PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
9. Auf eine Hochzeit in Leipzig
by Paul Fleming

Ich weiß fest nicht, was ich dichten,
Bräutgam, was ich setzen soll.
Du bist Freud' und Leides voll.
Soll ich mich nach dir denn richten,
wie ich soll, so muß auch ich
leid und froh geberden mich.
Neulich sahen wir zu Grabe
deiner liebsten Schwester ziehn.
Nun ist auch die Mutter hin.
Heute setzt der große Knabe
den Termin der Trauung auf
und zahlt eurer Liebe Kauf.
Weinend müsset ihr nun lachen,
lachend müsset weinen ihr,
Liebe; Bräutgam, sie mit dir,
du mit ihr, die diß kan machen,
daß du seufzen bei der Lust
und im Trauren froh sein mußt.
Wer sich in sein Glücke schicket,
der tut was Gott selbsten wil,
zagt in Nöten nicht zu viel,
braucht der Zeit, so ihn erquicket;
sein Verhängnüß nimmt er auf,
wie es mengt der Sternen Lauf.
Zwar es läßt sich übel stellen,
wann das Leid vom Herzen kömmt
und bis an die Tränen glimmt.
Also wenig Glut und Wellen
können unvermieden sein,
also wenig ernste Pein.
Doch so ist diß auch nichts Neues,
daß die Sonn' im Regen scheint.
Also lacht man, wenn man weint,
wer nur auch hat etwas Treues,
das mit ihm die Wage hält,
wo die leichte Schal' hinfällt.
Ein vertrauter Freund im Leben,
der halbirt uns unser Leid,
duppelt gleichfals alle Freud'
und versichert uns beineben,
daß die Not, so uns betrübt,
ihm auch gleiche Stöße giebt.
Jene Tage sind zum Klagen,
die zur Fröligkeit bestimmt.
Selig ist, der mitte nimmt,
was für Lust die Zeiten tragen!
Gegenwärtigs ist Gewin;
was schon hin ist, das ist hin.
Es ist ohne diß ein Schatten
unser Leben, Last und wir.
Uns entkömmet für und für,
was wir vor in Volmacht hatten.
Letzlich, wenn denn alles port,
muß sein Rest, wir selbst, auch fort.
Unser sauersüßes Leben
ist ein Apothekertrank,
da vermischte Ruh' und Stank,
herb' und süß', ein Grauen machen,
den man, was man auch fang' an,
scheiden nicht, nur trinken kan.
Mäßigt, schöne Braut, das Trauren
und seht auf den Liebsten hin,
der mit gleichbetrübtem Sinn'
eure Freunde hilft betauren,
eure Freunde, die gemein
ihm mit euch in künftig sein!
Habt ihr ihn betrüben können,
so macht ihn auch wieder froh!
Sein Gesicht' ist rot und roh
von der Zähren scharfen Rinnen.
Eurer Küsse feuchter Schwamm
streicht hin diese Flut und Flamm'.
Ob diß Leid verbeut zu schauen
eurer Hochzeit offne Zier,
hinterhält uns der Begier
und läßt euch zu Hause trauen,
so weiß doch ein Ieder wol,
wie er für euch wündschen soll.
Euch will förderhin gebühren,
liebstes Paar, bei Lieb' und Leid',
als ihr schon gewohnet seid,
gleiche Sinnen stets zu führen.
Helfe Gott, daß diese Treu'
alles Traurens Ende sei!

Meter: trochaic
Lebensregel
by Johann Wolfgang Goethe

Willst du dir ein hübsch Leben zimmern,
Mußt dich ums Vergangne nicht bekümmern;
Das Wenigste muß dich verdrießen;
Mußt stets die Gegenwart genießen,
Besonders keinen Menschen hassen
Und die Zukunft Gott überlassen.

Meter: iambic
1.
by Ada Christen

Ist dein Leben freudenleer –
Trink' Champagner!
Ist das Herz von Gram dir schwer –
Trink' Champagner!
Spotten die Menschen um dich her –
Trink' Champagner!
Hast nicht Wunsch noch Thränen mehr –
Trink' Champagner!
Trink' Champagner! Es bannt die Trauer
Der leichte Franzose, der rosig glüht,
Jagt die sentimentalen Grillen
Aus dem schweren deutschen Gemüth!

Meter: trochaic
STARONOVÁ PÍSNIČKA.
by Jan Karník

Nebetyčné Tater štíty
vězní bytost líbeznou,
v loktušce jež Popelčině
zakletou je princeznou.
Šarkan ji tam střeží zlý,
chřestí chvostem, cení kly,
panenskou krev z údů chlemtá,
okovům jež uvykly.
Hýčkán písní Vltavinou
vyrost' junák ztepilý,
zvěst o křivdě nepomstěné
slýchal z předků mohyly.
Pěstí skály rozrazí,
před bůžky se neplazí,
půjde krásku vysvobodit,
plně svaté příkazy.
Po boku mu kráčí směle,
zježiv hřívu, věrný lev,
nad oběma v jitřní záři
vlaje bílá korouhev.
Zkruší nápor satanský,
zlámou řetěz tyranský,
k spící krásce provází je
letem orel tatranský.
Když pak junák z vůle boží
s určenou mu Popelkou
na věky se nerozlučně
spojí šťastnou veselkou,
zablýskne se nad zemí,
bouře smete ničemy,
hořký popel spáleniště
v ráj se změní s růžemi.

Meter: trochaic
Z povídek starého parku. (VIII.)
by Jaroslav Vrchlický

Zde scházeli se večer v blaha chvílích,
moh’ o tom každý povídat by strom,
při svitu luny po těch schodech bílých
jak listím hrával mdlý paprsků lom.
Teď bludná se tu noha nezastaví,
jen ztajený vzdech z vod zní hlubiny,
kde v svitu luny na stříbro se taví
a ku hvězdám zří bílé lekníny...

Meter: iambic
Na trávníku duše.
by Pavel Sula

V bledý trávník duše Jaro zadýchalo,
zazpívali ptáci, ptáci vítězní.
V očích bílých Žen mne jakés teplo hřálo,
– žádný tónek smutku v duši nezazní.
Radost nemocná až prudce opíjí mě,
radost ze slunce a z barev rozstřiklých.
V každé brázdě slyším dýchat bílé símě,
každou cestou slyším naivní dětský smích.
Moje myšlenky zas táhnou jako ptáci,
do dálek se šinou jako oblaka.
Černé barvy smutku blednou a se ztrácí –
radost z trávníků mi slzy vyláká.
Opijí mne míza vrbin u rybníka,
jejichž žluté pruty vodou vlní se.
Kůru na píšťalku Radost má si svlíká,
že zas do duše mi píseň vrací se.

Meter: trochaic
9. Ticho kol, že bys moh’ slyšet
by Václav Bolemír Nebeský

Ticho kol, že bys moh’ slyšet
Zlaté hvězdy v nebi chodit –
Slyšet měsíčka hedbávné
Lesky v jezeru se brodit!
Ticho kol, že bys moh’ slyšet
Tajné sny hrobního spáče –
Slyšet mrtvé kapky času,
Jež vesmíra oko pláče!
I ten vánek hravý dřímá,
Ani zvuček, ani hnutí –
Jako by se vesmír topil
V bezedném zapomenutí!
Jen mé srdce pořád bije,
Tlukot tlukotem se honí –
Jak hodiny všehomíra,
Jenž si samy hrana zvoní.

Meter: trochaic
Sonetos – II
by Melchor Palau y Català

Veo surgir de tu fecunda mano,
a que tantas creaciones son debidas,
la Unidad de las fuerzas conocidas,
que la vetusta alquimia buscó en vano;
como para tu genio todo es llano,
das cima a las ideas concebidas
y el mundo verá en mármol convertidas,
arduas conquistas del saber humano.
La unidad celular Heckel proclama,
por la unidad de un Dios con entereza
van mártires cristianos a la llama;
uno es el Arte, otra es la Belleza,
uno es el hilo que la vida trama
y una, en su variedad, Naturaleza.

Meter: polymetric
1L: Wenn nach des Tags Verbluten weit und breit
by Emanuel Geibel

Wenn nach des Tags Verbluten weit und breit
Die Finsternis sich schauervoll ergießet,
Daß Berg und Tal in wüstes Schwarz zerfließet,
Da tritt hervor der Sterne Heiterkeit.
Und wenn ein Volk in trotz'gem Widerstreit
Dem gottgesandten Strahl das Herz verschließet,
Um Hütt' und Schloß der Lügen Unkraut sprießet,
Das ist der Seher, der Propheten Zeit.
Herr, sieh gen Himmel uns die Arme strecken!
Hör' unser heißes Flehen früh und spat,
Du wollest einen Retter uns erwecken!
Dies Volk ist irr, und irr der hohe Rat -
O laß ihn nahn im Donner deiner Schrecken,
Die Spreu zu scheiden von der guten Saat!

Meter: iambic
»leberbrünnl«-Schlucht
by Christian Morgenstern

Jeden Abend, den ich kehre
aus der Täler weitem Lauf,
geht mein Herz in Dank und Ehre
deiner stillen Schönheit auf.
Freundin Phanta hat unzweiflich
mich hier oben schnöd verlassen,
doch Faulenzen, Schlafen, Prassen
macht es unliebsam begreiflich.

Meter: trochaic
Nad poli a nad tábory.
by Jan Evangelista Nečas

Nad poli a nad tábory
byla noc a vojska spala.
Storuká smrt po tisících
příští padlé znamenala.
Rozbřesklo se. Děla hřměla,
trhaly se vojska davy –
lítaly jak vichrem listí
odstřelené ruce, hlavy.
Den, dva, tři – a týden celý,
druhý týden dále ještě –
Na jak dlouho napila se’s,
země, krvavého deště?!

Meter: trochaic
TOM. CANNIZZAROVI, když mi poslal fotografii výbuchu Aetny.
by Jaroslav Vrchlický

Od paty hory, v které opět budí
se starý Enceladus z těžkých dum
a jejíž povrch obří zvedá hrudí
a horký dech svůj chrlí k nebesům;
a oddychuje hřměním a své lání
vysýlá v lávy žhavé ručejích,
že ztichlo cikad zvučné cvrlikání
i Theokrita hrdliček zmlk’ smích;
tvůj pozdrav, slavíku můj, letí ke mně!
Drah vyvolencům světu v myrtách skryt,
svět necháš bláznit, piješ z ňader země
vzruch síly nové, nadšení a klid!
Jak druhdy caesar v středu svojich sadů
ty žiješ sobě jen a umění,
jen krásy zář a přírody jen vnadu
svým veršem stíháš v stálém rozchvění.
Jak alkyon na hřbetu mořské vlny
ty v lávě hnízdo svojich písní máš,
žár pije tam z ní zpěv tvůj kouzlaplný
jsa idealů lidských bdělá stráž.
A staré Evropy tam na pobřeží,
kde Scylly s Charybdou zní věčný svár,
tvůj maják pouť myslících duchů střeží,
jak Aetna sije tmavým nebem žár;
žár myšlénky, žár dobra a žár krásy,
žár svobody, již nechce znáti svět,
vzruch každý, jenž se ku výšinám hlásí,
to víno starců, milujících med.
A vlídný tvůj, leč dálnosáhlý plamen,
v němž divoká hřmí síla sopečná,
má rovněž sílu Encelada ramen,
že pod ním půda chví se netečná.
A hoří požárem! Ó plaň tak stále
v své pěsti nesa krásy pochodeň!
Čím vichr majáku, čím vlna skále?
Jen vytrvej, však přijde naše žeň!
Kdy pochodeň, již děd podává vnuku,
jak slunce bude nad vesmírem plát,
snad poslední ty podáváš jí ruku,
ó blaho, čas ten v písni předzvídat!

Meter: iambic
El sermón moderno
by José Jurado de la Parra

Dale menos sermón y más harina
e irá tras sí la grey, sabio prelado
Ya no basta el sermón; la hora
                  ha sonado
de dar con picatostes la doctrina
Donde hay hambre y dolor, todo es mohina;
piénsalo así, pastor, y pon cuidado
en que pazca y se nutra tu ganado
y abreve en la corriente cristalina.
Los hambrientos, o luchan o bostezan,
y si en lugar de pan das oraciones,
tendrán tu caridad como castigo.
Si les das de comer, verás cual rezan,
que hoy es el ideal de los sermones,
más que predicar bien, dar mucho trigo.

Meter: iambic
JESUS BARABBAS. (V.)
by Sigismund Bouška

Víc posměch neslyšel, jímž vítali jej kati,
a lotrů dvojice, jichž býval věrný druh,
on spíš jim záviděl ten kříž, provazů pruh,
to dřevo očisty přál sobě zulíbati.
Tak dál se potácel, kde Ježíšova Máti
ve mukách nesmírných vše zřela, co syn, Bůh,
tich trpěl, hrdinně tu stála, její duch
vše trpěl společně, znalť pouze milovati!
Jí k nohám Barabáš kles v nevýslovném pláči
a líbal vášnivě jen šatů jejích lem,
a „Barabáš jsem!“ štkal. Ta slova dvě mu stačí.
Hle! slza Marie mu byla údělem –
Ó šťastný, slzu tu si k soudu nese něm,
a pohled Ježíšův mu svítí, kudy kráčí! – –

Meter: polymetric
GALANTNÍ PÍSEŇ Z TRAGÉDIE.
by Viktor Dyk

Zbloudilo srdce v tmavé lesy,
v hlubokých nocích zřel jsem tance víl.
Nade mnou chvíli steskněte si
– jak mrtev už bych byl.
Mne opojila touha země,
že zapomněl jsem hledat někde cíl.
Na cestu ruku stisk jsem... jemně
– jak mrtev už bych byl.
Ne já... mne cesta opálila,
muž jiný, lepší ve snech vašich žil.
Mým jménem fikci svou jste křtila
– jak mrtev už bych byl!

Meter: iambic
Závěť ostrostřelců.
by August Nevšímal

Než padnete, reci boží,
buďte od té dobroty:
odkažte nám svoji slávu
a svou kůži – na boty!

Meter: trochaic
JARU.
by Jaroslav Vrchlický

Jdeš jako oblaků míhavý stín,
a vod se čeří již zpěněný klín.
Jdeš jako oblohou volavek let,
jehnědou stříbří se zahnědlá snět.
Jdeš jako vzpomínka, jdeš jako sen,
přes hroby, kolébky, v noc jdeš i den.
Tady se zastavíš, květ hodíš tam,
v ruinách výskneš si, směješ se tmám.
Těší se na tebe ve skalách pták,
sněženka za tebou vlhký má zrak.
V rákosí šumí to, tvůj let kde tih,
tak jako polibky, šepot a smích.
Smím-li jen doufat, než přeletíš stráň,
nebude docela prázdná tvá dlaň?
Smím-li se těšit na jediný svit?
Vždyť samo víš nejlíp, co je to žít!

Meter: dactylic
XlIII.
 Marien de Medices.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Die Mutter-Stadt Florentz ließ mich nicht ohne
Schmertzen/ (tzen.
Paris empfing mich zwar/ doch nicht mit treuen Her-
Den ich zu groß gemacht/ stieß mich in strenge Flucht/
Zu Cölln hat mich der Tod nicht ungewüntscht ge-
sucht.

Meter: iambic
TOISÓN
by Rubén Darío

Yo soy un semi-centauro,
de semblante avieso y duro,
que remedo a Minotauro
y me copio de Epicuro.
A mi frente agobia un lauro
que predice mi futuro,
y en la vida soy un Tauro
que derriba fuerte muro.
Yo le canto a Proserpina,
la que quema corazones
en su cálida piscina.
Soy Satán y soy Cristo
que agoniza entre ladrones...
¡No comprendo dónde existo!

Meter: polymetric
Herbst.
by Annette von Droste-Hülshoff

Wenn ich an einem schönen Tag
Der Mittagsstunde habe Acht,
Und lehne unter meinem Baum
So mitten in der Trauben Pracht:
Wenn die Zeitlose über's Thal
Den amethystnen Teppich webt,
Auf dem der letzte Schmetterling
So schillernd wie der frühste bebt:
Dann denk' ich wenig drüber nach,
Wie's nun verkümmert Tag für Tag,
Und kann mit halbverschlossnem Blick
Vom Lenze träumen und von Glück.
Du mit dem frischgefall'nen Schnee,
Du thust mir in den Augen weh!
Willst uns den Winter schon bereiten:
Von Schlucht zu Schlucht sieht man ihn gleiten,
Und bald, bald wälzt er sich herab
Von dir, o Säntis! ödes Grab!

Meter: iambic
20.
by Rainer Maria Rilke

Dir aber, Herr, o was weih ich dir, sag,
der das Ohr den Geschöpfen gelehrt? –
Mein Erinnern an einen Frühlingstag,
seinen Abend, in Rußland –, ein Pferd...
Herüber vom Dorf kam der Schimmel allein,
an der vorderen Fessel den Pflock,
um die Nacht auf den Wiesen allein zu sein;
wie schlug seiner Mähne Gelock
an den Hals im Takte des Übermuts,
bei dem grob gehemmten Galopp.
Wie sprangen die Quellen des Rossebluts!
Der fühlte die Weiten, und ob!
Der sang und der horte –, dein Sagenkreis
war
Sein Bild: ich weih's.

Meter: polymetric
87.  Das geistliche Käuchelein.
by Angelus Silesius

Mein Leib ist eine Schal’ in dem ein Keuchelein
Vom Geist der Ewigkeit wil außgebrüttet seyn.

Meter: iambic
- III -
by Bernardino de Rebolledo

Fabio ni te disputo la hermosura
de Celia, ni el donaire, ni la gala,
su más templada acción llamas exhala
y común inquietud su compostura.
Rendirme como a ti también procura
y con tiernos afectos me regala,
condición apacible pero mala
para poner en ella fe segura.
Si es costumbre el favor la ocasión parte,
para abrazar la más dichosa suerte,
y ociosa en todo del amor el arte.
Aun la esperanza debe entristecerte,
pues hoy son evidencias de olvidarte
cuantas ayer premisas de quererte.

Meter: polymetric
- LXV - Al rey Carlos de Inglaterra, degollado en un cadalso públicamente por sus vasallos
by Joseph de Litala y Castelvi

¡Qué horóscopo fatal, qué estrella airada,
qué Erinnis infernal, qué Alecto fiera,
o qué aspecto cruel hacer pudiera
tu fortuna Real tan desgraciada!
Vio Londres tu cabeza coronada,
en manos de un verdugo, y la primera,
que en lección lagrimosa y lastimera,
acordara la Historia venerada.
Moriste Carlos, y quien daba leyes,
humilde las recibe del Vasallo,
conspirada en traiciones su malicia.
Escarmienten en ti todos los Reyes,
que si faltaste a Dios, por firme hallo,
que te falten a ti, que esto es justicia.

Meter: polymetric
- LXXX -
by Fcode Borja

Alegre campo, que en tu seno verde,
entre las nieves del invierno frío,
agradecido vuelves al estío,
colmado el grano, que el Otoño pierde.
Antes que el Alba hermosa al Sol recuerde
al blando son de su apacible río,
escucha mi amoroso desvarío:
será posible, que con él concuerde.
Si aguardas de las aves lisonjeras
las dulces quejas, que agradece el día
despierto entre celajes de colores.
Será la misma música, que esperas,
pues yo me quejo, y vive el alma mía,
llorando celos, y cantando amores.

Meter: iambic
- CCXV -
by Gutierre de Cetina

Ni la alta piedra que de César cierra
las reliquias soberbias en el suelo,
ni aquel famoso templo por quien Delo
vivirá siempre en cuanto el mar encierra,
ni todos los honores que en la tierra
pueden de gloria alzarse en alto vuelo,
os dieran tanto honor, héroes del cielo,
cuanto os dan estas piedras y esta tierra.
De huesos de enemigos mayor pira,
do los vuestros a guisa de trofeo
se muestran fabricando, fabricaste.
El templo que a los otros más admira,
y el honor muy más grande que el deseo,
Cristo os lo dio y vosotros lo ganaste.

Meter: iambic
Zámek nad mořem.
by Augustin Eugen Mužík

Stál pyšný zámek moře nad hlubinou,
stál hrdě vzpřímen, tyče hlavu v mračna
a patu noře vodstva do průzračna
hrál sobě s živlů vzteklou divočinou.
Tu moře hněv ho dobývati začna,
v něj bije hrudí bouřlivou a sinou.
Po bouři znova posýlá bouř jinou,
však marně chňapá po něm čelist lačná.
Stál zámek, vítěz zhrdající, dále.
Tu slalo moře drobných vlnek šiky...
Ty prstíčky jej umývaly stále
A ojídaly drobounkými rtíky.
A zámek záhy v náruč moře padne,
jej zničily ty drobné vlnky zrádné.

Meter: iambic
V lese.
by Herma Pilbauerová

Pln je zlata, pln je vůně
dumný, snivý les,
v jeho větví stinném klínu
samá píseň dnes.
Pestrý motýl v záři slunce –
čarný drahokam –
k modru letí, jako touhy
lidské zářný klam.
Po mechu jak po koberci
kráčí stromů stín,
větve bájné arabesky
kreslí v nebe klín.
Větřík šoumá korunami
sterou divnou báj,
a ti lesní velikáni
střeží její taj.

Meter: trochaic
Román žití.
by Alois Škampa

Ten román žiti – jak mi připadá?
Toť pohádka, jež jedněm srdce blaží,
a pro jiné zas je v něm záhada,
již marně dlouho proniknout se snaží!
Jak’s narozen – jsi uchvácen už jím;
pak pestře v něm tvé osudy se mění,
a konečně – vše rozplývá se v dým
a každý najde jiné rozluštění!
Kdos v lásce s ním se potká vítězné,
kdos u bran zas je slávy nalezne,
a jiný snad až ve smrti a v hrobě...
Ten v přísných shledá věd je hlubině,
ten ve kláštera svaté tišině,
a jenom básník – nejčastěji v sobě!

Meter: iambic
1L: Nach einer wilden, wüstdurchzechten Nacht,
by Detlev von Liliencron

Nach einer wilden, wüstdurchzechten Nacht,
Schon ränderte das erste Rot die Wolken,
Stahl ich mich aus dem Saale, die Genossen
Im Streite, lachend, lallend, unter'm Tische,
Im weinerlichen Elend, schwer betrunken
Zurück in ihrem Durcheinander lassend.
Doch eh' ich ging, bat einen meiner Runde
Ich mitzugehn, um frische Luft zu schöpfen.
Im Nebenzimmer, das wir nun durchschritten,
Stand ein Klavier, und wie dort hingezogen,
Setzt an die Tasten sich mein junger Freund
Und spielte die Ballade G-moll Chopins.
Und wie vom Geist des Weines nur befeuert,
Begeistert nur zu höherem Seelenflug,
Erwuchs zu mächtigem Wesen jenes Stück.
Nie hatt' ich herrlicher sie spielen hören.
Ich unterdessen schlich zum Fenster hin
Und schlug die Flügel auf, soweit ich konnte.
Der Sommermorgen friedet keusch vor mir,
Das Gras, die Blumen schlafen noch im Tau,
Kein Lüftchen regte sich, kein Vogel zwitschert.
Doch da, in dieser leidenlosen Ruhe,
Entdeckt' an einem schmächtigen Ahornstamm
Ein blasses Mädchen ich. Die rechte Schläfe
Lehnt an den Baum; und aus den großen Augen
Tropft Thrän' auf Thräne langsam auf die Hände,
Die schwach das Taschentüchlein drehn und zupfen
Und zitternd auseinanderzerren ...

Meter: iambic
VIII. Granát.
by Jaroslav Vrchlický

Jsi oheň, krev a hrana!
Ó vždycky vidím ňadra matky vlasti
tak zářná a tak děsně k smrti zdraná.

Meter: iambic
Soneto
by Francisco Crespi de Valldaura

Tanta virtud y tanta fuerza alcanza
un hidalgo secreto pensamiento,
que va creciendo siempre su contento
sin peligro ninguno de mudanza
Pues quien de amor buscare la privanza,
el bien procure con secreto intento,
que sobre este macizo fundamento
al cielo se levanta una esperanza
El que a nadie descubre su secreto
sin temer de la envidia los agravios,
goza siempre su gusto más perfecto.
Porque en el movimiento de los labios
se conoce el prudente, que el secreto
es la piedra de toque de los sabios

Meter: polymetric
NA CITÁT Z GOETHA.
by Bohuslav Knoesl

Ty chvíle záletná, jíž člověk omámen
se mezi zvířetem a bohem potácí,
kdy bouři myšlének pod čelem cítí vřít
jak příbor mořských vln, jež k nebi útočí,
a oheň v srdci svém, jenž stačí pro vesmír,
ó, chvíle, neprchej, ty jsi tak krásná!
Ty, která letmo jen mě raníc polibkem
mou smělost probouzíš, bych skokem jediným
v týl oři vrhl se, jenž pádí z neznáma,
mé štěstí, sláva má, můj úděl vteřiny
na polích věčnosti, kol jednou jedinkrát –
ó, jeho vlající se hřívy zachytit,
vše strhnout v náruč svou, číš vypít poznání!
Teď kdyby světice zde stála přede mnou,
k níž čistých tisíce se modlí oddaně,
já rázem bych ji sved, své ruky pokynem
vzdor davů zkrotil bych a v myšlének svých jho
je kouzlem upoutal, je před své modly vlek’,
své modly rozbil pak a sám se posadil
na jejich moci trůn tvou silou mohutný.
Ó, chvíle, neprchej, ty jsi tak krásná!
Však pouze člověk jsem a chvíle vládne mi;
své snuji mátohy a ona prchá již,
ba ona jest již pryč, a jenom v daleku
ji zřím se ztráceti jak ptáka v oblacích,
a jenom touha má se za ní pozvedne
a zvolá nesměle a zvolá truchlivě:
„Ó, chvíle, neprchej, ty jsi tak krásná!“

Meter: iambic
MRTVÁ LÁSKA...
by Jaroslav Havlíček

Mým srdcem chudým vanou vzdechy svic,
a ze všech koutů smutek na mne hledí –
a duší táhnou volně vzpomínky
jak dávných mrtvých přízrakové bledí.
A na bělostném lůžku spočívá,
tak útlá, něžná, jak květ bílých růží,
má snivá láska, jež mi zemřela
a k stínům vzpomínek se bledých druží.
Já okno v srdci tiše otevru,
jak činíme, když kdos nám umřel milý,
a stíny citů v srdci vyvolám,
by svíce v hlavách mrtvé rozsvítily.
V své struny sáhnu rukou rozchvělou,
by umíráčkem smutným tiše lkaly,
a víly z hlubin duše vylákám,
by nad mou mrtvou láskou naříkaly.
Pak v bolu tichém k mrtvé usednu
a ptákům budu vyprávět svou zkazku
o zašlém štěstí... S nimi vzpomínat
si budu stále na svou mrtvou lásku.

Meter: iambic
Soneto
by Ángel María Dacarrete

Quizás mis ojos por la vez postrera
clavo, Guadalquivir, en tu corriente,
la luna contemplando tristemente
que en tus aguas sus rayos reverbera
Lleve mis pasos do la suerte quiera,
tu imagen siempre al corazón presente;
los años ¡ay! renovará la mente
que sentí resbalar en tu ribera
Amargue las espumas de tu orilla
esta lágrima ¡Adiós! hondo gemido
el pecho exhala, que de ti me alejo.
Cuando bese los muros de Sevilla,
murmura con dolor que nunca olvido
que allí del alma la esperanza dejo.

Meter: iambic
EL MORRO
by José Santos Chocano

Centinela avanzado que se empina,
defendiendo del mar la dulce aldea,
sueña el morro en la bárbara pelea
de la ola estallando repentina.
De la playa, a los cielos se avecina;
y, en su sien escarpada y gigantea,
la luz del sol pictórica chispea
o la bruma temblando desafina...
Como cuanto más alto es cada monte
puede más de su cumbre divisarse,
porque se ensancha más el horizonte,
asombrado del morro ante el anhelo,
¡nadie atina si el morro al empinarse
más agua quiere ver o ver más cielo!...

Meter: anapestic
Achtes Lied
by Wilhelm Waiblinger

Noch umflattern mich die frohen
Saturnalischen Gestalten,
Noch von jenem Rosenscheine
Fühl' ich selig mich umwittert,
Noch von kindisch muntrer Schalkheit
Bald geschmeichelt, bald gefährdet,
Noch vom Lebenssturm umrauscht,
Der zum wilden Tanz begeistert.
Doch die Täuschung nur der Sinne,
Die Erinn'rung des Genusses
Ist es nur! Von keinem Fenster
Und Balkone weht ein Teppich,
Keine Veilchensträuße fliegen
Mehr zu schöngeschmückten Frauen,
Und der kurzen Zier beraubt,
Trauert Rom in seiner Stille.
Trübte sich das Lied des Sängers,
Bei der eigenen Enttäuschung,
Bei den langen Trauertagen
Mit gerechtem Schmerz verweilend?
Klagt' es um der Liebe Freuden,
Um die Freunde, die Gespielen,
Um des Ruhmes goldnen Wahn,
Unersetzliche Verluste?
Könnt' es aller Lust entsagen,
Und das Haupt, für Myrtenkränze
Bacchuslaub und sanfte Rosen,
Und vielleicht bestimmt für Lorbeer,
Sollte Todtenasche decken?
Nein, auch dies ist schon vorüber,
Und ein neues Leben scheint
Sich dem Sänger zu entfalten.
Denn der Frühling naht in seiner
Lieblichkeit, in süßer Wärme
Wacht er auf, und frohe Vögel
Singen in des Mandels Blüte;
Schwindet ja im holden Süden
Nie der Lenz, der schöne Jüngling,
Ganz hinweg – er schlummert nur
Kurze Zeit im Lorbeerschatten.
Und es regte nicht dem Sänger
Frühlingslust den frischen Busen?
Wenn die Mandelbäume blühen,
Keimte nichts in seinem Herzen?
Wenn die milden Lüfte jubeln
Vom Gesang der Vögel, griffe
Nicht zur Leier seine Hand,
Um ein heitres Lied zu singen?
Nein! Wer könnte solcher Allmacht,
Solcher Lockung widerstehen!
Neues fühlt er in sich werden,
Manche Hoffnung sich erfüllen,
Eine Zukunft, leicht und selig,
Sieht er fern herüberschweben,
Sei's auch, daß er
Im Elysium doch erreiche!

Meter: trochaic