PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XXXIV - A una tabla de Ticiano, en que está pintada la historia de Danae
by Joseph de Litala y Castelvi

Vivas las tintas, mano si elegante,
y en templas desatados los colores,
animan los carmines los candores
de tu divino rostro, y tu semblante.
El oro, que liquida el fulminante
Júpiter, por gozar de tus favores
áspero está, y al tacto los primores
miente de Apeles, miente de Timante.
Que mucho si la gloria de Ticiano
el lienzo mancha, en él la líneas tira,
claros formando aquí, y allá a lo lejos.
Vidas da el movimiento de su mano,
Danae se queja, Júpiter suspira,
y de sus ojos queman los reflejos.

Meter: iambic
- XXI - A la Oración del Huerto, sobre estas palabras de Cristo Nuestro Señor: transeat a me calix iste
by Quevedo

Si de Vos pasa el cáliz de amargura,
¿quién le podrá endulzar, para que sea
bebida alegre, que salud posea
contra la enfermedad antigua y dura?
Bebed el cáliz Vos, pues os apura
amor del alma por la culpa fea,
que en Vos le beberá (después que os vea
líquido Dios en sangre) la criatura.
Pase por Vos, y así será triaca,
mas no pase de Vos, pues, ofendido,
mi culpa sus castigos os achaca.
Bebiendo sanaréis lo que he comido:
bebed cáliz que tanta sed aplaca
de ser en cáliz inmortal bebido.

Meter: iambic
1L: Du dunkler Frühlingsgarten,
by Christian Morgenstern

Du dunkler Frühlingsgarten,
durch den ich wandre jede Nacht,
all deine Knospen warten
auf ihre junge Pracht.
Wie liegst du schwarz und schweigend nun
und doch so sonnenbang und -toll!
Schon geht der Mond, im See zu ruhn,

Meter: iambic
- IV -
by Fernando de Herrera

¡Oh, fuera yo el olimpo, que con vuelo
de eterna luz girando resplandece
cuando mengua Timbreo y Cintia crece
en el medroso horror del negro velo!
En lo mejor del noble hesperio suelo,
que cerca baña el Betis, y enriquece,
viera la alma belleza que florece
y esparce lumbre y puro ardor del cielo;
y en su candor clarísimo encendido,
volviera todo en llama, como espira
en fuego cuanto asciende al alta etra.
Tal vigor en sus rayos escondido
yace, que si con fuerza alguno mira
en ella, con más fuerza en él penetra.

Meter: iambic
- 88 - El Duque de Osuna y Conde de Ureña, al Príncipe Nuestro Señor
by Lope de Vega

Corrida de ofreceros plata y oro,
porque a vuestro valor más se debía,
aqueste nuevo don hoy os envía
la India, de su fe rico tesoro.
Es el cuerno de aquel soberbio toro
que con tanto furor la perseguía;
en tierra sepultada su osadía,
lleno de flores por el sacro coro.
Y para presentarle a vuestra Alteza,
entre fértiles vegas ha escogido
la de fruta y de flor más abundante.
Y aunque es humilde don a tal grandeza,
siendo de vos, Señor, favorecido,
hasta los hombros llegará de Atlante.

Meter: polymetric
VIII. Na srdce list jsem přilepil:
by Bohdan Kaminský

Na srdce list jsem přilepil:
„Zde byt jest k pronajmutí.“
A pak jsem čekal. Za čas krátký
už hlásily se kandidátky,
však žádná podle chuti.
A čet’ jsem zatím noviny,
až přišla jedna – paní!
zrak jeden žár a švarné líce,
to byla dobrá nájemnice,
tak zrovna k zulíbání.
Nu, my se záhy smluvili,
byt v skutku se jí líbil,
mně ona také líbila se,
pak řekla mi, že přijde zase.
Že počkám, jsem jí slíbil.
Závdavkem dala hubičku,
já zpátky dodal na ni,
pak smýčil jsem, by v novém bytě
po starých známých drahé dítě
nenašlo prášku ani.
A čekal jsem... nu, nepřišla,
a Bůh sám jenom ví to,
snad zdály se jí příkré schody, –
leč zmařené té naší shody
mně věru bylo líto.
Až jednou, v dumách pohřížen,
jsem ku příteli zašel.
On do srdce mne svého pozval –
tam při vchodu se výkřik ozval:
já Ji, ach Ji tam našel...
Nu, já ji nechci pomlouvat,
ač k pomluvě to nutí.
Já věru ani na zlost nepil –
a na srdce jsem klidně lepil:
„Zde byt jest k pronajmutí.“

Meter: iambic
Von dem Sitz der Sinnlichkeiten.
by Barthold Heinrich Brockes

Die Seele wircket stets. Von Kunst und Wissen
Ist sie die Meisterin. Hat sie sie nicht erdacht?
Sind die Gesetze nicht von ihr gemacht,
Wornach mit solcher Richtigkeit
Sie ausgeführet werden müssen?
Durch feste Regeln weiß des Schildrers kluge Hand
Aus dem Entwurff, den sein Verstand
Zuerst formirt, Entfernungen zu schildern,
Wo, von den trügerischen Bildern
Die Züge nicht daselbst zu sehn,
Wo sie durch seine Kunst gebildet stehn.

Meter: iambic
BOJE A PRAPORY
by Josef Svatopluk Machar

Člověk, chytrá šelma. Tužby svoje dává
jenom v kapsli ideální hodnoty.
Píše se to: chci jen stejná s tebou práva,
a čte: Pusť už, chci teď užít to, co ty.

Meter: trochaic
1L: In Sommerbäder
by Wilhelm Busch

In Sommerbäder
Reist jetzt ein jeder
Und lebt famos.
Der arme Dokter,
Zu Hause hockt er
Patientenlos.
Von Winterszenen,
Von schrecklich schönen,
Träumt sein Gemüt,
Wenn, Dank ihr Götter,
Bei Hundewetter
Sein Weizen blüht.

Meter: iambic
- CLXXX -
by Gutierre de Cetina

En medio de mi mal vino cubierto
un tan hermoso bien, tan dulce engaño,
que el alma enamorada de su daño
fue luego con el seso de concierto.
A tiempo vi el peligro descubierto,
que pudiera valerme del engaño
si consintiera Amor que en bien tamaño
tuviera la razón discurso cierto.
Si pudiera apartar del pensamiento
un temor peligroso, oscuro y triste,
¿con quién trocara yo mi buena suerte?
Mas no quiere el vencido sentimiento,
porque el alma que tal hábito viste,
no lo puede dejar salvo por muerte.

Meter: polymetric
Soneto
by Ignacio Ramírez

Heme al fin en el antro de la muerte
do no vuelan las penas y dolores,
do o brillan los astros ni las flores,
donde no hay un recuerdo que despierte.
Si algún día natura se divierte
rompiendo de esta cárcel los horrores
y su soplos ardientes, erradores
sobre mi polvo desatado vierte,
yo, por la eternidad ya devorado,
¿gozaré si ese polvo es una rosa?
¿gemiré si una sierpe en el anida?
Ni pesadillas me dará un cuidado,
ni espantará mi sueño voz odiosa,
ni todo un Dios me volverá a la vida.

Meter: polymetric
O truant Muse, what shall be thy amends (Sonnet 101)
by William Shakespeare

O truant Muse, what shall be thy amends
For thy neglect of truth in beauty dyed?
Both truth and beauty on my love depends;
So dost thou too, and therein dignified.
Make answer, Muse: wilt thou not haply say
‘Truth needs no colour, with his colour fix’d;
Beauty no pencil, beauty’s truth to lay;
But best is best, if never intermix’d?
Because he needs no praise, wilt thou be dumb?
Excuse not silence so; for ’t lies in thee
To make him much outlive a gilded tomb,
And to be praised of ages yet to be.
    Then do thy office, Muse; I teach thee how
    To make him seem long hence as he shows now.

Meter: iambic
- I -
by Juan Boscan

Disimulando voy con alegría
mi triste estado y nuestro estar contento;
alcanza luego allí mi pensamiento
el mal que viene de esto el alma mía.
Porque siguiendo yo tal fantasía
el mal se encoge donde más le siento
y así le dura más y el sentimiento
se muestra poco envuelto en tal porfía.
¡Oh fuerte caso! ¡Oh duros pensamientos
que siempre estáis pensando nueva guerra!
Haced ya paz, si no dadme la muerte,
¿qué vale imaginar nuevos tormentos
en hombre que viviendo esta so tierra,
muriendo sin morir, ni mudar suerte?

Meter: iambic
Der
 Sterbende
  Socrates.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ich meint’ ich hätte guten Fug/
Auf meinen Meister nun zu sterben/
Als ich erfuhr/ daß sein Betrug
Mich schlechte Künste ließ erwerben.
Sein Geist war gantz und gar verblend/
Und mit der Finsterniß umwunden/
Kein andre Ursach hab ich funden/
Als daß ers Himmels-Geister nennt.
Ein nichtig eingebildtes Wesen/
Mit Lufft und Feuer angethan/
Ich bin erzörnt/ daß ich gelesen/
Was mich so schlecht erbauen kan.

Meter: iambic
9.
by Nikolaus Lenau

Finster sitzt, abseit vom Heere,
Ein Hussit im Walde dort,
Einsam in des Baches Rauschen
Murmelt er sein Trauerwort.
Waschend in der Flut die Waffen,
Ruft er: »Heule, Bächlein, heule!
Ziska liegt im Zelte sterbend,
Schwingt nicht Lanze mehr, noch Keule!
Ziska liegt in seinem Zelte,
Sterbend liegt er auf dem Grunde;
Doch es ist kein Weibgeborner,
Der ihm schlug die Todeswunde.
Ha! wie kamen sie geritten,
Einen Kampf mit ihm zu wagen,
Hoch auf schwarzen, weißen Rossen;
Alle hat er sie erschlagen.
Ja, der Tod, der andre Männer
Niederschmettert und zerschellt,
Hat dem Ziska, dem Gewaltgen,
Feig und tückisch nachgestellt.
Heule, Bächlein, heult ihr Wälder,
Aller Welt den Schmerz zu melden,
Böhmen und der ganze Erdkreis
Sind verwaist des größten Helden.« –
Ziska tröstet die Betrübten,
Die an seinem Lager trauern:
»brüder, heute werd ich sterben;
Doch die Taten werden dauern.
Denn es wird in späten Tagen
Unsern Leid- und Kampfgenossen
Stärkend aus Hussitengräbern
Trost und grüner Mut entsprossen.
Darum sollt ihr meinem Tode
Stark, nicht trüb und weich erscheinen;
Habt ihr nicht gelernt von Ziska,
Keinen Toten zu beweinen?
Seid gehorsam, wackre Brüder,
Meinem letzten Tagsbefehle:
Nehmt mein Sterben, nehmt mein Scheiden
Hin mit heitrer Kriegerseele.
Hochzeit ist in diesem Zelte,
Mit der Pest bin ich getraut;
Furchtbar war Johannes Ziska,
Furchtbar auch ist seine Braut.
Mit der Rache heißen Träumen
Hat kein Weib mein Bett geteilt,
Sie allein, von deren Kusse
Nimmer wird mein Herz geheilt.
Daß ein Teil von mir noch immer
In der Schlacht den Mut euch wecke,
Spannet lustig auf die Trommel
meines Leibes kalte Decke.
Ha! schon hör ich Schlachten brausen;
Fliehend geben sie die Sporen,
Da den Feinden mein Vermächtnis
Schrecken trommelt in die Ohren.«
Also sprach er, wieder sinkt er
In den Traum der Fieberhitze,
Tummelt mitten in der Feldschlacht
Seine Keul und Lanzenspitze.
Alle, die sein Arm getötet,
Tötet er im neuen Strauß,
Alle, die schon längst im Grabe,
Müssen noch einmal heraus.
Ja! heraus! heraus! Husaren!
Panzerdicke deutsche Reiter!
Ziska kolbt euch eure Tage
Kürzer und die Köpfe breiter.
Reichen Schnee zur Erde nieder
Ließ der Himmel Böhmens fallen,
Daß der Feinde Blut in grellem
Abstich möge drüber wallen.
Ziska bohrt die Lanzenspitze
Tief den Feinden ins Gedärme,
Daß vom Frost des harten Winters
Sich das Eisen gütlich wärme.
Der beglückte Wahn des Traumes
Gab ihm seine Augen wieder,
All die Pfaffen, Fürstenknechte
Schaut er klar und haut sie nieder.
Also träumt er, also kämpft er,
Bis die letzte Kraft geschwunden,
In der Schlacht ein Held verscheidend,
Unversehrt, unüberwunden.

Meter: trochaic
Sonnet [Whyfore must minstrels unattended sing]
by Luis G. Dato

Whyfore must minstrels unattended sing
And utter sounds by no one understood?
The shy doves coo their music to the wood
And wild—as soon responsive echoes sing:
Perfuméd flowers impetuously will fling
Such exhalations like to harmony;
The moaning waves, the blood-red clouds on high,
In our soul’s sympathy are wantoning;
But these the poets offer from their art,
Are whispers wafted from some alien strain.
Perhaps they rise as secrets of the heart,
That, surging, sink, and, sinking, surge again,
Perhaps the accents geniuses impart,
Aroused by godly impulse, heard in vain.

Meter: iambic
Zlatý křížek.
by Gustav Dörfl

Domkář Vojta sedí za stolem
„u tří markytánek“;
všechno s ním se točí kolkolem:
se šenkýřkou šenkýř snící,
s černým stropem kahan blikající,
židle, stůl i prázdný džbánek.
Před měsícem drahé semeno –
jaká upomínka! –
v zádumčivé zasil zeleno:
byl to hřbitov, říše bolů,
a to símě, které zasil dolů,
jeho mladá, dobrá žínka.
Nepracoval – smutek krev mu pil;
pole měl už ztvrdlé
a než ještě srdce otupil,
propil chatrč, propil všecko,
doma zbylo na kolíbce děcko
a tu v krčmě sucho v hrdle.
„Hrom a peklo! dal bych stodolu
za jediný džbánek!“
a on pěstí praštil do stolu;
spící šenkýř vylít’ s židle,
roztáh’ k němu ruce jako vidle...
tak mu zkazit libý spánek!
„Hoj, pantáto, jděte na kutě,
máte prázdnou kapsu,“
zvolal na něj šenkýř mrzutě.
„To by bylo takhle z ostra!
Kam s tou flintou? vždyť jste jako kostra! –
Jděte, jděte, jste už na psu!“
Domkář Vojta pohlíd’ sklíčeně
k svému posměvači...
vždyť měl přece děcko po ženě,
jež mu na krk křížek dala,
než se od nich na vždy odebrala,...
zlatý křížek – hoj, ten stačí!
„Já že na psu?... na psu?... hahaha!
jen tak dále vrč mi,
ještě pevně stojí podlaha!
Počkej jenom, zítra z rána
jakého to budu dělat pána,
až zas přijdu do tvé krčmy!“
Nasadil si šikmou čepici
a pak jako kníže
opustil tu divnou sednici;
jedna noha druhé noze
překážela cestou po ouvoze,
až tak došel svojí chýže.
Přišel domů – měsíc v okna lil
zář a do té záře
postýlku i děcko zabalil;
spalo v ní jak anděl svatý –
ale s krčku pouze křížek zlatý
usmíval se na domkáře.
A již ruku vztáhl po lůžku...
ach, ta tvář, ta ústa! –
zří v nich jasně svoji ženušku!
Však co na tom! lepšíť pivo
nežli křížek a to zádumčivo,
které po ní stále vzrůstá!
Bral už křížek – v tom ho zlehýnka
hrůzným snem snad jata
zadržela slabá ručinka:
„Tata, tata, mami, mami,
černý bubák bere Ježíška mi,
tata mami, mami tata!“
Jaká slova! – ach on pojednou
na tom dětském lůžku
ztratil žízeň hříšně šerednou:
hlava k děcku schýlila se –
domkář Vojta plakal jednou zase
pro dítě a pro ženušku.
Ráno pak šel opět do práce
na pole jak prve,
děkoval to ženy památce,
která jemu na rozcestí
ukázala světlý paprsk štěstí –
lásku k dítku vlastní krve.

Meter: trochaic
- VIII -
by Franciscode Aldana

Si nunca, del umbroso y cavo seno
saliendo con tu Flora mano a mano,
Céfiro, viste en monte, en prado, en llano,
gozar el campo de tu nombre lleno;
desecha ya, por Dios, del mar Tirreno
-si tus orejas hiere el son humano-
un movimiento crudo y tan insano
que el Noto levantó por caso ajeno;
hincha las blancas velas, con las ondas
menos hinchadas ya, del favorable
y dulce soplo do mi bien consiste.
Razón es, Santo Dios, que al fin respondas,
pues mi plegaria, justa y miserable,
contiene la razón que en ella viste.

Meter: iambic
TICHÝ BLÁZEN.
by Bohdan Kaminský

Na kraji vsi mu obec boudu dala,
by pásal ovce, zvonil, hlídal v noci,
jak zbylo vše po nebožtíku otci:
i věčná bída i ta služba malá.
A časem někde v statku tvrdá skýva,
již tvrdší slovo koření a solí.
Jak vůl, jenž mlčky jařmo tahá z polí,
i když naň rána padá, hlavou kývá.
Jen časem řekne: „Taky jednou táta
byl ve statku, však propil jej, i sebe,
i nás, a všechno.“ S úsměvem, jenž zebe,
pak se svým stádem mlčky domů chvátá.
Zde kluci časem pokřikují za ním,
jak líbilo se prý mu v semináři.
Však on jde tiše dál, ten úsměv v tváři
a před sebou tu dlouhou cestu k pláním.
Po mírném svahu, který stoupá k háji,
a kolem lomu, kde se kámen láme,
jde mlčící až ku kapličce známé.
Ah, on tak dlouho už, tak dlouho zná ji!
On večerem teď často sedá tady.
Ta boží muka, co už všechno zřela!
Jej sem až matka kdysi provázela,
když do Prahy šel, tenkrát hošík mladý.
A vidí v duchu úvozem stín ženy,
jak zvolna jde a k mukám božím sedne
a ve sváteční letní odpoledne
upírá v dálku pohled zamlžený.
A zdá se mu: krok tišší je a tišší,
mdlý víc a víc. Leč ona přece čeká
a upírá svůj pohled do daleka
a zdá se jí, že známé kroky slyší...
Teď truchlá duma mizí zas a znovu
obrázek jiný září v oku vlahém:
jak s prostou rakví do kostela svahem
jde truchlý průvod zvolna ku hřbitovu.
To puklé srdce, jak tam klidně leží!
A zatím statek pustne, loď, jež tone – –
ba nevynesli z puklé lodi oné
ni cti, ni jména, – pouhý život stěží.
To ze studií on se tenkrát vrátil.
A táta, že měl pojištěnou střechu,
zapálil jednou... Rázem v děsném spěchu
divoký požár statek jejich chvátil.
O hrozno! bylo v noci, všechno spalo,
obrovský požár do daleka svítil,
a zvonek úpěl, krov se rázem řítil
a trámoví se žhavé rozpadalo.
Oh, ona hrozná, děsná slova: žháři!
I statek vedle chyt' – Ó jaká hrůza – –
a ten lid kolem jako vzteklá luza
rval paliče, jenž zsinalý byl v tváři.
Oh, ona hrozná, děsná slova: hoří!
Leč otce když pak do vězení vedli,
on neplakal, však nad mrtvolu zbledlý
on cítil, jak se země vůkol boří –
A potom stonal. Jsou tomu snad roky
či pouze den, sám neví. Jenom tuší,
že mráz jakýsi ležel v jeho duši
a v čele že byl spánek přehluboký.
Že lidé časem říkali mu „blázne“
a že byl v tmavém, velkém domě kdysi.
A když ty všecky upomínky křísí,
vždy na prahu jen toho domu vázne.
Až po letech či po té chvíli bědné
zas přišel domů... doma nebyl ale...
jej zavedli do jakés boudy malé,
kde s králíky žil otec v jizbě jedné.
To bylo vše, co necháno mu k stáří.
Z milosti obce nežil aspoň venku
jak pes. Teď sedal schoulen ve přístěnku
a stýskávalo se mu po žaláři.
Tam z kraje vsi mu obec boudu dala.
Tak stojí, sama, v polích, zvolna schází...
Oblázky časem kluk si po ní hází
a ona níž se hroutí rozvětralá.
Tam tichý blázen myšlénky své hlídá
a ke králíkům ulehá si v noci.
Vše zbylo tam po nebožtíku otci:
i králíci, i vzduch, i věčná bída.
Tam blázen – už mu k padesátce táhne –
se časem směje, časem divně kvílí.
U nohou jeho skáče králík bílý –
a blázen chvatně k čelu někdy sáhne.
A mluví při tom s ptáky, ptá se stromů
a u muk božích nepohnutě stává.
Když nad krajinou slunce zapadává,
on mlčky hledí bílou cestou k lomu...

Meter: iambic
23. An Stator.
by Christian Wernicke

Du sagest zwar, dass du dem Feinde nach Belieben
Den
Nimmst aber nicht in acht', obgleich es Sonnen-klar,
Dass dir es drum mit ihm gelungen;
Dieweil du

Meter: iambic
A S. M. la reina doña Isabel II
by Rafael María Baralt

Vierte tu sangre con furor insano
horrendo crimen, y al trocar la
                     tierra
fecundiza tu sangre cuanto encierra
de sublime y heroico el pueblo hispano
Te protege el Señor; por él, en vano
tu cuna de oro contrastó la guerra;
y del puñal, que a tu valor no aterra,
más grande y bella te guardó tu mano.
Así tras noche tenebrosa y fría
al sol más puro que el rosado Oriente
con acrecido amor saluda el hombre;
Y la belleza al contemplar del día,
del sumo Dios con pasmo reverente
saluda humilde el infernal renombre

Meter: iambic
1L: Ein Weib, das gerne trinckt, speyt unversehens auß
by Friedrich von Logau

Ein Weib, das gerne trinckt, speyt unversehens auß
Ihr Ehr, ihr gut Gerücht, auch endlich Haab und Haus.

Meter: iambic
302.
by Friedrich Rückert

Nur eine schöne Kunst ist nützlich in der That,
Haushaltungskunst im Haus, im Leben und im Staat,
Haushaltungskunst, die so der Künste Schaugepränge
Verwendet, daß kein Spiel den ernsten Zweck bedränge.

Meter: iambic
24. Julia an den Ovidius
by Christian Wernicke

Die Verse, die Du schreibst vom Leffeln,
Die misst man zwar, mein Freund, mit Scheffeln;
Doch giebts hier, wenn ichs sagen soll,
Nur
Sonst wärst du längst zu mir gekommen,
Und hättst mit mir vorlieb genommen;
Denn, dass ich ziemlich
Davor bin ich in Rom bekant.
Zudem, so steckt' ich manchen Heller
Im Essen unter deinen Teller,
Auff dass es nicht der Vater merk':

Meter: iambic
Modern Love: XXXVI
by George Meredith

My Lady unto Madam makes her bow.
The charm of women is, that even while
You’re probed by them for tears you yet may smile,
Nay, laugh outright, as I have done just now.
The interview was gracious: they anoint
(To me aside) each other with fine praise:
Discriminating compliments they raise,
That hit with wondrous aim on the weak point:
My Lady’s nose of Nature might complain.
It is not fashioned aptly to express
Her character of large-browed steadfastness.
But Madam says: ‘Thereof she may be vain!’
Now Madam’s faulty feature is a glazed
And inaccessible eye, that has soft fires,
Wide gates, at love-time only. This admires
My Lady. At the two I stand amazed.

Meter: iambic
37. Auf ebenselbigen im Namen etlicher ihrer Schwestern
by Paul Fleming

Dein süßer Namenstag, geliebte Schwester, will,
daß du auf Lustigkeit und manches schönes Spiel
auf heute seist bedacht. Laß alles Trauren fahren!
Zu Lande soll man sonst ganz keine Freude sparen.
Wir, ob wir leiblich gleich nicht können bei dir sein,
das uns zwar hoch betrübt und nicht macht kleine Pein,
wolln deinen lieben Tag auch hier mit Freuden ehren
und auf dein gutes Glück' ein' Mandelnuß verzehren.
Und daß du gleichwol des von uns auch habst ein Pfand
so senden wir dir zu diß eingelegte Band.

Meter: iambic
Retirement
by Henry Timrod

My gentle friend! I hold no creed so false
As that which dares to teach that we are born
For battle only, and that in this life
The soul, if it would burn with starlike power,
Must needs forsooth be kindled by the sparks
Struck from the shock of clashing human hearts.
There is a wisdom that grows up in strife,
And one—I like it best—that sits at home
And learns its lessons of a thoughtful ease.
So come! a lonely house awaits thee!—there
Nor praise, nor blame shall reach us, save what love
Of knowledge for itself shall wake at times
In our own bosoms; come! and we will build
A wall of quiet thought, and gentle books,
Betwixt us and the hard and bitter world.
Sometimes—for we need not be anchorites—
A distant friend shall cheer us through the Post,
Or some Gazette—of course no partisan—
Shall bring us pleasant news of pleasant things;
Then, twisted into graceful allumettes,
Each ancient joke shall blaze with genuine flame
To light our pipes and candles; but to wars,
Whether of words or weapons, we shall be
Deaf—so we twain shall pass away the time
Ev’n as a pair of happy lovers, who,
Alone, within some quiet garden-nook,
With a clear night of stars above their heads,
Just hear, betwixt their kisses and their talk,
The tumult of a tempest rolling through
A chain of neighboring mountains; they awhile
Pause to admire a flash that only shows
The smile upon their faces, but, full soon,
Turn with a quick, glad impulse, and perhaps
A conscious wile that brings them closer yet,
To dally with their own fond hearts, and play
With the sweet flowers that blossom at their feet.

Meter: iambic
A los ojos de Laura
by Tomás de Iriarte

¿Un soneto a tus ojos, Laura mía?
¿No hay más que hacer sonetos, y a tus ojos?
-Serán los versos duros, serán flojos;
pero a Laura mi afecto los envía.
¿Con qué ha de ser soneto? ¡Hay tal porfía!
-¡Ta!, que por estos súbitos arrojos
se ven tantos poetas en sonrojos,
que lo quiero dejar para otro día
-Respondes, Laura, que no
                  importa un pito
que no sea el soneto muy discreto,
como hable de tus ojos infinito
-¿Sí?- Pues luego escribirle te prometo
Allá voy ¿Para qué, si ya está escrito,
Laura mía, a tus ojos el soneto?

Meter: iambic
Sylvestrové přání na rok 1879. (Hostu,)
by Rudolf Pokorný

kterýž chytrý
pije na čtvrtlitry,
přeje sklepník – dobrá kopa –
pořádného – opa.

Meter: trochaic
1L: Ich kam hinein,
by Ludwig Achim von Arnim

Ich kam hinein,
Und sah die Tisch
Mit Pfeler Tuch
Bedecket all,
Mit Teppich war der Saal geziert,
Mitten stund im Pallast
Ein kaiserlich Kredenze
Von Zipperwein,
Wilprett und Fisch,
Bereitet war
So überköstlich Speise,
Solch mannich Blum
War da gestreut,
Himmlischer Geruch
War in dem Saal.
Zu Tisch
Manichem edlen Gast
Zu groser Reverenze
Ein grose Summ
Der Diensteleut
Dienten der Schaar,
Nach Art höfelicher Weise.
Als ein End hätt' das Mahle,
Standen sie auf,
Ein Sommer Reihen sprungen,
Gar lieblicher Gesang
Mit Freud erklang.
Ihr Melodeye
Die konkerdiret lustiglich
Gleich engelischen Zungen.
Auch sah ich viel
Der Ritterspiel
Von Rittern und von Knechten,
Mit Laufen, Springen, Ringen,
Kämpfen, Fechten
Künstlich, gelenk,
Mit viel Gepräng.
Nach dem einließen
Sie auch ein Mummereye.
Verputzet, daß man sie nit kennt,
Zumal ein wohl gezierter Hauf,
Die hätten ein Maruscatanz,
Ihr zween sah ich gerüstet ganz,
In Harnisch über alle,
Die könnten stechen, brechen
Mit den Spießen
Gar ritterlich.
In einen Winkel schmiegt ich mich,
Mein Herz vor Freuden kittert, zittert,
Hupfet, sprang
Von Wonn in diesem Saale.

Meter: iambic
IX.
by Gustav Pfleger Moravský

Ať stokrát jaro ve svých krásách jemu
S vždy stejným leskem mile zavítá:
Co osud urval srdci ztrápenému
Zasáhnuv prsa bolem rozrytá,
To odníť nelze hrobu hlubokému...
Když Jaroslav tu doslech’ v udivení,
Že upadá Vyšínský bez prodlení
Zas v novou dosis hanebného spleen-u:
Tu na novou hned myslil medicínu;
A rozvažoval, lámal hlavu sobě,
Však dáti radu nemoh’ v té zlé době.

Meter: iambic