía;
que cual Pigmalión de mármol sabe
labrar (y yo lo sé) pecho amoroso,
el ceguezuelo que en mi fin porfía.

Meter: iambic
V HOR NÁRUČI.
by Herma Pilbauerová

Jen jednou spočiň v náruči té obří,
jež s nebem snoubí měkký luhů klín,
jen jednou zdřímni v hor si obejmutí,
ať zulíbá tě hrdých hlav jich stín.
Jen jednou dej si v rozpjetí jich němém
tu velkolepou vyprávěti báj,
již blesky rudé ryjí třeskem hromu
ve srdce hor, v jich lebi, v ňader taj.
Jen jednou zadívej se vroucně, tiše
v tu hradbu věků v blankyt ztopenou,
kdy rudé slunce její runy zlatí –
a zapomeneš v nich, věř, duši svou.
A večera sen červánky kdy spřádá,
hor hlavy žhavým líbá retem svým –
pak co ti po všem, co tu život bájí?
Chceš k temenům jen vzlétnout čarovným.
A zapomeneš v kolébce té skalní,
v níž věčnost dřímá jako děcka sen,
že žití bouře duje v dni i noci –
i touhy pláč – a žiješ sobě jen...

Meter: iambic
VII. Vůně.
by Jaroslav Vrchlický

U Šimona byl Ježíš na hostině.
Zněl cymbálů a cither povyk plesný,
všem bylo dobře při datlích a víně
a ženám byl šat úzký, skoro těsný.
V tom vešla prostovlasá Magdalena
a vasu nardy zmáčkla v svojí dlani
a vůni rajskou, vzácnou, beze jmena
tu, hodnou ňader jen a luzných skrání,
tu rozlila na poprášené nohy
a svými roztřela ji kadeřemi
na nohy Krista; zdiven trnul mnohý
a Jidáš promluvil tu ústy všemi.
„– To škoda věru vzácné této masti,
sto drachem stojí nejmíň a zde kane
bez účelu a cíle, bez účasti
má vyvětrat? To rouhání jest, Pane!“ –
Však Ježíš slova neřek, v jeho tváři
tam plálo kouzlo oné ženské vůně,
jež dána nezištně nad hvězdy září
a po níž každé srdce k smrti stůně.

Meter: iambic
Snad miloval jsem mnoho,
by Viktor Dyk

Snad miloval jsem mnoho,
však lépe sotva as.
Jak neskutečný přelud
zbožňuji pouze vás.
Ostatní všechny lásky,
jsem ze vzpomínek škrt’.
Ty přehlušily život.
Ta k vám však – také smrt.

Meter: iambic
245. Nun nicht länger!
by Gerhard Tersteegen

Wie lang willst du dein Heil verscherzen?
Aufschieben macht nur größ're Müh.
Jetzt leg dich drauf von ganzem Herzen!
Wer's morgen tun will, tut es nie.

Meter: iambic
První zeleň.
by Alois Škampa

Kdy s jarem prvním luh se zelená –
ta barva očím tak je milená
jak plavci břeh, jak nemocnému květ,
jak touze ptáka volný boží svět!
Drozd zaplesá, tou barvou naděje
když mladý háj své chlumy oděje,
z dum probudí se role najednou,
a skřivánkové v let se pozvednou!
A básník plachý – skřivan u lidí,
když půvab její prvně uvidí –
tu slasti kmit mu zahrá kolem úst
a cítí v duši zlatou píseň růst...

Meter: iambic
Soneto
by Francisco de Terrazas

Dejad las hebras de oro ensortijado
que el ánima me tienen enlazada,
y volved a la nieve no pisada
lo blanco de esas rosas matizado
Dejad las perlas y el coral preciado
de que esa boca está tan adornada;
y al cielo, de quien sois tan envidiada,
volved los soles que le habéis robado
La gracia y discreción, que
                  muestra ha sido
del gran saber del celestial maestro,
volvédselo a la angélica natura;
y todo aquesto así restituido,
veréis que lo que os queda es propio vuestro:
ser áspera, cruel, ingrata y dura.

Meter: iambic
52.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ob ich selbst schon nicht viel gelte/ gilt doch/ was mich machet/
Keiner der kan mich erlangen/ der nicht feuer machen will.
Feuer hilfft zu meinem wesen/ gibt mir aber nichts von sich.
Lufft bringt mir den grösten schaden uñ der wind verjaget mich.

Meter: trochaic
And If I Did, What Then?
by George Gascoigne

“And if I did, what then?
Are you aggriev’d therefore?
The sea hath fish for every man,
And what would you have more?”

   Thus did my mistress once,
Amaze my mind with doubt;
And popp’d a question for the nonce
To beat my brains about.

   Whereto I thus replied:
“Each fisherman can wish
That all the seas at every tide
Were his alone to fish.

   “And so did I (in vain)
But since it may not be,
Let such fish there as find the gain,
And leave the loss for me.

   “And with such luck and loss
I will content myself,
Till tides of turning time may toss
Such fishers on the shelf.

   “And when they stick on sands,
That every man may see,
Then will I laugh and clap my hands,
As they do now at me.”

Meter: iambic
NA VLNÁCH.
by Adolf Brabec

Jen nebe, noc a vlny,
jež plují kouzlaplny,
kol zřím a měsíc bílý,
jak v černou loď se chýlí.
A hvězd juž zřím na tisíc,
jak květů malých číše,
ve dumě skrývám svou líc,
když jarní noc kol dýše.
Ty vlny stříbrem svítí,
jsou veliké i malé,
jak bělostné jsou kvítí,
a kol se vinou stále.
Jen nebe, noc a vlny,
jež plují kouzlaplny,
kol zřím, a měsíc bílý
nad loď se mojí chýlí.

Meter: iambic
1L: Ich bin den Rhein hinauf gezogen
by Conrad Ferdinand Meyer

Ich bin den Rhein hinauf gezogen
Durch manches schatt'ge Felsentor,
Entlang die blauen, frischen Wogen
Zu seinem hohen Quell empor.
Ich glaubte, daß der Rhein entspringe,
So liedervoll, so weinumlaubt,
Aus eines Sees lichtem Ringe,
Doch fand ich nicht, was ich geglaubt.
Indem ich durch die Matten irrte
Nach solchen Bornes Freudeschein,
Wies schweigend der befragte Hirte
Empor mich zum Granitgestein.
Ich klomm und klomm auf schroffen Stiegen,
Verwognen Pfaden, öd und wild,
Und sah den Born im Dunkel liegen
Wie einen erzgegoßnen Schild.
Fernab von Herdgeläut und Matten
Lag er in eine Schlucht versenkt,
Bedeckt von schweren Riesenschatten,
Aus Eis und ew'gem Schnee getränkt –
Ein Sturz! Ein Schlag! Und aus den Tiefen
Und aus den Wänden brach es los:
Heerwagen rollten! Stimmen riefen
Befehle durch ein Schlachtgetos!

Meter: iambic
Die heißen Aufenthalte
by August von Platen

Willst du verglühn zur Kohle, so rat ich im Sommer Florenz dir
Oder Bologna, wie auch Pisa, die sonnige Stadt.

Meter: polymetric
Když dílo tvé je dokonáno.
by Jaroslav Vrchlický

Když dílo tvé jest dokonáno,
zda můžeš v klínu ruce skřížit
a klidně čekat nové ráno
a klidně vidět noc se blížit?
Ne, dokud v těle srdce bije,
tu klidu tvého chvíle krátká
buď nových skutků vigilie,
buď nové práce plodná matka!
Jen bůh směl říci: Dokonáno!
jen bůh směl dobrým zvát své dílo,
a zdali to, když v oběh hnáno,
jek k nečinnosti odsoudilo?
Jen stajen za ním dál on tvoří,
vždy činný nikdy nespočívá,
tká v lůně země a vlá v moři,
v tvé dílo zrakem hvězd se dívá.
Z těch každá: Dále pracuj! praví,
buď aspoň snahou nesmrtelný,
v myšlénky zlato ať se taví
tvou obrazností mozek dělný!
Vždyť sluší, dospěješ-li k cíli,
tvé dlani mozol, vráska skráním,
jeť sabat proto drah a milý,
že před ním trud je a trud za ním.

Meter: iambic
Ludovico Ariosto
by J. L. Estelrich

Dulcísima prisión, prisión suave,
en donde, no sujeto a la impostura,
sino esclavo al amor y a la ternura
mi enemiga gentil guardarme sabe.
Le es enojo al recluso oír la
                     llave
que cierra su prisión, y en mí es ventura,
me es vida, me es contento, y me asegura,
no juez severo ni sentencia grave,
sino amoroso acogimiento, unidos
abrazos dulces y el amor en creces,
palabras insinuantes, juegos locos,
y estrechísimos besos repetidos
mil y mil, mil y mil, mil y mil veces
y si pueden contarse ya son pocos

Meter: iambic
- 14 - A la Virgen María, caminando a Egipto
by Pedro Espinosa

Mira, desde una laja de la roca,
el águila ondear el fuego claro,
y el nido, con piadoso desamparo,
deja, sus hijos salva, el cielo toca.
También do el sol de ignora, en tierra poca
hunde el tesoro el mal seguro avaro
que teme de la cueva, aunque es su amparo,
no suenen sus secretos en su boca.
Así guardas el hijo y el tesoro,
Ave María Virgen, codiciosa,
con presa mano y peregrina planta.
Así del dulce nido, así del oro
te obliga ¡oh sabiamente recelosa!
piedad divina y avaricia santa.

Meter: iambic
Pravda.
by Bohuslav Tablic

Svatá pravdo, dcero boží,
Dražšís mi nad světa zboží,
Nad stříbro y nad zlato.
Ty mou duši osvěcuješ,
Sladkou radost rozmnožuješ,
Pro tě mám vše za bláto.
Krézovo což platí jmění
Tam, kde světla pravdy není,
Kde byt má jen pouhá lež.
V těžkých okovách kde bludů
Vězý mysl, matce trudů,
Což tam platí zlata věž?
Bludy bratří rozdvojili,
Ukrutně se pro ně bili,
Za prácy ač nestálo.
Krajan zradil drahé vlasti,
Z bludu stropil žravé strasti,
Škodil světu nemálo.
Blud dal v ruku synovi zbroj,
Proti otcy lítý ved boj,
Nalíl v srdce jeho blen.
Otec na lešení krvavé
Vyved syna z pomsty pravé,
Původ vraždy blud byl jen.
Národům blud pouta kuje,
Oheň válek rozpaluje,
Nevinnou krev vylévá.
Pravda sylí ducha mocy,
Nejkrašší den tvoří z nocy,
Bez ní rozum omdlévá.
Z ní se pučí krajiny květ,
Bez ní bylby lotrovna svět,
Blud jest světa neštěstí.
Mějž sy tedy zlata sklady,
Mne jen pravdy táhnou vnady,
S ní sem prázden neřestí.

Meter: trochaic
Čtyři osmnáctky (1818)
by Josef Mach

Rodnou nivou jarní vánek letí.
Nese zvěst, že konec spánku jest,
v nějž byl národ zaklet po staletí,
česká lípa že zas začla kvést.
Hlouček vlastenců se tiše těší,
že se vrátí sláva starých dob.
Málo je jich. Zhynuli by Češi,
kdyby na tu hrstku spadl strop.

Meter: trochaic
LVI.
by Gustav Pfleger Moravský

Při slovech těchto, plných citů, bolů,
S tím výrazem ach! prchlých slastí všech,
Jež vznikly v srdci s upomínkou spolu
Ve stejných dosuď mocných plamenech –
Požíváť láska toho monopolu,
Že prý vždy stejně v srdci lidském hoří,
Dokuď se člověk k smrti neumoří –
Sáh’ Jaroslav do kapsy u kabátu,
Již z nejapnosti krejčí za moc platu
Pro taký klenot příliš malou ušil,
Neb sotva, že v ní láska bude, tušil.

Meter: iambic
* *
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Was hilfft der hohe witz, damit dein ehrgeitz stutzet?
Gesetzt, daß du, o mensch! der klüffte grund durch-
rennst,
Die kräffte der natur, der länder sitten kennst,
Und alles inne hast, was großen höfen nutzet.
Gesetzt: daß dein verstand biß in den himmel steigt,
Und in der monden-welt die bürger kennen lernet;
Es bleibt die weisheit doch noch weit von dir entfernet,
Weil keine wissenschafft dir deine thorheit zeigt.

Meter: iambic