PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
by Arno Holz

Auf einem Schreibtisch,
neben einem grünverhangenen Fenster, durch das die Sonne scheint,
zwischen zwei Büsten aus Bisquitporzellan, rechts „die Kunst“,
links „die Wissenschaft“,
liegen in einem marmorirten Pappdeckel, den ich selbst geklebt habe,
meine ersten Gedichte.
Vor ihnen,
in seinem Lutherstuhl,
im rotplüschnen Schlafrock, unrasiert, die Finger in seiner riesigen Fliege,
mein lieber, alter, väterlicher Freund, Herr Fiebig.
„klinginsherz!“
Mein erstes Werk — mein erster Kritiker.
Ich sitze da.
Ueber der kleinen Schreibzeugvenus aus Cuivre poli
die drei Alabastergrazien als Briefbeschwerer,
dahinter in goldbedruckten Prachtbänden, deren Titel mich immer so anziehn.
„die Wunder der Zeugung“, „Liebe und Ehe“, „Der Mensch und sein Geschlecht“,
und drüben — zwischen den beiden Schweizerlandschaften —
nahezu lebensgross,
die badende Oeldrucknymphe:
eine blendende Brust, ein sinkendes Tuch, ein errötendes Lächeln,
Schenkel, wie aus einem Schlächterladen!
Meine bedrängten Augen irren angstvoll weiter.
Was wird er sagen?
Sein Daumen, nass gemacht, dreht schon die letzte Seite!
Ein leeres Papageienbauer, ein Bücherspind, Ariadne auf Naxos,
einem ovalen Alfenidschälchen, gleich obenauf, die Visitenkarte des Hausherrn:
„redakteur des Herzblättchen, Zeitschrift für Neuvermählte!“
Weiter! Oben die Decke! Auch dort!
Zwischen Veilchen, Rosen und Vergissmeinnicht,
auf einem Tintfass.
ein dicker, fleischfarbner Amor,
der, umspielt von Schmetterlingen, mit einer Pfauenfeder in ein Buch schreibt:
„ohne Liebe gleicht das Leben einer Rose ohne Duft!“
Und ich fühls:
ich bin über und über rot geworden!

Meter: iambic
Píseň Krále Šalomouna.
by Karel Sudimír Šnajdr

Bývával jsem švarný hošík,
Všeho míval vždycky dost!
S zlatou lyrou, s zpěvem, s žertem
Na všech stranách milý host.
Bohyně se na mne smály,
Vždy mne k sobě lákaly;
Jako včely vůkol květu
Okolo mne lítaly!
Ale, ach! to štěstí, věru!
Malé mělo stálosti!
Jen jsem s jednou k oltáři šel,
Již byl konec radosti.
Ostatní panenky nad mnou
Nosíčky hned krčily,
Zůstalli jsem přes moc u nich,
Ze dveří mne honily.
Stav se vdovcem – zas jsem mínil
Starou cestou kráčeti;
Holky ale nechtějí už
Na mne ani hleděti;
Ač jim stokrát vypravuju,
Jaký jsem byl někdy hoch –
Každá praví: „S Pánem Bohem!
Z jara jenom kvete loh!“ –
Bodejž vás! – což starý básník
U vás nic již neplatí?
Myslíte, že mladíkové
Umějí jen zpívati? –
Nechte sy tedy ty hejsky,
Já vám jich nezávidím;
S lyrou raděj, se skleňcý se
Do chládečka uklidím!
Tam se rozložím jak čtyří
Na kolébku drnovú,
Vesele sy počnu zpívat
Píseň Šalomounovu.
„Nejhorší, to věřte bratří,
Ze všech kantorů jest čas;
Neb on všechny zpívat učí:
„Vanitatum vanitas.“ –
Vy pak, jenž se posmíváte,
Lehkovážná děvčata!
Vy též někdy poběhnete
Skrze jeho práčata.
Osud můj y na vás čeká,
Přestanete chechtati,
A budete, chtěj neb nechtěj,
Šalomounskou zpívati! –

Meter: trochaic
Electrocution
by Lola Ridge

He shudders—feeling on the shaven spot
The probing wind, that stabs him to a thought
Of storm-drenched fields in a white foam of light,
And roads of his hill-town that leap to sight
Like threads of tortured silver. . .while the guards—
Monstrous deft dolls that move as on a string,
In wonted haste to finish with this thing,
Turn faces blanker than asphalted yards.

They heard the shriek that tore out of its sheath
But as a feeble moan. . .yet dared not breathe,
Who stared there at him, arching—like a tree
When the winds wrench it and the earth holds tight—
Whose soul, expanding in white agony,
Had fused in flaming circuit with the night.

Meter: iambic
Schluß .
by Barthold Heinrich Brockes

Und hiemit will ich denn zugleich mein Neujahrslied vor dieß-
mal enden:
Jedoch vorher noch dieß Gebeth zum Herrn der Jahr und Zei-
O Gott! durch dessen Gnad und Huld ich einige von meinen
Jm abgewichnen Jahre zwar geschickt gewesen, zu verrichten;
Wann aber doch noch viel gefehlt: So ruf ich dich in De-
Gieb doch im künftgen Jahre mir, den Meinigen und jedermann,
Daß wir, gerührt durch deine Wunder, mit allen Kräften uns
Dich zu erkennen, zu
Jm Denken, welches deiner würdig; im Glück, durch frohe
Die
lassenheit,
Dein Wollen zu verehren suchen; und unsre ganze Lebenszeit
Sich in bewundernden Vertrauen dem Schöpfer
kindlich übergeben,
Und ewig Gutes von ihm hoffen. Dieß ist allein ein
wahres Leben.

Meter: iambic
140. Kvítko, které v zimě, v letě
by Eduard Just

Kvítko, které v zimě, v letě
ve svěžesti stejné květe,
jemuž mráz ni bouře neškodí,
jež vždy mile oku lahodí:
kvítko to Ti, otče drahý,
věnuji v čas tento blahý
jmenin Tvých.
Přijmi dar ten z rukou mých!
Jestiť kvíteček to nevadnoucí,
jejž Ti nabízí má láska vroucí:
slove vděčnost spanilá.

Meter: trochaic
Dědouškova věštba.
by Beneš Grünwald

Vzešlo slunko z ranní páry,
divily se dětí tlumy:
„Světem vládnou divné čáry,
dědeček náš lisý, starý
hádat umí!“
Pod lipami na silnici,
telegrafní tyč kde stojí,
poslouchaly při měsíci
drátů hudbu ševelící
v nepokoji.
„Dědečku, slyš, jak to fičí,
přilož ucho, pojď sem s námi!“
Celý houfec dětí křičí,
dědečka si táhnou k tyči
ručičkami.
„Slyšíš? slyšíš? co to šumí?“
Ztichly děti, poslouchají:
dráty hučí divné dumy,
jako blízké lesů chlumy
v noční taji.
„Zvěsti slyším,“ praví sladce
dědouš dětem hladě líčka:
„bude živo v naší chatce,
vrána nese vaší matce
andělíčka.“ –
Šlehlo slunce v spící háje,
jitrem vánek snivě šepce
šťastné matce sladké báje;
vedle dřímá anděl z ráje
na kolébce.
Útlé tílko, jako z páry!
Divily se dětí tlumy:
„Světem vládnou divné čáry,
dědeček nás lisý, starý
hádat umí!“

Meter: trochaic
2.
by Johann Gottfried Herder

»lieber Tod, was soll das Leben?
Ist doch nur ein Bürdetragen!
Ist doch nur ein ängstlich Streben!
Lieber, hörst Du nicht mein Klagen?
Komm, o Tod, und nimm mich hin!«
Es kam der Tod und stellete sich hin;
Der Greis, erschrocken, änderte
Der Worte Sinn:
»ach, so hörtest Du mein Klagen?
Sieh, die Bürde muß ich tragen;
Lieber Tod, drum hilf mir heben!
Hilf mir! süß ist doch das Leben!
Nimmst mich früh genug doch hin!«
Es half ihm auf der Tod und ging
Still seines Weges hin.
Und rufet man nur so den Tod?
Ruft man nicht täglich also Gott?
Itzt will man dies, itzt das im lieben Lebenslauf,
Und Er hilft immer auf.

Meter: polymetric
Epitalamio Dedicado a don Juan de Vidarte
by Anastasio Pantaleón de Ribera

Tu bulto, mi Vidarte amigo, lea
serena la nariz, grata la frente,
esta Musa nupcial, si lo consiente,
el moderno Grecismo de Correa.
Lícito, amigo, tanto asunto sea
(bien que poeta soy barbiponiente)
a mi Musa de hoy más, pues tu valiente
protección el asiste a tanta tea.
No rayos sólo dándole volcanes
de sagrado esplendor al Himeneo
arda el festivo tronco que defiendes;
y estos dos serenísimos Guzmanes
deban su luz no al mío, a tu deseo,
pues más que yo se heroica luz enciendes.

Meter: polymetric
- XI -
by Hernandode Acunya

En extrema pasión vivía contento
por vos, señora, y cuánto más sentía
sólo un mirarme o veros deshacía,
o al menos aliviaba, mi tormento.
Hora quisiste que de fundamento
cayese en tierra la esperanza mía
con declararme lo que no entendía,
de torpe hasta mi entendimiento.
De esto nació un desdén por cuya mano
en término muy corto se ha deshecho
la fábrica que Amor hizo en mil años.
Yo miro, ya seguro desde el llano,
el risco en que me vi y el paso estrecho,
quedando ya seguro de mis daños.

Meter: iambic
- XXI -
by Bocangel y Unzueta

¿Hasta cuándo esta tinta, dime, Fabio,
pondrá tu engaño sobre tu cabeza?
Quien hace la traición naturaleza
tema del tiempo el alevoso agravio.
Mas ya que con discurso poco sabio
ultrajas de los años la pureza,
tíñete las arrugas, que es bajeza
que parezcan de dos mejilla y labio.
La mentira en la voz es caso feo,
y, siendo sin pretexto y sin disculpa,
es un delito en el honor nefando.
¡Oh, Fabio, cuánto más pecar te veo,
pues tomas tan de siento aquesta culpa
que ya te sales con mentir callando!

Meter: iambic
FINALE.
by Karel B. Hájek

Sem čerstvé růže přinášejte v náručích
a sypejte je na vychladlá, mrtvá naše těla –
anebo ne, ne, růže nepřinášejte,
je vůně jejich příliš omamná, když umírají –
vlčího máku natrhejte na lukách
a velkých blatouchů a zvonků, kopretin,
a v polích koukole a chrpy mezi klasy –
ty prosté květy ona vždycky mívala tak ráda!
A neplačte a nezpívejte ty své smutné písně!
Jen v kruhu usedněte, bílé panny, kolem nás
a vzpomínejte na ni jen, jak byla krásná,
jak byla dobrá, oddaná a čistá, vaše sestra,
jak velká byla v tom, co dovedla mi dát,
a v tom, co všecko protrpěla se mnou.
Tu bolest její lásky nejvíc připomínejte si,
na smutných cestách se mnou ona příliš trpěla
a příliš pusté byly končiny, kam oddaně šla za mnou.
A na západě den až dohoří a za řekou
z par bude stoupat velký měsíc stříbrný,
až dveřmi zavřenými vejdou první stíny noci,
nerozžehejte kolem nás ty bledé svíce –
tvář její příliš podobna by byla mrtvole
a v stínech důlků zapadlé by měla oči.
A taky okna na noc nezavírejte
a žádná z vás tu nezůstávej na modlitbách –
noc bude slavných tichem svatá, hluboká,
od hvězd až k zemi prostor naplní svým tajemstvím,
a v oživených našich zornicích jak v cisternách
se budou z dálek nová, velká světla zrcadlit.
Od zraňující hmoty odpoutaní vězňové,
my splyneme s tím harmonickým souzvukem,
v tom smíření, kde lásky ani nenávisti není,
v tom tichu, ničím, co je lidské, nepotřísněném,
dva stíny, hlasy dva umlklé věčným mlčením.

Meter: iambic
NA VÝHLEDECH.
by Antonín Klášterský

Kraj pod námi se zdál být květnou básní.
My sedli nad ním v hovoru a smíchu,
kruh přátel malý, lesní stromy v tichu
co kývaly své tmavé chvoje třásní.
Ó, jak jsme byli veselí a šťastni!
Jak nebylo by bolu, křivd ni hříchu,
jak neskrápla by štěstí do kalichu
ni krůpěj žluči v životy nám vlastní.
Z nás mnohý as teď hlavu v smutku věsí:
to veselost tam nechali jsme jistě,
a ona těká doposud tam kdesi.
Snad někdo kol jde, plný stesku zlého,
a veselo mu náhle na tom místě,
ač neví ani, proč, a neví z čeho.

Meter: iambic
157. Což jest draha báje starožitná,
by František Sušil

Což jest draha báje starožitná,
O zlatém co praví řetěze;
Jím se světu v sličném náleze
Ozářila pravda živobytná.
Dráha jeho prý jest nevýspytna,
Po květinách, vodách, po hřeze,
Přese světa vniká přes meze
K Jupiteru v bydla nadblankytná.
Což ten řetěz? Co chce jeho dráha?
Proč ten řetěz až tam v nebe sáhá?
Starosvět tím bezděk pravdu věstí.
Řetěz ten – to svatá láska jesti.
Láska – páska, jenž jde na oblohu,
Láska lidstvo věčně pojí k Bohu.

Meter: trochaic
KRAJINA V MODŘI
by Jiří Karásek ze Lvovic

V modř přešlo vše, co stydlo v zeleni,
V modř lichotnou všech odstínův a tónů.
V par fialových hořkém zbarvení
Kraj rozlitý se chvěje v mírném sklonu.
V tom nádechu, jenž jemný jest a snivý,
Kontury ostré jak by všechny změkly.
Kde stromů pár se na obzoru křiví,
Jak se štětce by kapky modré stekly.
Vždy zvláštní nálada mne rozruší,
Když poklid večera se krajem klene,
Kde modro zpívá v chladném ovzduší
Tak lichotné, tak hořkem nasycené:
V lamp modrých šeru jak bych chrámem tiše
Po deskách hrobních kráčel krokem mdlým,
Kde plný vzdechů kajícných vzduch dýše
Rouch fialových kouzlem ponurým.

Meter: iambic
UN SONETO PARA BEBÉ
by Rubén Darío

Un verso nuevo y gentil
y metálico y sonoro;
un precioso anillo moro
que puliera el esmeril;
una rosa de Abril
que dentro el pecho atesoro;
una perla en concha de oro
llena de aroma sutil.
Pues que tu lengua interpreto,
idioma de luz y miel,
te daría, niño inquieto,
envuelto en este papel,
un diamante hecho soneto
para que juegues con él.

Meter: polymetric
Auf den Tod des Geschichtschreibers Schmizlin von Uihingen
by Ludwig Eichrodt

Lasset heut' die Leichenglocke schallen
In der Harfe Todtenmelodien,
Ach, ein großer Mann ist uns entfallen,
Schwabens Zierde, Schmizlin, ist dahin!
Ewig soll im Tempel der Geschichte
Ihres Priesters Name aufrecht stehn,
Und im Lied, im Drama, im Gedichte
Soll die Nachwelt ihn verherrlichen.
Mit dem Geist der alt' und neuen Zeiten
War der Hingetretene vertraut,
Er enthüllte die Begebenheiten
Mit der Wahrheit unverzagtem Laut.
O Verhängniß, warum diese Härte
Ueber's Vaterland, war's nicht genug,
Daß der Krieg mit seinem Heidenschwerte
Ihm erst jüngst so manchen Sohn erschlug?
Warum ist das Loos der Feuerköpfe
Schweres Unglück oder früher Tod?
Während die gewöhnlichen Geschöpfe
Finden lebenslang ihr täglich Brot.
Ward nur darum diesem selt'nen Manne
So im Nu dies arge Lebensziel?
Fiel er darum wie die hohe Tanne,
Und ist Tannensturz ein Kinderspiel?
Aber besser so, wie es gekommen,
Als wenn Schlimmeres noch wär' geschehn.
Kann Gebrest und Altersschwäche frommen
Einem Geiste aus den Himmelshöhn?
Welcher zu den Menschen kam hernieder,
Zu belehren dieses Publikum,
Solche Geister kommen nicht gleich wieder,
Wenn sie scheiden, wissen sie warum!
Darum schäm' ich mich, mit längern Klagen
Zu entsetzen euer friedlich' Ohr;
An der großen Männer Sarkophagen
Ziemt sich blos für Dankbarkeit ein Chor.
Auf darum, und laßt uns diesen singen!
Ewig bleiben wir davon entzückt,
Daß der sel'ge Schmizlin von Uihingen
Uns mit seiner Gegenwart beglückt!

Meter: trochaic
Soneto
by Arturo Reyes

Cuán triste yace el corazón, parece
vencido gladiador falto de aliento,
y cuán triste también el pensamiento
cuál pájaro aterido desfallece
Ya entre brumas apenas resplandece
el sol que iluminó mi firmamento,
ya el goce apenas de su dulce acento
al blando arrullo su licor me ofrece
Tú eres la última flor que hallé en mi senda,
la última flor a la que di en ofrenda
la última llama que en mi ser ardía
La rama de verdor improfanado
del árbol del amor donde ha cantado
su última estrofa la esperanza mía

Meter: iambic
1L: Ein Bauer, der die Cypria
by Gottlieb Konrad Pfeffel

Ein Bauer, der die Cypria
Weit lieber als Caplans Madonne
Im Gartensaal des Burgherrn sah,
Durchblätterte mit Herzenswonne
Den neuen Almanach. Er las:
Ein Titel wars. Wie? rief er, was?
Die Venus in der Sonne? Wetter!
Die Venus? Ach! – Hier brach sein Ton. –
Und ich erfuhr kein Wort davon?
Der Sonnenwirth ist doch mein Vetter.

Meter: iambic
Víno duchů.
by Jaroslav Vrchlický

Ty čisté víno duchů, poesie,
jak s nebes Ganges plynul vodopádem,
nad lidstvem proudíš a nad věků stádem
tvé démantové moře vře a bije!
Tě žebrák Homer holou dlaní pije,
ty děti pouště blažíš vůní, chladem,
a Shelley týrán po věčnosti hladem
déšť perlí tvojich na svět spící lije.
Ó jaký ples u zdrojů tvojich stávat,
přes vlny tvé se dívat do věčnosti,
jak nad nimi se rdí juž lidstva zoře!
I nechápu, proč vodou střízlivosti
tě hlupec křtí a lidstvu chtěl by dávat
po kapkách tebe, jež jsi větší moře!

Meter: iambic
Koník.
by Jan Evangelista Nečas

Přes bojiště táhla mlha
proudy valnými –
Hledal koník pána svého
mezi padlými.
Řehtot jeho teskně tklivý
tmou se ozýval –
hledal věrný koník pána,
jejž rád nosíval.

Meter: trochaic
Der Fuchs ohne Schwanz
by Friedrich von Hagedorn

Reinike verwirrte sich
In die ihm gelegten Stricke,
Und, wiewol er selbst entwich,
Ließ er doch den Schwanz zurücke.
Um nicht lächerlich zu sein,
Predigt' er den Füchsen ein,
Auch den ihren abzulegen.
Seine Hörer zu bewegen,
Sprach er als ein Cicero:
Erstlich will's der Wohlstand so,
Um sich zierlicher zu regen:
Denn man trabt damit zu schwer,
Und zu unbequem einher.
Zweitens macht ein Schweif zu kenntlich.
Drittens hält er in dem Lauf
Oft den schnellsten Brandfuchs auf.
Viertens riecht er vielen schändlich.
Stumpfer Redner! schweige du,
Rief ein alter Fuchs ihm zu;
Was du lehrest, wird verlachet.
Nur der Neid ist, was dich quält,
Der den Vorzug, der dir fehlt,
Andern gern zuwider machet.

Meter: trochaic
Radikal und konservativ
by Franz Grillparzer

Der Unterschied beider Parteigebilde
Ist wert nicht, daß man ein Wort verliere;
Es sind nun eben: die einen wilde,
Die andern dagegen zahme Tiere.

Meter: iambic
ŽIVOT ŽENY
by Petr Bezruč

Je napřed matkou nám, nad kolébkou se sklání,
uspává písněmi, sama nocí nespává,
nás živí, vychová, před drápem sudby chrání
a cestu neschůdnou s úsměvem urovnává.
Chce květ být zaléván, i zahradníka hledá:
k mužovu rameni se sličná hlava sklání
(vezmi si vichřící, co zefyr lásky nedá!)
a čeká polibků a čeká milování.
A pak je sestrou nám, která jde tiše s námi
s očima něžnýma, než mohyla nás skryje,
nás v slzách pochová, hrob krášlí květinami
a v srdci teskném jí podoba naše žije.

Meter: polymetric
Poslední láska Dona Juana. (II.)
by Jaroslav Vrchlický

Ale hůř je, pane milý,
nový jezdců tlum tam pílí,
raněn jsem a nemám síly,
necítím juž bok ni hřbet.
Nový útok, nová zrada,
ďábelská ta kavalkáda
zaskočí nás právě v záda,
chlapů těch je čtyřicet!
„Nuže při nejbližším blesku
na železnou uhoď desku,
otevrou nám asyl hned!“

Meter: trochaic
- CLVII - A Madrid, cuando se trataba de mudar la Corte a Valladolid
by Argensola

Volverse han muchos a labranzas toscas,
que fueron sus primeros ejercicios;
tratarán los magnates y patricios
en rubias mieses y vacadas hoscas.
Dejarán las culebras ya sus roscas
en que enlazaban huéspedes novicios;
andarán los casados en sus quicios,
pues le dejan en paz su miel las moscas.
Viviráse con gusto y más sin arte,
y cesará el hablar por cartapacio,
engomar el copete y frente lucia,
y las mohatras en igual descarte.
En faltando la Corte, Rey, Palacio,
aunque limpia, Madrid será muy sucia.

Meter: polymetric
- 740 - Acto I, CELIA
by Lope de Vega

Quedó toda mujer, por ley divina,
sujeta al hombre, y fue de Dios sentencia.
Perdió la libertad, la inobediencia;
que a estar sin ella su belleza inclina.
Con esto, algunas veces determina
romper el yugo, de su culpa herencia,
y, con sutil ingenio y diligencia,
oprimir los ingenios imagina.
Tal vez rinde sus gustos y placeres,
¡oh, libertad!, para que más te asombres,
los hombres de más varios pareceres;
tal vez sus letras, armas y sus nombres,
que es el mayor blasón de las mujeres,
siendo sujetas, sujetar los hombres.

Meter: iambic
322. Na vrtkavé mysli fučíka.
by Matěj Josef Sychra

Křivdu tobě udělali
Lidé, když jsou naříkali,
Že prý v ničem nejsy stálý.
Vyznaliby, že jsou lhali,
Kdyby na to pozor dali,
Že jsy v vrtkavosti stálý.

Meter: trochaic
Von der Hitze und von der Kälte.
by Barthold Heinrich Brockes

Es scheinet mit dem Kalck auch eben so zu gehn.
Wenn seine kleine Theil entzündt, gebrennt,
Mit Wasser angefeucht; zertheilt er sich und trennt,
Umgeben und gedruckt vom ersten Element,
Durch deren strengen Druck des Brennens Kräfft’ entstehn.

Meter: iambic
4. Gottes Engel
by Gustav Schwab

Seiner Boten einen
Aus der Engel Schar
Läßt der Herr erscheinen
Jedes neue Jahr.
Aus der Zeiten Pforte
Schwebt der Himmelgeist,
Den er seine Worte
Uns verkünden heißt.
Oft erscheint ein Engel,
Der den Lilienstängel
Neigt ob allem Land:
In die Beete nieder
Sinkt der Blumenstaub,
Da erwachen wieder
Blüt' und Frucht im Laub,
Oft herab zur Erde
Fleugt der Engel
Mit dem Racheschwerte
Gottes oft der
Und als Schnitter stehen
Sie in reifer Welt,
Fangen an zu mähen
Wie es ihm gefällt. –
Uns in dieses Jahr?
Wen, emporgewendet
Wird der Blick gewahr?
Ach, es ist der ernste
Diener, ist der
Trägt bis an das fernste
Ufer sein Gebot.
Einem Fürstengreise
Schob er jüngst den Arm
Unter's Haupt, das leise
Fortschläft ohne Harm.
Dann von Thron zu Throne
Zog er, und dem Zar
Nahm die goldne Krone
Er vom blonden Haar;
Und worauf hienieden
Sein Gedanke sann:
Zu dem ew'gen Frieden
Zeigt' er ihm die Bahn.
Und es geht der Engel
Weiter seinen Pfad,
Vor ihm grünt der Mängel
Und der Sünden Saat.
Gräber stehen offen:
Doch – was kommen mag –
Freunde, laßt uns hoffen,
Laßt den Dichter schwärmen,
Laßt ihn prophezein,
Sonnen sich und wärmen
An der Ahnung Schein:
Fremden Regionen
Eilt der Engel zu,
Euch, ihr Hütten, Thronen,
Gönnt er lange Ruh!
Dort wo müde Streiter
Bang gen Himmel sehn,
Wo Egyptens Reiter
Dicht, wie Mauern, stehn:
Dorthin seht ihn fliegen,
Seht ihn unbemerkt
In den Reihen liegen,
Die kein Andrer stärkt!
Ist er nicht der alte
Würger ohne Schlacht,
Dessen Köcher schallte
In der Mitternacht?
Der die Erstgebornen
In Egypten schlug,
Bis daß Halbverlornen
Wurde frei der Zug?
Schreite, Gottes Bote,
Nur ins neue Jahr!
Was dein Blick auch drohte,
Unsre Herzen schwellen,
Sind in Hoffnung froh:
Stürmt, ihr Meereswellen,
Ueber Pharao!

Meter: trochaic
1L: Von Bläue und Wolkenschatten durchdunkelt,
by Gerrit Engelke

Von Bläue und Wolkenschatten durchdunkelt,
Von flirrenden Sternen durchfunkelt,
Schwelt sausend und sacht
Die Weltraum-Nacht –
Da kommt über Wolkenwogen
Ein flimmerndes Singen geflogen,
Tropft und tropft Klang um Klang
Ein Sphärengesang
In die Nacht –
»o' du und wir – du und wir –
Du bist in der Nacht und bist doch nicht hier –
O' Wirbal, du Gottheld der Liebe,
Du Allüberrager,
Wo glänzt dein Auge, wo ist dein Lager?
Wir dürsten nach dir,
Kämpfer und Wager,
Und nach Liebe – «
Da schweben wie mit nächtlichen Schwingen,
Die suchenden Frauen aus düsterer Ferne
In den Sprühlichtregen der Sterne –
Da gleitet im Leuchten der leuchtende Chor – –
Nun wieder ein Singen,
Einer Stimme Singen:
»o' Wirbal, du, den ich erkor,
Den ich am Anfang besaß –
Und wieder verlor, wie müd ist mein Tanz,
Wie leer meine Nacht,
Kein Glutblick, der mir lacht,
Kein Arm, der mein Blühen entfacht,
Nicht du, allgroßer Glanz –
O' sternlichtbetauter,
Nachtlockenumblauter
Glanzgott
Komm!«
Die Klage verirrt – – –
Ein Sprühkomet schwirrt
Hochoben – – –
Sieh! da kommt ein Feuer!
Hör, da kommt ein Fauchen!
Da kommt ein Neuer!
Seinem Reitroß rauchen
Die Nüstern –
Wirbal!
Wirbal!
Die Jungfrauen flüstern –
Da beginnt in glutschwerem Baß
Der riesige Reiter zu singen:
»du Eine, die du riefst,
Die du sangst und nicht schliefst,
Ich bin der übernächtige
Liebesmächtige,
Den du suchst.
Komm du Tanzschmächtige,
Von Sehnsucht verstört,
Dein Lied ist erhört,
Erlösung wird dein.«
Singt wieder die Eine allein:
»o' Wirbal, Wirbal ich kann nicht mehr singen,
Mein Herz will springen, –
Mein Herz will ich dir bringen – –
Dein Speer glüht so rot – «
»du bist liebesstark, sei bereit,
Daß ich dich löse aus Sphärenzeit
In Aeonenseligkeit!
Ich bin der Liebestod!«
Da wankt die Eine und hauchte: »ich will« –
Dann lachte sie selig und war ganz still – –
Da stieß er ihr den Stahl ins Herz,
Sie hat nicht geschrieen vor Schmerz –
Erlöst war ihr Herz – –
Der Speer tropfte blutrot – –
Der Blutspeer hat das Herz durchschnitten –
In der Nacht –
Der Chor ist tot tiefab geglitten
In die Nacht –
Der Riese ist finster zurückgeritten
In die Nacht – in die Nacht.

Meter: iambic
Auf den Tod eines tragischen Schauspielers
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Der oft zum Schein' vor unsern Augen starb,
Und Geld damit, nur Beifall nicht, erwarb,
Doch heute wirklich ist gestorben,
Hat endlich Beifall sich, statt Geldes, heut erworben.

Meter: iambic
A San Isidro
by Pedro Calderón Riaño

Los campos de Madrid, Isidro santo,
emulación divina son del cielo,
pues humildes los Ángeles su suelo
tanto celebran y veneran tanto
Celestes labradores son en cuanto
con amorosa voz, con santo celo
enviáis en Angélico consuelo
dulce oración, que fertiliza el llanto
Dichoso Agricultor, en quien se
                     encierra
cosecha de tan fértiles despojos,
que divino y humano os da tributo
No receléis el fruto de la tierra,
pues cogerán del cielo vuestros ojos,
sembrando aquí sus lágrima , el fruto.

Meter: iambic