PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
XII. Causerie o dvou maskách.
by Jaroslav Vrchlický

Ve vás, ó masky, vše, co mám, se skrývá:
Hněv, který zuří, úsměv, který zpívá,
sny Hamleta i Falstafovy šprýmy,
tragika, pathos s harlekýna rýmy,
zjev minulosti, budoucna sen ztmělý,
ba vše, čím trpí, jásá člověk celý.
Tak symboly jste veškerého žití,
jít k zpovědi jest na svou tvář vás vzíti,
tu, jež se mračí, jak tu, jež se šklebí,
tu, která šlape prach, tu, jež hřmí k nebi,
tu, která žertuje, jak tu, jež kárá.
A celkem je to zas jen fraška stará!
Nic božského, jen pouhá kratochvíle,
při níž lze po večeři trávit chvíle
a zapomníti starosti své všední,
jež nosí život stále zde den ke dni.
Nač na koturn se zpupně vypínáš?
Lze prostým být, když něco říci máš.
Dnes nemilujem pós a deklamací.
Mlč, každý rád se v mladosti sny ztrácí.
Ty tvoje, které davu přeochotně
v plen podáváš, dnes zvětraly již notně.
Ty lživé snad, leč ty, v nichž pravda hárá,
ať zpívá, směje se, ať hřmí či kárá,
jsou nesmrtelné zrovna jako člověk.
Jdu v jeho stopách a vše sbírám pro věk,
co v jeho ňadrech velikého zrálo,
co rozmarem se hravým v tváři smálo,
čím žil a rost, co záští v něm, co lásky,
jak v zrcadle jsem spjala v ty dvě masky,
jež v ruce mám, co myslí, chce a cítí,
když pravda, v tom jest celé jeho žití;
když chce, ať třeba sobě vysměje se,
vždy pravda silnější jest, vichrem v lese
zní její hlas nad vřavu efemerní
a pochopí ji všichni, kdo jí věrní.
Máš pravdu snad, s tebou se nechci příti.
Mně stačí moje efemerní žití,
lič spády Osudu, jenž soudí, dáví,
mně milejší mé rolničky chřest hravý,
zvlášť v zmatku tom, jenž světem nyní vládne,
kde není škol, ni pout, ni uzdy žádné,
kde obecenstva vkus je děckem módy,
kde verš i prósa jsou jen plny vody.
Ó, znám to dobře, až je mi to k hnusu.
Máš odvahy, se tomu svěřit vkusu?
Hleď sílu míti též, kaž, volej, hlásej!
jdi řezat copy, s paruk všech prach střásej,
chci rád pomoci tobě v díle krásném...
Ve každém tvůrčím okamžiku šťastném
dej volnost herci jako básníkovi,
jen takto můžeš vykouzlit svět nový,
když ten, jejž značí masky v ruce tvojí,
mně zdá se zastaralým... Nuže k boji!
Jen bojem osvědčí se zdatnost, síla.
A Musa nová, jak ta, která byla,
si ještě rády nad hotovým dílem
své ruce dají... Sen můj se svým cílem
se potkal již. Neb žití do zrcadla
se noří, sebe víc nechť zchladlá
a suchá srdce novým vzplanou jarem,
v tom kouzlu našem novém vždy, byť starém.
Neb člověk rád vždy v zrcadle se vidí.
Tak půjdem v novou dráhu. Ó, kéž řídí
nás dobrá hvězda a vždy v přístav pravý.
Mně úsměv stačí – ty vem vínek slávy!

Meter: iambic
Waldweben
by Frank Wedekind

Zwischen duftigen Büschen
Stieß ich auf einen Quell;
Meinen Mund zu erfrischen,
Dünkt er mich rein und hell.
Als ich mich satt getrunken,
Träumend wankt ich zur Stadt,
Bin aufs Lager gesunken,
Fiebernd und todesmatt.
Hat kein Arzt sich gefunden,
Dessen Kunst mich geheilt;
Werd auch nimmer gesunden,
Bis mich der Tod ereilt. –
Ei du mein durstiger Knabe,
Streife nicht durchs Gebüsch;
Bleib bei der Mutter und labe
Fromm dich am Kaffeetisch.

Meter: iambic
- CXLV -
by Gutierre de Cetina

¡Dichoso desear, dichosa pena,
dichosa fe, dichoso pensamiento,
dichosa tal pasión y tal tormento
dichosa sujeción de tal cadena!
¡Dichosa fantasía de gloria llena,
dichoso aquél que siente lo que siento,
dichoso el obstinado sufrimiento,
dichoso mal que tanto bien ordena!
¡Dichoso el tiempo que de vos escribo,
dichoso aquel dolor que de vos viene,
dichosa aquella fe que a vos me tira!
¡Dichoso quien por vos vive cual vivo,
dichoso quien por vos tal ansia tiene!
¡Felice el alma que por vos suspira!

Meter: iambic
1L: Hoch durch die Wipfel der Bäume
by Felix Dörmann

Hoch durch die Wipfel der Bäume
Brauste der Frühlingssturm,
Und rauschende Lieder
Entquollen den Kronen.
Hier unten aber,
In weinblattumschatteter
Traulicher Laube,
War Götterfrieden
Und Götterstille.
Die roten Lichter
Der scheidenden Sonne
Durchtanzten neckend
Das Blättergewirr,
Und brachen sich schimmernd
Im Gold Deiner Haare.
Lichtdurchtränkt und sonnenumwoben
Erschienst Du mir
Wie eine Madonnengestalt
Des alten Venedigs.
Anmuttrunken und schönheitselig
Sah ich hinein
In die meerfluttiefen
Und meerflutblauen,
Leuchtenden Augen
Und sah durch sie
In eine reine, süße Kinderseele,
In die zum ersten Male
Farbenglühend
Die Liebe einzog.
Und zaghaft, wie des Mondes matte Sichel,
Die über jenen abenddunklen Wäldern
Schüchtern aufsteigt,
Zog der Gedanke ein in meine Seele,
Das schattentrübe, elendvolle Dasein
Gleich einer schweren Fessel abzustreifen
Und zu den Ungeborenen zurückzukehren.
Das heitere Sonnenkind,
Das nie den Schmerz gekannt,
Es würde
Den dunklen Träumer schnell vergessen haben;
Er aber stürbe
Im seligen Bewußtsein
Reiner Liebe.

Meter: iambic
¡Tierra!
by Manuel del Palacio

Envuelta en los celajes de la tarde,
¡oh tierra codiciada! al fin te miro,
y brota de mis labios un suspiro
y se dilata el corazón cobarde.
¡Tierra que siempre amé, que Dios te guarde!
Y ora tumba me ofrezcas o retiro,
haz que la dulce brisa que respiro
el fuego temple que en mis venas arde
Dicha, esperanza, amor, en ti se
                     encierra
cuanto el humano corazón ansía,
cuanto nos da placer, encanto y guerra
Por eso lloro, al verte, de alegría;
y pues te llaman todos madre tierra,
¡Recíbeme en tus brazos, madre mía!

Meter: iambic
Knabentod
by Friedrich Hebbel

Vom Berg, der Knab',
Der zieht hinab
In heißen Sommertagen;
Im Tannenwald,
Da macht er Halt,
Er kann sich kaum noch tragen.
Den wilden Bach,
Er sieht ihn jach
In's Thal herunter schäumen;
Ihn dürstet sehr,
Nun noch viel mehr:
Nur hin! Wer würde säumen!
Da ist die Flut!
O, in der Glut,
Was kann so köstlich blinken!
Er schöpft und trinkt,
Er stürzt und sinkt
Und trinkt noch im Versinken!
Das Lied ist aus,
Und macht's dir Graus:
Wer wird's im Winter singen!
Zur Sommerzeit
Bist du bereit,
Dem Knaben nachzuspringen.

Meter: iambic
Von den Elementen.
by Barthold Heinrich Brockes

Zuerst muß der Begriff so einfach seyn, als klar,
So daß der Geist, wenn er daran gedencket,
Den Augenblick sich in die Sachen sencket,
Und findet, daß sie würcklich wahr.

Meter: iambic
- XII - De La mesonera del cielo. Acto primero, Abrahán
by Mira de Amescua

¿Qué dichoso a ser viene aquel que huye
del babilón tumulto de la gente,
donde en la soledad está patente
lo que confunde al alma y la destruye!
Aquí el león rugiente sí que arguye
para quien no le entiende agudamente,
mas como siempre arguye falsamente,
con pocos entimemas se concluye.
Retíreme del mundo y su locura,
que aunque es cosa muy santa al matrimonio,
de Lucrecia temí la hermosura;
y el desierto me da por testimonio,
que el huir la ocasión es piedra dura
para quebrar los ojos al demonio.

Meter: iambic
El invierno en Jalapa
by Joaquín Arcadio Pagaza

Luchan el cierzo y austro; leve
                     bruma
el valle, el monte y el zafir empaña,
y rumoroso sus arenas baña
inquieto el mar con irisada espuma
En grupos, balador y ágil, trashuma
el rebaño o se llega a la cabaña,
donde no lejos de un rival, sin saña
sacude e gallo la mojada pluma
Y arrástranse las nubes con sublime
susurro en el pinar ¡Cuánta belleza
la blanca, tenue luz al cuadro imprime!
Y del invierno acrece la rudeza
la lluvia pertinaz, que el alma oprime
con infinita y plácida tristeza

Meter: iambic
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Sueño: ¿por qué si ahuyentas mis
                     dolores
hora no acudes al acento mío?
Ven, que tú calmas mi dolor impío;
ven, no te muestres sordo a mis clamores
Ven, que escucho fatídicos rumores
entre el silencio aterrador, sombrío;
ven, que en tus brazos
                  contemplar ansío
el ángel celestial de mis amores
¡Cuánto le adora el alma dolorida!
Mas su fiero desdén me da la muerte;
que yo no quiero sin amor la vida
¡Ay! si consigo la dichosa suerte
de contemplarlo cuando esté dormida,
¡déjame, sueño, que jamás despierte!

Meter: polymetric
POLEDNE.
by Adolf Červinka

Polední ticho leželo v polích,
v trávě se nehnul ani list,
v koupeli světla hořely máky,
nebe se slilo v ametyst.
Stanul jsem v sadě, víno kde zrálo,
s bílé zdi sálal prudký žár,
s paprsky slunce země se snoubíc
sládnoucích plodů nesla dar.
Hleděl jsem v dáli... Písečnou pouští
život můj prošel, zprahlý květ,
minulo dávno polední zrání,
plodů však nikde nevidět...

Meter: polymetric
KRONIKA
by František Gellner

Jediný stav, jemuž se daří
bez práce, bez lámání hlav,
dnes na světe jsou novináři,
neb dělá za ně telegraf.
Den každý se teď něco strhne
a nějaká ta kára zvrhne,
což požitek je pro čtenáře –
ne pro ty, již jsou na té káře.
To dosvědčí vám onen král,
co odcestoval z Portugal.
Byl u něho zvlášť sympatický
rys jeden vznešený a lidský:
Ví každý dobře, co tím míním:
sklon k umění a umělkyním.
Což vzácné jest. A pak že vzhledem
k tomu plat vybíral si předem.
Král tento podle zákonů
byl ze soboty na neděli,
když o slávě snil na posteli,
zburcován hřměním kanonů.
Přistoupil k oknu naslouchaje
a potom vzkřiknul na lokaje:
„Kdo bez mého to vědomí
nabíjí koule do kanonů?“
Dí Johan: „Dole v Lisabonu –
jsem z toho taky pitomý –
lid řve: Ať žije republika!
V tom bude jistě politika.“
A v druhém patře celá bledá
po koutech všech své světnice
královna-matka spěšně hledá
své punčochy a střevíce,
jako se to děje v takém pádu,
a myslí s bolem na armádu,
jež s svými generály v čele
na stranu přešla nepřítele.
Tu radu dávám panovníkům:
Nevěřte, páni, důstojníkům.
Voják je voják, miluje
a taky věrnost slibuje;
však –. Obraťte se na kuchařky
a uslyšíte mnohé nářky.
Bez hluku, za tmy, v tichém hoři
král s rodinou jel rovnou k moři,
a jak se dostal na jachtu,
hned zalezl si pod plachtu.
A mašinista pustil páru
a už to jelo k Gibraltaru. –

Meter: iambic
I
by Rudolf Medek

Zem’ smavá, pohanská se chvěla pod Tebou,
pravěčná čistá zem’, kam vstoupil kdys náš rod,
by rozbil stany své a lesní mýtinou
svých ohňů obětních rozhostils svaté plání,
by pánem hor se stal a stříbropěných vod
i lesů hlubokých, zelených květných strání.
Zem’ smavá, pohanská se chvěla pod Tebou
v ten dávný šedý čas, kdy nad lesy a poli
jsi vyletěl vysoko a mlhou stříbrnou
jsi zrakem pronikavým ostražitě bděl
nad bludným stádem svým, jež těžkou cestu volí
do země žádoucí, jíž dobylo svou krví.
Tak, lehký Sokole, nad nivami a lesy,
nad srázy propastí a nad skalními tesy,
nad lidem svým jsi vzletěl, bys nad ním střežil prvý.

Meter: polymetric
ÚVODEM.
by Jaroslav Vrchlický

Duši, srdce, rozum, smysly, všecko žití
Tobě nesu.
bych moh úkoj sladký z tvojich retů píti,
Tobě nesu.
city v hloubi ňader tupě dřímající,
city, jež se raketami k nebi řítí,
Tobě nesu.
Touhu, labuť bílou, pod lotosy dumy
která spřádá v žabinci a vlhkém sítí,
Tobě nesu.
Vášeň, která rvát chce, líbat, hýřit, vraždit,
celé svého nitra bujné vlnobití
Tobě nesu.
Choutku okamžitou, nahé tvé zřít prsy,
v kameliích jejichž maliny dvě svítí,
Tobě nesu.
Slepou oddanost, jež – slepý pes a hladov –
za kořistí letí tam, kde krve stopu cítí,
Tobě nesu.
Rozmar, šaška v kápi obrazů, snů, frašek,
v zhaslém oku perel bachanal jenž vznítí,
Tobě nesu.
Písně, které vzrostly na úhor duše,
sedmikrásy, plané resedy též kvítí
Tobě nesu.
Abys věděla, kam hnu se, jdu, kam toužím,
že zas všady polibků svých krupobití
Tobě nesu.

Meter: trochaic
1L: Nun von ihr denn so gar gellt der zerplauderte
by Friedrich Gottlieb Klopstock

Nun von ihr denn so gar gellt der zerplauderte
Mund des entscheidenden Manns!
Keiner schweigt ihn: und doch sieht er den Schatten nicht
Von der Unsterblichen, hat
Selbst nicht Träume von ihm, diese verirrtesten
Aller Gedanken, die sind.
Flöh der betäubende doch endlich zum Sessel, wo
Geist gelehrt wird, auf ihn
Lehrlinge harren, dann stumm seiner Beredtsamkeit
Horchen, und durstiges Ohrs.
O wie glüheten wir, sie, die sich jetzt entwölkt,
Jene Zinne zu sehn!
Denn dort ist es, o dort, wo sich der Tempel wölbt,
Sich die Göttin uns zeigt.
Eilt, er keuchet uns nach, auf! den gewundnen Pfad,
Welcher steiler empor
Mit dem Felsen sich hebt, dass des beäugenden
Blicke wir endlich entfliehn!
Sehet, der lebende Quell, so zur Betrachtung stärkt;
Dran der Schweigenden Blatt.
Schweigen freuet, entflamt, reitzet der Schwierigkeit
Kühn entgegen zu gehn.
Unten dorrte diess Laub, sänke; hier oben grünts,
Festigt den stolzen Entschluss!
Unten ist Sage nur noch, fabelt es um: man nimt
Dort kein Blatt vor den Mund.
Auf! schon tönet ihr Schritt, naht die Vortreflichkeit
In der Halle! Musik
Ist der kommenden Gang, jede der Wendungen
Welche sie schwebt, Harmonie!
Jene Blum' in dem Kranz bracht' ihr Mäonides;
Und sie nahm sie von ihm:
Jene Leibniz; (gewelkt lag es um sie herum)
Und sie nahm sie von ihm.
Freude! nun wendet sie sich gegen uns, steht, und gönnt
Sich der liebenden Blick,
Sich der Betrachtung! Auch ruhn ihre begeisterten
Ideale vom Tanz.
»unser Auge war licht, sah zu der Göttin auf!
Wenig Weile, da war
Sie verschwunden: Uns blieb, als sie verschwunden war,
Unvergesslich ihr Bild,
Höherer Schöne Gefühl, Durst ihr zu ähnlichen,
Und ach Schwermuth zurück!«

Meter: polymetric
XXXI. K světlu!
by Jaroslav Vrchlický

Co jsi jen sporů, povzletů k světlu procítil kdys!
Konečně cíl tu. Bludičko kalná přeludů, zmiz!
Bludička, vzduchové dítě, v prostoru tančí si dál,
znikne však, opál jak slunce zlatým ji paprskem sklál.
Zápasů, hádek a sporů prodělá každý z nás mdlý.
Bludičce neřekne nikdo: Vari, ty odlesku zlý!
My chceme slunce! Výborně! Snese je lidský však zrak?
Třeba je věděti toto, k světlu když letí duch, pták?

Meter: polymetric
- CCXXI - A la marquesa del Vasto
by Gutierre de Cetina

Cual en la deseada primavera
suelen venir a nos Favonio y Flora,
cual se suele mostrar la bella Aurora
ante el rector de la celeste esfera,
cual en aquella dulce edad primera
Diana en selva se mostró a deshora,
tal vos, excelentísima señora,
parecéis a este pueblo que os espera.
Alégrate hora, pues, Liguria mía,
que si grande ocasión para gozarte
deseabas hallar, hoy es el día.
Si de dolor te queda alguna parte,
sea por no haber visto en compañía
de la nueva Diana el nuevo Marte.

Meter: polymetric
Moltissimo più avanti ancora!
by Pedro B. «Almafuerte» Palacios

Si en vez de las estúpidas panteras
y los férreos, estúpidos leones,
encerrasen dos flacos mocetones
en la frágil cárcel de las fieras:
No habrían de yacer noches enteras
en el blando pajar de sus colchones,
sin esperanzas ya, sin reacciones,
lo mismo que dos plácidos horteras;
cual Napoleones pensativos, graves,
no como el tigre sanguinario y maula,
escrutarían palmo a palmo su aula,
buscando las rendijas, no las llaves
¡Seas el que tú seas, ya lo sabes:
a escrutar las rendijas de tu jaula!

Meter: polymetric
Na vdovu.
by Josef Košín z Radostova

Celý týden jsi se v slzách rozplývala,
když jsi octnula se, dámo, v vdovectví;
potom jsi se však, čím jsi se zabývala
před vdáním, oddala – totiž lovectví.

Meter: trochaic
165. Tu když bárku mořem nebezpečným
by Jan Kollár

Tu když bárku mořem nebezpečným
Z břehu pustíme a stavadla,
Bouře strašlivá nás napadla,
Mrak byl tři dny s nebem bezslunečným;
Lámaly se vichrem divoječným
Vesla, plachty, kotvy, zábradla,
Že i Milkovi krev ochladla,
Neb se k retě cítil nestatečným:
Naděje má ale neklesala,
An mi onna Hvězda Severná
Veždy jasně před očima stála;
Ona byla Pharus, kompas, kotva,
A když zívla propast požerná,
Třímala loď, oku vidná sotva.

Meter: trochaic
What's in the brain that ink may character (Sonnet 108)
by William Shakespeare

What’s in the brain that ink may character
Which hath not figured to thee my true spirit?
What’s new to speak, what new to register,
That may express my love or thy dear merit?
Nothing, sweet boy; but yet, like prayers divine,
I must each day say o’er the very same,
Counting no old thing old, thou mine. I thine,
Even as when first I hallow’d thy far name.
So that eternal love in love’s fresh case
Weights not the dust and the injury of the age,
Nor gives to necessary wrinkles place,
But makes antiquity for aye his page,
    Finding the first conceit of love there bred
    Where time and outward form would show it dead.

Meter: trochaic
[da sitz ich denn in Petersdorf, dem alten]
by Franz Grillparzer

Da sitz ich denn in Petersdorf, dem alten,
Das Bertholdsdorf benennt der weisre Mann,
Wenns nicht vielmehr für Perchtholdsdorf zu halten,
Wo Perchthold einst, ich weiß nicht eben wann,
Gehaust in jenen schlottrigen Ruinen.

Meter: iambic
43.
by Friedrich von Logau

Da Von nIchts, Ia fVr DIe Todten
SteVern WVrDen aVßgeboten.

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Joseph Estrata y Espínola

Félix te nombra, ya feliz te advierte
canora fama a coros repetida,
pues sin pisar el límite a la vida,
pasaste la carrera de la muerte
La envidia castigada ya convierte
en caricioso afán lo que fue herida,
que es castigo a su saña prevenida
crueldad tan halagüeña de la suerte
De liberal quedaste con renombre,
pues das, o por venganza, o por victoria,
a la envidia silencio que la asombre.
Modestia a la disculpa más notoria,
y el inmortal aplauso de tu nombre
dejas por mayorazgo a la memoria

Meter: iambic
6
by Gottfried Keller

Ein Apfelbaum in voller Blüte steht,
Ein leichter West in seinen Zweigen weht;
Er schaut, verklärt vom blendendroten Schein,
Verwundert in den wilden Brand hinein.
Es ist, als ob der helle Glanz ihn freut',
Weil Blütenblätter in die Glut er streut;
Er atmet ein des Feuers heißen Hauch,
Durch seine Krone zieht der schwarze Rauch.
Da plötzlich langt herüber aus dem Brand
In seine Äste tief die Flammenhand:
Zu Kohlen brennt der schöne Blütenbaum –
Hin ist ein dichterlicher Lebenstraum!

Meter: iambic
Aufmunterung
by August von Platen

Schön ist's, Großes zu tun und Unsterbliches. Fühl es, o Jüngling!
Früh von der Stirn mühvoll rinne der männliche Schweiß!
Aber vergiß niemals, daß stets die geschwätzige Trägheit,
Wertlos, ohne Verdienst, große Verdienste beschmutzt!

Meter: trochaic
SLAVNOST JARA
by Antonín Klášterský

Je slavnost jara. Svíček bílých
pln kaštan, svícen bohatý,
jež ve večerních šera chvílích
jsou v jednu zář teď rozžaty.
Jak lampičky když bílé, rudé
a žluté vroubí drnu lem,
již tulipány svítí všude
a plápolají kolkolem.
Hle, jako velké lampiony
když rozsvíceny v zášeří,
tak rozvěšel ten večer vonný
pivoňky světlé na keři.
A teď svůj bengál zažeh’ západ,
vše rudne, hoří, plápolá. –
Ó, jak tu krásu všecku chápat,
jež rozlita je do kola!
Pojď, rychle, lásko – než vše zhasne,
pojď, po trudu a po hoři
kéž ještě jednou růže šťastné
ti v bledém líci zahoří!

Meter: iambic
Alcoba
by Augusto de Armas y Colón

Espesa alfombra embota el paso mudo;
todo en desorden brilla Velo asirio
envuelve el tiesto en que desmaya un lirio;
un ramo prende del morisco escudo
Contra el tapiz, de un Zurbarán
                     desnudo
brota en tropel la sangre del martirio,
y luz incierta como luz de cirio
baña la pompa del gran lecho viudo
Arde la lumbre Entre canciones rotas
suenan lejanas, estridentes notas,
rumor perdido de las ebrias Pascuas.
Dentro todo enmudece, excepto el
                     eco
del rítmico reloj, o el crujir
                     seco
del duro leño convertido en ascuas

Meter: polymetric
XXX. A což mne v lese liběj poutá,
by Vítězslav Hálek

A což mne v lese liběj poutá,
než v podkeří ta jahoda,
když zardělá se pousmívá,
jak z dívčí tváře lahoda.
Tak pod lístečky, v stínu šerém,
tak potměšile, s rozmarem,
půl vábí a na půl se kreje,
a přece být chce obdarem.
To snad tu někdy v stínu dřímal
ret dívky za nejsladších chvil,
a co chtěl vzkázat políbení,
zde na ty nitky zavěsil.
A snad že chtěly lesy vidět
tak v drobnojemném obrázku,
co v šeru mají lesku, vůně
a sladkých k žertům závazků.
Ba snad že, když se s nimi loučím
tak ve smutku a ve zmatku,
ten obrázek si vymyslily,
bych vzal jej s sebou v památku.

Meter: iambic
1L: O Mensch, o Bruder, machst du hier einst Rast,
by Richard Fedor Leopold Dehmel

O Mensch, o Bruder, machst du hier einst Rast,
verhärte nicht dein Herz vor unsrer Pein;
denn wenn du Mitleid mit uns Armen hast,
wird Gott der Herr dir einst gewogen sein.
Hier hängen wir, so stücker acht auch neun;
ach, unser Fleisch, einst unser liebst Ergetzen,
jetzt ist es längst verfault und hängt in Fetzen,
samt unsern Knochen fast zu Staub zerfallen.
Doch wolle Keiner seinen Witz dran wetzen –
nein: bittet Gott, daß er verzeih uns Allen!
Mißachte, Bruder, nicht dies unser Flehn;
du weißt ja, der du unser Bruder bist,
obgleich uns nach Gesetz und Recht geschehn,
daß nicht ein jeder Mensch vernünftig ist.
Verwende dich von Herzen als ein Christ
beim Sohn der Jungfrau, daß er seine Gnade,
da wir nun tot sind, auch auf uns entlade
und uns behüte vor des Satans Krallen;
die Seele, Bruder, stirbt nicht mit am Rade –
ja: bittet Gott, daß er verzeih uns Allen!
Sturzregen haben unsern Leib zerspült,
die Sonne uns geschwärzt und ausgedörrt,
Kräh'n, Raben uns die Augen ausgewühlt,
uns Bart und Brauen aus der Haut gezerrt;
niemals, kein Stündchen Ruh am warmen Herd;
nur wipp und wapp, und immer wippwapp wieder,
umschwärmt von Kräh'n, die Winde um die Glieder,
zerhackt, zerlöcherter als Hosenschnallen!
Ja: vor Uns Brüdern seid ihr sicher, Brüder;
doch – bittet Gott, daß er verzeih uns

Meter: iambic
Der Zorn eines Verliebten
by Friedrich von Hagedorn

Brief und Wink verhießen mir
Schon um Zwei die liebste Schöne;
Doch der Zeiger ging auf Vier,
Und mir fehlte noch Climene.
So Geduld als Zeit verstrich
Und ich schwur, den Trug zu rächen;
Aber endlich wies sie sich,
Endlich hielt sie ihr Versprechen.
Wie so schön, sagt' ich aus Hohn,
Hast du alles wahrgenommen!
Nur zwo Stunden wart' ich schon:
Konntest du nicht später kommen?
Eines Frauenzimmers Uhr
Braucht nicht Ziffer, braucht nicht Räder:
Schmückt sie Kett' und Siegel nur,
Was bedarf sie dann der Feder?
Da mein Eifer Raum gewann,
Wollt' ich sie noch schärfer lehren;
Doch, was lärmst du? hub sie an:
Wird man mich denn auch nicht hören?
Ach! was hab' ich jetzt vor Schmerz
Von der Rosenknosp' erlitten,
Die mir, recht bis an das Herz,
Von der Brust hinabgeglitten!
O wie drückt mich's! Himmel, wie!
Hier, hier, in der linken Seite.
Sieh nur selbst: mir glaubst du nie;
Doch was glaubt ihr klugen Leute!
Sie entblößte Hals und Brust,
Mir der Knospe Druck zu zeigen:
Plötzlich hieß der Sitz der Lust
Mich und die Verweise schweigen.

Meter: trochaic
Das Gericht
by Hermann Löns

Das Fallbeil fiel; auf dem Schafott
Bekam er seinen Lohn;
Den roten Ring um seinen Hals,
Stand er vor Gottes Thron.
Die weißen Engel schlugen all'
Die Hände vors Gesicht,
Und eine tiefe Stimme sprach:
»es sei ihm das Gericht!«
Es sprach der Geist mit hartem Blick:
»so fahr' zur Hölle hin;
Du hast vergossen Bruderblut,
Die Nacht sei dein Gewinn!«
Die schwarzen Engel, augenlos,
Mit Mienen tot und stumm,
Die stellten um den Schächer sich
Ganz eng und dicht herum.
Es sprach der Sohn mit weichem Blick:
»laßt ihn zum Lichte ein;
Er hat mit Tod die Tat gebüßt
Und soll willkommen sein!«
Die weißen Engel nahmen all'
Die Hände vom Gesicht;
Die tiefe Stimme aber sprach:
»fahrt fort in dem Gericht!«
Es sprach der Geist, es sprach der Sohn,
Die Wage fiel und stieg;
Sie stieg und fiel, bis daß der Sohn
Beklommen stand und schwieg,
Die Stimme schwoll, die Stimme quoll,
Sie fiel wie Blei hinab:
»ihr schwarzen Engel, tretet her,
Führt ihn zum ewigen Grab!«
Der Mörder sah die Stimme an
Und sprach: »Das nennst du Recht?
Was schufest du zum Herren mich,
Und machtest mich zum Knecht?«
Er riß das flammendheiße Schwert
Dem Cherub aus der Hand
Und schlug der schwarzen Engel Schar
Bis an der Höllen Rand,
Und schrie der stummen Stimme zu:
»du trägst allein die Schuld;
Du gabst mir zu viel Leidenschaft
Und nicht genug Geduld;
Gabst mir den Nacken steif und stolz
Und kochendheißes Blut;
Dich trifft, was ich verbrochen hab'
In glühendroter Wut!
Kommt her, ihr Engel ohne Blick,
Ihr Engel, schwarz wie Nacht;
Hier steht ein Mann mit einer Wehr,
Der euer aller lacht!
Komm' Satan her; mit Flammenschrift
Bemal' ich dein Gesicht;
Sind auch Milliarden hinter dir,
Ich folg' dir dennoch nicht!«
Die tiefe Stimme stieg empor,
Sie wurde leicht und hell,
Und wurde rosig, wurde warm,
Und sprach: »Komm' her, Gesell'!«
Da fiel der Mörder auf die Knie
Und sprach: »O Herr, hab' Dank!«
Und aus der weißen Engel Schar
Erscholl ein Lobgesang.

Meter: iambic