BALLADA O SVATĚM.
by Bohdan Kaminský

Že do duše mu mluvil kněz,
on jako hříšník stál tu dnes
a přeslavnému tomu rváči
dnes prvně oko vlhlo v pláči
a on jak dítě zaplakal.
Jen tedy sám už... kolik dní,
co slyšel výkřik poslední;
co hrozný pohled jeho ženy
byl ztrhaný a omlžený
a v sloup se zvrátil v mrákotách.
A umřela... On pil a pil,
že dávno rozum utopil –
leč do hrobu jak hleděl za ní,
v té chvíli práčem nebyl ani,
ve chvíli té byl člověkem.
A kde stál drsný vesský dav,
jej zraky v duši pobodav.
„Tak, teď ať pláče,“ lidé děli,
„to jakobychom nevěděli,
že utrápil on ženu sám.“
A v něm tím slovem všecka krev
ustydla v ráz, – leč pohleděv
tam ke dnu hrobu, sklonil hlavu
a šel jak hříšník středem davu...
kdos hodil po něm kamenem.
A kámen sletěl na témě.
On klesna, povstal se země,
jen obrátil zrak sklenný, tupý
a odvrávoral do chalupy,
kde žil, jak žije v boudě pes.
Tu smutněj' bylo každým dnem
a v oku jeho nevlídném
se tměly chmury, v jeho čele
tak posupné a zdivočelé
se dumy těžce motaly.
Tak zatím zima znenáhla
v sněhovém plášti přitáhla
a do samoty v horách skryté
s ní přišli jednou Jezuité
a v chrámě vesském kázali.
I on zas prvně od těch dob
sem na nebožčin přišel hrob.
Jak divná změna s ním se děla!
Zas poprvé šel do kostela
a vyslech' celé kázání.
A bázliv skrčen v tmavý kout
sem denně chodil poslechnout,
jak hřímalo to v chrámku vesském...
a oči jeho plály leskem
tak horečným a příšerným...
A denně mlčky chodí sem
těch kazatelů za hlasem
a tiše pak se domů plazí
a neví, co mu duši mrazí
a co mu hoří ve skráni.
A přestal prát se, přestal pít,
že nemohli to pochopit.
A řekli: „Stůně.“ Snad. Leč býval
jen v kostele, i doma zpíval
jen vážné písně pochmurné.
A tak byl jednou krutý mráz
a nad krajem se měsíc třás'
a on tu myslil jako zpitý
na nebožku a Jezuity
a na nebe a na peklo.
A myslil si na život ten
a jak byl přec tak nešťasten,
on, silák. A tu napadlo mu,
jak přec je už tak dávno tomu,
co poznal kdysi ženu svou...
A myslil, čím to tenkrát byl,
když poprvé ji políbil...
To bylo dávno, kdysi v létě
v takový večer, vše kdy zve tě
jen k lásce, žhoucím polibkům...
A kdo to všecko vypoví?
Květ na ně pršel lipový
a v ptačích písní sladkém zvuku
tam světec stál, Jan z Nepomuku,
a v jeho loktech zpíval pták.
Až divnou úzkost v oku měl,
když na vše teď si rozpomněl...
Teď vyšel na práh... psi jen vyli
a měsíc plál tak mrtvě bílý,
kol byla jasná zimní noc.
Stál bledý jako mrtvola,
zrak jeho bloudil do kola –
hle, tam to bylo: v cesty polou
pod nachýlenou lipou holou
se bělal sochy šerý stín...
A dále hřbitov chudičký
a na něm jako bludičky...
On šeptal: „Bože, jak to zebe...“
A nahoře se třáslo nebe
hvězd chvějným leskem planoucí.
„Tak, ty jsi jednou chránil nás
a teď tam stojíš a je mráz
a ty jsi venku, pořád venku...“
A jak by bál se o myšlénku,
se v bázni kolem ohlížel.
A děl: „Mně řek' ten černý pán,
že hříchy jsem až zasypán...
O ne, o ne, mně tak je lehce
a ani se mi spáti nechce...
ten svatý jak je venku sám...“
Zas myslil, co mu říkal kněz,
a bylo mu tak smutno dnes;
a přeslavnému tomu rváči
zas jednou oči zvlhly v pláči.
On šel tou nocí sám a sám.
A v půlnoc ze vsi víc a víc
psi táhle vyli na měsíc.
A on tam s těla trhal šaty
a zpíval: „Svatý, svatý, svatý...“
Hlas jeho letěl v spící kraj.
„Tak vidíš, vidíš...“ hlavou kýv',
„že nevzpomněl jsem, blázen, dřív!
Ty mrzneš tady v zimní noci
a jsi tak sám a bez pomoci,
zde, přikryj se mou halenou!“
A na svatého hleděl dál
a svatý se mu živým zdál –
a zdálo se mu, že ten svatý
se vděčně choulí v jeho šaty,
že vlídně naň se usmívá...
„Tak vidíš, vidíš... vše ti dám
a tu noc s tebou pohlídám.
Však vím, že se ti tuze stýská.
Až v oku se ti slza blýská, –
nu neplač, neplač, jsem tu já.“
A kolem krutý, velký mráz
a nad krajem se měsíc třás'
a on tu myslil jako zpitý
na nebožku a Jezuity
a na nebe a na peklo.
Tou nocí těžký smutek táh'
a on tu dřímal v mrákotách.
Tak našli ho: před svatým v poli
se zastavili u mrtvoly,
jež ležela tu ve sněhu...

Meter: iambic