PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Der Fuchs und der Bock
by Friedrich von Hagedorn

Einst reiste Meister Fuchs zu einem seiner Schwäger,
Im schwülen Sommer, über Feld;
Es hatte sich zu ihm der Ziegenbock gesellt,
Der dumm und sicher war, wie viele Hörnerträger.
Ein Abweg führte sie vor eines Pachters Haus;
Da ward für ihren Durst ein Schöpfbrunn angetroffen.
Hier tranken beiderseits. Das heiß' ich recht gesoffen!
Hub Reinke bellend an, und zum vollkommnen Schmaus
Fehlt nur ein feister Hahn: der Hühnerstall steht offen;
Wie aber kömmt man hier heraus?
Mein Herr! darf ich den Anschlag geben,
So stellen sie den Rücken hin;
Sobald ich aus dem Brunnen bin,
Ist's ihrem Diener leicht, sie schuldigst nachzuheben!
Ha! meckerte der Bock: nichts kann gescheidter sein.
Bei meinem Bart! mir fiel der Streich nicht ein.
Die klugen Köpfe sollen leben!
Hierauf bequemt er sich, und dienet ihm zur Brücke;
Allein der Fuchs läßt seinen Freund zurücke,
Und sagt: Vorjetzt entschuldge mich;
Mein Schwager wartet schon; sonst wollt' ich bei dir bleiben.
Dort jene Ziege guckt auf dich,
Sie wird dir unterdeß die Zeit recht wohl vertreiben.
Der Falsche rennt davon, und läßt mit scheelem Blick
Dem armen Bock nur diesen Trost zurück:
Sobald wirst du dich nicht des Rettens unterfangen,
Bevor du selbst der Noth entgangen.
Du murrest; fasse dich; der Mensch ist deiner Art:
Oft steckt sein Wissen nur im Bart.

Meter: iambic
Amor fugitivo
by José Cornelio Díaz

Amor huyó de su mansión de Gnido:
viendo su culto y aras profanadas,
recogido el carcaj, con las doradas
alitas cubre el pecho dolorido:
Los ojos vuelve en llanto sumergido,
al ver por almas crueles, despiadadas,
al engaño y perfidia abandonadas,
su templo a vil codicia prostituido.
Del voluble querer, la fe perjura
vese por la maldad entronizada
en lugar de tiernísimos amores:
La tierra es un desierto, una espesura
de serpientes y monstruos habitada;
doquier hay solo amargos sinsabores

Meter: polymetric
A la muerte del doctor Juan Pérez de Montalbán
by Antonio Coello y Ochoa

Vuela espíritu grande, y desasido
de la prisión grosera de la vida,
esta pesada carga no entendida
sacude, pues estabas oprimido
Y cual suele la idea del dormido
delirar de vapores ofendida,
y amanecer del sueño despedida,
mas pronta a los avisos del vencido
Tú así, que ya de humores destemplado
soñando la razón cuando dormías,
padeció los efectos del beleño.
Hoy que para la Fama has despertado
tan cuerdo sanarás como solías,
que en ti no hubo delirio, sino sueño

Meter: polymetric
1L: Drei Rehe stehn wie eine Gruppe starr –
by Christian Morgenstern

Drei Rehe stehn wie eine Gruppe starr –
wird er vorübergehn, der fremde Narr?
Er wird vorübergehn, liebreizend Bild;
er ist ein Jäger nur auf Seelenwild.

Meter: iambic
Nuestro soldado
by Amos de Escalante

Roto, descalzo, dócil a la suerte,
cuerpo cenceño y ágil, tez morena,
a la espalda el morral, camina y
                     llena
el certero fusil su mano fuerte
Sin pan, sin techo, en su mirar
                  se advierte
vívida luz que el ánimo serena,
la limpia claridad de un alma buena
y el augusto reflejo de la muerte
No hay su duro pie risco vedado;
sueño no ha menester, treguas no quiere;
donde le llevan va; jamás cansado
ni el bien le asombra ni el desdén le hiere:
sumiso, valeroso, resignado
obedece, pela, triunfa y muere

Meter: polymetric
Sonnet to Vauxhall
by Thomas Hood

“The English Garden.”—Mason

The cold transparent ham is on my fork—
 It hardly rains—and hark the bell!—ding-dingle—
Away! Three thousand feet at gravel work,
 Mocking a Vauxhall shower!—Married and Single
Crush—rush;—Soak’d Silks with wet white Satin mingle.
 Hengler! Madame! round whom all bright sparks lurk
Calls audibly on Mr. and Mrs. Pringle
 To study the Sublime, &c.—(vide Burke)
All Noses are upturn’d!—Whish-ish!—On high
 The rocket rushes—trails—just steals in sight—
Then droops and melts in bubbles of blue light—
 And Darkness reigns—Then balls flare up and die—
Wheels whiz—smack crackers—serpents twist—and then
 Back to the cold transparent ham again!

Meter: iambic
Východ slunce.
by Josef Kalus

Hle, první paprsk,
raketa zlatá,
z pozadí moře
jásavě letí
k šerému nebi –
za prvním v patách
druhý a třetí
jak zlaté šípy
mrštěné z luku –
pak sta jich srší,
jak z rozpálené
ohromné výhně
kotouče jisker
ohnivých, žhavých;
po vzdutých vlnách
stříbrné míče,
růžové, zlaté
klouzají, skáčí,
až moře všemi
barvami hraje.
Obloha rudne,
nítí se, hoří
požárem světla,
záplavou růží:
to na paletě
nebeský mistr,
rozličné míchá
ohnivé barvy.
Až našel pravou;
dotkl se štětcem
pozadí půdy,
vykouzlil slunce
velebné, mladé –
z mořského klína
právě se noří.
Hle, jak mu ještě
po lázni kanou
s kadeří zlatých
ohnivé kapky,
jak moře líbá
miláčka svého –
důvěrně z blízka
jak hledí sobě
do věrných očí.
Výš slunce vstoupá.
Velebný chorál
zpívají vlny
na uvítanou,
se skal se vznesli
s pokřikem dravci,
a tleskajíce
černými křídly,
vysoko krouží
ve vzduchu ranním,
průhledném, čistém.
A z přístaviště
vyjíždí loďka
s bělounkou plachtou,
oblita celá
růžovým zlatem
jitřního svitu,
po vlnách letí
v ústrety slunci
jak posel lásky
hrdlička bílá:
jistě mu nese
jásavý pozdrav
blažené země.

Meter: iambic
Soneto
by Miguel Teurbe Tolón

De negras sombras pavoroso manto
lúgubre envuelto el ancho firmamento:
cruje la ceiba al sacudirla el viento,
rimbomba el trueno con horrendo espanto
Gime la humanidad y todo cuanto
respira ¡ay triste! en tan fatal momento
Romperse quiere con fragor violento
el Orbe todo, ante fracaso tanto
Yo entonces solo, con incierta huella,
busco la salvación ¡oh! si la alcanzo
a la trémula luz de alguna estrella
Allá en la oscuridad diviso el puerto
corro llego un abismo ¡Oh, Dios! me lanzo
y al rodar por las peñas me despierto.

Meter: iambic
La casona
by Amos de Escalante

La ponderosa torre fulminada
se yergue al cabo del sendero rudo,
y el firme estribo y hazañoso escudo
dentro de la sonora portalada;
brocal roto, capilla destejada,
altar sin santo, campanario mudo,
y el tronco de un ciprés negro y desnudo,
guardián de aquella ruina desolada
¿Dónde están, oh solar, los que
                     surgieron
del oscuro linaje y te fundaron
y ser y nombre y majestad te dieron?
Luz de breve crepúsculo pasaron,
como niebla montés se deshicieron,
como ruido en el aire se apagaron.

Meter: polymetric
Dobře opatřený.
by Adolf Heyduk

Tmavá noc! Já jedu za nevěstou,
nebojím se, koník jiskří cestou...
Proč bych bál se, proč bych hořekoval?
ryzím stříbrem jsem mu nohy koval.
Otluče-li stříbro o kamení,
přec o světlo ještě nouze není;
stejně bedliv pomněl jsem i na to;
hladím-li ho, jiskří z očí zlato!

Meter: trochaic
Molto più avanti ancora!
by Pedro B. «Almafuerte» Palacios

Esta vida mendaz es un estrado
donde todo es estólido y fingido,
donde cada anfitrión guarda escondido
su verdadero ser tras el tocado:
No digas tu verdad ni al más amado,
no demuestres temor ni al más temido,
no creas que jamás te hayan querido
por más besos de amor que te hayan dado.
Mira como la nieve se deslíe
sin una queja de su labio yerto,
como ansía las nubes el desierto
sin que a ninguno su ansiedad confíe:
Maldice de los hombres, pero ríe;
vive la vida plena, pero muerto.

Meter: iambic
- XIX -
by Hernandode Acunya

Mientras amor con deleitoso engaño
daba color a la esperanza mía,
el seso, lo mejor que él entendía,
declarar procuró mi mal extraño.
Pero ya que llegar a ser tamaño
le vio, y que iba creciendo cada día,
dejó la menos necesaria vía
por más considerar el propio daño.
Desde allí, va en silencio y noche oscura,
con mil acuerdos de mi bien pasado
y del presente mal, paso mi vida,
que en tal extremo está de desventura,
que, si hay firmeza en miserable estado,
ni puedo ya subir ni dar caída.

Meter: iambic
Diálogo entre Babieca y Rocinante
by Cervantes

«¿Cómo estáis, Rocinante, tan delgado?»
«Porque nunca se come y se trabaja.»
«Pues, ¿qué es de la cebada y de la paja?»
«No me deja mi amo ni un bocado.»
«Andá, señor, que estáis muy mal criado,
pues vuestra lengua de asno al amo ultraja.»
«Asno se es de la cuna o la mortaja.
¿Queréis verlo? Miradlo enamorado.»
«¿Es necedad amar?» «No es gran prudencia.»
«Metafísico estáis.» «Es que no como.»
«Quejaos del escudero.» «No es bastante.
¿Cómo me he de quejar, en mi dolencia,
si el amo o escudero o mayordomo
son tan rocines como Rocinante?»

Meter: polymetric
Von Engeln und von Bengeln.
by Joseph von Eichendorff

Die machten bald wichtige Mienen
Und wurden erstaunlich klug,
Die Flügel gar unnütz ihn'n schienen,
Sie schämten sich deren genug.

Meter: iambic
Beat! Beat! Drums!
by Walt Whitman

Beat! beat! drums!—blow! bugles! blow!
Through the windows—through doors—burst like a ruthless force,
Into the solemn church, and scatter the congregation,
Into the school where the scholar is studying,
Leave not the bridegroom quiet—no happiness must he have now with his bride,
Nor the peaceful farmer any peace, ploughing his field or gathering his grain,
So fierce you whirr and pound you drums—so shrill you bugles blow.

Beat! beat! drums!—blow! bugles! blow!
Over the traffic of cities—over the rumble of wheels in the streets;
Are beds prepared for sleepers at night in the houses? no sleepers must sleep in those beds,
No bargainers’ bargains by day—no brokers or speculators—would they continue?
Would the talkers be talking? would the singer attempt to sing?
Would the lawyer rise in the court to state his case before the judge?
Then rattle quicker, heavier drums—you bugles wilder blow.

Beat! beat! drums!—blow! bugles! blow!
Make no parley—stop for no expostulation,
Mind not the timid—mind not the weeper or prayer,
Mind not the old man beseeching the young man,
Let not the child’s voice be heard, nor the mother’s entreaties,
Make even the trestles to shake the dead where they lie awaiting the hearses,
So strong you thump O terrible drums—so loud you bugles blow.

Meter: polymetric
KRAJINA SNU
by Emanuel Lešehrad

Opět v slunci na lučinách
procitají pryskyřníky,
oblaka jak lodi plují po blankytných vlnách nebes.
Šeříkové hrozny voní,
misky magnolií září –
na travnaté stuze mezi
prozpěvují smavé dívky.
Ale v teskně zasmušilém
hvozdě věkovitých dubů
kvetou Smutky.
Skryty pavučinou přítmí
vysílají sladkou vůni
tmavé květy skabios.
Sametoví lyšajové,
s okem nudy na svých křídlech,
proletují kalným vzduchem,
na koberci modrých mechů
odpočívá bílá laň.
Snivě,
nahý, rozespalý,
kráčí mladý kralevic.
V zapomenutí své doby
vniká stále hlouběji –
do tajemné sluje hvozdu.
Beryly a chrysolithy
v jeho měkkých stopách svítí.
Nad závratnou prohlubinou,
na vysokém skalním sedle
odpočívá úplněk;
trůní,
němý, zadumaný,
nad záhadou mého žití.

Meter: trochaic
Vysmějte se...
by Josef Kalus

Vysmějte se, lidé,
mládenci starému,
nezná lásky ku děvčeti,
jen k sobě samému.
Ale nesmějte se
dívce svadlé v líci,
jak se ani nesmějete
hvězdě padající!–

Meter: trochaic
- XIV -
by Fcode Borja

Alegre el año, a respirar se atreve,
que viste, Fili, en sus principios muerto;
ya miras aquel monte descubierto,
desnudo de la escarcha, y de la nieve.
Sediento el prado los cristales bebe
del argentado arroyo, que despierto,
huyó medroso del vecino puerto,
por cuyas plantas se apresura, y mueve.
La cadena rompió la Primavera,
y el Sol vistiendo el aire de alegría,
en la estación del Toro reverbera.
Ya con la nueva vecindad del día,
florece el monte, el prado, y al ribera,
mas no florece la esperanza mía.

Meter: iambic
JÍNÍ.
by Jaroslav Pasovský

Já ráno vyhléd’ z okna, –
stesk jal mne v onu chvíli:
na stromech, na trávnících
je samý pudr bílý.
A tak jsem pomyslil si:
Jak se as hlava schýlí,
až jednou na ní zachví
se první pudr bílý...

Meter: iambic
Pražanův ples dne 27. února 1856.
by Anna Vlastimila Růžičková

Rci mi, Praho, Zlatá naše Praho!
Proč tak svátečně se odíváš?
Jaké vzešlo v tento den ti blaho,
Že tak radostně se ozýváš?
Proč tak hrdě vznášíš týmě svoje,
Proč i k plesu pudíš srdce moje?
Jak se nemám rouchem odívati
Svatebním, an kyne taký ples?
Jak se nemám blaze ozývati,
Když mi sláva taká vzešla dnes?
Nad mé blaho blaha v světě není:
Ferdinand Své slaví zasnoubení!
Pětmecítma rokův odkvapilo,
Co již s Chotí drahou spojený;
Nejedno se v světě obrátilo,
An s ní žive život blažený:
A dnes slaví – ó jak nám je blaze!
Stříbrnou Svou svatbu v Zlaté Praze.
Díky Tobě, Pane ušlechtilý!
Díky vznešené i Choti Tvé,
K nám že přízní jste se naklonili,
Nám přejíce přítomnosti Své.
Trojíť Pražany k Vám víže páska,
Páska mocná: vážnost, vděk a láska.
Zvolili jste sobě stálým sídlem
Zlatou Prahu, Čechův pramáti:
Kéž Vám Praha jest i blaha zřídlem!
Láska Pražanův se nezvrátí.
Zajdou věky a století minou –
Jména Vaše z srdcí nevyhynou.
Blaze ží, ó Dobrotivý Pane!
Život Tvůj ať chrání Pán Bůh sám,
I Tvé Choti zbožné, milované;
Drazí jste a milí povždy nám:
Kéž slavíte někdy zase blaze
Svatbu zlatou v naší Zlaté Praze!

Meter: trochaic
6 Má duše je tak truchlivá
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Má duše je tak truchlivá
po delší jakous' dobu,
jako bych cítil předtuchu,
že jsem již blízek hrobu.
Počínám teprve duchem žít
a cítím, že mám zhynout.
Ach, na počátku úkolu
mám ustat – odpočinout?

Meter: iambic
RAJSKÁ LEGENDA (SV. PRISKA)
by František Odvalil

Vražedné jsou ještě mlhy,
doba zimomřivá –
co pak, že to ptáčátko
odvážně již zpívá?
Orel římských legií
smrtelně tak klová –
proč to ptáče nemlčí?
Kam se před ním schová?
Schovává se, schovává
k nohám svaté Panně –
můžeš si je, Jezulátko,
chytit do své dlaně!

Meter: trochaic
I Wandered Lonely as a Cloud
by William Wordsworth

I wandered lonely as a cloud
That floats on high o'er vales and hills,
When all at once I saw a crowd,
A host, of golden daffodils;
Beside the lake, beneath the trees,
Fluttering and dancing in the breeze.

Continuous as the stars that shine
And twinkle on the milky way,
They stretched in never-ending line
Along the margin of a bay:
Ten thousand saw I at a glance,
Tossing their heads in sprightly dance.

The waves beside them danced; but they
Out-did the sparkling waves in glee:
A poet could not but be gay,
In such a jocund company:
I gazed—and gazed—but little thought
What wealth the show to me had brought:

For oft, when on my couch I lie
In vacant or in pensive mood,
They flash upon that inward eye
Which is the bliss of solitude;
And then my heart with pleasure fills,
And dances with the daffodils.

Meter: iambic
JEDNO SLOVO. (Čínská.)
by Jaroslav Vrchlický

Ach, takto žíti,
ký trapný bol!
Slovíčkem jedním,
spanilá, rci,
prozraď mi tiše,
jak ráda mne máš!
Pokud je ztajená,
láska dál bují,
trpěti bol a strast
lásky je osud,
na onom světě až
slovo to řeknu!

Meter: dactylic
Kvetoucí pohádka.
by Adolf Heyduk

K prameni pospíchá – sotva se šerá –
starého myslivce mladistvá dcera,
od paty do hlavy, jako když kvete,
zřeli jste krásnější kytici, rcete?
Zpívá si; plní si, k vodě když klekne,
tekoucím křišťálem vědérce pěkné,
ale když vysluní čarovné oči,
všem, kdo ji zahlédnou, hlava se točí.
Ret-li se usměje, písní-li zvučí,
hned šípek na stráni radostí pučí,
a když si na cestě vesele výskne,
buk ruku svalnatou na ňadra tiskne.
Obkvétá děvice od hlavy k pasu:
svlačcové úponky v hedbávném vlasu,
u boku podléšky zvonkům se druží,
a k srdci přivita kytka je z růží.
Horského myslivce dceruška hbitá
v duše mé vzpomínkách stále se kmitá,
nechť oči kalí se, vlas řidne svislý,
posud mi pohádkou rozkvétá v mysli.

Meter: dactylic
383. Ohne Liebe wird alles zum Kreuz
by Gerhard Tersteegen

Ohn' Lieb' ich's alles Kreuz nur acht',
Es sind zu mager unsre Werke;
Die Liebe sie vollkommen macht,
Gibt ihnen selbst ihr Wesen, Licht und Stärke.

Meter: iambic
SÍLA VIDĚNÍ.
by Jaroslav Vrchlický

Všecko, co tu jsme, čím žijem, jest jen síla vidění,
a ta leží pouze v tobě, z tvého nitra temení;
nejdřív co, jak potom vidíš – mnohý ani nevidí,
oč a čím se bez vidění na tom světě ošidí.
Vděk a půvab, jarost, něha, čím se tvoří krásy zjev,
dojmů vír tvé na sítnici je ta láska i ten hněv,
vše jest podmíněno pouze tím, co zříš a uvidíš,
silou vidění vře nejvýš požitků tvých plná číš!
Z duše tvojí vstoupne v oko a tím v tvoji duši zpět
vise tvá, ty uvěříš v ni, sama je ti celý svět;
tak si bájné světy snuješ – ale stvořil je tvůj duch,
tak ve výhni snů svých kuješ v ocel, co byl vidin ruch.
Padesáti po letech tak v staré chýšce vidí děd,
čím se jen mu zalíbila, zří jen její vděk a květ,
nezří splihlá ňadra děvy ani vetchý babky bok,
sedmnáctiletou stále každý den zří, každý rok.
Tak svým ideálům mládí umělec vždy věren jest,
on tak vidí, ne jak druzí, a jak zří to, tak chce kvést,
kouzlo škol všech: stejně vidět, nechť i sklíčkem barevným,
kdo tak zří a jak ty vidí, bratrem ti hned pokrevným.
I strom starý nad propastí jak ten člověk neví víc,
zahléd v dálce křídla čápů, vlaštoviček, holubic,
vidění to tak se vpilo, vžilo v každou ratolest,
šťastný strom vždy chtěl by růsti, a co více, chtěl by kvést!
Ó, jen viděti je všecko, vidět již jest ocenit!
Viděním se oko sílí jako magnet použit,
ve vidění všecko naše v posled klíčí umění,
k vrcholům lze vždy se blížit pouze silou vidění!
Tato síla jest tak velká, i když oko zavřené,
že si v duši osleplého nové světy rozklene,
že pak duši stačit musí, co dřív jednou chytil zor,
ať to bylo zářné slunce či jen bludný meteor.
Jen když vidíš, můžeš cítit, můžeš zplna tvořiti,
jen když vidíš, můžeš v hloubku se až ke dnu nořiti,
jen když vidíš, pán jsi všeho jako cherub Zjevení,
jenž má tisíc očí v křídlech, by stih Boha v plameni!
Krista když políbil Jidáš v Getsemanské zahradě,
viděl pouze třiatřicet stříbrných té ve zradě,
nezřel poplvané božství, zdeptaného člověka,
sebe zřel a ne, co děla věšteb ústa pravěká.
Tak jen, co zříš, zvát svým můžeš; málo to? Měj na tom dost!
V očích tvých jest velké moře, valný, rozvlněný hvozd,
v očích tvých je žena krásná v přívalu svých zardění,
naše slast, vděk, něha, radost, vše jen tryská z vidění!

Meter: trochaic
Der Literarhistoriker
by Franz Grillparzer

Was nennst du ihn Schurke, alter Brummtopf?
Er verleumdet nicht, er ist nur ein Dummkopf.

Meter: polymetric
- 98 -
by Lope de Vega

El ave santa, en cuyo pico asido
vio el mundo el ramo de la paz humana,
y a cuyos pies el cielo de Diana
sirve de trono, aunque de sol vestido.
Con más suave y más sutil sonido
que el aura al Alba envuelta en nieve y grana,
batió bañada en dulce tramontana
las alas de oro al Carmelita nido.
Simón, nuestro Eliseo, pastor santo,
adornando la fénix del Carmelo,
estas, dijo, serán la salas mías.
Asió la fimbria del celeste manto,
formando entre los dos escala al cielo,
hasta que vuelva de su carro Elías.

Meter: iambic
Von den Elementen.
by Barthold Heinrich Brockes

Sie bildeten sich ein,
Es würd ihr Einfluß und ihr Schein,
Mit mehrer Fruchtbarkeit herab geführet,
Wenn sie vor dem Altar, auf ihren Knien,
Von ihnen würden angeschrien.

Meter: iambic
Odpusť!
by Josef Pachmayer

Já hrdý muž, ty dítě jen,
co hrdost, pýcha jsou
před slzou Tvojí jedinou?
Jen prázdný jsou a plachý sen – –
Tys plakala, ó Anči má,
i tichýma, vím, očima,
– odpusť mi, Anči má!
Já roucho chladu nesvlékl,
když mukou duše třásla se,
– v Tvém zraku slza chvěla se:
ač před Tebou bych poklekl,
před Tebou jedinou! – –
Ó světice, Ty Anči má,
s mučednice očima
– odpusť mi, Anči má!
Já lásku nes’ Ti, nejen hřích,
že závidět jí musel Bůh,
s ní bolesť však i pro Tvůj duch!
Já zaplašil s Tvých retů smích
a roztesknil Tě očima.
Leč ty víš, mým bylo údělem
mít teprv Tebe k smrti rád! – –
Buď smíru, štěstí andělem,
jen pousměj se očima – – –
odpusť mi, Anči má!
Však dáš-li ruku v rozchod zas,
ač kláli když – já k Tobě stál!! –
kéž kord, jejž znáš, mne raděj sklál!
Pak alespoň Tvých očí jas
mně poví v slední útěchu,
že dávno odpustila duše Tvá...
Však ještě pak hasnoucí zrak –
a tu se poprv zarosí! –
za bolest vší tě odprosí:
Odpusť mi, duše ztracená,
odpusť mi, Anči má!

Meter: iambic
1L: Schon bin ich müd zu reisen,
by Franz Grillparzer

Schon bin ich müd zu reisen,
Wärs doch damit am Rand!
Vor Hören und vor Sehen
Vergeht mir der Verstand.
So willst du denn nach Hause?
Ach nein, nur nicht nach Haus!
Dort stirbt des Lebens Leben
Im Einerlei mir aus.
Wo also willst du weilen,
Wo findest du die Rast,
Wenn übrall du nur Fremde,
Die Heimat nirgend hast.

Meter: iambic
Prolog.
by Jaroslav Vrchlický

Skoro zdá se, milý hochu,
tebe škádlit, čas je trochu.
Usneš mi tu jako v lese
pahýl sněhem zavatý.
Vzhůru šotci, v jarém plese!
Máje všemi poupaty
ať to pučí, kvete, raší,
ať to rejdí, víří, straší
mozku jeho doupaty!
Ať to zní jak tenká struna,
jako křídlo komáří,
ať to jako modrá luna
v mlze hvozdů zazáří!
Jako pavouk dlouhonožka
hnědých mechů přes lupen,
pele prášek, hudby troška
vyzlatiž mu jeho sen!
Z upomínek hlubé studny
vstaňte v mlze průzračné,
kde rád těká si duch bludný,
přeludy sem oblačné!
Z říše báje, v rouchu zkazky
tisíceré vemte masky
z vln závoje průsvitné,
trochu žertu, hodně lásky
vzbuďte v duši soucitné!
Ze snů okna mystického
nahledněte v duši jeho,
z přírody též velké dílny,
kde tká tisíc volných ruk
kosmu píseň v akkord silný,
v duši vleť mu tvar i zvuk,
lesů šum a vůně luk!
Z mrtvé pergamenu žluti,
z lipské vazby moderní,
v směsi, jež smích na rty nutí,
proti vkusu, podle chuti
v stín se ztajte večerní,
líbezní a příšerní!
Mějte obrys kavalírů,
dívek sladké profily,
stíny dějin, stíny mythu
mihněte se v hravém třpytu,
neste oštěp, neste lyru,
zatočte se v plachém víru
tichým letem netopýrů,
jak jste se kdy napily
z tichých vod na břehu Lethe,
nepenthes kde rudý kvete.
Rychle jemu pod lebku
pověste své hamaky,
jak nad děcka kolébku,
které šálí přízraky
obrů, vil a šotků různých,
polo hrůzných, polo luzných,
měnivých jak oblaky!
Vše, co v duši vkouzlíte mu,
oblaku buď prchavému
rovno lehkou stínů hrou,
bez jádra a bez podstaty,
s prášníků pel maně svátý,
s křídel mšic, hvězd prášek zlatý,
luny paprsk ztaven tmou.
Juž se noří z mlh a strou,
s hudbou letí, s hudbou jdou!
Rychle přes leb jemu nyní,
vozík můj mu skráň juž stíní,
kolem uší tenkým svistem,
moucha jak když běží listem,
kolem nosu rychlým cvalem,
hle, juž by se vzbudil málem
(jistě ve svém snu je králem!).
Dvakrát dolů, třikrát výš,
křížem, krážem k bradě níž,
vidin vrchovatou číš
rozlijte mu v lebku již
i ve tichou ňader skrýš!
Vadnoucí pak růži bílou
za obrazem milenky
vezmu a ji se vší silou
hodím v jeho myšlenky.
Hle, jak v snění usmívá se!
Blázen velebí svůj osud,
šťastný v snění, v lásce, kráse,
vzbouzí se... Teď rychle odsud! –
Před čtyřiceti lety právě
se mihla nad mou kolébkou
a zas teď hravě v plné slávě
mi hýří stejně pod lebkou.
Jak u Shakespeara odlétá
a mizí – a má hlava prázna. –
Jak dlouho bude koketa
si ještě ze mne dělat blázna?

Meter: trochaic
Zas přišel dnes a mluvil důvěrně,
by Marie Calma

Zas přišel dnes a mluvil důvěrně,
jak přítelem mým byl by – Faustův stín.
V kytici slov vždy jedovatý blín
se zamihl a obrys do černě
se halil záhadné. Jak promluvil
svou chvalořeč a ptal se dotěrně
na věrnost Fausta, hlídaje můj klín,
jak stínů roj by vzešlo ze hlubin
samotných pekel. Chvále, pomluvil
mně milence, řka, laskavým že dost,
by jednou mohl méně dobrým být,
neb příliš dobrým, když je lépe skrýt,
co vysloveno bývá pro lítost.
Ač znám mi byl stín Faustův, věrně sled
jak střežil jeho, často měně vzhled
obrysů drahých v chůzi, v pohybu,
pitvorný dávaje jim nesouměr,
přec tak mne zmát, že chvíli v pochybu
jsem upadla a šla, kam lákal směr
dlouhého stínu. Nový obličej
jsem zahlédla, bez očí, myšlení
kde sídlo je. Tak sám Dorian Gray
vyhlížel sotva (na své spasení
když nemyslel a v hřích se pohřížil)
na obraze svém. Stín se nepohnul,
bez očí díval se, bez hmotnosti
mně blízkostí svou přece ublížil.
Jen proto přišel dnes, by ponížil
podobu drahou. S hrůzy výrazem
do dlaní hlavu tisknu, obrazem
dnů nejkrásnějších zahnat chci ten stín,
slov připomínkou, které odrazem
utkvěly v nitru v hladině jak strom,
chci přikrýt jedovatých pomluv blín.
Vše přináším a vzhlédnout důvěrně
se snažím. Stín ten musí odejít!
Než cítím – nemožno se stínu zbýt
a pochyb halím se s ním do černě.

Meter: iambic