PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
An Nantchen, als er erfuhr, daß sie ihre Hand an einen Andern überlassen wolle
by Leopold Friedrich Günther von Goeckingk

Ha! nun kenn' ich endlich deine Tücke!
O du Falsche! o du Buhlerin!
Sieh! zerrissen hab' ich deine Stricke!
Dich verlieren, ist für mich Gewinn!
Schande! Schande! daß durch deine Blicke
Jemals ich bezaubert worden bin!
Aber, welches Aug' auf Erden ist
Scharf genug für deine Schlangenlist?
Hast du nicht bei Mondlicht manche Stunde
Ach! so gern an meiner Brust geruht?
Weggeküßt mit deinem Feuermunde
Meiner Augen milde Thränenfluth?
Und verließ, im Riesenhöhlengrunde,
Deine Tugend nicht zuerst der Muth?
Aber ich, du weißt es wohl, ich rang
Mit der Wollust, bis ich sie bezwang.
Und warum dieß Ringen? Sieh! gestehen
Will ich's dir, aus Tugend rang ich nicht!
Zwar ich höre willig auf ihr Flehen,
Aber in
Nur, dich in voraus schon weinen sehen,
War für mich, mehr als das Weltgericht.
Lieber mir den Tod, als dich betrübt:
Sage, wer hat zärtlicher geliebt?
Rede nun! wo bleiben deine Schwüre?
Schwurst du, sichrer zu betrügen, sie?
Nicht genug, daß ich dein Herz verliere,
Sondern
Gibst du dich nicht einem wilden Thiere?
Denn was ist der sonst, der seine Knie
Mit Geschenken kriechend vor dir biegt,
Und, mit Brunst im Auge, Liebe lügt?
Geh denn! hole Amarantens Lieder,
Die er oft um Mitternacht ersann;
Geh und gib ihm seine Briefe wieder;
Der sie schrieb war ein bethörter Mann;
Und ein jeder Tropfen, der hernieder
Auf das Lob von einer Falschen rann,
Brenne nun in schlummerloser Nacht
In dem Auge, das der Treue lacht!
O! ihr Küsse! die sie meinen Wangen,
In der Rebenlaube aufgedrückt,
Werdet so viel Bisse falscher Schlangen,
Wenn sie in dem Garten Veilchen pflückt!
O! du Druck der Hand! womit vergangen
Sie mich noch zum letzten mal berückt,
Presse doch ihr schwurvergeßnes Herz,
Wenn die Reu' erwacht, mit Folter-Schmerz!
Und ihr Tropfen Schweiß, die mir entfielen,
Wenn ich zu ihr eilt' in fremder Tracht,
Drohende Gefahren mir zu Spielen,
Nacht zum Tage, und den Tag zur Nacht,
Oder, in dem hohen Schnee zu wühlen,
Zum Vergnügen, (ach! für wen?) gemacht:
O ihr Tropfen! badet feuerheiß,
Ihre Stirn' dereinst im Todesschweiß'!
Schrecklich macht sie dieser Lieb' ein Ende,
Welcher keine gleich an Freude zwar,
Aber auch, von einer Sonnenwende
Bis zur andern, gleich an Untreu' war.
Doch, was ist das? Himmel! ich verschwende
Diese Thränen, Nante! noch sogar?
Strafe dich der Himmel nicht dafür!
Ja! dein eigen Herz vergebe dir!

Meter: trochaic
Svatá stráž.
by Xaver Dvořák

Tajemná noc! – šeř zapředla vísku
i stromy snící na stráni v blízku;
lilije stříbrem měsíc teď vzplál
a zlatem aster azurná dál;
a jak se dotknul hvězdný třpyt lístku,
šumot a ševel rozběh se v trysku
po celém háji, v dumách jenž stál,
štěstím a mírem dýchat se zdál.
O kapli Tvoji opřené čelo,
nezřel jsem, jak se zvolna juž tmělo,
jak rosy krůpěj sedla v mech svěží;
v dědinku hledím – touha mě jímá:
jak se jí klidně, tichounce dřímá,
když jí Tvé, Matko, oko – sny střeží.

Meter: polymetric
Pouť za hrobem svatého Patrika. (III.)
by Jaroslav Vrchlický

Sám s knězem šedým zůstal hříšník v chrámu.
Kněz vážně pravil: „Nevím, synu, rady,
hřích Adama smyl jeho pot, hřích Evy
do dneška utrpením pyká žena;
tys propad’ vině, musíš nést ji světem.
Jest vina břímě, jež se nedá přendat
snad s jedněch ramen na druhé, když tíží
a drtí víc, než může unést člověk.“
Zas ticho v chrámu, kněz naklonil hlavu
a hříšník vzlykal, vztáhl ruku svoji;
ta celá černá byla, beze vlády,
jak mrtvý klest, zkad spadlo suché listí.
Však v ní to hnětlo, bodalo a rvalo,
prst každý vil se jako had a nehtem
ryl do dlaně, zkad kapala krev černá.
A trnul kněz a pravil: „Zkus to, synu,
jdi, pouze svatý Patrik může tobě
být pomocným.“ – „Kde mám jej hledat, otče?“
– „Ten, synu můj, už mrtev tři sta roků.“
– „Kde jeho hrob?“ – „To nevím, jdi jej hledat,
co při tom zkusíš, vezmi jako splátku
své viny; kráčej odsud ku severu,
sto dlouhých mil, na skále najdeš chrámek
nad mořem; lípa stará stojí před ním;
tam jednou zazděný byl ve oltáři
ten světec, jenž tě může vykoupiti,
jdi, lituj, synu, bůh provoď tvé kroky.“

Meter: iambic
POD MATČINU PODOBIZNU.
by František Kyselý

Tvůj obraz chovám. Kouzelnými tahy
jej na plátno vdech’ mistr znamenitý.
V pleť obličeje s jara stopou vryty
Tvé srdcejemné o mé blaho snahy.
Ty vrásky Tvé, ten očí Tvých lesk vlahý
tak věrně vyjadřují vše Tvé city,
jež do otázky nejtklivější vlity,
zda šťasten v dáli rozenec Tvůj drahý.
Jsem šťasten, matko, hledě s resignací,
jak zlata dobývá svět těžkou prací
a mysl mění podle větrů svistu.
Jen dvojí starostí jsem zasmušilý –
ty vrátit k ráji, kteří pobloudili,
a vlastní duše neodcizit Kristu.

Meter: iambic
Crisantemos
by Carlos Póo Urbach

Fabulosas leyendas orientales
dicen del crisantemo la leyenda,
que entraña en dulce símbolo la
                     ofrenda
de exaltadas primicias virginales
Fingiendo atardeceres estivales
sus corolas deshójanse en la senda,
que señala al encanto la contienda
de áureos deslumbramientos floreales
Sus pétalos, a modo de venablos
de mil luces, a zonas mil alcanzan
como flechas de un sol iridiscente,
y engarzando en sus pétalos vocablos
a las comarcas del ensueño lanzan
fabulosas leyendas del Oriente

Meter: polymetric
BLASÓN
by Jesús Balmori

Soy un bardo indo-hispano. En mi pecho cristiano
Mi corazón es vaso donde mezclada está
La sangre de Legaspi, el Capitán hispano.
Con la sangre tagala de la hija del Rajá.
Con el talón hundido en olas y en espumas,
Esperé sobre el mar el galeón español,
Y España, al encontrarme, besó las áureas plumas
Que en mi frente temblaban como rayos de sol.
Era herniosa, era buena, era plena de amores;
Puse a sus pies mis lanzas, mis espigas, mis flores;
La di mi corazón salvaje y oriental;
Y desde entonces va en mi pecho desnudo
Sirviéndome de férreo y de glorioso escudo
Con su idioma divino y su sangre inmortal.

Meter: polymetric
Sobre el poder del tiempo
by José Cadalso

Todo lo muda el tiempo, Filis mía;
todo cede al rigor de sus guadañas;
ya trasforma los valles en montañas,
ya pone campo donde mar había.
Él muda en noche opaca el claro día,
en fábulas pueriles las hazañas,
alcázares soberbios en cabañas,
y el juvenil ardor en vejez fría.
Doma el tiempo al caballo desbocado,
detiene el mar y viento enfurecido,
postra al león y rinde al bravo toro.
Sólo una cosa al tiempo denodado
ni cederá, ni cede, ni ha cedido,
y es el constante amor con que te adoro

Meter: iambic
87.
by Friedrich Rückert

Wer kann die Linien in seiner Hand verwischen?
Die gottgeschriebne Schrift wird immer sich erfrischen.

Meter: iambic
- XXXII -
by Bernardino de Rebolledo

Pues te resuelves a tomar estado
Fabio portan legítimas razones,
este examen de todas tus acciones
te deba más solícito cuidado.
Y ni de la hermosura lisonjeado,
ni de otras naturales perfecciones,
a la Virtud un átomo perdones,
sino te quieres dar por desdichado.
Son los demás caducos accidentes,
ella esencial y propio bien del hombre,
juzga si te merece tal desvelo.
Dirás que es afectar inconvenientes
y fuerza contentarnos con el nombre
si no subimos a buscarla al Cielo.

Meter: iambic
De Quien calla otorga
by Tirso de Molina

Amor, vuestro absoluto y real respeto
de conde de Monreal, me ha trasformado
en secretario: de señor, criado.
Vuestro fuego es la causa, yo el feto.
En la contemplación de tal objeto,
secretario me hiciera mi cuidado
de mí mismo, si no hubiera llegado
a profanar los cielos mi secreto.
Mira Narcisa apasionadamente
a don Rodrigo, para darme enojos,
y en vano, siendo así, callar presumo.
Es mina Amor, y es fuerza que reviente
cuando no por la boca, por los ojos,
él convertido en fuego, ellos en humo.

Meter: iambic
[es saß in meiner Knabenzeit]
by Wilhelm Busch

Es saß in meiner Knabenzeit
Ein Fräulein jung und frisch
Im ausgeschnittnen grünen Kleid
Mir vis-à-vis bei Tisch.
Und wie's denn so mit Kindern geht,
Sehr frömmig sind sie nie,
Ach, dacht ich oft beim Tischgebet,
Wie schön ist doch Marie!

Meter: iambic
Al doctor Juan Pérez de Montalbán, ilustre ingenio de Madrid
by Antonio Martínez de Meneses

El que su frente en la Palestra enrama,
en el Mármol no yace endurecido,
que no apaga en las aguas del olvido
el Varón Sabio su viviente llama.
Luego, Tú, cuyo nombre siempre
                     aclama
elocuente Clarín, no has fallecido,
que aunque mueres, desde hoy has
                     adquirido
otra vida por cuenta de tu fama
Más del dolor, que del cincel herida
gime esta Losa, y explicar procura
(cuando nos muestra en polvo reducida
tu Fábrica de docta Arquitectura
en el temprano afán de su caída)
que perfecta se vio, mas no segura.

Meter: polymetric
9. Otevřené nebe stojí,
by Karel Maria Drahotín Villani

Otevřené nebe stojí,
V němžto ona kraluje –
Láskou svět se k světu pojí,
Brouček broučka miluje.
Ona, zdá se, každým krokem
Tvoří ráje – vládne vším,
Vládne nad mnou, nad otrokem,
Jestli tak se nazvat smím.
Bez ní v neskončené říši
Mrtvé tvorstvo, mrtvý svět –
Mrtvo bez ní tam na výši,
Mrtvý zemských plodin květ!

Meter: trochaic
156. Noch darvon.
by Angelus Silesius

Gott ist noch mehr in mir/ als wann daß gantze Meer
In einem kleinen Schwamm gantz und beysam̃en wär.

Meter: iambic
Paz y guerra
by Rafael Álvarez Sánchez-Surga

Su corazón enardecido late
con desigual medida y rudo empuje,
y entre los pies de su caballo,
                     cruje
cuanto se opone a su feroz embate
Blande el acero, clava el acicate,
en su negro alazán; no grita, ruge
su enronquecida voz ¿Hay quién
                     dibuje
la embriaguez del soldado en el combate?
Embravecido mar parece el alma
del que embriagado en la
                  horrorosa guerra
lucha por conseguir sangrienta palma
Deploro ese furor, mas no me aterra;
cuando el turbado mar vuelve a
                  su calma
rodea con amor toda la tierra

Meter: iambic
Můj útulek.
by Adolf Heyduk

Můj útulek je v lůně sadu,
mně protiven je ulic ruch,
strom květnatou mi sype vnadu,
pták zvučný zpěv a vůni luh;
a z okna v dálku pohlédnu-li,
zřím pošumavských vrchů lem,
kruh vesnic, města dobrou půli
a chrámek s malým hřbitovem.
Síň má je nevelká a prostá,
leč tolik zbývá místa přec,
by vítaného skryla hosta,
když přijde v zpěvákovu klec;
skříň temná různé knihy svírá,
čásť kryje sedadla, čásť zem,
a za lipou, jež v okno zírá,
skryt chrámek s malým hřbitovem.
V kraj okna, ze květníku zdola
list bujný pnivý svlačec zved,
snad úsměv oblohy jej volá
či pták, jenž římsy na kraj sed
a prostoduchou píseň zpívá
všem známou, přece milou všem,
jíž zapomíná duše snivá
i chrámku s malým hřbitovem.
Nad stolkem z krásných mládí časů
s oteckou matčina je tvář,
mne tíží padlý sníh těch vlasů
a pálí pohledů těch zář;
já nedočkám let takých dobu,
mne žití záhy stihlo zlem,
a ke dvojímu volá hrobu
ten chrámek s malým hřbitovem.
Hle v koutku tam – ó blahé chvíle,
jak líbezný je ten váš vděk –
na Jungmannově arcidíle
mé Lily bílý králíček;
kol hrdla na stužici rudé
se houpá zvonek tam a sem,
by dítku zněl; mne zníti bude
ten s chrámku s malým hřbitovem. –
S tou síňkou srostla duše zcela;
sem nezabloudí lestný klam;
a z perel ňádra, z květu čela
těm děkuji v ní besedám,
zde všecko upraveno vděkem:
když srdce bolí, přehnu sem,
kde s květinami kyne lékem
i chrámek s malým hřbitovem.
Ty květiny, ó jak mne blaží,
květ každý jeden z přátel mých,
buď objal jsem je někde paží,
buď v ústret vyšly srdci z knih;
jsem šťasten těchto květů pelem,
ač nevelký jich milý tém;
tak zapomínám zdumán čelem
i chrámku s malým hřbitovem.
Když se ženou si pohovořím,
v ten úkryt sedna sám a sám
zde svoje drobné světy tvořím
a Lile zpívám je a vám;
i jásám, když se za mnou točí
můj skvost a sladkým žvatlá rtem,
že nezřím pro perly mdlých očí
ni chrámku s malým hřbitovem.
Hruď jednoho však přání tají:
kéž vzejde růží Lilin svět,
v níž rosou hvězdy plápolají
a duhy lesk je rozechvět;
pak vím, že v blaha upomínce
jak anděl klekne na tu zem,
kde v temné pohostí mne síňce
ten chrámek s malým hřbitovem.

Meter: iambic
24. Das beste Studium
by Gerhard Tersteegen

Ein andrer sich bemüht mit Lernen und Studieren,
Man will was Großes sein, man will was Großes tun;
Mein Werk ist, alles gar vergessen und verlieren,
In mir zu werden nichts und meinem Gott zu ruhn.

Meter: iambic
1L: So oft ich kam, so oft ich schied,
by Franz von Dingelstedt

So oft ich kam, so oft ich schied,
Dieselben alten Gesichter,
Immer das nämliche dumme Lied:
Bewahrt das Feu'r und die Lichter!
Fürwahr, das halt' ein anderer aus,
Ich nicht, soll Gott mich verdammen!
Die Mauern der Stadt und das eigne Haus
Fallen über mir, dünkt mich, zusammen.
Luft, Licht und Luft! Nur einen Zug,
Einen Blick in die Welt, und Freiheit!
Ich habe des Elends satt und genug
Der täglichen Einerleiheit.
Da draußen vor den Toren steht
Der Frühling im Flügelkleide,
Er winkt mit der Hand, er lockt und weht
Und ruft und wirbt: In die Weite!
Und die Vöglein schwingen von Zweig zu Zweig
Sich fort, und die Bäche rinnen,
In der Welt ist alles frei und gleich, –
Warum ich gefangen hier innen?
Fort mit dem Stock, fort mit dem Speer,
Gebt Pfeife und Amt einem andern;
Bin Euer Narr und Nachtwächter nicht mehr,
Verlege mich jetzo auf's Wandern;
So weit der liebe Himmel blau,
So weit voll Menschen die Städte,
So weit voll Blumen die grüne Au,
So weit frei des Stromes Bette!
Einen Stecken aus dem nächsten Zaun,
Auf den Hut ein frisches Reisig!
Dann hinaus, so flink und so freudig traun
Wie aus seinem Bauer der Zeisig!

Meter: iambic
Katzennatur
by Adelbert von Chamisso

's war mal 'ne Katzenkönigin,
Ja, ja!
Die hegte edlen Katzensinn,
Ja, ja!
Verstand gar wohl zu mausen,
Liebt' königlich zu schmausen,
Ja, ja! – Katzennatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!
Die hatt 'nen schneeweißen Leib,
Ja, ja!
So schlank, so zart, die Hände so weich.
Ja, ja!
Die Augen wie Karfunkeln,
Sie leuchteten im Dunkeln,
Ja, ja! – Katzennatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!
Ein Edelmausjüngling lebte zur Zeit,
Ja, ja!
Der sah die Königin wohl von weit,
Ja, ja!
'ne ehrliche Haut von Mäuschen,
Der kroch aus seinem Häuschen,
Ja, ja! – Mäusenatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!
Der sprach: in meinem Leben nicht,
Ja, ja!
Hab ich gesehen so süßes Gesicht,
Ja, ja!
Die muß mich Mäuschen meinen,
Sie tut so fromm erscheinen,
Ja, ja! – Mäusenatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!
Der Maus: willst du mein Schätzchen sein?
Ja,ja!
Die Katz: ich will dich sprechen allein.
Ja, ja!
Heut will ich bei dir schlafen –
Heut sollst du bei mir schlafen –
Ja, ja! – Katzennatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!
Der Maus, der fehlte nicht die Stund,
Ja, ja!
Die Katz, die lachte den Bauch sich rund,
Ja, ja!
Dem Schatz, den ich erkoren,
Dem zieh ich's Fell über die Ohren,
Ja, ja! – Katzennatur!
Schlafe, mein Mäuschen, schlafe du nur!

Meter: iambic
XXV. Ó doby té, když v plameni
by Gustav Pfleger Moravský

Ó doby té, když v plameni
K sobě jsme byli snoubeni,
Tak jednoho jen smýšlení,
Jak dvou to zvukův souznění!
Má milá – hvězda spanilá;
K ní touha moje plavila;
V ni duše má se ronila
Tou láskou žhoucí unylá.
Však všecko, co je snoubeno,
Musí býť opět loučeno;
A mé srdce raněno
Ach! tebou, časův proměno!

Meter: iambic
- 1247 - Jornada I, DON FERNANDO
by Lope de Vega

Ya no quiero más bien que sólo amaros,
ni más vida, señora, que ofreceros
la que me dais, cuando merezco veros,
ni más gusto que veros y agradaros.
Para vivir, me está bien desearos,
para ser venturoso, conoceros,
sólo le pido a Dios, para entenderos,
ingenio que ocupar en alabaros.
La pluma y lengua, respondiendo a coros,
quieren al cielo espléndido subiros,
donde están los espíritus más puros;
que entre vuestras riquezas y tesoros,
papel y lengua, versos y suspiros,
de olvido y muerte vivirán seguros.

Meter: polymetric
PÍSEŇ.
by Otakar Auředníček

Rád slyším ženců zpěv tak tklivý, něhyplný,
kdy českým krajem letí v dál nad klasů vlny,
kdy zvonek večerní hlubokým tónem padá
v lada.
Ten zpěv, to lidu mého slavičí vzdech tklivý,
kdy šero ukládá se v zádumčivé nivy,
kdy dívky cestou jdou, nad níž se měsíc chýlí
bílý.
Co tklivé poesie v zpěvu tom se třese,
kdy v stříbře měsíčním kraj celý zachvěje se
a ženci, žnečky jdou, smích tklivý, laškující
v líci!
Pak jen u oken chat se postavy dvě chvějí,
to milující jsou, on tiskne ruku její
a slza měsíce níž na čela jim padá
mladá.
Tak život pohádkou jim plyne v snech a práci...
A mysl má vždy k bílé cestě té se vrací,
kde mladých lidí sbor se ku vesničce tísní
v písni.

Meter: iambic
Days
by Ralph Waldo Emerson

Daughters of Time, the hypocritic Days,
Muffled and dumb like barefoot dervishes,
And marching single in an endless file,
Bring diadems and fagots in their hands.
To each they offer gifts after his will,
Bread, kingdoms, stars, or sky that holds them all.
I, in my pleached garden, watched the pomp,
Forgot my morning wishes, hastily
Took a few herbs and apples, and the Day
Turned and departed silent. I, too late,
Under her solemn fillet saw the scorn.

Meter: iambic
JARNÍ.
by R. Bojko

Vychýlen do jarní noci
naslouchám němě:
Nesčetné hlasy se proucí,
nápory větrů, praskání dřev,
lkající vody, hučící les.
Vychýlen vzpomínám němě:
Dávno a dávno. Bylo jak dnes.
Pod lesů černými svahy,
unaven honbou, v jeskyni kdes
na mechu ležel jsem nahý,
zvířecí kůži odhodiv v snách.
Zaduly větry. Oheň, jenž has’,
nazlátlou rukou rozhodil jas.
Vlk, jenž se u vchodu stavil,
zklamaně, zlekaně zavyl.
Vskočil jsem v očích nesmírný strach,
nachýlen naslouchal němě:
Ničeho – úžas jen země,
lkání vod, hučení lesů,
jakýchsi divokých běsů
dusot a zápas, bolestný řev,
stony teď, táhlý, slavnostní zpěv.
Nepohnut mlčky jsem stál.
Do hrudi plné touhy a stenů
tesknoty vzpěněná řeka
s bolestným šumotem vtéká.
Chvěje se srdce, chřípí i sval.
Nesmírná radost – bez konce žal.
Uchopiv s bídného lože
těžký mlat, zvířecí kože
vyšel jsem lovit zvěř, ženu
za branou houštin a skal.

Meter: dactylic
- LXXXVIII -
by Fcode Borja

La envidia de una Reina despreciada,
la soberbia de Amán fiero enemigo;
a un Rey, que entre su enojo, y su castigo
sólo interpone la sangrienta espada.
De Dios Ester, y de virtud armada
resistes, siendo Asuero fiel testigo,
del afrentoso ruego del amigo,
sediento de la sangre amenazada.
Si del pueblo Gentil viva figura
tu suerte fue, si del confuso Hebreo,
basta engañada entre sus ritos vanos.
Venció debidamente tu hermosura,
que el cielo ha consagrado a su trofeo
calumnias y rigores de tiranos.

Meter: iambic
97.
by Friedrich von Logau

Wer sonst bey Hofe treulich dient, und dem man nicht kan bey,
Trägt lauter Schuld, daß er nicht auch ein Glaubens-Heuchler sey:
Nim manchem nur die Gunst hinweg, nim ihm die Kost und Lust,
So wirst du sehn, was Glaub und Treu steck unter seiner Brust.

Meter: iambic
XXIII. BALLATA BEZ NÁPISU.
by Jaroslav Vrchlický

Kdys náhrobní jsem starou viděl desku,
nad ní se clona břečtanová tměla,
a píseň tmavých listů stále zněla
v sen mrtvému v svém konejšivém stesku.
I chtěli jednou kámen odtrhnouti,
však marná práce, darmo v desku tlukou,
s břečtanu kořeny ta srostla v zem,
a břečtan chyt’ ji tisícerou rukou.
I musili spíš přesekat vše proutí.
Však břečtan za jedno srost’ s kamenem,
kde skulina, tam pevně kotvil v něm,
i musili pak rozbít kámen taky.
To život náš, v tvé věrné patře zraky
tu náhrobní jsem starou viděl desku.

Meter: iambic
7.
by Heinrich Heine

Das Meer hat seine Perlen,
Der Himmel hat seine Sterne,
Aber mein Herz, mein Herz,
Mein Herz hat seine Liebe.
Groß ist das Meer und der Himmel,
Doch größer ist mein Herz,
Und schöner als Perlen und Sterne
Leuchtet und strahlt meine Liebe.
Du kleines, junges Mädchen,
Komm an mein großes Herz;
Mein Herz und das Meer und der Himmel
Vergehn vor lauter Liebe.
An die blaue Himmelsdecke,
Wo die schönen Sterne blinken,
Möcht ich pressen meine Lippen,
Pressen wild und stürmisch weinen.
Jene Sterne sind die Augen
Meiner Liebsten, tausendfältig
Schimmern sie und grüßen freundlich
Aus der blauen Himmelsdecke.
Nach der blauen Himmelsdecke,
Nach den Augen der Geliebten,
Heb ich andachtsvoll die Arme,
Und ich bitte und ich flehe:
»holde Augen, Gnadenlichter,
Oh, beseligt meine Seele,
Laßt mich sterben und erwerben
Euch und euren ganzen Himmel!«
Aus den Himmelsaugen droben
Fallen zitternd goldne Funken
Durch die Nacht, und meine Seele
Dehnt sich liebeweit und weiter.
Oh, ihr Himmelsaugen droben!
Weint euch aus in meine Seele,
Daß von lichten Sternentränen
Überfließet meine Seele.
Eingewiegt von Meereswellen
Und von träumenden Gedanken,
Lieg ich still in der Kajüte,
In dem dunkeln Winkelbette.
Durch die offne Luke schau ich
Droben hoch die hellen Sterne,
Die geliebten, süßen Augen
Meiner süßen Vielgeliebten.
Die geliebten, süßen Augen
Wachen über meinem Haupte,
Und sie blinken und sie winken
Aus der blauen Himmelsdecke.
Nach der blauen Himmelsdecke
Schau ich selig lange Stunden,
Bis ein weißer Nebelschleier
Mir verhüllt die lieben Augen.
An die bretterne Schiffswand,
Wo mein träumendes Haupt liegt,
Branden die Wellen, die wilden Wellen;
Sie rauschen und murmeln
Mir heimlich ins Ohr:
»betörter Geselle!
Dein Arm ist kurz, und der Himmel ist weit,
Und die Sterne droben sind festgenagelt
Mit goldnen Nägeln –
Vergebliches Sehnen, vergebliches Seufzen,
Das beste wäre, du schliefest ein.«
Es träumte mir von einer weiten Heide,
Weit überdeckt von stillem, weißem Schnee,
Und unterm weißen Schnee lag ich begraben
Und schlief den einsam kalten Todesschlaf.
Doch droben aus dem dunkeln Himmel schauten
Herunter auf mein Grab die Sternenaugen,
Die süßen Augen! und sie glänzten sieghaft
Und ruhig heiter, aber voller Liebe.

Meter: polymetric
Lust im Kusse.
by Johann Georg Gressel

Wenn keine Süssigkeit in denen Küssen stecket?
So sage
Und nicht vielmehr die Hand/ mit seinen Lippen decket?
Mein Kind es heist/ sie macht nicht solche Anmuth kund.

Meter: iambic
1.
by Paul Heyse

Eine fand ich, eine fette,
Die vor ihrem Schlupfloch saß,
Ehrbar, sauber und behaglich
Und die Augen hell wie Glas.
An dem warmbesonnten Steine
Putzte sie das Näschen blank,
Fing sich dann und wann ein Mückchen,
Das sich ihr zu nahe schwang.
Rechts und links durch alle Ritzen
Raschelte die junge Brut.
Sie allein blieb stattlich sitzen,
Wie gereifte Weisheit tut.
Nur zuweilen mit dem Schwänzchen
Zuckte sie bedeutungsvoll,
Trieben es die jungen Leute
In den Kammern gar zu toll.
So in innres Schaun versunken
Und Genuß des Sonnenlichts,
Nicht erschrak sie, da ich nahte,
Denn der Weise fürchtet nichts.
Wie der Philosoph der Tonne
Sah sie mich gelassen an:
Geh mir etwas aus der Sonne,
Unbekannter, junger Mann!

Meter: trochaic
XI.
by Gustav Pfleger Moravský

Též s vážnou tváří dáma literátka
Rozsívá vůkol slova moudrosti,
A z toho pojde často velká hádka
Humoru s vtipem bodnou ostrostí,
A bohužel! že není nikdy krátká.
Tak hraje se a žertuje a směje,
A to se pokaždé vždy stejně děje;
A štěstí velké, že ta dlouhá zima
Též masopust a bály domácí má;
A bály veřejné a bály jiné:
Tak aspoň dosti snesitelně mine.

Meter: iambic
MOTÝL.
by Karel Babánek

V mdlém lesku slunce, ve podzimním chladu,
nad smutným záhonem, jenž na odkvětu,
hle, motýl, zázrak barevný se schvívá,
jak v podzim list, ve potácivém letu.
Zvábený květů slední krásou chladnou
v jich náruč klesá, nežli v hoři zvadnou.

Meter: iambic
Jugendandacht .
by Joseph von Eichendorff

Mit eigner Kette so Dich süß umwinden,
Hinauf zieh'n Dich an Mund und blühend Herze —
Was Himmel schloß, mag nicht der Himmel brechen.“

Meter: iambic
[heimathloser, fremdgeborner]
by Otto Erich Hartleben

Heimathloser, fremdgeborner, suche, wo du Ruhe findest –
wo du sehnsuchtskrank dich länger nicht in Zwanges Qualen windest.
Lehne dich an jene Brüste, lehne dich in jene Arme –
glaube, dass sich treue Liebe deiner wüsten Stirn erbarme!
Heimathloser, fremdgeborner, träume so ein leis Ermatten –
träume, dass dein Haupt sich wiege schon in süssen Todes Schatten.

Meter: trochaic
73.
by Friedrich Rückert

Wol hat ein eigenes Bewußtseyn jede Zeit
Des was ihr widersteht, und des was ihr gedeiht.
Und jeder Einzelne hat ein Bewußtseyn dessen,
Wie dem Bewußtseyn er der Zeit ist angemessen.
Wenn ein Bewußtseyn nicht, doch ein geheim Gefühl,
Das bald behaglich wohl, bald macht unheimlich schwül.
Verdenkt es keinem, wenn er tobt, doch ist sein Toben
Umsonst, der von der Zeit sich fühlet aufgehoben.

Meter: iambic