DO DALEKA.
by František Leubner

Kde pod útulkem sester svah květný na zahradě,
tlum bratří mlčí dvou srdci ku poradě.
Jal smutek bratra Františka. Jen Bohu
by sloužil rád, jen Bohu, Bohu pouze!
Výš k němu vzlétat v radosti a touze,
dál od země se nésti nad oblohu,
zde nedbat dne, ni vesny květů cudných,
ni slunce zářného, kdy klesá v moře,
ni bílých oblaků, tmy stínů bludných,
ni bratří – ptáků na alvernské hoře,
ni sester – hvězd vesmíru po prostoře,
ni lásky nedbat milovaných bratří,
ni stesku Klářina, jež smutná patří,
co bratru svatému zas duši hlodá,
a hlavně nedbat neřesti a bídy,
co oči klá a do srdce jej bodá.
Svět vrakem jest; ni stěžně nemá, přídy,
a marně cílí ku přístavu spásy,
kdy s bouří vichornou a s víry hrá si,
an paže neposlouchá u kormidla.
Vrak topí se. Kam on má k letu křídla,
ač na nich pouta? Jest to láska čistá,
jež oddech všemu v srdci jeho chystá,
a přec jej souží, tiskne k této zemi,
kde duše vlá již k Bohu perutěmi.
Duch odhoď pouta, vížící jej k hroudě!
Dbej o svou vlastní odměnu a spásu
a blaho čistých snů, by nebes krásu
zde duše tušila a jednou v soudě
tam nad hvězdy se touhou jasu nesla,
kde na Kristovu hruď by žhavou láskou klesla!
Ó horo ekstasí a modliteb a vzdechů,
La Verno tajemná! Tam Bohu blíže!
Tam padni s beder života mně tíže,
by duše sladkou lokala tam těchu!
Prach setřes obuvi, v snů tiché kobě
se do modlitby noř a sobě žij, jen sobě!
Co kloní skráň, dlaň vzpomínek se bílá
mu čela dotekla, mlh clony odestýlá – –
Tam jitra jiná, jiná noc se kloní,
ač tytéž hvězdy, jasněji tam planou,
z trav jiné květy dechem ráje voní,
neb rosa do nich jiná slzami se roní,
strom jinak šumí, jiný hlas tam zvěře,
jež k němu tulí se a vine u důvěře –
i zlaté červánky tam dlouho tanou,
kdež dálky u hlubin svých zvonů hranou
jen marně po nich touží v modrém šeře...
Ret nevysloví, co tam srdce cítí,
jak dojmů vzpomínkami jme se chvíti.
Dlí na té hoře požehnané v duchu:
Ni světa vzdech tam nedolétá k sluchu,
zrak nemá tuchy, co se temní dole.
Vzduch vane čistý hory po vrchole
a vírem závratným tam duši sebou béře,
kde slunce otvírá dni k ránu dvéře.
Hle, duše chvátá onou zlatou branou,
vstříc andělé kde perutěmi vanou,
až ona vchází k Bohu hvězdošatá,
mrouc ohněm touhy, slunnou láskou vzňatá,
ač mlčí, z úst ros krůpěje jí kanou,
– dík nevýmluvný; ač pak chce i více,
neb do sedmera proudů hrouží se a noří,
by nepomněla těla na příkoří – –
Jest možno kdy, by plachá holubice
sny světce plašila, ač sama také
kdys do výšiny mizí podoblaké?
Dí sestra Klára bratru Františkovi:
„Můj otče, bez oddechu, bez pohovy
dbáš o jiné. A sebe nevzpomeneš?
Kde jiným nad hlavami nebe kleneš,
k snu nemáš, kam bys naklonil jen hlavu.
Kým divem nedbáš nohou na únavu?
Co v bolestech ty chodíš trním tady,
by jiný krok se toulal růží sady?
Proč ruce ukrývají rouch ti řasy?
Bych neviděla dlaní mozol asi –
Ó ruce pomocné, kdes v chudých práci
vám od únav se krev a síla ztrácí!
Tvé oči od slz bolavy... Můj bratře, otče,
z vin tvých slz tolik nikdy nekanulo;
hřích cizí k pláči tě, zlo cizí hnulo.
Kam opět jdeš, k nám sotva z cesty kroče?
Zde odpočiň, jen o sebe tu dbaje.
Noř v nebeských se vidin svaté taje,
neb duše tvá ať chvalou boží plesá,
zpěv nadšený ji nes i nad nebesa.
Jen s námi zůstaň! Den se připozdívá...
I matka země po žních odpočívá.
Ty odpočiň, kdy opět jaro nyní
jde od jihu. Již vůně květů hojí.
Ty odpočiň i drazí bratří tvoji.
Přej sobě oddechu a klidu dobrodiní.“
Den jarních půvabů se k noci blíží.
Kraj pod zahradou do šera se níží
a vonnou dýchá ovlahou, dne zvuky
už tlumí ticho večera; ni hlasu.
Tu prokmit hvězd, tam prvá třpytných jasů –
Než plně kvetou bájné nebes luky,
vstal František, jde dumně ku své chýži.
Sny jeho uhodnul a přec jej tíží
ten sladký hlas. I teď jej vyprovází,
mu domlouvá a slibuje a radí.
Kde olivy, rév platany se řadí
– buď pozdě, radost má, kdo s láskou sází –
dech v korunách: strom družně s vánky šeptá.
Co touží – rozumí mu, ač se neptá –
šum domluvný: „Ó zůstaň, bratře, s námi!
My tvými prvotně též byly chrámy,
pak vedle nás jsi bratry jiné sadil;
zda strom kdy nevděky tvou lásku zradil
a nedá stínu, sladkých nedá plodů?
Však lid – zřel's mnohdy slov svých neúrodu.“
Jde, k nebi pohlíží. Ó sestry hvězdy,
výš ducha zvoucí, mlčící však vezdy,
k vám pohlížel už mnohou nocí dlouhou
a srdce marnou tesknilo mu touhou,
k vám vyletět! Však aspoň do dna duše,
jak do průzračných vod kdes v květů skrytu,
mu čistých od vás napršelo svitů,
z nichž jako ve škeblích se perly rodí.
Vy hvězdy nemluvné, zda víte,
že v duše květech se mu zrcadlíte
vždy rosou soucitu? Hle, na blankytu
jen mih a mih – a jasnou křivkou táhle
kam hvězdná jiskra dopadnula náhle?
Zda anděl tuch tou stopou s nebe chodí,
ať z hvězdných snů i zemi den se lidstva zoří
a noc běd klesá do nezvěstných moří?
Jde ve vzpomínkách František a vidí
se u Greccia pohostinných lidí.
Brat Vallita dle vůle dá mu zemi,
by vystavěl tam klášter Bohu k slávě,
však blízko Greccia. Jdou z města, právě
jen před bránu, i dárce s dětmi všemi.
Jest večer. V údolu, zde, hradby blíže
stoj bílá stavba pod znamením kříže
a souzvuk s města zvony z kampanilly
ať tvé Avesladké line touto chvílí,
kdy dojatě si ruce spíná v klínu
člověk i k modlitbám i k odpočinu.
Tož dítě nejmenší si doma s krbu
louč roznítilo; kam jen dohodí ji,
tam klášter buď a tam ať bratří žijí.
Však František se modlí, neporoučí...
Hle, dítě čtyřleté kam žhavou vrhlo loučí?
Jak vlasatice do vysoka letí,
kde za vavřínů, dubů temným lesem
a za údolem klesá nad útesem,
kde Chudý chtěl a v duchu místo světí...
Jen dále, světa od hluku a ruchu,
ať zbožný duch se v tichu koří Duchu...
„Hoď řeřavý ten zážeh do daleka“ – –
tak prosil tehdy, vzpomněl s hvězdy pádem.
Slz radostných mu neuhasí řeka,
žár srdce, stesk je neumrazí chladem
a krokům v před už není do rozpaků,
an k bratřím mluví, hvězdy lásky v zraku,
neb pro jiné zas bude žíti dělně:
„Co hvězdou jeví Bůh nám viditelně?
Viz, bratři moje, svět nás ve tmách čeká.
Nuž, lásky zážehy my do daleka
jak hvězda házejme, v tmy padající!
Kde ona světla svět, my buďme aspoň svící!
Hle, buďme tmám byť loučí nepatrnou,
kde nohy chodců nejistotou trnou!
Svěť hvězda těchy – bídy nad údolem!
A nám-li srdce lká i sténá bolem,
že nejdou za námi, nás nevděk stíhá –
tím větší zář ať soucit pozažíhá!
Ne sobě žij! Dli v ústraní jen duchem,
ač nohou krok tě vodí světa ruchem:
v tmy plamen lásky vrhej do daleka.
Kde tvrdá bída lká, buď dlaň tvá měkká!“

Meter: iambic