PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ZÁMĚNY. (IV.)
by Adolf Heyduk

Zase matce v noci
pěkně se přisnilo:
hejčkala své děti,
jako ondy bylo; –
leč když ráno vstala,
do pláče se dala,
oknem pozírala,
na hrob pospíchala.
Hle, hle, na zahradě
v noci vzešly náhle,
kde dřív růže stály,
dva topole táhlé;
uklánějí hlavy,
těsnají se bokem,
jako dvojčátka dřív
s ohvězděným okem.
Změněny jsou v stromy,
v paměť rodné lásky;
útlé větve – ručky –
lesklé listí – vlásky;
splétají si větve,
v ševelivém zvuku,
jakby sestra bratru
podávala ruku...
Zajásala matka,
hlavu k stromům kloní,
líbá, vine, stiská:
„Ano, to jsou oni;
to můj štíhlý synek,
to má dcerka lepá,
slyším, jak jim v ňadrech
srdéčko zas klepá.
Srdéčko, to klepá,
ručka však je tuhá,
a kde v krásných očích
lesknoucí se duha?
Smutný jsou ty hlavy,
nakloněny obě,
k nim-li zahovořím,
hovořím jen sobě!
Což do smutných stromů!
Ach to nejsou děti,
když mi není přáno
v zrak jim pohleděti,
když tím dvojím nebem
nelze hledět v duši,
když můj celot jejich
spánku nepřeruší!
Bože můj, ach Bože,
utiš moje stesky,
dej v ty krásné hlavy
zase dvoje blesky:
kaž, by na mne zřely
světla proudem znova,
vždyť jsi světy vznítil
mocí svého slova.
Zaměň mi je, zaměň,
ještě za večera,
v tebe jen své štěstí
skládá moje věra;
vel, by v hlavách stromků
jasné oči vzplály,
vždyť z tvé moci v nebi
hvězdy se zjásaly.
Vždyť tvým pomyšlením
sterá slunce zkvetla,
což ti bude, Pane,
o krůpějku světla?
bez té, přeubohá,
ve tmě bloudit budu;
ve tmě naříkání,
žalosti a trudu.
Zabloudím snad na vždy
bez těchy a míru
v mračen kolotání,
v divém bouře víru;
žal mně hlavu skloní,
lítost srdce sdusí,
a kol toho růvku
duch můj bloudit musí!“

Meter: trochaic
PÍSNIČKA – MONOLOG.
by Josef Lukavský

Písničku psát dnes nedovedu
o tom všem, o čem sním,
a monolog jen hloupý vedu
o čase budoucím,
až na vážky svá srdce dáme
a stejně s nimi zahoupáme,
že stejná bude jejich cena
s vin těžkým závažím.
Písničku potom zazpíváme,
že naším celý svět,
že všecko štěstí v duších máme
a že je konec běd,
že naprosto a jistě víme,
jak smutný dnešek proměníme
v radostný tanec opojení,
na srdci srdce, na rtu ret.
Písničko moje, šumná Shimmy!
v dušičku moje slova vem'
a opakuj je rtíky svými
a doprovázej úsměvem.
S vůněmi květů přileť ke mně,
silná a chtivá jako země,
ať refrain spolu plni štěstí
tam u nás doma zapějem'.

Meter: iambic
A una dama de singular gracia y hermosura, que estuvo en Francia, y hablaba la lengua francesa con mucho donaire.
by Quevedo

Si en Francia, tan preciada de sus Pares,
no hallo, Manuela, par vuestra hermosura,
la ardiente rosa en vuestra nieve pura
blasones sean de España singulares.
De Orlando las hazañas militares,
si a vuestra luz probaran aventura,
mejor calificaran su locura,
cuando el vencido os dedicara altares.
Vuestra boca, riéndose, es aurora;
es francesa, si habla; y es Oriente
que con todas las Indias enamora.
Por vos la rosa castellana ardiente
en París fue gloriosa vencedora
del lirio de oro, que hoy la envidia ausente.

Meter: iambic
4.
by Klabund

Der Mondschein glänzt wie deine Haut,
Dein schwarzes Haar ist weinbetaut.
Wer will den Wein? wer schuf die Hand?
Land wurde Leib, Leib wurde Land.
In braunen Augen wächst der Wald
Mit Reh und Baum zur Herbstgestalt.
Die Fliegen auch auf deiner Stirn
Im Flug der Liebe sich verirrn.
Ein jedes Gute findet leicht
In deinem Lächeln sich erreicht.
Ein jedes Elend fliesst als Blut
Aus deinem Schoss. Wird Kind. Wird gut.

Meter: iambic
Prolog.
by Emanuel Lešehrad

Já mnoho trpěl, mnoho snil
a vše jsem cítil, málo žil.
Teď je mi tři a dvacet let,
však moje duše, ta je kmet.
Já s tuláky jsem soucit měl,
jen raniti jsem neuměl.
Jsem bledý hoch a bídu znám
a ve svých ústech hvězdy mám,
mé oči mdlé a černý vlas,
a měsíc slyší na můj hlas,
a kdo v mých stopách kdysi šel,
ten pro vždy na svět zapomněl.

Meter: iambic
XxIV .
  Der Seelenwanderer.
by August von Platen

Dich beklag' ich, armes Kerzchen, daß zum Nichts dein
Aber Antwort gab die Kerze, dieses hört' ich voll Ver-
Ueberhebe nicht dich also, denn auch ich war einst was
Starb ich, modert' ich, doch wieder wuchs ich aus dem
Kam ein Bienchen, naschte fleißig, nuzte mich im Korb
Ward ich Wachs, woraus man endlich diese Kerze nun
Staub und Erde mußt du werden, ich verzehre mich im

Meter: trochaic
REFRAIN.
by Jaroslav Vrchlický

Kraj byl jako velká kniha, v které možno jasně číst,
hladká skála zavírala poslední té knihy list,
přímé čáry polních mezí, šikmé čáry borků výš,
a nad vším se azur klenul, vyhloubená, bezdná číš.
Mně se zdálo, tímto krajem že jsem jediný sám šel,
čet’, jak usmíval se jasem, mráčků přeletem se tměl,
čet’, co v ony líchy polí, v lesy, skály psal tam čas
od kořenů černých v zemi výš až v nebes modrojas.
A já utrh’ kvítek svlačce, bílý tak a čistý byl,
a já z něho prostou jeho, sladkou, milou vůni pil,
jak by duší země byla a ten svlačec země rtem,
a já na tom retu visel, na rtu matky, blah a něm.
A s tím svlačcem na svém retu, jak jsem kraj ten procházel,
začal hlavou znít mi refrain, vracel se a stále zněl,
jako na stuhu když dítě korálky si navěší:
Pojď a podej pohár ticha v mlází mi a ořeší!

Meter: trochaic
Rosen
by Ludwig Tieck

Bist du kommen, um zu lieben,
So nimm unsre Blühte wahr,
Wir sind röthend stehn geblieben,
Prangen in dem Frühlingsjahr.
Als ein Zeichen find die Büsche
Mit den Rosen überstreut,
Daß die Liebe sich erfrische,
Ewig jung sich stets erneut.
Wir sind Lippen, rothe Küsse,
Rother Wangen sanfte Gluth,
Wir bedeuten Liebesmuth,
Wir bezeichnen, wie so süsse
Herz und Herz zusammenneigt,
Liebesgunst aus Lippen steigt.
Küsse sind verschönte Rosen
Der Geliebten Blüthezeit,
Und ihr süßes süßes Kosen
Ist der Wünsche schön Geleit,
Wie die Rose Kuß bedeut't,
So bedeut't der edle Kuß
Selbst der Liebe herrlichsten Genuß.
Liebe ist es, die die Röthe
Allewege angefacht,
Liebend kommt die Morgenröthe
Roth steigt nieder jede Nacht:
Rosen sind verschämte Röthe,
Sind die Ahndung, sind der Kuß:
In Granaten flammt die Röthe
Brennt in Purpurs voller Pracht,
Deuten uns den innigsten Genuß.

Meter: trochaic
Andere Uberschrifften.
by Hans Assmann von Abschatz

Hier liegt ein edler Zweig/ in Knospen ausgeblüht/
Verwelcket/ eh er noch die Mittags-Sonne sieht/
Doch hat ihn kein Aprill der falschen Welt verlezt/
Indem ihn GOttes Hand in Zions Land versezt:
Da wird er auff den Mäy des jüngsten Tages blühn/
Wie reine Lilien und zarter Gelsamin.

Meter: iambic
55. Der Brunnquell ist in uns
by Angelus Silesius

Du darfst zu Gott nicht schrein, der Brunnquell ist in dir;
Stopfst du den Ausgang nicht, er fließet für und für.

Meter: iambic
Domovské právo
by Otokar Fischer

Kolébko moje, moře středozemní!
S třepení mraků modře visí stín.
Tvá oliva než violami ztemní,
chtěl bych se vyznat, ztracený tvůj syn,
jak duše má, ta vnitrozemská, prahne
pít obrodu z tvých prosluněných vod.
Na západ, k Maurům, vzpomínky to táhne
a vůně větrů vanou na východ,
mám před očima záliv pod kráterem,
mám na jazyku předchuť Hellady –
Jsme doma tu, nechť kamkoli se berem,
ta země chví se, jak se chvěla vždy,
toť naše půda, věčně v nebezpečí,
že pod ní vyvře jícen hořící.
Ne středohor jen syn: má vlast je větší,
má kolébko, mé moře tvořící!

Meter: iambic
4.
by Hermann von Lingg

Nicht jenes Zaubernetz, gesponnen
Aus deinem schönen Lockenhaar,
Auch nicht dein leuchtend Augenpaar
Hat so mein Herz für dich gewonnen,
Nein, eine Schönheit höh'rer Art,
Die immer mehr sich offenbart.
Der reine Wert, dein innres Leben,
Der Seelenadel, der dich schmückt,
Das ist's, was mich an dir entzückt;
Und beben muß ich, tief erbeben:
Es beugt mich der Gedanke fast,
Daß du mich lieb gewonnen hast.

Meter: iambic
Pošetilé plání.
by Šebestián Hněvkovský

Ten náš jinoch pouhý rozum byl,
Jiným v lásce rady poskytoval;
Do lehké se děvy zamiloval,
Pochybuji, by mu jaký zbyl.
Lituje ho vůbec dobrý lid,
Že je třeštěným tak šípem boden,
Že byl předce lepší lásky hoden,
Hledá v kalužině blaha byt.
Zbudil se v něm ještě horší pud –
Osten žarlivosti, podnět vzteku,
Tráví tak dni v potýkavém jeku,
Jeho žití jest jen pouhý trud.
Jeden z přátel ouklad nasadil,
By mu vysvětlil předc její lehkost;
Ale považte si jeho křehkost:
Nastraženost sám jí vyzradil.
Ke všemu ji ještě odprosil,
Prohlásil ji za nejnevinnější,
Nad ni že zde není onačejší –
Povrhelem se i honosil!
Žije, jako lásky otroci;
Outrpnost s ním mějte! ale komu
Není žádné rady, jistě tomu
Není také žádné pomoci.

Meter: trochaic
Skřivánek.
by Václav Antonín Crha

Skřivánku ty zpěvavý,
když se k nebi vznášíš,
proč pak o tom nebičku
nám nic neohlásíš?
Předce ti však, skřivánku,
dobře rozumíme:
budem pilni, počestní,
pak o nebi zvíme.
Bohu milá dušička
hodných, pilných dětí
jednou jak ten skřivánek
k nebi též poletí.

Meter: trochaic
Matce.
by Gustav Mach

Ta černá, matko, mohyla
má nahradit nám Tebe?
Ty’s nás přec vřele líbala –
však chladem kámen zebe.

Meter: iambic
Dios y los internacionales – I
by Jacinto Labaila

Señor, hay unos hombres que
                        pretenden
borrar los lindes de los patrios lares,
extinguir la familia en los hogares,
y a desatar lo que Tú ataste tienden
La religión y la moral ofenden
impíos profanando sus altares,
y las bases del mundo seculares
con la barbarie de sus planes hienden
Como vuelvan los tronos de la tierra,
pretender arrancar de su cimiento
tu trono diamantino de rubíes;
Tú, ves cómo te mueven audaz guerra,
y en vez de castigar su atrevimiento,
con tu inturbable majestad sonríes.

Meter: polymetric
Ein neues Pilgerlied
by Ludwig Achim von Arnim

An welcher Zelle kniet nun
Mein süsser Pilgerknab,
Ach wo! ach wo! in welchen Sand
Drückt er den Dornen Stab?
Wo drückt sein rother Mund ein Kuß,
Aufs heilige Gewand,
Und welchen Bruder grüsset er
Mit seiner frommen Hand.
Ihr Engel singt ihm alle gar
Wo er im Schlummer ruht,
Den Rosenkranz in seiner Hand,
Die Muscheln auf dem Hut.
Ach süßes Aug, so fromm und rein,
So schwarz als Holderbeer!
Ach dürft ich seine Schwester sein,
So heilig sein wie Er!
Fremd ist die Welt mir weit und breit,
Irr ich ohn Rast und Ruh,
Klein ist die Welt, und mein und mein,
Wenn ich Ihn finden thu.

Meter: iambic
De La madre de la mejor. Comedia sencilla al nacimiento de la Virgen. Acto II, JOAQUÍN
by Lope de Vega

Divino Jehová, principio y fin
sin principio ni fin, Dios de Sión,
¿qué trono es este eterno Salomón,
que fundas en la casa de Joaquín?
¿Qué arca de uno y otro querubín,
cubierto con tal alta perfección?
¿Qué tierna vara del divino Aarón;
qué cedro en monte o fuente de jardín?
Altas sospechas, gran Señor, me dan
que de la humilde casa de Belén
quieres que venga al mundo un nuevo Adán.
Dichoso yo, dichosa Nazarén
si cumples la promesa de Abraham,
que si esta es Alba, vendrá el sol también.

Meter: iambic
- XCV - Al mismo don Francisco Quevedo
by Gongora

Cierto poeta, en forma peregrina
cuanto devota, se metió a romero,
con quien pudiera bien todo barbero
lavar la más llagada disciplina.
Era su benditísima esclavina,
en cuanto suya, de un hermoso cuero,
su báculo timón del más zorrero
bajel, que desde el faro de Cecina
a Brindis, sin hacer agua, navega.
Este sin landre claudicante Roque,
de una venera justamente vano,
que en oro engasta, santa insignia aloque,
a San Trago camina, donde llega:
que tanto anda el cojo como el sano.

Meter: polymetric
RADHOŠTI.
by František Serafínský Procházka

Svinutá hydro na dunajském břehu,
co napolykala ses českých duší,
co ses nahltala mladých vznětů,
co nadusila světlých jisker v prsou,
co synův otcům nahubila mrzce
zvlažnělých k práci národa, jenž trpí!
Poklady nastřádané rukou národů,
poklady vědy, umění jak na trh
jsi znala rozložit, by lákaly je,
jak asylů tvých zvonce ryčely
po každé, když synové Moravy,
domkařské děti chudé, ze škol vyšli
dokola hledíce, kam odnésti
svou chudobu, kde najít svaté studny,
jež vědu, učenost a osvětu
zadarmo mají dáti národům!
Blíž k tobě bylo dětem Moravy,
blíž vždycky, spádněj nežli k Vltavě,
kde strmí k nebi chmurný Vyšehrad,
kde Hradčany se dávno odmlčely
nad hroby králů, a přec hovoří
nejvýmluvněji k srdci českému.
Tys věděla, proč hrnce egyptské
máš přichystány – vždyť se platilo
ti za ně nejdražším, co člověk má,
co zdědil při matčiných modlitbách,
nač nesmí nikdo, nikdo jemu sáhnout!
A opět lidskost byla na stráži,
svépomoc národa, jenž z ní je živ.
Obraťte proud! zahřmělo náhle z Prahy.
Čech k Čechu, děti k velké matce! Vzhůru!
Už před třiceti lety volání to
se rozlétlo a spělo Moravou.
A oči mladé otočily se,
a srdce mladá zabušila prudčej:
tam nad Prahou, hle, hora ideálná
s kapličkou nahoře se probělává,
Andělu strážci národa se světí.
A hrnou se k ní děti Moravy,
k Radhošti hrnou se již od Dunaje.
Za nimi matky slzí neutírají,
za nimi tatíčkové brv nechmuří,
jasnými zraky je vyprovázejí.
Vždyť tam, hle, Radhošť náruč otcovskou
vstříc napřahuje: Svoji k svému, děti!
Let třicet majákem je svítícím
do těžkých chmur, jež slují chudoba.
Sta synků uved k životu,
sta mužů vrátil Moravě,
to mužů práce, vznětů, záchrany
a energických činů v boji národním.
Tak na sta rozsévačů poslal domů,
hle, sémě jejich všude klíčí už,
už všude zelená se, k žatvě zrá
a čeká blízký den veliké sklizně.
Širokým potokem spěj k Radhošti
dál štědrost národa! Dlaň otevřena
buď jeho svatyni a dobrým skutkům,
a láska mohoucích mu nescházej!
Však záhy ve dva proudy rozdělí se
paprsky jeho světla: Praha – Brno!
středisko nové, vlastní, nejbližší!
Zdvojenou lásku Radhošť nalezni,
kde jeden vzpomněl naň, teď ať jsou dva!
Zas jenom sobě národ dá, jen sobě,
co Radhošť vezme z jeho štědrosti.

Meter: iambic
Hymne an die Hofnung
by Friedrich von Matthisson

Wie der Schimmer des Mondes
Durch die Schatten der Haine blinkt,
Auf umnachteter Woge leuchtet:
Also glänzt, mit Sternenklarheit,
Durch der Wehmuth Nebelschleier,
Durch des Kummers Nacht dein Lächeln,
Freundin der Engel und Menschen, o Hofnung!
Wie der steigenden Sonne
Die purpurne Frühe voranfleugt:
Also fleugst du, auf stralenden Flügeln,
Dem Tage des Lohns am errungenen Ziele,
Dem Tage der ewigen Wonne voran,
Trösterin aller Verlaßnen, o Hofnung!
Wie dem Kuße der Lenzluft
Sich die Blume des Thals enthüllt,
Sich die Knospe des Hains entfaltet:
Also schleußt dir meine Seele sich auf,
Freundliche Tochter des Himmels, o Hofnung!
Wann du mit holdem Engelgruß,
Auf öden Felsenpfaden mir erscheinst:
O dann vergoldet sich des Lebens Horizont
Mit mildem Glanz aus bessern Welten;
O dann schweben, heilverkündend,
Lächelnde Ahndungsgestalten,
Gleich der Flammensäule des erwählten Volks,
In lichten Schaaren vor mir her und streuen
Leitende Schimmer auf meine Bahn.
O Hofnung! Hofnung! tröstend wie Frühlingshauch
Nach Winterstürmen! freundlich wie Morgenroth!
Entzückend wie die Sommermondnacht!
Lieblich wie auf Mädchenwangen
Des ersten Kußes keusche Röthe:
Wenn alles um mich her verblüht und stirbt,
Wenn alles fällt und sinkt und untergeht:
O Hofnung! Hofnung! dann verlaß mich nicht!
Umströme ganz mit hoher Himmelsahndung,
Mit Vorempfindung der Unsterblichkeit,
Mit Freuden Gottes mir die müde Seele,
Und hebe des Verlaßnen Geist empor
Zu lichten Höh'n und zeig in heil'ger Ferne
Ihm seiner Wallfahrt palmumkränztes Ziel,
Wo an des Urlichts unerschaffnem Quell
Das Halleluja der Vollendung tönt;
Ach! wo die bessern, gleichgeschaffnen Seelen
Des Wiederfindens unaussprechliches Entzücken,
Des ewigen Vereinens sanftre Wonne
In Strömen trinken, unter Engelchören
Dem Thron des Allvollkommnen näher wallen,
Mit süsser Sehnsucht ihrer Zukunft Loos
Im Seraph ahnden und es ganz empfinden,
Daß Lieb' auf Erden trübe Dämmrung nur,
Daß Lieb' im Himmel Sonnenaufgang ist!

Meter: iambic
U kolébky svého synáčka.
by Emanuel Miřiovský

Už spí! Tisíce rajských snů
ať na hlavičku jeho tiše usedne;
jeť lesklé žití ráno kratičké,
a než se nadějeme, už je poledne.
Již pojďte, snové: líbezným jste sadem,
v němž květ se s květem snoubí do věnce,
a mnohé poupě svadne v srdci mladém,
než povyspěje děcko v mládence.
Kol hlavy růže, červené a bílé
a věrný břečtan kolem ramene,
tvářičky vzplanou v líce roztomilé
a žárem svatým srdce plamenné.
Hle, štěstí anděl kolem skrání tvých
svou třpytnou cestu ku tvé hrudi koná,
a všude bujný, zvonivý je smích –
srdečko tobě nikdy nezastoná.
Je sladko v prsou, matčin srdce hlas
a požehnání kývá otcovo,
a kam se stočíš, lásku vidíš zas
a vroucí náruč vždy a na novo.
Ty nevíš nic, že kolem tebe svět
a plody tam, kde zřel jsi čarný květ,
a trny ostré, kde se růže zvedá,
a z bahniska že klíčí lilje bledá.
Ty nevíš nic, že za mateřskou lící
se štěstí tvého kryjí závistníci,
a za otcovou chránivou že rukou
již bídník čeká s bolestí a mukou.
Ty nevíš nic, že lásky tvojí žáry
se kladou v ledův netušené máry,
že tam, kde chtěl jsi dospěť k vrcholi,
tvá se záhubou duše zápolí! –
Synáčku, spi! Aj, na tvém zlatém čele
se rosa bohatá a čistá klade,
to jistě sny jsou v dušce rozechvělé
a srdečko se třese tobě mladé. –
Už jsi zas jiný, miláčku v kolébce!
Snad naše píseň o blahu ti šepce,
snad zase ráj se zlatý otvírá ti –
budu tě chvíli zase kolébati!
Kolíbejte, kolíbejte,
písně mé se prosté,
ať to moje robátečko
pomalíčku roste.
Až vyroste, ať se chutě
napojí té vůně,
po níž všecko srdce světem
vzdychává a stůně.
Až z té sladké nemoci se
probudí a zžasne,
ukaž mu ty, písni moje,
vlasti kraje krásné.
I ty slzy českých matek,
i tu slzu moji,
aby na ně nezapomněl
v svatém za vlasť boji.
Kolíbej se, písničko má,
k mladé jeho hrudi,
zni, má písni, než se zase
miláček můj zbudí!
Hle, ještě spí! – Však již jsou v nepokoji
ta běloskvoucí obě ramena,
již ručka k pohybu se švarně strojí
a hned zahoří očka plamenná.
A věru pravda! Ruka nedočkavě
už očko pilně k zoru protírá –
už zaleskly se oči jeho smavé
a celý ráj z nich ve svět vyzírá.
Ten úsměv rajský! Kdos ho nepocítil,
než lásky žár se k ženě v tobě znítil,
jdi, viz a žasni, zachvěješ se v duši,
že všecka znovu bytosť tvá se vzruší!
Jsi zase šťasten! A byť kolem hlavy
se tísnil péčí nesčíslný sbor,
ty zase pozříš ve svět usměvavý
a láskou vzplaneš ke všemu, co tvor!
Ty zase bujným napojíš se zpěvem
a celým srdcem rozloží se ples,
pohrdneš rád tím hnusným světa hněvem
a píseň tvá zavýskne v luh i les! –
Synáčku, prozři! Jsi mým celým světem,
jsi slunce mé i hvězd těch milion;
a vznesla-li se duše má kdy vzletem,
i když jí hrozil smrti vzdech i ston:
to byl jen náběh k mohutné té výši!
Tvá oka zář a úsměv čaruplný,
ten, ten mne donese v ty nebes vlny
z té hroudy zemské v lesklou vidin říši!
Synáčku, prozři! Tys můj svět a nebe,
ať svět obejmu, objímaje tebe!

Meter: iambic
Jen soucit ne...
by Milan Fučík

Jen soucit ne – chci zůstat silným.
Ty myslíš, že tě opustím,
když nepláču nad tvojí bídou...?
Zde ruka má a vše co mým!
Jen plakat ne – chci zůstat silným.
Je dobře ti už, bratře, zas?
Těm ale nevěř, kteří pláčí,
jich soucit spíš ti zláme vaz.
Jen baby zdvihnou křik, když hoří,
a shoří při tom celý svět;
víc úsměv zmůže nežli slza,
ta zvětší jenom pal tvých běd.
Jen soucit ne – chci zůstat silným.
Já plakat, pane, neumím,
a raděj snesu od slabochů
výčitka, že jsem bezcitným.

Meter: iambic
XvIII.
by Heinrich Heine

Ich grolle nicht, und wenn das Herz auch bricht,
Ewig verlor'nes Lieb! ich grolle nicht.
Wie du auch strahlst in Diamantenpracht,
Es fällt kein Strahl in deines Herzens Nacht.
Das weiß ich längst. Ich sah dich ja im Traume,
Und sah die Nacht in deines Herzens Raume,
Und sah die Schlang', die dir am Herzen frißt,
Ich sah mein Lieb, wie sehr du elend bist.

Meter: iambic
Soneto
by Juan Pérez de Montalbán

Corre con pies de sonorosa plata,
huyendo de sí mismo, un arroyuelo,
y dando vueltas por el verde suelo,
con cintas de cristal las flores ata.
Cruza la selva, y cándido retrata
cuanto encuentra su líquido desvelo,
pisa un jazmín, y vístese de hielo,
aja una flor, y mírase escarlata
Así de Clori en líquidas querellas
bajó, como pintada mariposa,
un diluvio de lágrimas o estrellas;
tocó las flores de su cara hermosa,
y como el agua se detuvo en ellas,
unas veces fue nieve, otras rosa.

Meter: iambic
MATERNIDAD
by José Hernández Gavira

Majestad: aún perdum la quimera
Que en tu vida te trajo la ficción.;
Por la gloriosa y tierna primavera,
Eres reina gentil del corazón. ..
Pasarán las modernas cenicientas
Por el trono de un breve Garnaval,
Mas serán las virtudes que tu alientas,
El tesoro del alma nacional.
Acaso, al terso espejo, cierto día,
übn acre y nocturnal melancolía,
Preguntes: "¿la más bella, di, quien es?",
Mas, entonces, esposa idolatrada,
Responderá la imagen, resignada:
"Lo más bello, lo tienes a tus pies"...

Meter: polymetric
ZA STAROU LÁSKOU (22)
by Bohdan Kaminský

Nu, co měl dělat! Vlasy, jež mu zbyly,
leč seřídly a zšedivěly už,
si obarvil, jak přítel kterýs milý
mu poradil, jenž moudrý prý byl muž.
Však po tom obarvení vlasy byly
z půl žluté, zpola fialové, – nuž,
bol mužný prsa reka mého sevřel,
však na přítele proto nezanevřel.

Meter: iambic
Ze všech lékův nejúčinlivější
by Emanuel Züngel

Ze všech lékův nejúčinlivější
jestiť víra ve vítězství cnosti,
byť i zprvu prápor nepravosti
nade všecku cnost byl vítěznější.

Meter: trochaic
10. Hortulan und Lilie
by Paul Fleming

Seh' ich, sprach
zu seiner
die bunten Blumen an
in ihren Zieraten,
so will mich doch für allen
die Lilge nur gefallen:
so, Liebst', du, meine Zier,
für andern Jungfern mir.
Die keusche
hub so hingegen an;
So wahr ich vor dir steh',
herzliebster
wie Mancher mich beweget,
der so der Gärten pfleget,
doch kanst für Allen du
mich ziehen zu dir zu.
Er bot ihr einen Kuß;
sie bot ihm einen drauf.
So, so, sprach
das ist der rechte Kauf!
Er wird, wie vor den Garten,
so seine
Sie wurden beide rot.
Er sprach: So paar' euch Gott!

Meter: iambic
NARKOSY
by Jiří Karásek ze Lvovic

Trav hořká zeleň zbledla v bělost chorou,
Barevné květy uschly v tón jak ze skla,
Po prudkých žárech slunce záře lesklá
Mdle prosvítá jak kryta vápna korou.
Rozpiaté nebe smytou modří plane.
A těžký vzduch pln miasmův a puchu
Se třese v nudě ulic prázdných ruchu,
V něž žár jak rudých pecí líně vane.
Je mrtvo všude. Na okenných sklech,
Jež modře plají, v tvrdých záchvěvech
Much bzukot víří dlouze, rozechvěle.
A omámen a mdlý a v narkosách
Na mozku oheň, na rtech hořký prach
A tíhu, tíhu cítím v celém těle...

Meter: iambic
Dvě sestry.
by Šebestián Hněvkovský

Dvě sestry kvetly vmladosti
Tak krásně jako máj,
Znichž starší vmarné radosti
Sy oblíbila ráj.
Však druhá vctnosti, včistotě
Svůj život konala,
Bydlela dlouho vsamotě,
Vní rozkoš mívala.
„Jakž sestro, jest mi přeblaze!
Nemůže ti tak být;
Jen poslechni a buď vPraze,
Máš se tak také mít.
Jsemť živa prázdna starosti,
Má práce jen je stroj,
Jsemť všudy přiveselosti,
Mámť každý nový kroj.
Jsem ctěna jako bohyně
Y odnejvyšších hlav;
Víc radosti mám vhodině,
Můj přešťastný je stav.
Kdekoli kráčím, zevšech stran
Očima střílejí;
A hojnou nesou lásky daň,
Orozkoš prosejí.
Syc že tím ohněm zahynou
Vsvé horké žádosti,
Tak ženské srdce obvinou
A dojdou milosti.
Jako když růže vpodletí
Svá ňádra rozvije,
Kní všecko krásné přiletí
A rozkoš požije.
Jak zakuklené květinky
Brouk každý nechá stát;
Tak ostudené holčinky
Kdo zmužských bude dbát?“
„O sestro, sestro bezbožná!“
Ta druhá pravila:
„Vždyťs bývávala pobožná,
Jak jsy se změnila!
Jak vězýš, pomni, hluboko;
Což ztoho nepojde?
Smarnostmi žádný daleko,
O věř mi! nedojde.
Kdož chválí tě? jen světácy!
Jich chvála jest jen lest;
Smích sobě strhnou čtverácy,
Když tobě vezmou čest.
O považ, dcero marnosti,
Jak mrzký jest tvůj stav!
O navrať se zas kectnosti,
A mrzkostí se zbav.
Nadvšecku rozkoš jedině
Jest přemilého ctít;
A milovati nevinně
Jest nebe vsvětě mít.“
Zté rady sy ta světačka
Žert strhla a posměch.
Řkouc, že je předc jen sprostačka,
Že nezná světa běh.
A šla zas vmarné slepotě,
Kde každý sní zas hrál.
Druhá ale šla včistotě.
Kteráž znich došla dál? –
Jak brzy chlipnost požřela
Té první spanilost,
Líčená osamotněla,
Kní žádný nešel host.
Teď sy zní posměch dělají
Co zmody stoleté,
Pokoje nikdež nedají,
Že krása nekvete.
Jak se sní bude dále dít?
Teď pozdě naříká.
Začíná namarnosti klít,
Jimž pozdě odvyká.
Kdežto vším sestra oplývá,
Má všeho vhojnosti;
A vmanželstvu teď požívá
Zdravější sladkosti.
Y čisté má své svědomí,
Též zachovanou čest,
Strach nemá, že kdy pohromí
Ctnost spravedlivý trest.
Ošálit panny ojméno
Nedejte se, a ctnost!
Vězte, že nejprv zavěno
Má býti poctivost.

Meter: iambic