PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Javor. (II.)
by Alois Vojtěch Šmilovský

Léta přešla, javor dospěl v statný strom
pod ochranou vrby víly bez pohrom...
hle! tu jednou za pravého poledne
bledá žena v chladu jeho usedne.
„Ach! javore,“ zavzdychla si, „zelený,
co rok nové oblíkáš ty lupeny,
co rok v létě bůh ti dává nový květ:
ó jak šťasten jsi, že neznáš lidských běd!
Neznáš, kdy červ viny hryže, bolestí,
ani dlouhých nocí bez snů neštěstí,
když nám srdce v těle dusí viny had,
když poslední kvítek naděje nám zvad.
Ach! už stromek mého žití opadal,
jak rez ostrý padl na něj z viny žal,
havran nad ním smrti píseň křehotá,
místo sladké mízy jed v něm kolotá.
Věz, měla jsem, měla v mládí milého,
srdce puká, když pomyslím na něho,
byl by pro mne život, štěstí, nebe dal – –
za svou lásku odměnu ach! špatnou vzal.
Jiný přišel s hladší tváří, v ústech med,
loudil, prosil, až bláhové srdce sved:
první přišel a kloboučkem zatočil
a do pole do šírého zabočil.
,Měj se dobře, má panenko, s bohem buď,
za to, číms mne ublížila, bůh tě suď!(
Tak odešel a víc se již nevrátil...
snad že v cizině si život ukrátil.
A bůh soudil – přísně soudil vinu mou:
zrádné ženě, choť zas platí zradou svou,
a když bůh mně k potěšení děcko dal,
za trest pokaždé mi zas je v nebe vzal.
A ten, pro nějž hřešila jsem v chvíli zlé,
dnem i nocí vrážel trny v srdce mé,
bolest byla matkou mojí a pláč druh,
aniž hrobu chce mi popřát soudce bůh.“ –
Když tak javor ženu lkáti uslyšel,
jak by bolest projela jej, šelestěl,
jako v bolném nářku zavzněl její hlas,
na dávno již zapomněný vzpomněl čas.
V chvilce listí sežloutlo mu lítostí,
z větví hlas třesoucí k ženě šelestí:
„Neplač, milá, brzy přestane tvůj žal,
já jsem, jenž tě druhdy tolik miloval.
Jdi, má milá, a přijď opět k večeru,
přines s sebou dobrou, ostrou sekeru,
se vší silou podetni mé kořeny,
umřít s tebou žádá si hoch milený.
Kmen můj mrtvý v noci dones v chýši svou,
tesaři ti z něho rakev utešou,
a v té rakvi dej se, milá, pochovat,
v hrobě spolu budeme se milovat!“...
A když slunce zacházelo za horu,
přišla žena se sekerou k javoru:
prask a prask! – a javor hlavu schýlil svou...
ráz! – a pádem pohřbil ženu nešťastnou.

Meter: trochaic
1L: Sausende Funken,
by Karl Henckell

Sausende Funken,
Rollende Räder,
Mühende Massen
Wandeln die Welt ...
Wenn ich mich flüchte,
Bin ich ein Feiger,
Wenn ich mich nahe,
Trägt es die Feder,
Oder wird sie vom riesigen Schwungrad zerschellt?
Ich steh inmitten
Kampfheißer Tage,
Ich bin geworfen
In wirbelnde Flut.
Die Seele blutet,
Die weiche Seele,
Wie kann von Vater
Und Mutter sie los?
An Herzensfäden
Bin ich gebunden,
Durch Herzensfäden
Schneidet die Zeit.
So laß sie schneiden!
Ich will's drum leiden,
Den Weg zu finden:
Wie werd' ich größer?
Wie werde mit andern ich selber befreit?
Worin ist Freiheit?
Worin ist Größe?
Im Mut der Menschheit,
Der dich erfüllt.
In Gattung Größe,
Freiheit im Volke,
Die dich geboren,
Das dich erzeugt.
Voraus der Gattung,
Voran dem Volke,
Ihr Vorwärts-Fühlen
Von dir geprägt!
Ihr höchstes Sehnen
Von dir verkündet,
Ihr tiefstes Leiden
Von dir verklärt.
Und nicht geschwiegen
Von deinem Schmerze,
Daß allzu grausam
Die lange Frist,
Die von dem Neuland
In deiner Seele
Zum neuen Lande
Des Lebens mißt!
Spritzende Funken,
Sausende Räder,
Mühende Menschen
Wandeln die Welt.
Menschen sind Herzen,
Massen sind Seelen,
Geistermillionen
Glimmen und glühn.
Sei's an der Esse,
Sei es am Webstuhl,
Sei es am Baugerüst,
Sei es am Pflug –
Sei's auf der Berge Höh,
Sei's in der Grube,
Sei es im Männerrat,
Sei es am Herd –
Wo nur mein Blick hinschweift
Über die Lande weit,
Wächst eine neue Welt
Drunten empor.
Säh sie mein Auge nicht,
Müßt' ich ein Blinder sein
Oder ein Heuchler,
Wollt' ich's nicht sehn:
Kommendes Erdgeschlecht
Hebt schon das Haupt empor,
Mächtiger Nacken trägt
Trotzigen Mut.
Neuer Gesetze Sinn
Zieht durch die Tiefen hin,
Was die Erkenntnis weckt,
Regt sich im Blut.
Menschen der Erde,
Jochesentspannt,
Grüßen die Sonne frei,
Frei Luft und Land.
Meister der Erde,
Herrn der Maschinenkraft,
Grüßen das Leben frei,
Muskelgestrafft.
Töchter der Erde,
Mütter der Zukunftsschar,
Taufen das junge Volk,
Kränzend ihr Haar:
»in all-einigem Leben,
Von selbstsüchtigem Unrecht rein,
Schwungkraft soll eure Herzen durchbeben,
Schönheitschaffende Menschen zu sein!« ...
Wird sie vom riesigen Triebrad zerschellt?
Sei's drum! Meine Feder der winkenden Welt!

Meter: iambic
Der Sprachforscher
by Friedrich Schiller

Anatomieren magst du die Sprache, doch nur ihr Kadaver,
Geist und Leben entschlüpft flüchtig dem groben Skalpell.

Meter: polymetric
64.  Wir dienen uns/ nicht GOtt.
by Angelus Silesius

Mensch/ Gott ist nichts gedient/ mit fasten bethen wach
Du dienst mehr dir damit/ weils dich kan heilig machen.

Meter: iambic
A una flor
by Nicolás Arnao

Nítida flor que por la noche helada
tenue te besa del rocío la gota
y el pajarillo de candente nota
vuela a libar tu miel en la alborada
Ya abierto el cáliz, en botón, cerrada,
grato el perfume de tus hojas brota,
triste el galán te halaga en su
                     derrota
o en su ilusión la dama enamorada
Desde la humilde choza hasta el palacio
recorre tu inocencia las escalas;
ciñes la frente de mentida Fama,
o de la Gloria en el empíreo espacio;
hechizo de los prados que regalas
al seno femenil tu tierna trama

Meter: polymetric
Matías de Vargas
by Cristóbal de Virués

Así como en el fin del quinto Canto
al vivo os retratáis, en la pintura
que del rostro, del talle y compostura
hacéis allí de vuestro monje santo.
Así debéis de retratarle en cuanto
muestra de su valor vuestra escritura,
pues de vuestro alto espíritu y cordura
no se puede esperar menos que tanto.
Y así también como en el cuerpo y alma
creo que de Garín sois un modelo
según en cuerpo y alma le pintastes.
Así creo, Virués, que en gloria y palma
le habéis de parecer en tierra y Cielo
por el alto sujeto que cantaste.

Meter: iambic
- LXX - Al rigor de una hermosura
by Joseph de Litala y Castelvi

Dulce pasión, que en holocausto ofrece,
rendir la vida en manos de un tirano,
que mata con imperio soberano,
y vence aquello mismo que apetece.
Cuanto más es mi Amor, tanto más crece,
su ceño, su rigor en lo inhumano,
fatal destino, pensamiento vano,
que espera la razón, pues no enloquece.
Sentir la pena, padecer el daño
sentir el golpe, conseguir el yerro,
llorar el mal, embarazar la dicha,
perder el bien, y para desengaño
habla el dolor en un cruel destierro,
las ansias que me ofrece la desdicha.

Meter: iambic
K čemu lítostiti?
by Adolf Heyduk

K čemu lítostiti
za ztraceným žitím,
kdo jsi mladá ňadra
ondy zdobil kvítím?
Jiní s vlhkým okem –
snad i siným retem –
bloudili a lkali
široširým světem.
Byl-lis ondy šťasten,
teš se tomu v snění,
jako činí v slunci
niva při jeseni.
Byl-lis neštasten však,
těš se v žití starém
jak hvozd zadumaný
zkvetlým v písních jarem.
Neštasten-lis posud,
těš se oné chvíli,
až se křídlo smrti
nad tvou hlavou schýlí.
Neměl-li jsi květu
v klamné žití době,
zjeví se ti s jara –
v trávě na tvém hrobě.

Meter: trochaic
- LIII -
by Juan Boscan

Amor me envía un dulce sentimiento,
diciendo que es su mensajero cierto.
Las nuevas son que estoy dentro en el puerto,
seguro de tormenta y de tormento.
Hace de esto fianza el pensamiento,
mostrando, en mi pasado desconcierto,
que Amor me levantó de frío y muerto,
haciéndome quedar vivo y contento.
El milagro fue hecho extrañamente,
porque resucitado el mortal velo,
resucitó también la inmortal alma.
Celebrado seré en toda la gente,
llevando en mi triunfo para el cielo,
con el verde laurel la blanca palma.

Meter: iambic
Bystřice.
by Antal Stašek

Zrodila hora studánku,
v kolébku píseň šumí jí bory,
povité v pažit květnatý
stráží jsou kolem obrovské hory.
Líbá ji nebe blankytné,
ve tváře její lazury noří,
hvězdičky v ní se koupají,
ano i slunko něhou k ní hoří.
A přece rmutno dítěti,
zroseným okem do kola zírá:
„Matičko, pusť mne, chladno tu,
tajemná touha nitro mé svírá.
V ňadrech mně dřímá divný sen,
čarovných krás mně šepotá báje –
z náruče své mne rychle pusť,
poletím za snem v daleké kraje.
Co mně to nebe – svět chci míť,
proudem se v jeho obětí vrhnouť,
kypěti bujnou rozkoší,
hledati lásku, láskou vše strhnouť.
Líbati budu líbána,
opěvať bude pěvec mé vnady,
podmaním vše, kam kročím jen,
věnčena kvítím, luhy a sady.
A přijde děva, přijde jun,
usadí oba na mé se břehy,
a já jim z vlnek těkavých
zašplounám píseň tajemné něhy.“
„Dceruško má, to marný sen,
není tam tobě radosti žádné,
najdeš, věř, divé plémě jen,
které tě zpoutá v okovy zrádné.
Bude ti plakať do tvých vln,
slzou ti hořkou proudy tvé skalí,
tajemství černých temný dav
do tvého nitra se sebe svalí.
Smývati budeš hřích i žal,
zločinův, strastí, kvílení plna,
na místě písní rozkoše
zasténá bolem zmucená vlna.“
Neslyší dcera, utíká,
vášnivě v náruč vrhá se světu,
bujivě líbá, kochá jej
ve skoku vírném, bujivém letu.

Meter: polymetric
4. Der 51. Psalm
by Paul Fleming

Du Güt' und Gnade selbst, Gott, sei mir Sündern gnädig,
und sprich mich meiner Schuld in Hulden quit und ledig!
Herr, wasche du mich wol von meiner Missetat!
du hast für meinen Kot bei dir das rechte Bad.
Ich sehe für und für vor mir mein Unrecht schweben,
ich wil dir dessen nur ein klar Bekentnüß geben
und sagen frei heraus, daß ich dein Sünder bin.
Denn dieser Ausspruch sieht auf deine Gottheit hin,
daß du bleibst ewig wahr und allzeit rein zu finden.
Ich kan es leugnen nicht, ich bin ein Mensch, in Sünden
empfangen und geborn. Der Eltern schnöde Lust
hat mir auch angekleckt den bösen Kot und Wust.
Dir aber, Herr, gefällt die Wahrheit, die verborgen
in deinem Herzen liegt. Du kanst, Herr, für mich sorgen.
Du zeigest mir den Weg, der zu der Weisheit führt,
der auch sonst heimlich ist, den nie kein Heide spürt.
Nimb einen Ysoppusch, entsündige mein Leben!
Du kanst alleine mir die rechte Lauge geben,
die Seel' und Leib beglänzt, gleich als der Sehen Liecht,
die truckne Flut, der Schnee, mit seinem Schein hinsticht.
Laß mich von lautrer Lust und Wonne hören sagen,
daß der Gebeine Mark, die du so sehr zuschlagen,
einst wieder werde froh! Vertilge meine Schuld,
verbirge dich vor ihr und sei mir wieder huld!
Gott, schaffe du in mir ein neues reines Herze
und gib mir einen Geist, der nicht im Glauben scherze
und wanke hin und her! Verwirf mich nicht von dir
und nimb, o Vater, nicht den werthen Geist von mir!
Laß deine Hülfe mich zu aller Zeit erquicken,
und dein beherzter Geist laß in mir nicht ersticken
des Glaubens schwache Frucht! Herr, tröste, tröste mich!
Enthalte du mich, Herr, so bin enthalten ich!
Drumb wil ich deinen Weg die Übeltäter lehren,
daß sich die Sünderzunft zu dir sol müssen kehren.
Gott, der du stets mein Gott und frischer Heiland bist,
nimb meine Blutschuld hin, die mir das Leben frißt,
errette mich von ihr, so sol dein recht Gerichte
von mir gepriesen sein durch dieser Zungen Früchte.
Herr, öffne mir den Mund, brich meiner Lippen Schloß,
so sol dein Ruhmb und Lob auf Erden werden groß,
so weit man Menschen kent. Könt' Opfer dir gefallen,
so brächte selbtes dir ich wol für andern allen.
Könt' ein gebrantes Vieh vor dir sein angenehm,
so wär ich fornen vor, wenn man zum Brennen käm'.
Herr, dieses wilstu nicht. Ein leidzerknirschtes Herze,
ein reugeängster Geist, ein Sinn voll wahrem Schmerze,
der von der Sünden rührt, das ist, Herr, deine Lust!
Kein Räucherwerk verdunst der Sünden Stank und Wust,
kein Bocksblut söhnt Gott aus. Tue wol nach deiner Gnade
uns und der Zionsburg! Jerusalems ihr Schade
müß einst erbarmen dich! Bau ihre Mauren auf,
die so zerschellet sind durch manchen Sturmeslauf,
wenn sie bekrieget ward! Alsdenn wird man dir können
ein rechtes Opfer tun nach deinem Wundsch und Sinnen,
alsdenn wird oft ein Schaf dir werden ganz verbrant
und bluten manches Tier von deines Priesters Hand.

Meter: iambic
A RIZAL
by Fernando María Guerrero

No has muerto, no. Tu espíritu sublime
Que no manchó la infamia del tirano»
En el alma del pueblo soberano
Con Ígneos rasgos su entereza Imprime.
Palpita en nuestras auras, late y gime
Hasta la entraña azul del Océano,
Y fulgura en la frente del anciano
Alienta al niño, a la mujer redime.
No has muerto, no. La gloria es tu destino;
Tu corona, los fuegos de la aurora,
Y tu inviolable altar nuestra conciencia.
¡No! ¡El germen que sembraste en el camino
Donde cayó la sangre redentora,
Ya es el árbol de nuestra independencia!

Meter: iambic
ŽALNO MYSLIT.
by Jan z Wojkowicz

Žalno myslit na celý řád světa,
žalno myslit mi na celý život. –
Od dětství jen samý strach a pouta,
samá marná touha, marné naděje –
a teď neustálé utrpení,
utrpení jen,
mimo život, prostřed čtyřech stěn!
Kdybych aspoň věděl, co že jsem,
kdybych aspoň věděl, co že budu!
Ta nejistota od zrození k smrti,
ten dramatický chaos v erotickém žití,
ta nejistota v celé lidské snaze,
neznámost účelu a perspektivy!
A pak-li klam je všechno – k čemu snažení?
Když všeho obsahem jen illuse,
když všeho výsledkem jen vzpomínka,
k čemu to vše, k čemu, ach, k čemu vše?
K čemu je život, je-li cílem smrt?
Žalno myslit na celý řád světa,
žalno myslit mi na celý život...
Po všem tom boji s vlnami a tmou,
a vichřicí a deštěm, v stálém kymácení,
na rozbouřeném moři života –
při stálém vyhlížení břehu, v mořské nemoci –
teď jenom vrak na výspě uvázlý,
k zlé smrti v opuštění odsouzený vrak! –
Víření všeho slyším kolem hlavy,
co žil jsem, toužil, bojoval a trpěl – –
vzdáleně slyším, jak ruch ulice
při oknech zavřených v tiché celle –
a smutno ze všeho, tak smutno ze všeho mi je,
strašlivě smutno, že bych zemřel...
Kdybych aspoň věděl, co že jsem,
kdybych aspoň věděl, co že budu –
snad by se dalo smířit s osudem
a nalézt účel i v tom utrpení – – –
Kdybych jak Job uslyšel aspoň hlas,
který by s hůry volal, že se rouhám!
Ale ta nejistota od zrození k smrti –
ta možnost marnosti všech protrpěných běd!
Vše pomine snad, zajde... Jak křik ulice,
jíž masopustní vřava prochází,
teď rozbouřený, jasný, okny otřásá –
už vzdaluje se, temní, jednotlivý výkřik
pronikne jasněji – i ten už tlumí se,
hluchne a smutní – vše se vzdaluje,
slabší a slabší, hlušší, smutnější –
výkřiky jednotlivé, jako zakřiklé
sem pronikají – smutně doznívá
poslední hluk z ulicí vzdálených...
Až zůstane jen cos’, jak šalba slyšení,
illuse ruchu – ticho v hlavě vše,
ticho a smutno – že se člověk ptá:
Zda vskutku zde zněl silný onen hřmot,
to výskání, ty salvy bláznivé –
vše jak by nikdy bylo nebylo...
To je snad celý život, celá lidská snaha,
radost i žal, rozkoš i utrpení...
Žalno myslit na celý řád světa,
žalno myslit mi na celý život –
a teskno, strašno stát na sklonku žití,
živořit, doživořovat uprostřed čtyřech stěn,
bez mládí žitého, bez stvořeného díla – – –
Kdybych aspoň věděl, co že jsem,
kdybych aspoň věděl, co že budu!

Meter: iambic
Cleopatra
by Mercedes Matamoros

Del baño de alabastro ante la clara
linfa, que ondula fresca y bulliciosa,
entre siervos, la infiel y voluptuosa
reina, al nuevo deleite se prepara
El manto le desprenden y la tiara
y la de seda túnica lujosa
quedando al fin desnuda, y tan hermosa
que la Venus de Milo la envidiara.
La sierva entonces que en su
                  torno gira
al etíope le muestra allá en la entrada,
guardián inmóvil que en silencio admira;
mas ella le responde indiferente:
¡no es un hombre el esclavo! y extasiada
se abandona entre espumas blandamente.

Meter: iambic
V paprscích luny.
by Růžena Jesenská

Chodíváš-li po břehu,
když se srpek zlatí,
ptej se ho a věř mu, věř, –
pravdu povídá ti.
Všecko jsem ti vzkázala,
co ti tajně šeptá,
čekej, že se na tvůj vzkaz
taky jednou zeptá!
Ach, pak jen mu povídej! –
vždyť se mi tak stýská,
ať ty vzkazy z dálky mám,
když je nemám z blízka!

Meter: trochaic
1L: Kämmst du dir in Duft und Dunkel
by Otto Erich Hartleben

Kämmst du dir in Duft und Dunkel
deine krausen, reichen Haare,
ist's, als ob ein blau Gefunkel
knisternd dir vom Haupte fahre.
Und ich spürte scheue Wonne:
Wie uns Kräfte gross umwanden,
die an Tages trüber Sonne
Welt und Leute nie verstanden –
wie der Wunderkreis der Mächte
uns geworben zur Erwarmung
und im Ahnungsfest der Nächte
still vollendet zur Umarmung.

Meter: trochaic
Jäger-Katechismus .
by Joseph von Eichendorff

Vor allen aber die Verliebten,
Die lad' ich ein zur Jägerlust,
Nur nicht die weinerlich Betrübten;
Die recht von frisch' und starker Brust.

Meter: iambic
- 40 - LACAYO De La gran columna fogosa, San Basilio Magno
by Lope de Vega

Soy gentil, aunque no soy gentilhombre;
pícame amor en Roma, aquí me muerde;
quiere que en Roma duerma, aquí recuerde,
y que olvide mi fama y mi renombre.
Soy lacayo de oficio y propio nombre,
mas por serlo, mi amor muy poco pierde;
a Cirino negué ser pisaverde,
pero nadie se espante ni se asombre.
Pienso de aquesta vez enjudiarme,
y en lugar de esperar a este Dios nuevo,
si se me da lugar, enamorarme.
Que es la mujer el lazo, amor, el cebo,
y si una vez acabo de encebarme,
soy judío y romano a sangre y fuego.

Meter: polymetric
NEJPODIVNĚJŠÍ OKOLNOST PŘI ÚNOROVÉM JUBILEU
by Josef Svatopluk Machar

Koho zrovna slavit bylo právě modou,
i on oslavil jej vždycky sladkou odou,
čirý zázrak tedy, že se zdržel krátce
a neopěl sebe k vlastní padesátce.

Meter: trochaic
HAVÍŘSKÁ UKOLÉBAVKA
by František Cajthaml-Liberté

Spi, moje dítě,
zavři již víčka,
dokud tvá máti
v loktech tě hýčká,
spi moje robě –
vždyť zřídka pouze
přivinout smím tě
na srdce dlouze!
Nedávno ještě
tátu jsi mělo,
nedávno ještě
zlíbal tvé čelo,
nedávno ještě
naň jsi se smálo
a s jeho vlasy
vesele hrálo.
Pod lesem šachta –
vždy těžce vzdychá,
však týden už je
smutná a tichá,
kolem ní trosky
zdí jsou rozváty,
dole v ní, dítě,
hrob tvého táty.
Spi, moje dítě,
zavři již víčka,
i tobě zblednou
růžová líčka,
až tě dochová
nešťastná máti,
ta samá šachta
i tebe schvátí.
Temno je venku
a mlha hustá –
komůrka naše
holá a pustá
nezradí, co je
v srdci mém bolu,
když opuštěni
dlíme tu spolu.
Ve chladném krbu
vichřice zpívá,
do oken věrná
bída se dívá,
mráz kolot krve
v žilách nám staví
a tělo sžírá
hlad dotěravý.
Spi, moje dítě,
spi blaze ještě,
než údy sevrou
železné kleště!
Kéž dřív v tvém nitru
by se hněv vznítil,
jenž by tvým druhům
z otroctví svítil!
Temno je venku,
smutno je v duši,
kdo bolest naši,
kdo ach! ji tuší?
Našeho štěstí
trosky rozváty:
sami, ó dítě,
budem bez táty!
Pod lesem šachta,
za lesem šachty –
nad nimi mraky
visí jak plachty,
a v šachtách na sta
mozolných rukou
kladivy bije
a chví se mukou.
Spi, moje dítě,
zavři již víčka,
dokud tvá matka
v loktech tě hýčká,
spi, moje robě,
vždyť zřídka pouze
přivinout smím tě
na prsa dlouze.

Meter: iambic
V soumraku.
by Jaroslav Vrchlický

Hučí řeka, rákos šumí,
ptáče v keři podřimuje,
jak stříbrný vínek noci
nad vodami luna pluje.
Mezi vlny, mezi keře
hází dlouhé, světlé stíny –
aj, z nich také jeden padnul
v mého srdce rozvaliny.
Padnul a tam našel písní
jako poupat z jara v keři,
že kdo nezná boly lásky,
nepochopí, neuvěří.
Temno, ticho – i ta řeka
stišila se v této chvíli,
z dálky zní jen šumot její,
jak pláč přátel u mohyly.
Na vlnách spí měsíc bledý...
Mně tak volno, mně tak milo,
jako by se v mojich slzách
celé nebe zrcadlilo.
A mně zdá se, že ty slzy
na vodách jak jiskry hrají
a pak v dálce na obzoru
jako hvězdy prokmitají.
A mně zdá se, že má láska
jako slunce v mocném plání,
jak ohnivá nebes růže
ke rtům mým se blíže sklání.
Napínám zrak v temnou dálku,
hledím k nebi, hledím k zemi –
aj, hle tam se něco míhá
mezi stromů haluzemi.
Snad to pták své hnízdo hledá
na pobřeží v hebkém mlází,
či to měsíc mezi vlny
stříbrné své růže hází?
Či snad rybka vyšvihne se
nad kořeny v zemi tlící,
či snad stará vrba vztáhla
rámě ke dnu po měsíci?
Či to bludné srdce moje
předešlo mne v zpomínání,
a tam čeká, darmo čeká
a zas věří na shledání?

Meter: trochaic
BŘEZNOVÉ ZVĚSTOVÁNÍ.
by Vojtěch Martínek

Cos jako nesmělý a tichý polibek
se dotklo země.
Proud slunce rozvlněný na lán šedý vtek’
a holé stromy zachvěly se temně.
Tak stály zamlkle jak smutné stařeny
v bolestném snění.
Trup jejich šedivý a k nebi vztyčený
o dlouhém vypravoval opuštění.
Svit jasně prolét’ bezlistými větvemi
a korunami...
Hlas teplý, podivný se vlnil nad zemí
a mluvil o snech, jež jsou za horami.
A větřík laskavý jak měkký dotek táh’,
do dálek běžel,
k zemi se lísal, na níž zlatý slunce prach
v brázdách a všude po záhonech ležel.
A šeptal sladkou zvěst a pozdrav s výsosti:
„Buď pozdravena
a požehnána, země, plná milosti,
tys pannou byla, nyní budeš žena!
K slavnosti zásnubné se slunce uchystá
a zážeh jasu
tě spojí závratně s ním, panno přečistá,
v rozkoše sňatek, nádheru a krásu.
A požehnané životy, jež zaplanou
pak z tvého klína,
v nich roztaví se krásou dávno čekanou
ženicha vášeň, láska nevěstina!“
A země zachvěla se, plaše vzhlédla naň
a řekla jemně:
„Aj, čekám oddaná, a co jsi řek’, se staň,
aj, čekám zde, až ženich pokyne mně!“
V ráz ve stromech šum zazněl, paprsk třesavý
se korou vinul,
jak tichých úsměvů by tekly záplavy,
jak šepot oddaný by vzduchem plynul.
A v prudkém spádu letí vody bystřinou,
jež šumí, šumí...
Z ní slyšíš výkřiky, jak v ráz se vyřinou,
z ní slyšíš radost, jež se neutlumí.
Jen bříza na stráni, jež stála v dumání,
si medituje:
„Jak směšná duše lidská, že si odhání
to blahé poselství, jež vzduchem pluje!
Jak pošetilé srdce lidské! Zdržuje
a tlumí toky.
Van sladký, jižní když v ni tiše zaduje,
jen vzdech se ozve z nitra přehluboký.“

Meter: iambic
MOTIVY Z BLEDU.
by Adolf Bohuslav Dostal

Večerem ze zahrad zní píseň na pobřeží,
v sluch duše zemdlelý se schvívá laskavě,
světélko jakési se zpozdilo a běží,
kde do tmy zmizely už břehy v dálavě.
Zrak cosi tuší přec: na strmé skále střeží
hrad slávu zemřelou nad živou krásou vod.
Noc padla v kotlinu a ticho, a jen stěží
z rákosin uslyšíš šelestný doprovod.
Den, který horkem žhnul, se setměl v únavě,
pro zítřek spanilý se krása v rose koupá.
Nad vodou hledám ji, zřím v temno pátravě.
Až proužek červánků se připne na východ,
se zjeví nádherná, již noc teď halí skoupá,
jezerní krása ta, zelená růže vod.

Meter: polymetric
ŽIVOT A SMRT.
by Josef Václav Sládek

Ne smrt, – nás život ztýrá. Drsnou dlaní
nám bije v tvář a nad šijemi mává
svým bičem: „Dál, jen dál!“ A poušť jak žhavá,
dav spoutanců jí žene bez ustání.
Za každý květ a svitu pozaplání,
jež trudnou cestou zem či nebe dává,
on udeří a šlehne do krvava:
čím šťastnější byl mžik, tím hlouběj’ zraní.
Tu z oasy jde Smrt; – a vážná, velká
– v svém truchlém zraku děsu ani stopy, –
se schýlí k utýraným beze slova,
jen stiskem ruky mluvíc; – naši chopí
a dumná, mhavozářná spasitelka,
nás odvede z pod biče tyranova.

Meter: iambic
SONET O NEZBYTNÝCH MILUJÍCÍCH
by Josef Svatopluk Machar

Jdou zelenavým světlem pěšiny,
jež habrovím kams dolů k vodě vede;
den svěží, modrý nádech krajiny –
nic kol jich pohled vábit nedovede.
Jdou harmonicky. Jejich řeč však přede
boj nenápadný, zápas jediný:
pomlčka – slovo, vzdech, jenž se rtů sjede –
vše mířeno je v soka slabiny.
Ví oba: kdo z nich opanuje pole,
má kořist – povolného otroka,
té morálce se učí v lásky škole...
A chvilkou pohlednou si do oka
a velhou něžnost do pohledu toho –
však tajně zrak ten pátrá: Nuž, kdo s koho?...

Meter: iambic
by Christoph Eusebius Suppius

Indem der
mit seiner
so sucht,
auch Jhnen etwas anzudeuten

Meter: polymetric
NEŠŤASTNÝ KMOTR.
by Josef Václav Sládek

Nešťasten Bláhovic
kmotr je věru:
pán bůh mu nadělil
hrachu a dceru.
Dceru má v podkroví,
lusky až v Brné, –
hlídá-li na jednom,
o druhé trne.
Na hrách mu nepůjdu,
to bych mu škodil,
kdybych šel za dcerou,
on by mne shodil.
Já pro ni přijedu
na vraném koni,
až přijde od hrachu,
ať si nás honí.

Meter: polymetric
Campestre
by Darío Herrera

La tarde se adormece en la llanura
Incierto el panorama se destaca
bajo la luz anémica, ya opaca
en cada agrupación de la verdura
La vespertina claridad perdura,
fingiendo una labor de fina laca
en el espacio cóncavo, que es
                     placa
donde pintan las formas su hermosura
La noche se condensa en el contorno
del silencioso campo De retorno
hacia la casa va con lento paso
el labrador y sus rendidos bueyes
Y son yuntas y el hombre únicos
                     reyes
de aquellas soledades del ocaso

Meter: iambic