PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Dělo.
by Karel Dewetter

Když Zora rozžala svůj zlatoskvoucí svícen
tu hlaveň vzplála mu a tmavý jeho jícen
se děsně šklebil vstříc ku záři východní. –
Jak v zlatá cimbuří by kule chrlit chtělo,
by mračným závojem zakrylo slunci čelo,
by ztlumilo vší zář svých blesků pochodní.
Vždyť zvyklo v bitvách stát, při druhů hromobití,
kde jako moře hvězd se helmy v slunci svítí,
kde vlají prapory jak orlích křídel šum –
kde v blescích palašů a kulí ve lijavci
svou lidstvo pije krev, lačnému rovno dravci,
kde hradby odvěké se rázem řítí v rum.
Co kulí smrtících ze svého chřtánu slalo,
co krve krůpějí na jeho kovu plálo,
co stenů, výkřiků mu v nitru utkvělo!
co matek, milenek lpí na něm proklínání,
co zhrdlo vítězů při blesků jeho plání,
co trÓnů královských se před ním zachvělo!
Teď v stálém mlčení na baště musí státi –
a místo rachotu, zde z listí naslouchati –,
když zpěvná pěnice své zvonky rozladí –
neb dětí smích a zpěv, jenž dolétá sem z luhu,
tu místo dýmu zří motýlích křídel duhu,
a pestré ještěrky jak v trávě dovádí.
A v jícnu křídlem svým mu tichý věje vánek
a místo ve vřavu jej skolébává v spánek,
je lesklý jeho kov pln skvrn již rezavých. –
A místo rubínů, jež krev za časů slávy
mu v čelo vetkala – teď z kvetoucí své hlavy
naň jabloň stoletá svých květů hází sníh.
Jak dlouho, lidstvo, chceš svá děla líti ještě,
jak dlouho v klasy chceš metati kulí deště,
jak dlouho jitra zář chceš dýmu mraky krýt?!
chceš ohněm utlumit svit zlatý z Krista čela,
chceš, míru korouhev by krví znachověla,
by v trosky rozpad se ten zlatý lásky štít?!
Ó ustaň! Zlom svůj meč! nech děla rezavěti!
Nech ptáku v jícnu jich si hnízda vystavěti,
ať duhy sladký jas se vypne nad nivy!
Ó ustaň! V hněvu svém bůh dlouho již se dívá
a v hloubku prostoru mu hvězdná slza splývá,
kde zkázy anděl již meč zdvihá ohnivý.

Meter: polymetric
Los dolores de la Virgen – V
by Antonio Osete

¿Cómo podrá expresa mi baja
                        lira
con fieles vibraciones el quebranto
de la Madre del Dios tres
                     veces santo
que abrazada a la cruz hondo suspira?
¡Nube de horrores por la
                     mente gira
que baja al corazón trocada en llanto,
y, al querer entonar fúnebre canto,
sobreexcitada la razón delira
¡Oh de Dios y los hombres santa Madre!
Plegue a tu sacratísimo derecho
que tu negra aflicción a mi alma cuadre
y que, en mi llanto abrasador deshecho,
la misma espada que te hirió
                        taladre
la víscera amorosa de mi pecho

Meter: polymetric
V dumání.
by Adolf Heyduk

Noc hvězdami se rozvila
a v květech perly tavila;
mé srdce krásu pilo –
i dumal jsem tak sám a sám –
Tys tenkrát z ráje přišla k nám,
má dceruško, má Lilo.
Mně zdálo se, že ve ňadrech
zas pučel keř, jenž druhdy sech,
že pln byl rudých květů;
Tys v říze jako padlý sníh
blíž růží stála, pila z nich, –
krev plála na Tvém retu.
O dítě, skoro zplakal bych,
žes pilo purpur písní mých
na místo květné rosy.
Kdo takým zdrojem odkojen,
v svém ňádru vedle růží ten
i hroty žitím nosí –
Já chci, by v světa nepokoj
jen blaha proudil se Ti zdroj
a krásy z nebes jasu,
a růže s kyprým lupenem
nechť tvoří pouze rudý lem
Tvém na hedbávném vlasu. –

Meter: iambic
XXIX. Radost v srdci, úsměv na tváři jsem míval,
by Karel Babánek

Radost v srdci, úsměv na tváři jsem míval,
veselé jsem písně po cestě si zpíval
za větru a deště, když se slunce smálo,
vždyť tuláku k štěstí stačilo tak málo.
Přešla léta – chce už odpočívat tělo,
na dalekých cestách světem širým zmdlelo.
Pláč tuch nesplněných do srdce se vtírá,
pusté, žalující, bolestí se svírá.
Za nocí kdos’ přijde, ani slova nedí,
smutné oči ze tmy vyčítavě hledí.
Přešla léta, přešla, není už té síly –
k dálným horám, Bože, přej zřít ještě chvíli.
Není už té síly – není slitování –
hory, modré hory, nedojdu k vám ani.

Meter: trochaic
Bláhová láska. (I.)
by Josef František Karas

O, lituji těch očí ztracených,
jež hrobu tmám za oběť padly,
těch kadeří o krásných, zlacených,
a rtů, jež bez líbání svadly.
Jak idolů to trosky zvrácených!
Zde trup nehybný, stuhlý, schladlý,
ve zracích mojích, slzou smáčených,
je tma a tmy se kolkol kladly.
Na pohledy dva náhle vzpomínám,
na čarokrásných oček vzplání.
Och, lásku tlumenou jsem četl tam.
A lituji, že navždy zhas’ ten plam,
a ruček lituji, jež ani
jsem jednou nesevřel v své dlani...

Meter: iambic
- II -
by Fray Luis de León

Alargo enfermo el paso, y vuelvo, cuanto
alargo el paso, atrás el pensamiento.
No vuelvo, que antes miro siempre atento
la causa de mi gozo y de mi llanto.
Allí estoy firme y quedo, mas en tanto
llevado del contrario movimiento,
cual hace el extendido en el tormento,
padezco fiero mal, fiero quebranto.
En partes, pues, diversas dividida
el alma, por huir tan cruda pena
quisiera dar ya al suelo estos despojos.
Gime, suspira y llora desvalida
y en medio del llorar sólo esto suena,
¡cuándo volveré, Nise, a ver tus ojos!

Meter: iambic
MÉ ČECHY
by Josef Svatopluk Machar

Země obšťastněná theoriemi,
země přebohatá žití praxemi!
Demokracie zní heslo její –
kdož víc o groš mají, pohlížejí
s despektem a hnusem na ty dole;
šlechta odstraněna – ruce holé
rozebraly její zámky, statky,
baroní si, což je pocit sladký;
mudrcové, kteří hledávali
smysl žití – jako velkokráli
ve změněných poměrech teď žijí;
vědci noví nové pravdy sijí
v národ, který neslyší jich nyní,
jak neslyšel dřív, co děli jiní,
zato vědci vzájemně se čtou,
tříbíce si duchy, tak se rvou
s hlučným křikem jak o zrna vrabci.
Otce svoje soudí všady chlapci
s humorem a často satiricky,
což už bývá průběh věcí vždycky;
pánbů upoután je po kostelích,
sluzi jeho v tricích přeumělých
čiperně si vedou v politice,
národ Husův, Žižkův zjasniv líce
na minulost plivá, kráčí s nima,
provádí tak odsouzení Říma;
stali jsme se světoobčany:
váček dobře napěchovaný
provází ty jednotlivce tiše,
když si vyjíždějí z naší říše;
váček vyprázdnili po světě,
doma jsou a v pestré anketě
rozumy své na kolbiště svádí:
„proč že nemají nás nikde rádi?“
Národ přece kulturní jsme my,
škrtíme hlas svého svědomí;
jděme dále: strana sejde se,
unisono chválu vynese
vzletných idejí a čistých ruk,
a hle, hned se zdvihne strašný hluk:
ruce vlastní napřed umýt, páni! –
a ti mlčí jako zařezáni;
v politice doma, lidé zlatí,
přijímání osob předně platí,
čemuž říká se, že „národ vládne“;
v zahraničí je to ovšem snadné:
pneme se, jak zvykem všech je lian
kolem třtiny, jež se zove Briand,
třtina ta se klátíc podle větru
chce se líbit Pavlu, líbit Petru,
zaimprovisovat vždy cos umí,
což my máme za hluboké dumy!
V písemnictví krásném o překot
romanů se robí jako bot,
v nichž je těžko chodit, veršů knížky
cílí témž kams do závratné výšky
jako moli k světlu – padnou na zem
a jich život ukončen je rázem;
vědci – linguisti bdí s vzornou péčí
nad čistotou naší rodné řeči,
mládež pak, jež pro dny žití svého
za reka ctí Frantu Nekolného,
methodou řeč praktikuje jinou:
pepictvím a hulvátstvím a špínou.
Což vše připomíná frašku onu
při stavění věže v Babylonu,
velikášstvím opilí a v pýše
chtěli vylézt do závratné výše,
jenže jazyk spletli si a nyní
otcům nerozumí vlastní syni,
bratří bratrům, krajan krajanovi –
malér z toho byl, jenž ani slovy
nedá vyjádřit se; jako plevy
rozletěl se lid – kam, dnes se neví,
jen ty zbytky věže trčí nyní
v písku pouště – – –

Meter: trochaic
27. Blume auf Guidos Grab
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Ruh sanft, mit Erde leicht bedeckt,
Ruh sanft, du guter Knabe!
Gott, dessen Hand die weiße Rose weckt,
Weckt einst dich aus dem Grabe.
Die Schaufel dort, in lockern Sand
Gesteckt von Totengräbers Hand,
Dein Totenkranz, der Liebe letzte Gabe,
Sind nicht dein Ziel – nur Ziel von deiner Flucht;
Erreicht hast du beim Morgenrot die Bucht,
Die mancher bang im Abendsturm erst sucht. –
Ruh sanft, du guter Knabe!

Meter: iambic
382. Ach, po štěstí mé srdce posud křičí,
by Adolf Heyduk

Ach, po štěstí mé srdce posud křičí,
leč chce v něm volným být, ne otrokem,
spíš krví zátopou se samo zničí! –

Meter: iambic
BEZ LÁSKY.
by Růžena Jesenská

Bez lásky bylo probuzeno k žití,
jak bez slunečna kdesi bledý květ,
z mateřských prsou nedostalo píti
rozkoše první blaženost a jed.
Měkkého nepoznalo matky klína,
kolébkou byl mu tmavý v jizbě kout,
a kletbou matky smrt a otce vina –
a budoucností drsný žití proud.
Bez lásky vešlo pod nebesa jasná,
jak motýl z kukly na den vyletí,
a den ať probuzen neb zase hasna
mu jediného nenes’ objetí.
Tam venku v polích, lesích krásu zřelo,
však při ní věčný zápas, boj a pád,
i jemu někdy krví zbarvil čelo,
a bez útěchy ke své zdi šlo spat.
V hlubokých nocech samo v jizbě dusné
se krčilo před nepozvaným snem,
tam nikdo nečekal, až dítě usne,
jen andělé na nebi hvězdnatém.
Bez lásky rostlo mezi ptáky, květy,
než ono každý dojista měl víc,
však srdce se mu otevře snad s lety,
neb uzavře se navždy zoufajíc.
Bez lásky půjde muž, jak přešlo dítě,
neb budoucnost mu všecko nahradí,
dovede milovati hluboce a skrytě,
když dřív ho měli všickni neradi?
Na všecko v lásce láskou zapomene
a bude jiným ve svém srdci žít,
či paměť poutí jeho kámen sklene,
by za dítě muž nechtěl – odpustit?
Ať tak neb tak – vždy ostrý žití kámen,
jenž v jeho smutný krok se zarazí,
mu vinu sejme s obtěžkaných ramen,
hvězd na ně vmete světlé odkazy.
Bez lásky žít, v tom osten sadby vězí,
jenž každou vinu mírní, každý hřích,
a není poražen, kdo nevítězí,
tak bídný jsa v těch řadách nešťastných.

Meter: iambic
Soneto
by Julio Flores Roa

Una vez acérqueme compungido
a mi madre -Mi madre fue una
                     santa
que pasó por el mundo, bondad tanta
en otro corazón no he conocido-
Valor la iba a pedir, consuelo, olvido,
para seguir viviendo En mi garganta
se anudaba la voz Ella con cuánta
piedad oyó mi acento dolorido
¡La iba a mostrar el mar de mi tristeza,
la roca de mi duda, la maleza
agresiva y hostil de mi fastidio:
a pedirla de amor una mirada
que, al radiar en mi senda desolada,
me apartase del antro del suicidio!

Meter: polymetric
- CXXII -
by Argensola

Terreno, en cuyos sacros manantiales
suele Marte bañar yelmos y arneses,
y de altas picas las ferradas mieses,
para volver diamante sus metales,
no sin emulación Pomona y Pales
te libran de influencias descorteses,
osas dar flores en ajenos meses,
y el ocio no conoce a tus frutales;
mas ni tu genio próspero te alaba,
ni la que armaste juventud robusta,
como el hijo de Fronto y de Flacila;
él te da el nombre, oh Bilbilis, oh Augusta,
cuando en la urbanidad flechas afila,
con que arma el seno de su docta aljaba.

Meter: iambic
A Nucio Cebola
by Juan de Jauregui

Librar del fuego la engañada mano
manda, Pórsena, y el acero agudo,
que Mucio abrasa, de temor desnudo
y del castigo de sí mesmo ufano.
La propia diestra, que el varón romano
ardiendo pudo ver, inmoble y mudo,
ésa mirar intrépida no pudo
el ofendido príncipe toscano.
En alta admiración cambia la saña,
la vida al enemigo reservando,
que para darle muerte armó la diestra.
Feliz error, que mejoró la hazaña.
Mano siempre feliz, pues pudo, errando,
ser ejemplo de tantas y maestra.

Meter: iambic
Před válkou, když náš prapor kles –
by Petr Bezruč

Před válkou, když náš prapor kles –
jaké to teskné upomínky!
A dnes? Moravská šumná ves!
Jak rád vás vidím, Kateřinky!

Meter: iambic
Schwalbe und Fliege
by Friedrich Hebbel

An dem heitersten Morgen entstürzte die fröhlichste Schwalbe
Plötzlich dem Himmel und sank todt zu den Füßen mir hin.
Mittags, der längst Erstarrten den Schnabel öffnend, erspäht' ich
Eine Fliege im Schlund, welche sie halb nur verschluckt.
Diese zappelte noch, ich zog sie hervor, und, die Flügel
Trocknend im Sonnenstral, schwirrte sie bald mir davon.

Meter: polymetric
Worldly Place
by Matthew Arnold

Even in a palace, life may be led well!
So spake the imperial sage, purest of men,
Marcus Aurelius. But the stifling den
Of common life, where, crowded up pell-mell,

Our freedom for a little bread we sell,
And drudge under some foolish master's ken
Who rates us if we peer outside our pen—
Match'd with a palace, is not this a hell?

Even in a palace! On his truth sincere,
Who spoke these words, no shadow ever came;
And when my ill-school'd spirit is aflame

Some nobler, ampler stage of life to win,
I'll stop, and say: "There were no succour here!
The aids to noble life are all within."

Meter: polymetric
- X - Dice, que como el labrador teme el agua cuando viene con truenos, habiéndola deseado, así es la vista de su pastora
by Quevedo

Ya viste que acusaban los sembrados
secos, las nubes y las lluvias; luego
viste en la tempestad temer el riego
los surcos, con el rayo amenazados.
Más quieren verse secos que abrasados,
viendo que al agua la acompaña el fuego,
y el relámpago y trueno sordo y ciego;
y mustio el campo teme los nublados.
No de otra suerte temen la hermosura
que tuyos mis ojos codiciaron,
anhelando la luz serena y pura;
pues luego que se abrieron, fulminaron,
y amedrentando el gozo a mi ventura,
encendieron en mí cuanto miraron.

Meter: iambic
Básník a Mílek.
by Šebestián Hněvkovský

Zlatý Mílku! na hlavě se jíní
Již mně věší, co tvá bystrost míní?
Viď, že čas jest, básniti již přestat,
Potomstvo zná každou slabost trestat.
Nehleď na leb, jestli bělí, lisí;
Od té ničehožnic nezávisí.
Pozoruj, zdaž šíp můj srdce vnadí?
Necit k nadšení jen navždy vadí.
O ty blahý dare obraznosti!
Ana nezná mezí prostrannosti,
Jak tě ztratím, téhož nebes splyvu:
K čemu přát si déle býti živu.

Meter: trochaic
Zámeckou alejí.
by Otokar Mokrý

Již zase bloudím alejí tou tmavou,
modravých dubin zákmitem,
jež jako ze sna šumí nade hlavou
a voní rosným pažitem.
Přede mnou houby v kropenatém šatě,
jak nalíčené frejířky,
ta v hedbávu, ta v kmentu, ve šarlatě,
koketní strou si vějířky.
A kol nich brouci s krovkou blyskotavou
a kovooké jepice,
hle! zpilé již se potácejí travou,
jed plným douškem ssajíce.
Malosvět celý – pravda nepokrytá
hluboká pravda života – – –
Jest vášeň jiná – co tu broučkem zmítá,
než ta, co námi kolotá?
Je touha jiná, jež tu mouše zlaté
na slunci křídla rozpíná
a burácí snad v duši naší vzňaté
lesklejší, krasší vidina?
Jak brouk, jenž ssaje vůni opojivou,
za doušek jeden, byť i život stál,
za chvíli jednu, chvíli něhy snivou,
z nás každý mnohdy vše by, vše by dal...

Meter: iambic
1L: Vertrag dich selbst mir dir in Trübsaal, Angst und Pein,
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Vertrag dich selbst mir dir in Trübsaal, Angst und Pein,
Es fehlet kaum, dein Gott wird dir genädig seyn.

Meter: iambic
- XXXVIII -
by Francisco de Medrano

¡Ay de mí! siempre, vana fantasía,
sin término dilatas tu remedio,
¿Cuándo será que libre de este asedio
de males me amanezca libre un día?
Rendirme será infame cobardía;
¿aguardaré? La muerte antes que el tedio
de una esperanza. Osar sólo es el medio.
Osemos; que es dichosa la osadía.
Hoy pondrás fin a vida tan amarga;
hoy, si bien sales hoy, corazón mío,
de ti sacudirás tan grave carga.
¿Quién aguarda a mañana mal prudente?
Que acabe de correr espera un río,
y él corre y correrá perpetuamente.

Meter: iambic
- XLV -
by Bernardino de Rebolledo

Ciudad insigne de Absalón fundada
del supremo Pontífice Legado
para ser tumba del error pasado
y de la Religión cuna sagrada.
Ella en ti, tú por ella venerada
fuiste de siglos curso dilatado,
al haberla sin causa maltratado
temo que lo es de verse maltratada.
Admítela de nuevo si deseas
restituirte a la pasada gloria,
y conquistar mejor la venidera.
No de tu bien más enemigo seas,
de los pasados Triunfos has memoria,
vuélvete a Dios y su favor espera.

Meter: polymetric
Sníh.
by František Taufer

Klid spánku na všech věcech leží.
Spí pole, les, spí záhon květinový.
Je tiché jitro listopadové. A mírně sněží.
Hra jisker stříbrných dá půvab nový,
až jenom slunce vyjde.
Bělostný příkrov nahotu cest a hrud a skály stají,
v kraj vyleje se sněhového moře širá vlna.
Hle, stromy sladkou tíži sněhu přijímají,
jak jenom přijímat zná náruč láskyplná
za noci srdce dary.
Miláček jara, nebojím se zimy.
Klid spících rozloh ona do mé duše vmámí.
Chci státi mezi stromy s rameny rozpjatými,
ať na ně vloček na tisíce napadá mi,
jak mraků políbení.
A neroztají ledy v mojí hrudi,
jen až zas’ přijde rozkoš jara a vášeň mládí.
A nikdo dřív mne ze sna neprobudí,
dokud své hrdlo k písni slavík nenaladí
zas’ v hájích čistých lásek...

Meter: iambic
To Lucy, Countess of Bedford, with John Donne's Satires
by Ben Jonson

Lucy, you brightness of our sphere, who are
Life of the Muses' day, their morning star!
If works, not th' author's, their own grace should look,
Whose poems would not wish to be your book?
But these, desir'd by you, the maker's ends
Crown with their own. Rare poems ask rare friends.
Yet satires, since the most of mankind be
Their unavoided subject, fewest see;
For none e'er took that pleasure in sin's sense
But, when they heard it tax'd, took more offence.
They, then, that living where the matter is bred,
Dare for these poems, yet, both ask and read
And like them too, must needfully, though few,
Be of the best; and 'mongst those best are you,
Lucy, you brightness of our sphere, who are
The Muses' evening, as their morning star.

Meter: iambic
1L: Was vor Jahrtausenden gerauscht
by Friedrich Rückert

Was vor Jahrtausenden gerauscht
Im Wipfel ind'scher Palmen,
Wie wird es heut von dir erlauscht
Im Strohdach nord'scher Halmen!
Ein Palmenblatt, vom Sturm verweht,
Ward hergeführt von Schiffern,
Und seinen heil'gen Schriftzug, seht,
Ihn lernt' ich zu entziffern.
Darein ist ganz mein Geist versenkt,
Der, ohne zu beachten,
Was hier die Menschen thun, nur denkt,
Was dort die Menschen dachten.
Und so, wiewohl das Alte stärkt,
Das Neue zu verstehen,
Wird doch viel Neues unbemerkt
An mir vorübergehen.
Bemerken werden die es schon,
Die laut am Markte walten,
Vom Volk beklatscht; ein stiller Lohn
Ist mir doch vorbehalten.
Daß über ihrer Bildung Gang
Die Menschheit sich verständ'ge,
Dazu wirkt jeder Urweltsklang,
Den ich verdeutschend bänd'ge.

Meter: iambic
Ostern
by Joachim Ringelnatz

Wenn die Schokolade keimt,
Wenn nach langem Druck bei Dichterlingen
»glockenklingen« sich auf »Lenzesschwingen«
Endlich reimt
Und der Osterhase hinten auch schon preßt,
Dann kommt bald das Osterfest.
Und wenn wirklich dann mit Glockenklingen
Ostern naht auf Lenzesschwingen, – – –
Dann mit jenen Dichterlingen
Und mit deren jugendlichen Bräuten
Draußen schwelgen mit berauschten Händen – – –
Ach, das denk ich mir entsetzlich,
Außerdem – unter Umständen –
Ungesetzlich.
Aber morgens auf dem Frühstückstische
Fünf, sechs, sieben flaumweich gelbe, frische
Eier. Und dann ganz hineingekniet!
Ha! Da spürt man, wie die Frühlingswärme
Durch geheime Gänge und Gedärme
In die Zukunft zieht
Und wie dankbar wir für solchen Segen
Sein müssen.
Ach, ich könnte alle Hennen küssen,
Die so langgezogene Kugeln legen.

Meter: trochaic
MATČIN NEBEKLÍČ.
by Karel Mašek

Mé matky starý nebeklíč, to svatá byla kniha,
v níž skryto mnoho starostí a mnohá srdce tíha.
Po bábě matka měla ji – to kniha matek byla,
a byla v hoři útěchou a v strastech sílu kryla.
V ní jenom tajně čítala, kdy žal ji přemoh’ zcela
a v svaté chvíli samoty zas naděj nacházela.
A knihu tuto posvátnou před dětmi kryla svými
ji jedinou si nechala a nedělila s nimi.
Dnes vím to, proč ji skrývala před námi láska tvoje:
v ní mnohý vzdech a žal a pláč zavřely žití boje.
Tys bála se, že oživnou, že prozradí jich řada
vše, co jsi v žití trpěla pro ty, jež mělas ráda.

Meter: iambic
- XXXVI -
by Francisco de Medrano

Otra vez, Amarili, el proceloso
invierno ensaña el mar y ciega el día;
otra vez flaca y rota nave mía
el cielo experimenta envidioso.
Él se ostenta en tu daño poderoso
y ¿un cielo santo irás tamañas cría?
¡oh, cómo no te basta la osadía!
piloto has menester sabio, y no ocioso.
¿Tememos? No, Amarili, aunque veamos
o embestir el bajel en los más yertos
escollos o sorberlo ya el abismo.
¿Qué temeré, si juntos así estamos?
Que una ola misma nos sepulte muertos,
o salvos nos dé al templo un voto mismo.

Meter: iambic
218. Die Weißheit wird gemeistert.
by Angelus Silesius

die Weißheit tadelt nichts: sie aber muß allein/
Von jhrer Creatur so offt getadelt sein.

Meter: iambic
Na lagunách.
by Josef Kalus

V gondole dívka
spanilé krásy
v hedvábí bílém –
na obnažené
labutí šíji
perlové spony –
v popředí stojí
vzpřímena hrdě
jak mořských lagun
kněžna a paní.
Za ní se řítí
v gondolách četných
vznešení hejsci
staří i mladí
za hudby, zpěvu:
upírajíce
vznícené zraky
k dívčímu zjevu
jak bludní plavci
k polární hvězdě.
Před nimi dívka
daleko napřed
jak labuť bílá
na volném moři
vesluje sama,
nechtějíc slyšet
pochlebných řečí,
prolnutých vášní,
prohřátých ohněm
smyslné touhy.
Tak božská krása
a poesie
uniká vždycky
hýřivé touze
nepovolaných
troufalých davů,
kteří by rádi
strhli ji k sobě
do prachu, bláta,
na ňadra chlípná.

Meter: iambic
- XLVIII -
by Juan de Tassis y Peralta

Es tan glorioso y alto el pensamiento,
que me mantiene en vida y causa muerte,
que no sé estilo o medio con que acierte
a declarar el bien y el mal que siento.
Dilo tú, Amor, que sabes mi tormento,
y traza un nuevo modo que concierte
estos varios extremos de mi suerte,
que alivian con su causa el sentimiento.
En cuya pena, si es glorioso efeto
el sacrificio de la fe más pura
que está ardiendo en las aras del respeto,
ose el amor, si teme la ventura,
que entre misterios de un dolor secreto
amar es fuerza, y esperar locura.

Meter: iambic
Je pravda, že se, bolesti,
by Gustav Dörfl

Je pravda, že se, bolesti,
utéci chcete do lesů?
Zůstaňte u mne ve prsou –
nu, snad vás ještě unesu.
Kdybyste měly usadit
se v čarovná ta sídla vil,
váš dech by každou bylinku
a každou píseň otrávil.
A ona pak by plakala
neslyšíc zpívat od lesů –
nechoďte žaly z prsou mi,
vždyť já vás ještě unesu.

Meter: iambic
An DEN KNABEN ELIS
by Georg Trakl

Elis, wenn die Amsel im schwarzen Wald ruft,
Dieses ist dein Untergang.
Deine Lippen trinken die Kühle des blauen Felsenquells.
Laß, wenn deine Stirne leise blutet
Uralte Legenden
Und dunkle Deutung des Vogelflugs.
Du aber gehst mit weichen Schritten in die Nacht,
Die voll purpurner Trauben hängt
Und du regst die Arme schöner im Blau.
Ein Dornenbusch tönt,
Wo deine mondenen Augen sind.
O, wie lange bist, Elis, du verstorben.
Dein Leib ist eine Hyazinthe,
In die ein Mönch die wächsernen Finger taucht.
Eine schwarze Höhle ist unser Schweigen,
Daraus bisweilen ein sanftes Tier tritt
Und langsam die schweren Lider senkt.
Auf deine Schläfen tropft schwarzer Tau,
Das letzte Gold verfallener Sterne.

Meter: iambic
Jak cestou kráčím, v přítmí klopýtám
by Tereza Dubrovská

Jak cestou kráčím, v přítmí klopýtám
o kamení a tuhý kořen stromu,
to života je kmen, a leží tam
přes cestu moji, sražen ranou hromu.
Noc hluboká je, tichá. Nebes chrám
se třpytí květem. Zvony s věží dÓmu
se rozplakaly v písni, kterou znám –
a s oblak hvězda padá... čas jít domů!
Zda hvězda má to byla, zhasla dřív,
než k cíli došla jsem, a vezmu s sebou
jen kříž, až přejdu prahy věčných niv?
Leč tmou mi skvoucí hvězda vzchází již –
Měl Jsi mne rád, já setkala se s Tebou!
Ta zářit bude na můj rov a kříž!

Meter: iambic
- CLXXXII - Cuando pidió Cristo a su padre perdón por sus enemigos
by Juan de Tassis y Peralta

Eterno Amor, eterna tolerancia,
en la esencia de Dios muriendo ardía;
claro eclipse de gloria, oscuro día,
velo de culpas puso a su distancia.
Cuando el celo inefable, la constancia
que dio su vida por salvar la mía,
rogando al padre por la gente impía
disculpaba su error en su ignorancia.
¡Oh paciencia de Dios, milagro eterno,
y cargo que me hace a mí conmigo
de obstinada perfidia y de malicia!
Por el amor que en mi dureza tierno,
en inocencia ejecutó el castigo
que mereció mi culpa a su justicia.

Meter: polymetric
LETNÍ NOC.
by Adolf Červinka

Ve vzdáleném parku ještě hudba hraje,
vůněmi letní noc dýchá,
ve stisknutích rukou láska žhavá zraje,
v polibcích závrať spí tichá.
Teď vzpomínám na tvé zádumčivé zraky,
jiskry dvě plápolající,
když visely v nebi zachmuřeném mraky,
co chtěly o lásce říci!
Když spadaly sluncem sežehnuté květy,
v pozdrav mně kynuly z dáli,
jak hluboko v moři potopené světy,
nad nimiž hvězdy jen vzplály...

Meter: trochaic