PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- LXXXVI -
by Gutierre de Cetina

Señora, pues mis ojos merecieron,
no por su merecer, mas por ventura,
ver el hermoso sol de tu figura,
no padezca yo el mal del bien que vieron.
Que da la presunción que en sí tuvieron,
de osar mirar tan alta hermosura,
se le ofrece a mi alma una tristura,
no sé por qué, mas sé que ellos lo hicieron.
Y sé también que si el remedio viene,
ha de venir, señora, de tu mano,
porque es el solo que a mi mal conviene.
Y sé que no será poder humano
para apartar la fuerza que en mí tiene:
antes todo será dañoso y vano.

Meter: polymetric
A Faustu z hlubin žalu žehnala!
by Marie Calma

A Faustu z hlubin žalu žehnala!
Však lhala bych – tak lehké nebylo
ten velký smutek snést, jak přehnala
se bouře zahradou. Jen ubylo
mu hořkosti, ač neříkám, že slád
mně samotou. Jen slzy v očích zvlád
a v prsou výkřiky. Neradno stům
zvědavých očí zotevírat dům,
kam vešel žal. Je třeba němoty
rtům sevřeným a duši samoty,
by ze smutku, jak pod popelem troud,
neb v skalin hloubi utajený proud
vzkypělo odhodlání dále žít,
nůž vražedný, jenž čekal přichystán
přílišné muce spasitelem být,
odhodit v propast, tíhou nových pout
se přesvědčit, že nelze odejít,
když před poutníkem neskončená pout.
Kol rozhlížím se. Od propasti té
jen krok mne dělil. Stezky trnité
a dlouhé čekají. A pro vězně,
jenž unik zoufalství, ční vítězně
štít čistý k nebi, jako boží prst,
by kázal vzhůru jít a země hrst,
jež neplodnou se zdála zklamáním
v nížině těsné, skropit poznáním
a deštěm slz. Cíl před očima mít,
když od propasti vzhlédnem', za ním jít
a věřit, že je schopen rozvití
i keř, jenž nad srázem se uchytí.

Meter: iambic
Amoretti XXII: This Holy Season
by Edmund Spenser

This holy season, fit to fast and pray,
Men to devotion ought to be inclin'd:
Therefore I likewise on so holy day,
For my sweet saint some service fit will find.
Her temple fair is built within my mind,
In which her glorious image placed is,
On which my thoughts do day and night attend,
Like sacred priests that never think amiss.
There I to her as th' author of my bliss,
Will build an altar to appease her ire:
And on the same my heart will sacrifice,
Burning in flames of pure and chaste desire:
The which vouchsafe, O goddess, to accept,
Amongst thy dearest relics to be kept.

Meter: iambic
LII.
by Gustav Pfleger Moravský

Na přání Vyšínského zbudována
Je na jevišti nová opona,
A na ni krajinka je malována
S Orlovských domkem! Tak se dokoná
Poslední příprava. Teď malá brána,
Jež do altánu vede ze zahrady,
Též musí na neděli do parády;
Tu kolem rostlin vonných rozstaveno –
Však neznám všechněch afrikanské jméno –
Guirlandy z bujné lesních stromů chvoji
Pak dodávají síni zdoby dvojí.

Meter: iambic
Túmulo de Don Francisco de Sandoval y Rojas, Duque de Lerma y Cardenal de Roma
by Quevedo

Columnas fueron los que miras huesos
en que estribó la ibera monarquía,
cuando vivieron fábrica, y regía
ánima generosa sus progresos.
De los dos mundos congojosos pesos
descansó la que ves ceniza fría;
el seso que esta cavidad vivía
calificaron prósperos sucesos.
De Filipe Tercero fue valido,
y murió de su gracia retirado,
porque en su falta fuese conocido.
Dejó de ser dichoso, mas no amado;
mucho más fue no siendo que había sido:
esto al duque de Lerma te ha nombrado.

Meter: iambic
Tah rovinou.
by Karel Maria Drahotín Villani

V pravo v levo vidět v dálku;
Vidět v před a také v zad;
Tu by mohlo vojsko válku
Jedním rázem dokonat.
Jezdec v jetí
Polem letí –
Pěší vezme bodlo v bok;
Bitvu skončí krve tok!
Dělostřelstvo pohybuje
Mocně se tou rovinou –
Koule kouli následuje
Sílou strašněsmrtivou.
Žádné moci
V samé noci
Se zde nikde nelze skrýt;
Zde bychom se chtěli bít!

Meter: trochaic
Una estepa del Nazas
by Manuel José Othón

¡Ni un verdecito alcor, ni una pradera!
Tan sólo miro, de mi vista enfrente,
la llanura sin fin, seca y ardiente,
donde jamás reinó la primavera.
Rueda el río monótono en la austera
cuenca, sin un candil, ni una rompiente
y al ras del horizonte, el sol poniente,
cual la boca de un horno, reverbera.
Y en esta gama gris que no abrillanta
ningún color; aquí, do el aire
                     azota
con ígneo soplo la reseca planta,
sólo al romper su cárcel, la bellota
en el pajizo algodonal levanta
de su cándido airón la blanca nota

Meter: iambic
- 744 - Acto III, CAFANDRA, prima del Rey De Diego García de Paredes y el capitán Juan de Urbina
by Lope de Vega

Hermosas plantas, árboles y flores,
que los rayos del Sol resplandecientes
mostraran con esmaltes diferentes,
y a quien la noche encubre los colores.
Dormidas aguas, que a los ruiseñores
enseñáis a cantar en las corrientes
de estas sonoras cristalinas fuentes,
que no os dirán hasta la Aurora amores.
Si sentís que la noche oscura, y fría
os prive de la luz cuya presencia
os causa tanta gloria, y alegría:
También duerme mi bien, tened paciencia,
que todo es noche, hasta que venga el día,
mas no la puede haber donde hay ausencia.

Meter: iambic
Er ist unglückselig.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich unglückseliger! warum bin ich gebohren?
Soll ich ein gauckel-spiel der falschen sterne seyn?
Hat das verhängniß denn zum balle mich erkohren?
Schau ich für sonnen-licht plitz und cometen-schein?
Weiß ich von freuden nichts zu sagen?
Macht mich der himmel nur zur wahlstatt vieler plagen?
Ich muß mit kummer-brodt die matte seele speisen;
Das thränen-wasser ist mein muscateller-most.
Ich muß beständiglich durch scharffe disteln reisen;
Die schmertzen sind mein tranck/ das unglück meine kost.
Ich muß auff folter-bäncke sitzen/
Und auff den schweren stab des jammers mich nur stützen.
Mein leib ist ein spital/ darinn der geist muß krancken;
Ich bin ein ebenbild der bleichen traurigkeit;
Ich schlage mich mit nichts als sorglichen gedancken/
Mit ach und weh verkürtz ich meine lebens-zeit;
Ich werde jämmerlich geqvälet/
Weil dem gemüthe ruh/ dem blute kühlung fehlet.
Wie vielmahl sitz ich doch betäubt an allen sinnen!
Für schmertzen seh ich offt mit offnen augen nicht.
Verstand und witz ist weg/ ich weiß nichts zu beginnen/
Biß daß ein seuffzer mir den dicken nebel bricht.
Und dennoch kan ich weder meinen sachen/
Noch meiner thränen lauffein tröstlich ende machen.
Ach daß ich einem nur mein leiden könt entdecken!
Vielleicht würd dieses noch ein pflaster für mich seyn/
Und in den wunden mir was linderung erwecken.
Doch nein! es weiß kein freund mehr rath für meine pein;
Drum soll kein mensch von mir erfahren/
Was für gefehrten sich des unglücks mit mir paaren.
Ich will hinfüro nicht mit meinen fässeln klingen.
Denn welcher sclave rührt ohn schmertzen doch sein joch?
Ein stummer seuffzer soll nur nach dem himmel dringen/
Vielleicht erbarmet der sich meiner wunden noch.
Zum himmel sollen meine zähren
Sich ferner hin zwar still/ doch unabläßig kehren.
Es kan doch nirgends hin ein wasser freyer fliessen/
Als an denselben ort/ wovon es anfangs kam.
Der himmel martert mich; Drum darff die welt nicht wissen/
Was eigentlich mein leid und meines hertzens-gram.
Doch will mich iemand noch beklagen/
So schreib er auff mein grab: Hier ruht ein ziel der plagen.

Meter: iambic
XVII. To milované místo mé
by Adolf Heyduk

To milované místo mé
šat naděje si vzalo,
tak jak by se mně ve světě
nic nebývalo stalo.
Snad neví, všechnu radosť mou
že láska sebou vzala,
a za všecko mně perličky,
však kalné jenom, dala.

Meter: iambic
Tauff- und Pathen-Wünsche.
by Hans Assmann von Abschatz

Der Tag Beständigkeit legt dir den gutten Grund
Zu wahrem Christenthum/ schreibt dich in Lebens-
Bund/
Wir nehmen diß für dich zur Vorbedeutung an/
Daß dir beständig Glück und Heyl nicht mangeln kan.
Denck in Beständigkeit an dieses Tages Nahmen/
So spricht der Himmel selbst zu meinem Wünschen Amen.

Meter: iambic
SLOKY.
by Vladimír Frída

Ze všeho, co jsem kdys chtěl,
ze všeho, k čemu jsem spěl,
co asi zbude?
O čem jsem za nocí bděl,
o čem jsem v písních svých pěl –
vzpomínky chudé.
Život je rozvane v dál,
vítr jak v podzimu svál
řeřáby rudé.
Ale proč v duši jsem plál,
čemu jsem krev její dal,
to jistě zbude!

Meter: dactylic
Leich-Text
by Simon Dach

Ach wie hat der Mensch sein Leben
Doch so plötzlich auff zu geben!
Ist nicht seine gantze Zeit
Graß, das bald wird abgemeyt?
Zwar er blüht vnd ist zu schawen
Wie die Blum auff grüner Awen,
Die sich in den Sommer-Tagen
Schön vnd prächtig pflegt zu tragen.
Wenn ein Wind sie nur berühret,
So wird sie nicht mehr gespüret,
Ja sie weiß nicht eins dabey,
Wo sie vor gestanden sey:
Aber Gottes reiche Güte
Vnd sein Väterlich Gemüte
Muß ob denen ewig walten,
Die in seiner Furcht sich halten.
Sein gerechtes Recht wird bleiben,
Weil sich Tag' vnd Nächte treiben,
Reicht auff derer Kindes Kind,
Die in seinem Bunde sind,
Vnd nicht fleiß noch Arbeit sparen
Ihn im Hertzen zu bewahren,
Die auff sein Wort achtung geben,
Daß sie nach demselben leben.

Meter: trochaic
Charleston
by Henry Timrod

Calm as that second summer which precedes
        The first fall of the snow,
 In the broad sunlight of heroic deeds,
        The City bides the foe.
  
 As yet, behind their ramparts stern and proud,
        Her bolted thunders sleep—
 Dark Sumter, like a battlemented cloud,
        Looms o’er the solemn deep.
  
 No Calpe frowns from lofty cliff or scar
        To guard the holy strand;
 But Moultrie holds in leash her dogs of war
        Above the level sand.
  
 And down the dunes a thousand guns lie couched,
        Unseen, beside the flood—
 Like tigers in some Orient jungle crouched
         That wait and watch for blood.
  
 Meanwhile, through streets still echoing with trade,
        Walk grave and thoughtful men,
 Whose hands may one day wield the patriot’s blade
        As lightly as the pen.
  
 And maidens, with such eyes as would grow dim
        Over a bleeding hound,
 Seem each one to have caught the strength of him
        Whose sword she sadly bound.
  
 Thus girt without and garrisoned at home,
        Day patient following day,
 Old Charleston looks from roof, and spire, and dome,
        Across her tranquil bay.
  
 Ships, through a hundred foes, from Saxon lands
        And spicy Indian ports,
 Bring Saxon steel and iron to her hands,
        And summer to her courts.
  
 But still, along you dim Atlantic line,
        The only hostile smoke
 Creeps like a harmless mist above the brine,
        From some frail, floating oak.
  
 Shall the spring dawn, and she still clad in smiles,
        And with an unscathed brow,
 Rest in the strong arms of her palm-crowned isles,
        As fair and free as now?
  
 We know not; in the temple of the Fates
        God has inscribed her doom;
 And, all untroubled in her faith, she waits
        The triumph or the tomb.

Meter: iambic
38.  So viel zukehr/ so viel erleuchtung.
by Angelus Silesius

So viel der Monde sich zu seiner Sonne kehrt/
Zu deiner du; so viel werdt ihr eurs Lichts gewehrt.

Meter: iambic
V NEBEZPEČÍ
by Antonín Sova

Ne, stádem nebuď, v nebezpečí
tak rozptýleným, vlk-li bdí,
sluch porozumí smrti řeči,
zvuk nebezpečí uvidí.
Či rozdávat chceš řemeslně
s tyranskou chladnokrevností
své rány, vše kol nářkem plně,
kde doufat měly radosti?
Či klesnout láskou, nenávistí
předsudků zdržet tisíc ran,
z visí jiných chceš-li soud svůj přísti,
závěrem lživým podpírán?
Tak ještě znovu čas od času
bratrský chorál uslyšíš
nábožných srdcí zníti,
když k záchraně se schází celé plémě
v tisíců zpěvů, v jednom hlasu,
jak předků dávných z dávné země
by oživla zas bratrská ta říš
a z vůle svorné budovala žití
na věky věků.

Meter: iambic
RONDO SENTIMENTÁLNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Ve staré knize kdys trojlístek jetele
mne divně dojal tak a časů dávných vise
šly duše před zrakem, stlumené, setmělé
ve staré knize...
Snů mojich branami šly dívky v bílé říze,
šly, vínek Mladosti svém nesly na čele
a růžemi byl tkán vlas jejich, zlatá příze.
Ó, tenkrát číšemi jsme třeskli vesele!
Vše bylo cítěno tak poctivě a ryze,
ó, s jakou láskou jsem trojlístek jetele
sem kladl, ke mně zří teď smutně, zpuchřele
ve staré knize!

Meter: polymetric
AŽ UMRU...
by Josef Kalus

Až umru, vyndejte mi srdce z ňader,
do srdce vsaďte purpurovou růži
a položte je mojí matce na hrob,
pozná je, zachvěje se v hrobě, zplesá:
„Synovo srdce vrátilo se k matce!“

Meter: iambic
An  Dulcinden.
by Johann Georg Gressel

Dieweil mein Auge nicht die Strahlen an-kan schauen/
Die deiner Augen-Sonn mit starcken Flammen scheußt/
So muß ich meine Quaal der Feder anvertrauen/
Daß sie in weiß und schwartz die schuldge Ehr-furcht weißt.
Was aber soll Papier der Gluht sich widersetzen?
Vor der gewölbt Crystall nicht einst bestehen kan/
Wird nicht dein strenger Blitz es mit Gewalt verletzen
Eh deine schöne Hand das Siegel auffgethan?
Wann aber schönstes Kind das blitzen sich geleget/
So glaub/ daß Ehr und Furcht die keusche Brunst erhält/
Daß keine Geilheit wird in meiner Brust geheget/
Und daß kein Fall-Brett ist dem
Das eh den Tod begehrt/ eh es sein Fell betrübet
In den verschantzten Koth’ so rein nun dessen Haut/
So keusch ist mein Gemüht/ dem Redlichkeit beliebet/
Nicht grosse Schmeichelung von Zucker auffgebaut/
Worunter Kröten-Gifft der falschen Geilheit stecket/
So bittre Wermuth zeugt/ und Bastlisken nehrt/
Mit süssen Uberzug der glatten Wort’ bedecket/
Das den/ so leichtlich traut/ aufs äuserste verzehrt.
Hier aber scheinet nichts als nur der Warheit-Schimmer/
Der keine Lügen liebt/ dem Falschheit unbewust/
Der in Gedancken nie betrübt ein Frauen-Zimmer/
In dessen Seele nicht die ungerechte Lust.
Je ihren Sitz gehabt noch Wohnung auffgeschlagen/
Hier zeigt ein reiner Brief die längst verborgne Glut/
So dein Gesicht erregt: Ach! könnt’ ich sie vertragen/
Es solte dir mein Brief noch nicht mein letztes Guht
Zu deinen Füssen streun. Jtzt aber da mein Leben
Fast mit dem Tode ringt/ so will ich dir mein Hertz
Und deiner Schönheit-Zier zum Opffer übergeben.
Will nun
So lasse deine Hand mir wenig Zeilen lesen/
Doch mache/ daß dein Knecht nicht Brief und Leben bricht/
Ach straffe nicht zu hart/ wenn ich zu frech gewesen/
Gedenck wer murrisch schweigt/ der haßt und liebet nicht.

Meter: iambic
Žižka před Rabím.
by Josef Uhlíř

„Vzhůru k Rabí!“ Žižka velí;
a již k vykonání trestu
pozvedl se tábor celý
na osudnou k Rabí cestu.
Po druhé tu Žižka v poli
leží pevným pode hradem;
tenkrát jej však vzíti volí
aneb mečem, aneb hladem.
„Proklaté to hnízdo Rabí
jako trn mi v oku vězí;
při sám Bůh, že čas je, aby
bouř je svála s českých mezí!“
Takto zvolal Žižka hněvně.
Slyš! tu z hradu zafičela
a již v jeho oku pevně
zabodla se zrádná střela.
„Blesky boží!“ zkřikl vůdce,
a lid vzúpěl, Žižky žele:
„Ach, kdo příště v boji, půtce
povede nás osiřelé?“ –
„Však vy nejste osiřelí,
aniž zrak můj tak je slabý;
než se snese večer ztmělý,
padnout musí zrádné Rabí!
Prál jsem, a zde sami zříte,
Rabí že mi trnem v oku,
a však vy jim posvítíte:
Vzhůru, bratři, do útoku!“
A jak rozkacení lvové
za kořistí v plen se řítí,
tak se hnali husitové
k hradu pevna vydobití.
A hrad padnul do jich moci
dříve, nežli bylo po dni;
jeho báň pak v tmavé noci
sloužila jim za pochodni. –
Nezřel Žižka plamy rudé,
ale slyšel z vatry šumu,
z tvrzi mocné že jen zbude
holá zeď a trochu rumu.

Meter: trochaic
Byla tichá, jarní noc...
by Růžena Jesenská

Byla tichá, jarní noc
od nebe až k moři,
kdy při záři měsíčné
v srdci slunce hoří.
Vlny sem a vlny tam
se světly a stínem,
nevím, zdali po nebi
nebo mořem plynem.
Jižní noc má jiný dech,
mizí známé světy,
napadaly do klína
oranžové květy.
Nekonečná radosť, mír
do srdce se snáší:
byla tichá, jarní noc
na gondole naší.

Meter: trochaic
50.
by Friedrich Rückert

Von dem ich keinen Schutz verlang' und keinen Lohn,
Wenn ich ihn ehre, fühl' er sich geehrt davon!

Meter: iambic
ZÁVĚR
by František Zavřel

„Rukopisy nejsou pravé!“
prohlásil komický tvor
upíraje na ně suchý zor.
„Je to kruté, ale zdravé.“
Ukončen je lítý spor.
Rukopisy byly pravé,
falešný byl jen pan profesor.

Meter: trochaic
35. Der Tod t  ists beste Ding
by Angelus Silesius

Ich sage/ weil der Tod allein mich machet frey:
Daß er das beste Ding auß allen Dingen sey.

Meter: iambic
Konkordat
by Franz Grillparzer

Um recht tugendhaft zu leben,
Will ich meinen Diener zur Macht erheben,
Mir bei jedem sündhaften Bestreben
Eine Ohrfeige zu geben.

Meter: trochaic
- XLIV -
by Fernando de Herrera

Pues la flor do crecía mi esperanza
quemó duro rigor de ingrato hielo,
y a mi ardiente deseo negó el cielo
de fortuna mejor más confianza,
do el sol con tibio rayo tarde alcanza,
y luenga sombra ofende el mustio suelo,
daré ausente, olvidado, sin consuelo,
a mi injusta osadía igual venganza.
Mas no sufre la fuerza que padezco
tan corta paga en tanto atrevimiento;
que en la ausencia el dolor es menos fiero.
Llega ya a estrecho tal, que no merezco
alabanza ni culpa en mi tormento;
tanto es grande mi mal, que desespero.

Meter: polymetric
Uber ihr Bildniß.
by Johann Georg Gressel

Zucht/ Tugend/ Ehr und Pracht von dieser Tafel strahlen/
Die
Die todten Augen sind erfüllt mit Liebes-Gluth/
Der Brüste
Wenn aber
Wie aus den Augen Feur als einem
Wie ihre Brust ein Schnee der voller Flammen steckt/
So wird die Liebes-Gluth in Hertz und Sinn erweckt.

Meter: iambic
A Lola
by José Fornaris

Aquí fue ¡Bien me acuerdo! Este
                     granado
en flor sobre su frente se mecía,
este huerto a mis plantas se extendía
de flores y de ramas coronado
¡Oigo su voz! Cual himno enamorado
el «yo te adoro» suena todavía,
y aspiro palpitante la ambrosía
de su labio oloroso y encarnado
Aún vierte aquí su lánguido suspiro,
y contemplo su gracia y su hermosura;
aún alegre resuena su voz pura,
y su semblante enajenado miro;
aquí el granado está, y aquí está el huerto,
y ella también ¡pero el amor ha muerto!

Meter: iambic
- XXXVI - Soneto a San Francisco
by Juan de Almeida

A solas en un monte trasportado
está el gran capitán de los menores,
sintiendo y contemplando los dolores
del hijo de la virgen enclavado.
Y vino un serafín muy denodado,
cubierto con sus alas de colores,
y le dio por consuelo mil favores,
dejándolo con ellos esmaltado.
Y habiendo con ayuno muy prolijo
vencido las pasiones que sentía,
y siendo transformado en el amado,
bajo con la señal del crucifijo,
en tablas esta imagen no traía
mas en sus pies y manos y costado.

Meter: iambic
29.
by Friedrich Rückert

Sich selbst genügen und von andern nichts verlangen,
Ist Weisheit frostige, die zeitig mir zergangen.
Nie gnügest du dir selbst, wenn du nicht andre liebst,
Von denen du empfängst, und ihnen wieder giebst.
Drum stelle so den Spruch, dann magst du dich ihm fügen:
Gib was du kannst, und laß was du empfängst dir gnügen.

Meter: iambic
- XXII -
by Diego Hurtado de Mendoza

El hombre que doliente está de muerte
y vecino a aquel trago temeroso,
cualquiera beneficio le es dañoso
y en la causa del mal se le convierte.
Así mi alma triste en sólo verte
halla daño, si busca haber reposo,
viniendo del bien cierto el mal dudoso,
del dulce verte, el duro conocerte.
La vana fantasía y confianza
en desesperación se torna luego
que el seso reconoce la ocasión.
Donde vence el remedio la pasión
sobrado ver es luz que torna ciego,
y confiado vivir sin esperanza.

Meter: iambic
Její obraz.
by Matěj Havelka

S puškou chodě, polem, luhem venku,
Tiše zamyšlený, sám a sám,
V sladké blaženosti na milenku,
Drahý ráj své touhy zpomínám.
Se všech stran mi živou malebností
Skví se obraz její spanilosti.
V stráni značí černoskvělá trnka
Očko, vnikavé co prudký brok,
V borku tichém lehkonohá srnka
Její křepce hravý, plachý krok.
Peruť havraní se letem vlaje,
Jak kdy kadeř její větrem hraje.
Z hloží červené a bílé růže
Vylévají miloskvělou zář,
Žádný malíř vylíčit nemůže
Lépe lepokrásnou její tvář.
Výkres hrdla jejího posýlá
Po rybníce plujíc labuť bílá.
A když slavík slaví sladkou lásku
Tlukotem plynného nápěvu,
Slyším jemný zvuk jejího hlásku
V rozníceném srdce úchvěvu.
V nic však mizí všecky malebnosti
Proti kráse její spanilosti!

Meter: trochaic
Hroby rodičův.
by Adolf Heyduk

Jaro, jaro! Sny se k duši vinou
jako k matce tulící se děti,
panenskými ústy růže kynou,
ptactvo jásá na kvetoucí sněti.
Dívčí zpěv a srpy v poli zvoní,
šumný ručej perlou břehy skrápí,
jen má hlava dumavě se kloní,
a mé srdce chvěje se a trápí.
Vždyť mně jaro posud připomíná
předrahých dvou rovů v různém kraji,
na nichž také kvítím pučí hlína,
perly však v ty květy nepadají.
O jedno vždy srdce moje prosí:
by mých jarních písní citné zdoby
vánek místo perlící se rosy
vdechl v květy zdobící ty hroby.

Meter: trochaic
- V -
by Juan de Timoneda

Dardanio con el cuento del cayado
el nombre y la figura deshacía
de una hermosa ninfa que él había
en mil cortezas de árboles pintado.
Y con un triste gesto, y demudado,
con un ay que del alma le salía
«¡Ay traidora Maranta!» le decía
«en quien puse mi seso y mi cuidado.»
Si pudiese del alma tu retrato
quitar, cual de estos árboles lo quito,
no harías tú mi vida ser tan corta.
Mas hay cuan por demás triste me mato
que lo que está en el corazón escrito
borrarlo en la corteza poco importa.

Meter: iambic
ŽENA SENECOVA.
by Jaroslav Vrchlický

Tak chodí sama Říma ulicemi,
ve šatu smutku zamyšlená, němá,
na ničem zájmu, účastenství nemá,
jde nevšímána, mlčky ctěna všemi,
Smrt cloní tvář jí svýma perutěma.
Je pravda, chotě svého milovala
přes všecky jeho zrady, lsti a spády,
své zvolna vadnout zřela bujné vnady
a sama opuštěná usýchala,
po boku když mu Nero hýřil mladý.
A léta míjela a ona chřadla, vadla,
co v Subuře kdes s Caesarem se bavil,
spád jednotvárných dnů ji sžeh a strávil,
až slední jiskra v jejím srdci zchladla.
Tak ona nudou, on se shonem znavil.
Až jednou přišel, v křeslo k ní si sednul.
„Slyš, Paulo, nechtěla bys umřít se mnou?
Svět celý ve propast se řítí temnou,
nač dále žít...“ Hlas chvěl se mu, on blednul,
tak toužebně jí ve tvář patřil jemnou.
„Jsme staří, já i On – znudění oba,
mně kynul, abych zmizel, rád bych žíly
si otevřel, však nemám dosti síly,
neb já se bojím smrti... hrozná doba!
Ty chtěla bys být se mnou v slední chvíli?
Jsem Pisonova spiknutí sloup pevný,
když myslí tak a chce – co říci mohu?
jsem souzen tím – mstiteli nechám bohu,
by soudil při mou... je to peníz levný,
za který za práh Styxu klást smím nohu.“ –
A ticho bylo v síni: „Teď víš o mně
za celý život po prvé jak dlouhý!
Jen k smrti jsem ti dobrý předmět touhy?“
Tak těžce vzdychnouc, odvětila skromně.
„Nuž, umřem’ spolu... nebyl sen přec pouhý
ten život s tebou... Příteli můj, rci mi,
kdy s Pavlem rozprávěl jsi naposledy?“ –
– „Co o Pavlu víš?“ on k ní pravil bledý.
– „Ten z Tharsu mudrc s tahy žulovými
mne první zaved’ v Galilejce sledy.
Pojď – jistě lehká smrt nám spolu bude...“
Dvě v peristylu vany postaveny
palácu mudrcova... Horké pěny
se valí z trub... trysk ručej krve rudé
z žil oboum, v zápěstí jež otevřeny.
A teplá voda řine se a splývá
s jich krví smíchána... „Jak, Paulo, je ti?“
– „Tak měkce, volno, tvojím ve objetí,
tak nebývalo...“ On se klidně dívá,
jak modrým nebem v dálku ptáci letí.
– „Nu, jedno, jakobychom byli spolu
kdy žili – aspoň spolu umíráme.
Již mlčíš?... Tiberu zřím břehy známé,
kde mladí žili jsme...“ „Ach, konec bolů...
Má Pavel pravdu? – Či zde všecko klame?...“
Jej našli mrtvého, po krátké chvíli
již vykrvácel... ona živá byla,
ji zachránili... strnulost však zbyla
jí v bledé tváři, jejíž profil bílý
ve stínech splýval, v nichž se duše skryla.
Tak chodí němá Říma ulicemi,
všem známá bledá vdova Senecova,
k ní v katakombách děl kdys temná slova
ten Pavel z Tharsu, výmluvný když němý...
I vzchopila se, chtěla žíti znova.
Však žila bez zájmu a bez úkoje,
stín katakomb jen živý, bledá, němá,
zem, nebe, svět víc pro ni půvab nemá,
a s kříže netekou jí těchy zdroje,
Smrt cloní tvář jí svýma perutěma...

Meter: iambic