Salvatorův obraz v Chrudimi. (VI.)
by František Kyselý

Nadějně rok čtvrtý v moře věků splynul,
co lid v Chrudimi se k Salvatoru vinul
a co s přáním, aby válek rány zhojil,
v časy pokojnější vstoupiti se strojil
a již jenom dobro v budoucnosti tušil;
leč ty čáky pokřik poplašný mu zkrušil:
„Z východu mor strašný – černá smrt se šíří
jako povodeň, jež přestoupila břeh;
v blízké Vídni zhoubná nákaza již hýří,
proudem nezdolným se řítí v luno Čech.“
Vskutku přivalil se výbojně a lítě
do zdeptaných českých krajů děsný host
a tu šmahem drtil kmeta, muže, dítě,
šířil nebezpeč a hroznou tesklivost.
Dobře pochodil, kdo před hrůzami moru
nakvap do Chrudimě prchl k Salvatoru;
ledva k obrazu zrak doufanlivý zved’,
jistě ušetřen byl smrtonosných běd.
Chrudimští však radní páni ostražití,
by snad někdo, jehož strastný mor se chytí,
nezanechal v městě nakažlivé rány,
přísně uzavříti dali městské brány.
Když se přes bedlivé zamykání bran
leckdos do města i chrámu chytře vplížil
a mor zavilý se rychle se všech stran
k Chrudimi jak příboj zkázonosný blížil
a lid chrudimský byl nanejvýše zlekán,
starostlivý o své stádo městský děkan,
aby nákaze i smrti odolal,
v průvodu kol města s obrazem se dal.
Pokorně a kajně smutná Chrudim celá
jako palladium obraz provázela;
k nebi hřměly hlasy nesčetného sboru:
„Ježíši, rač lid svůj uchovati moru!“
Vyslyšel Pán lid, jenž průvod žalný konal,
v městě ohroženém nikdo nezastonal.
Poblíž Chrudimě mor dlouho obávaný
jako dravá bystřeň proběh’ Slatinany,
karbunkulů deštěm útlá těla osil,
chvatně životů květ jarobujný kosil;
zoufale se rozleh’ vesničanů hlas:
„Chrudim zavřena; kdo moru zbaví nás?“
Děkan chrudimský jim vzkázal tuto radu:
„Obec vaše záslib učiň bez odkladu,
do Chrudimě smírnou k Salvatoru pout
v době příhodné co nejdřív podniknout,
vyznat hříchy zde a přijmout tělo Páně;
tak se přítrž stane rozlícené ráně.“
To když přislíbeno v zbožném zanícení,
byli v Slatinanech moru pozbaveni.
Hrabě z Šenfeldu, jenž seděl na Seči,
pravil k rodině: „Ó, drazí, radujme se,
že ta černá smrt, jež zkázu Čechám nese,
panství našeho se straní zdálečí!“
Ale černá smrt, ač drobet opozdilá,
s hurtem netušeným na Seč přikvačila;
ubožáci jedem jejím ochořelí
boule dostávali, černali a mřeli.
V tísni této hrabě, leže na kolenou,
vznesl k Salvatoru prosbu poníženou:
„Ježíši, jenž trestáš národ hříšný zmarem,
rač můj dům i všecek lid můj poddaný
učiniti hodna brzké záchrany;
pro svou rodinu tvůj obraz uctím darem
a mé poddanstvo, jak přejde doba těžká,
k tobě do Chrudimě pouti neobmešká!“
Aj, smrt ustala a hlízou zranilí
téměř v okamžiku zdraví nabyli.
Fontana de Ruffa, císařského statku
Smrkova a Kladrub zdatný kontrolor,
zděšen vypuknutím postrachu a zmatku,
když se po okolí počal jevit mor,
a lid mnohý vida tonout v beznaději,
s poddanými slíbil, putovat že chtějí
k obrazu, jenž divně krotí Boží hněv,
a mu obětovat zdobnou korouhev;
po záslibu tomto horoucném a skorém
na všem statku nikdo neochořel morem
kromě osob dvou, jež tuhý, zarputilý
proti slibné pouti odpor projevily.
Jinde též, kam rána vhostila se morná,
když se postižení zaslíbili k pouti,
na jev obrazu moc vyšla divotvorná,
moru hrozivému bylo zaniknouti.
Konečně, když psotně zřádil celé Čechy,
hořem naplnil je, slzami a vzdechy
a svůj hojně vylil tvrdý vztek a vzdor,
Božím smilováním zastaven byl mor;
vylidněných krajů širým nad hřbitovem
blahé zotavení zkvetlo v roce novém.
Byly zchudlé Čechy jako rozzpívány,
Chrudim slovutná když otevřela brány;
za hlaholu písní s kříži, korouhvemi
z nejrůznějších končin silnicemi všemi
v město pověstné jak v nový Jerusalem
čilí poutníci se rozproudili valem,
by tam Salvatora v svatém obrazu
za vši slitovnost a lásku věkostálou,
kterouž odvracoval smrtnou nákazu,
dary uctili a zvelebili chválou,
ale v nejdražší mu věnovali skvost
dávno necítěnou něžnou příchylnost.

Meter: trochaic