PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
19. Der Sächsische Prinzenraub
by Johann Gottfried Herder

Wir woll'n ein Liedel heben an,
Was sich hat angespunnen,
Wie's im Pleißnerland gar schlecht war b'stallt,
Als den jungen Fürst'n geschah Gewalt,
Durch Kunzen von Kauffungen,
Ja Kauffungen!
Der Adler hat uf'n Fels gebaut
Ein schönes Nest mit Jungen;
Und wie er einst war g'flogen aus,
Holt ein Geyr die Jungen heraus,
Drauf ward's Nest leer gefungen,
Ja gefungen!
Wo der Geyer auf'm Dache sizt,
Da deihen die Küchlein selten,
's war Werl! ein seltsam Narrenspiel.
Welch'r Fürst sein'n Räthen getraut so viel,
Muß oft der Herr selbst entgelten,
Ja entgelten!
Altenborg, du feine Stadt,
Dich thät er mit Untreu meinen,
Da in dir war'n all' Hofleut voll,
Kam Kunz mit Leitern und Buben toll,
Und holt die Fürsten so kleine,
Ja so kleine!
Was blaßt dich, Kunz, für Unlust an,
Daß du ins Schloß 'nein steigest?
Und stielst die zarten Herren heraus,
Als der Kurfürst eben nit war zu Haus,
Die zarten Fürstenzweige,
Ja Fürstenzweige!
Es war wohl als ein Wunderding,
Wie sich das Land beweget.
Was da uf'n Strassen waren für Leut,
Die den Räubern folgten nach in Zeit,
All's wibbelt, kribbelt, sich beweget,
Ja beweget!
Im Walde dort ward Kunz ertappt,
Da wollt he Beeren naschen,
Wär he in der Hast facken fortgeretten,
Daß 'm die Köhler nit geleppischt hetten,
Hätt he sie kunnt verpaschen,
Ja verpaschen!
Ab'r sie worden ihm wed'r abgejagt,
Und Kunz mit sinen Gesellen
Uf Grünhain in unsers Herrn Abts Gewalt
Gebracht, und darnach uf Zwicka gestallt,
Und musten sich lahn prellen,
Ja lahn prellen!
Darvor fiel ab gar mancher Kopf,
Und keiner, der gefangen,
Kam aus der Haft ganzbeinicht davon,
Schwert, Rad, Zang'n, Strick, die war'n ihr Lohn,
Man sah die Rümper hangen,
Ja hangen!
So gehts, wer wider die Obrigkeit
Sich unbesonnen empöret,
Wer's nicht meint, schau an Kunzen,
Syn Kop thut z' Freiberg noch 'runter schmunzen,
Und jed'rmann davon lehret,
Ja lehret!

Meter: iambic
- XLIX -
by Gutierre de Cetina

Si el celeste pintor no se extremara
en haceros extremo de hermosura,
si cuanto puede dar beldad natura
tan natural en vos no se mostrara,
ni el retrato imperfecto se juzgara,
ni me quejara yo de mi ventura,
porque correspondiera la pintura
al vivo original do se sacara.
Pero, dama, pues ya no vive Fidia,
ni humano genio basta a retrataros,
sin que quede confusa o falsa el arte,
debéis, para que no muera de envidia
las menos que vos bellas, contentaros
con ver de lo que sois sola esa parte.

Meter: polymetric
A la edad del año
by Juan de Jauregui

De verdes ramas y de frescas flores
vistió la Tierra, en su niñez infante,
el virgen seno, y su vivaz semblante
ornó de mil guirnaldas de colores.
Joven después, en plácidos amores
gozando, al cielo, su amador constante,
de las entrañas, como tierna amante,
de suspiros en vez, lanzó vapores.
Mil frutos de sazón, el vientre abierto,
luego produjo, al puro viento ufana,
broca pero la faz mostrando y ruda.
Hoy, arrugado, en su vejez, el yerto
rostro la vemos, y de nieves cana:
todo la edad lo descompone y muda.

Meter: iambic
C. CRIVELLI: ZVĚSTOVÁNÍ PANNY MARIE
by Josef Svatopluk Machar

Veliký palác. V přízemí je síňka.
A mladá svěží její hospodyňka
v pokorné pýše klekla na klekátku,
neb slavné poselství má dostat v krátku.
Nad klekátkem pak polička se zdvihá
a na ní leží modlitební kniha,
sklenice s medem, pěkný svícen zlatý
a chleba bochník ještě nenačatý.
Nábytek v síňce čistě urovnaný
o blahobytu svědčí ctnostné panny,
a květiny, jež v okně rozkvetají,
svědectví její něžné duše dají.
To okno velmi pevné mříže chrání,
jím nyní světlý paprsk padá na ni,
mladičkou pannu. Z nebe dalekého
se táhne sem až, zlatou drahou jeho
se snáší k panně bílá holubice.
A v levo vidět prospekt do ulice
a ulicí jde k domu anděl bílý
s lilií v ruce, nějak opozdilý,
snad tím, že zastavil se zde a tamo
sousedek tázaje se, zda jim známo,
kde bydlí panna ta a ta. Ty řekly,
však hovor jejich byl as trochu vleklý
a zdržel posla tak, že paprsk maně
dorazil dříve, než on, k zbožné panně.
Sousedky plny zvědavosti nyní
v ulici stojí, jiné ze svých síní
k nim přibíhají, jiné, v oknech hlavy,
šlou za andělem pohled vyzvídavý:
Kam jde ten posel? Co má vyříditi?
A proč se křídla jeho sněhem svítí? – –
Jen páv tam v rohu pozlacené římsy
rozloben, že z nich nikdo nepovšim si
ok jeho ocasu, jež krásou předčí
taková bílá letadla přec něčí –
s pohrdou točí do ulice zraky,
kde tolik zájmů vzbudí anděl taký...

Meter: iambic
- CLXXXIX -
by Gutierre de Cetina

Con gran curiosidad, con gran cuidado,
por la rara beldad que en ellos vía,
curaba sus cabellos noche y día
el famoso David el hijo amado.
Cuando, crecidos ya, siendo aquejado
del valiente Joab que lo seguía,
de los cabellos que él criado había
para su mal se vio quedar colgado.
Así un luengo esperar, dudoso, incierto,
a costa del vivir crió el deseo
y puso toda en él su confianza;
hasta que, ya el engaño descubierto,
siguiéndome el dolor, quedarse veo
colgado el desear de la esperanza.

Meter: iambic
BALLADA.
by Josef Šimánek

Za bílé noci loutny plakaly,
s balkonu šat vlál jako bílý dým,
za bílé noci letěl do dáli
pochmurný rytíř s hledím spuštěným.
Za bílých nocí vadly květiny,
kde rytířův plášť ve vzduchu se mih,
a hvězdy halily se ve stíny
mlh smrtících a krutě mrazivých.
Kam rytířův kůň šlápl kopytem,
smuteční chorál zazněl pod zemí,
a tiché rekviem se neslo snem
i po zahradách mezi růžemi.
A po noci, když začlo svítati,
šat posud s balkonu vlál jako dým,
a ruka neustala mávati
za rytířem do dálky zmizelým.
A od východu když v kraj šarlat pad,
zasypal zámek deštěm růží svých,
dál bylo zříti závoj větrem vlát
s vybledlých hnátů o mříž opřených.

Meter: iambic
- 780 -12 Acto I, CONSTANZA
by Lope de Vega

Discreta fuera yo, sino quisiera
a donde tengo el fin indiferente,
mas como fue mi amor por accidente
no puedo no querer lo que amor quiera.
Quiero, y querré, pues quien amando espera
ya de su posesión principios siente,
pues quien los goza, no es razón que intente
del bien que comenzó salirse afuera.
Dificultades el amor me ofrece,
pero también me ofrece las victorias,
con que a sombras del bien, el mal padece.
Esto puede el pacer de sus memorias,
que quien ama ocasión que lo merece,
hasta las penas le parecen glorias.

Meter: iambic
- XXI - Prosigue el mismo pesar, y dice, que aun no debe aborrecer tan indigno sujeto, por no tenerle aun así cerca del corazón
by Juana Ines de La Cruz

Silvio, yo te aborrezco, y aun condeno
el que estés, de esta suerte, en mi sentido;
que infama el hierro al escorpión herido,
y a quien la huella mancha inmundo el cieno.
Eres como el mortífero veneno,
que daña, a quien lo vierte inadvertido;
y en fin eres tan malo y fementido,
que aun para aborrecido no eres bueno.
Tu aspecto vil a mi memoria ofrezco,
aunque con susto me lo contradice,
por darme yo la pena que merezco.
Pues dando considero, lo que hice,
no sólo a ti, corrida te aborrezco;
pero a mí, por el tiempo que te quise.

Meter: iambic
Die Geisterkelter
by Ludwig Uhland

Zu Weinsberg, der gepriesnen Stadt,
Die von dem Wein den Namen hat,
Wo Lieder klingen, schön und neu,
Und wo die Burg heißt Weibertreu:
Bei Weib und Wein und bei Gesang
Wär Luthern dort die Zeit nicht lang,
Auch fänd er Herberg und Gelaß
Für Teufel und für Dintenfaß,
Denn alle Geister wandeln da;
Hört! was zu Weinsberg jüngst geschah.
Der Wächter, der die Stadt bewacht,
Ging seinen Gang in jener Nacht,
In der ein Jahr zu Grabe geht
Und gleich ein andres aufersteht.
Schon warnt die Uhr zur Geisterzeit,
Der Wächter steht zum Ruf bereit:
Da, zwischen Warnen, zwischen Schlag,
Am Scheideweg von Jahr und Tag,
Hört er ein Knarren, ein Gebraus,
Genüber öffnet sich das Haus,
Es sinkt die Wand, im hohlen Raum
Erhebt sich stolz ein Kelterbaum,
Und um ihn dreht in vollem Schwung
Sich jauchzend, glühend Alt und Jung,
Und aus den Röhren, purpurhell,
Vollblütig, springt des Mostes Quell;
Ein sausend Mühlrad, tobt der Reihn,
Die Schaufeln treibt der wilde Wein.
Der Wächter weiß nicht, wie er tu,
Er kehrt sich ab, den Bergen zu:
Doch ob der dunkeln Stadt herein
Erglänzen die in Mittagsschein,
Des Herbstes goldner Sonnenstaub
Umwebt der Reben üppig Laub,
Und aus dem Laube blinkt hervor
Der Winzerinnen bunter Chor;
Den Trägern in den Furchen all
Wächst übers Haupt der Trauben Schwall,
Die Treterknaben sieht man kaum,
So spritzt um sie der edle Schaum.
Gelächter und Gesang erschallt,
Die Pritsche klatscht, der Puffer knallt.
Wohl senkt die Sonne jetzt den Lauf,
Doch rauschen Feuergarben auf
Und werfen Sterne, groß und licht,
Dem Abendhimmel ins Gesicht.
Da dröhnt der Hammer dumpf und schwer
Zwölfmal vom grauen Kirchturm her.
Der Jubel schweigt, der Glanz erlischt,
Die Kelter ist hinweggewischt,
Und aus der stillen Kammer nur
Glimmt eines Lämpchens letzte Spur.
Der Wächter aber singet schon
Das neue Jahr im alten Ton,
Doch fließet ihm wie Honigseim
Zum alten Spruch manch neuer Reim.
Er kündet froh und preiset laut,
Was ihm die Wundernacht vertraut,
Denn wann die Geisterkelter schafft,
Ist guter Herbst unzweifelhaft.
Da klopft's ihm auf die Schulter sacht,
Es ist kein Geist der Mitternacht;
Ein Zechgesell, der keinen glaubt,
Begrüßt ihn, schüttelnd mit dem Haupt:
»der Most in deiner Kelter war
Vom alten, nicht vom neuen Jahr.«

Meter: iambic
VEČER A DEN
by Božena Benešová

Stín klasů, travin lesk se za městečkem nehne,
i mraky postojí, jak nesměly by plout,
však zde i bez větru prach sypkavý se zvedne
a jako na poušti zastaví žití proud.
Rej vrabců v ulici krok ničí nevyruší,
slunce se opírá o prázdných dlaždic žár,
jen časem malátně pod nesmírnou svou nůší
se plíží truchlivě ztrhaných babek pár,
neb dívek způsobných, jež mluví o výbavě,
neb chromý obejda, jenž děti straší rád...
A mi je patnáct let! Cent knih mám v mladé hlavě
a v rytmu krve mám zpěv, svobodu a chvat.
Je v světě velký máj, zde jsou jen konvalinky
a z dveří kostelních zpěv mariánský zní,
a kmitá záře svěc i lavic temné linky,
když v šeru kaštanů svit rudne večerní.
A pak se stane mi: ten obraz na oltáři,
že není obrazem – a div se, duše, div! –
týž soumrak jako tam na naše pole září
a stejně pokojný je sladký výdech niv.
Dva bratři z Východu kříž nesou pozlacený,
ve středu zástupů je vítá Svatopluk...
ti muži v halenách, ty v režných řízách ženy,
dnes přece sváželi tu seno z panských luk!
Dnes ještě sváželi. Teď klečím mezi nimi
a s nimi poslouchám pokorné víry zvěst:
Ó Bože, slituj se nad všemi urputnými
a srdcím bouřlivým dej míru ratolest!
Modlitba večerní! Jak rouhavě se vzpírá
dní nuda vidoucí, jak hořce proti ní!
Proč v mladé touze je víc víry, než dá víra?
Proč v mladé síle víc, než radost smíření?

Meter: polymetric
Což neslyšíš?
by Marie Calma

Což neslyšíš?
To Bůh tě volá!
Horečka tělo zdolá,
a bude ti,
jak z bran když v nový prostor vycházíš!
Ještě tvůj pohled kolem zatěkal,
jak hledal by
vše nejdražší, co na cestu by vzal.
Tak na životě lpět
že budeš jednou, sám jsi netušil,
až teď, kdy prosbu příkaz přehlušil.
Je nutno jít a opustit svůj svět
a servat všechna stará pouta s ním.
Tvůj pohled horečný kol zatěkal,
jak říkal by, já nevím, bdím, či sním
a kde je vše, co kdy jsem miloval
a s čím jsem spjat byl poutem nejedním?
A život svůj, jejž odhodit jsi chtěl
častokrát jako cetku na smetiště,
teď vyhrabáváš, jak bys přiznat měl,
že ztrácíš nejdražší své útočiště.
A vše, co bylo, jiskrou vykřesává
v mozku tvém tvoje pamět tonoucí:
tu pohled, tam zas slovo živě vstává
a chvíle, kdys byl slep neb vidoucí,
jak krutý soudce přísně odhaduješ
a jasně zříš, tou cestou bylo jít,
tam zastavit se, tady spočinout,
a lítost máš, jak za vše bys, cos bloud
kdys neprožil, chtěl život odprosit.
Však neslyšíš?
Bůh opět zavolal!
On nepřišel, by nadarmo tě zval
v svůj příbytek!
Proč Boha jsi se lek?
Zrak vytřeštil jsi v kout...
Co vidíš tam?
Ve smrti každý z nás je sám a sám
s tím tajemnem, jež posléz zbaví pout
a jehož nadarmo se tážeš – kam?
Tvé tělo ztichlo, ruce v pokoji
skřížené na prsou,
říkají modlitbou:
je po boji.
Úzkostný rys
tvé tváře nekřiví,
pohled už ničemu se nediví,
a úsměv na rtech utkvěl jako kdys
v den zářivý.
Tak maska zbyla tam,
vtištěna v podušku.
Kde však jsi ty, ty sám,
kde myšlenky, jež bděné na lůžku
tě děsily
a které nestačil jsi odbývat,
kde odhodlání tvých jsou přesily,
jimiž jsi vítěziti chtěl a dobývat?
Což neslyšíš? – Bůh na tě zavolal!
A ty jdeš za ním, masku odhodiv.
Ta zůstala tam lidem na podiv;
jim pro útěchu jsi ji zanechal,
by měli nad čím sklánět se a lkát
a svoje komedie vyhrávat.
Však ty – ty sám –
teď mimo masku dlíš.
Ještě se na ni chvíli ohlížíš,
pak kouty míjíš,
uzavřenou klec příbytku svého,
na okenní rám
se šplháš neslyšně – ty, duše, dech,
a letíš ke hvězdám,
kdes býval v snech.
S Vesmírem splýváš, nic už necítíš,
jen to, že šťasten jsi, co odhodil jsi tíž
a na světě už nelpíš, na lidech,
žes Bohu podoben v svých vlastnostech
a, neviditelný, máš k němu blíž.

Meter: iambic
The Well of St. Keyne
by Robert Southey

A Well there is in the west country,
    And a clearer one never was seen;
There is not a wife in the west country
    But has heard of the Well of St. Keyne.
An oak and an elm-tree stand beside,
    And behind doth an ash-tree grow,
And a willow from the bank above
    Droops to the water below.
A traveller came to the Well of St. Keyne;
    Joyfully he drew nigh,
For from the cock-crow he had been travelling,
    And there was not a cloud in the sky.
He drank of the water so cool and clear,
    For thirsty and hot was he,
And he sat down upon the bank
    Under the willow-tree.
There came a man from the house hard by
    At the Well to fill his pail;
On the Well-side he rested it,
    And he bade the Stranger hail.
"Now art thou a bachelor, Stranger?" quoth he,
    "For an if thou hast a wife,
The happiest draught thou hast drank this day
    That ever thou didst in thy life.
"Or has thy good woman, if one thou hast,
    Ever here in Cornwall been?
For an if she have, I'll venture my life
    She has drank of the Well of St. Keyne."
"I have left a good woman who never was here."
    The Stranger he made reply,
"But that my draught should be the better for that,
    I pray you answer me why?"
"St. Keyne," quoth the Cornish-man, "many a time
    Drank of this crystal Well,
And before the Angel summon'd her,
    She laid on the water a spell.
"If the Husband of this gifted Well
    Shall drink before his Wife,
A happy man thenceforth is he,
    For he shall be Master for life.
"But if the Wife should drink of it first,—
    God help the Husband then!"
The Stranger stoopt to the Well of St. Keyne,
    And drank of the water again.
"You drank of the Well I warrant betimes?"
    He to the Cornish-man said:
But the Cornish-man smiled as the Stranger spake,
    And sheepishly shook his head.
"I hasten'd as soon as the wedding was done,
    And left my Wife in the porch;
But i' faith she had been wiser than me,
    For she took a bottle to Church."

Meter: polymetric
- LXI -
by Juan de Tassis y Peralta

Determinarse y luego arrepentirse,
empezar a atrever y acobardarse,
arder el pecho y la palabra helarse,
desengañarse y luego persuadirse;
comenzar una cosa y advertirse,
querer decir su pena y no aclararse,
en medio del aliento desmayarse,
y entre temor y miedo consumirse;
en las resoluciones, detenerse,
hallada la ocasión, no aprovecharse,
y perdido de cólera encenderse,
y sin saber por qué desvanecerse;
efectos son de amor; no hay que espantarse,
que todo del amor puede creerse.

Meter: iambic
172. Ein  Phœnix  sol man seyn.
by Angelus Silesius

Ich wil ein
brennen/
Damit mich nur nichts mehr von Jhme könne trennen.

Meter: polymetric
152. Dědečkovi třikrát ,,Sláva!“
by Eduard Just

Dědečkovi třikrát ,,Sláva!“
k dnešním jeho jmeninám,
nechať ještě mnohá léta
nebe uchová ho nám!

Meter: trochaic
PODMOŘSKÝ ČLUN
by Emanuel Lešehrad

Úchvatně, mocně se vlní planina moře,
volnosti odvěký obraz svobody trvalé, ryzí,
východ tam v rubínech tryská na zlatém jevišti nebes,
západ v něm zrcadlí požár krvavých polibků slunce,
blesky jej nemohou spoutat,
bouře jej nemohou zmoci,
stále týž Oceán, stále.
Hrdý jak v počátku světa,
dobroděj životodárný,
obživu člověku skýtá,
plavidla na bedrech nosí
od jedné pevniny k druhé;
mořskými proudy zem’ hřeje od točny k točně,
bouřemi, smrštěmi hubí zárodky zhoubné,
v záhadných hlubinách hlídá poklady podivných věcí,
odvážným norcům jež vydá.
Nemohli hrdosti zmoci,
nemohli volnosti zmoci,
nemohli bratrství zmoci,
kterým lneš k zemi,
nikdy tě nesvedli k piklům, do mrzkých pletich,
nemohli k úskokům svést tě,
ke lsti a zlobě,
kterým vždy podléhá člověk sváděn zla hlasem.
Posléze, vítězství doby! vynašli přece
prostředek jistý, jímž tebe působit nutí
při jejich zákeřných rejdech, při jejich zlobách a piklech,
kterými opovrhuješ.
Ponorné čluny teď slídí pod slunnou hladí,
torpeda vystřelujíce do boků lodí,
pustili na hřiště vln tvých záhubné miny,
které jen zkázu kol sejí,
otroctví, násilí, bídu –
Co si tak myslíš, ó, moře, při této frašce?
Pevnina nestačí lidem, aby se hubiti mohli,
nestačí hladina mořská, aby se utkali v boji,
v hloubku tvé velebné říše vnášejí nízké své pudy,
zmatky a neshody, sváry,
chtějí tě spoluvinníkem činiti skrytých svých rejdů.
Moře, ó, nesmírné moře!
Vidím, jak objímáš zemi vlnami svými
s neměnnou mateřskou láskou,
s neměnnou mateřskou péčí
k pozemské hroudě,
vidím tě před skonem světa
stejné a nepozměněné,
hrdé jak v praprvních dobách,
z tebe kdy vznikala země,
první kdy zjevil se živok na pevné zemi.
Plemeno lidské až vymře
s krutými zbraněmi, stroji, s uměním, s řemesly, s vědou,
země až bude jak kdysi,
prvně kdy vynořila se z širého, mocného lůna
bezbřehých vodstev,
vím, že přec’ zůstaneš touže velebnou, neporobenou,
nakonec vítěznou nad vším
od věků zrozeným tvorstvem:
volnosti říší!

Meter: dactylic
1L: Ein lustsam Gärtlein auf weißem Papier,
by Max Dauthendey

Ein lustsam Gärtlein auf weißem Papier,
Nie welke drinnen Lied noch Blatt.
Buchstaben stehen als Blumen hier,
Aus Reim und Zeil' es Landschaft hat.
Du findest dort den ersten Keim,
Den Frühling voller Liebessinn,
Bis in den Sommer voll Honigseim.
Schick' deine Augen wie Bienen hin,
Jed' Lied will lustsam als Laube dienen.

Meter: iambic
28. Die Tugendquelle
by Gerhard Tersteegen

In Jesu steht mein Heil allein,
Drum bleib' in ihm gekehret ein.
Die Tugend, die vor Gott soll taugen,
Muß man aus Jesu Brüsten saugen.

Meter: iambic
Ty, kněžka bílá, –
by Inocenc Arnošt Bláha

Když myšlének mých zhasla světla
a v tvrdou noc se plachý strach můj třás',
Tys lila olej do lamp suchých
a rukou bledou tiskla zas a zas.
Šli lidé. – Nikdy nezastavil
se u mých samot jejich smích a hlas.
Tys první vzhlédla do mých oken
a teple do mých snů se usmála's.
Vzplál oltář neznámému Bohu
a zvony začly slavně v dálky bít.
Tys v chrám můj vešla – kněžka bílá –
a pokorně klek před Tebou můj lid!

Meter: iambic
Desconsuela al poderoso, que aflige y desfavorece a alguno por vengarse, y enseña al perseguido cómo le desprecie
by Quevedo

El que me niega lo que no merezco
me da advertencia, no me quita nada;
que en ambición sin méritos premiada,
más me deshonro yo que me enriquezco.
Si con las otras malas hierbas crezco,
pues se aborrece más la más medrada,
mereceré el enojo de la azada
cuando inútil los surcos empobrezco.
Quien mi pobreza y soledad aumenta,
a pesar de su intento, me asegura,
y con lo que me niega me acrecienta.
No puede estar sujeto a desventura
quien teme el beneficio por afrenta;
quien tiene la esperanza por locura.

Meter: iambic
29.
by Betty Paoli

Selbst auf geknicktem Ast mag froh der Vogel singen;
Ob auch das Zweiglein bricht, er hat ja seine Schwingen.
So lass' auch in Gefahr ertönen froh sein Lied,
Das Herz, das leichtbeschwingt zur Wolkenheimath zieht.

Meter: iambic
III  Když dneska ráno mimochodem
by Stanislav Kostka Neumann

Když dneska ráno mimochodem
jsme dívali se na obrázky,
na neuralgickém mém spánku,
z kterého civí smutné vrásky,
tvá kadeř chvilku tančila mi,
a já se v nitru chvěl jak dítě,
jež do ohně by rádo sáhlo
a netroufá si... Tak rád skrytě
svou hlavu byl bych ke tvé přitisk,
do chladícího vánku čelo,
jen na okamžik, na okamžik,
by vše, co bolí, dobolelo.
Však toho hrdinství! Já bál se,
že hlavou uhneš, hořkost zbude...
Vždyť takhle aspoň na tom spánku
tvá kadeř dosud... se mnou... všude!

Meter: iambic
¿Para qué?
by Francisco de Icaza

¡Qué escriba! ¿Y para qué? Si no
                     consiste
en la gloria la dicha; si presente
llevo en el alma que la astucia miente,
que el odio acecha y que la envidia existe
Tú eres ejemplo vivo: tú sentiste
las hojas del laurel sobre la frente,
y vives para todo indiferente
y estás desengañado y estás triste
Yo soy en mis dominios soberano:
déjame con mis sueños; soy cobarde,
y dejo ociosa la robusta mano.
Que espere el libro y que la pluma aguarde;
quizás para escribir fuera temprano,
¡para el amor, mañana será tarde!

Meter: iambic
SMRT
by Eduard Albert

Do síně vrazil celý uřícený
a s pláčem hořkým běžel do kuchyně,
kde stará chůva cosi spravovala;
jí leknutím se šití octlo v klíně.
Byl pětiletý asi, žluté vlásky
měl rozcuchány, lpěly v obličeji.
„Mně tolik natloukli!“ lkal chuďas malý.
„Pojď, pojď, holečku!“ byla slova její.
A utřela mu slzy, pot a špínu,
on přitulil se, usedavě dýše
a brzo usnul. – Smrt tak někdy volá:
„Pojď, pojď, holečku!“ – Člověk umře tiše.
A konec bojům, jež nás proháněly,
ni vlna nešplouchne už v mrtvých moři;
a konec bolům srdce svírajícím,
ni bublina se z hloubi nevynoří.

Meter: iambic
Prometeo y Tántalo
by José Jurado de la Parra

Imagen fiel del triste Prometeo,
amarrado a mi afán, hora tras hora,
el buitre de tu amor que me devora
sobre mi pecho desangrado veo
La sed inextinguible del deseo
me abrasa como a Tántalo y traidora
en tus labios la fuente seductora
que huye a mis ansias amorosas, creo
Y en medio de la horrible desventura
en que mi pecho enamorado gime,
con mirarte no más cambia mi suerte.
Por eso en mi pasión, o en mi locura,
adoro la cadena que me oprime
y bendigo la sed que me da muerte

Meter: polymetric
Tobě, mé peklo a mé nebe,
by Karel Toman

Tobě, mé peklo a mé nebe,
vyzpívat chtěl jsem svět i sebe,
snů zrádnou hru a komedii
a pudy, které v černých nocech vyjí.
A písně šerem v slzy tály,
na slunci divým rytmem hrály
a ve všech, ve všech věčně hoří
reflexy dvou hvězd, tancující v moři.

Meter: iambic
Báchorka.
by Emanuel Lešehrad

Ze zlatých oken paláce
se sklání krásná víla;
vlasy má sluncem zlaceny
a ňadra sněhobílá.
A v safírové jeskyni
se probouzejí saně,
co na mýtině v zeleni
se pasou klidné laně.

Meter: iambic
Sonnet—Mutation
by William Cullen Bryant

They talk of short-lived pleasure—be it so—
Pain dies as quickly: stern, hard-featured pain
Expires, and lets her weary prisoner go.
The fiercest agonies have shortest reign;
And after dreams of horror, comes again
The welcome morning with its rays of peace.
Oblivion, softly wiping out the stain,
Makes the strong secret pangs of shame to cease:
Remorse is virtue’s root; its fair increase
Are fruits of innocence and blessedness:
Thus joy, o’erborne and bound, doth still release
His young limbs from the chains that round him press.
Weep not that the world changes—did it keep
A stable changeless state, ’twere cause indeed to weep.

Meter: iambic
N. X. Jiná na Manžele.
by Jakub Jan Ryba

Stalo se – již jsem splnil cýl,
Od Boha jenž mně určen byl;
Nechávám tělo k pohřbu zde,
Do nebe chvátám k věčné mzdě.
Kojím se svatou nadějí
Tak, jak se Věrní kojejí,
Že mne y jistě Pán Bůh můj
Uvede v věčný stánek svůj.
Na věčnost tedy putuji,
Manželko, tobě děkuji
Srdečně za tvou upřímnost,
Laskavou kemně náklonnost.
Dítky mé snážně opatruj,
Za matku věrnou vždy jim stůj! –
Dítky – ó ctěte matku svou!
Plňte vždy volně radu mou! –
A tak se loučím s všemi zde,
Chvátaje k Bohu – k věčné mzdě;
Srdečně všem tu děkuji,
Skonání šťastné vinšuji.

Meter: iambic
Gedenk
by Joseph von Eichendorff

Es ist kein Vöglein so gemein,
Es spürt geheime Schauer,
Wenn draußen streift der Sonnenschein
Vergoldend seinen Bauer.
Und du hast es vergessen fast
In deines Kerkers Spangen,
O Menschlein, daß du Flügel hast
Und daß du hier gefangen.

Meter: iambic