PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CIX - Al templo que se hizo al rey nuestro señor don Felipe IV, en la ciudad de Caller
by Joseph de Litala y Castelvi

Este que admiras funeral encanto,
lucida pompa en Urna de Diamante
encierra, o peregrino, aquel Atlante,
que fue del mundo prodigioso espanto.
Salga en raudales despeñado el llanto,
y en la hoguera del pecho más constante
labre el dolor, la herida penetrante,
que el alma siente cuando pierde tanto.
El pérfido que oprime, o dura suerte,
de Felipe el valor, el sacro vuelo,
hoy tributa triunfos a la muerte.
Nació para morir, gran desconsuelo,
mas que no muere el gran Monarca advierte,
porque se inmortaliza al cuarto Cielo.

Meter: iambic
A PŘECE...
by Josef Svatopluk Machar

To bylo kdys... Ta touha slávy
též hladověla v srdci mém...
Chrám obrovský... Kruh slunce žhavý...
Hvězd dotýkat se temenem...
– v takových tropech bujně dmula
se fantasie dávných jar.
Nu, už se dávno rozplynula
jak šedý oblak raních par.
Otřelým slovům život dáti,
jed, sílu, hořkost, smutek, cit,
ty, již čtou, jimi ovládati,
jich jazykem i mozkem být –
co chtíti více? Jova blesky! –
leda bych tím chtěl být, čím mní
se každý veršotepec český
jak přední tak ten poslední!

Meter: iambic
Auf den  an.  1704 in der schlacht auf dem
 Schellenberg bey Donawerth geblie-
 benen general Styrum.
 J. F. C.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Um diesen Donau-straud, wo Bayern itzt erliegt,
Ward ich ein jahr zuvor nicht ohne schimpff befiegt;
Weil ich nun dazumahl geschlagen leben sollen,
So hab ich itzt allhier im siegen sterben wollen.

Meter: iambic
- 87 - Al nacimiento del Príncipe Nuestro Señor
by Lope de Vega

Sin pagar nueve mesas de posada,
salís a España, hermoso niño Austrida,
y con tener la bolsa proveída,
según afirma una comadre honrada.
Mas no quieren que de ella gastéis nada,
sino que la tengáis tan recogida,
que dándoos Dios dichosa y larga vida,
casado la gocéis bien empleada.
Indias y amores os ofrece España,
y yo os ofrezco a falta de tesoros
un caballito regilero y caña.
Con que podáis después, no digo toros,
(que siendo Carlos, es su propia hazaña)
correr los gallos y matar los Moros.

Meter: iambic
1L: Am Abgrund leitet der schwindligte Steg,
by Friedrich Schiller

Am Abgrund leitet der schwindligte Steg,
Er führt zwischen Leben und Sterben,
Es sperren die Riesen den einsamen Weg
Und drohen dir ewig Verderben,
Und willst du die schlafende Löwin
So wandle still durch die Straße der Schrecken.
Es schwebt eine Brücke, hoch über den Rand
Der furchtbaren Tiefe gebogen,
Sie ward nicht erbauet von Menschenhand,
Es hätte sichs keines verwogen,
Der Strom braust unter ihr spat und früh,
Speit ewig hinauf und zertrümmert sie nie.
Es öffnet sich schwarz ein schauriges
Du glaubst dich im Reiche der Schatten,
Da tut sich ein lachend Gelände hervor,
Wo der Herbst und der Frühling sich gatten,
Aus des Lebens Mühen und ewiger Qual
Möcht ich fliehen in dieses glückselige
Vier
Ihr Quell, der ist ewig verborgen,
Sie fließen nach allen vier Straßen der Welt,
Nach Abend, Nord, Mittag und Morgen,
Und wie die Mutter sie rauschend geboren,
Fort fliehn sie und bleiben sich ewig verloren.
Zwei
Hoch über der Menschen Geschlechter,
Drauf tanzen, umschleiert mit goldenem Duft,
Die Wolken, die himmlischen Töchter.
Sie halten dort oben den einsamen Reihn,
Da stellt sich kein Zeuge, kein irdischer, ein.
Es sitzt die Königin hoch und klar
Auf unvergänglichem Throne,
Die Stirn umkränzt sie sich wunderbar
Mit diamantener Krone,
Drauf schießt die Sonne die Pfeile von Licht,
Sie vergolden sie nur und erwärmen sie nicht.

Meter: polymetric
- LXXXV - A Rebeca
by Joseph de Litala y Castelvi

Rinde del Sol Rebeca la luz pura,
cuando en Nacor ostenta sus primores,
llega a la fuente despreciando ardores
e incendios halla en el cristal que apura.
Cortesano Eliazer a su hermosura,
ya misterioso alienta su temores,
tierno la obliga, pídele favores
pues siendo para Ifac su fe asegura.
Con gala, con donaire, y gentileza
desenlaza la soga, que en el brazo,
prisionera de Amor la vence al ruego.
Sírvele el agua, y logra su belleza,
alcanzar en la ofrenda un dulce lazo,
que en el Cielo labro el Divino fuego.

Meter: polymetric
PO STĚHOVÁNÍ.
by Adolf Červinka

Ó snivá krásko z Malé Strany,
již vídal jsem na pavlači,
v mém srdci zvoní smutně hrany,
když po tobě se rozpláči.
Pryč jitra jsou, kdy v jupce bílé
ty’s míhala se před zraky,
teď v delikátní ony chvíle
mně přáno zřít jen baráky.
A místo stříbra tvého hlásku,
jež mělo obsah zákonný,
zde slyším jenom drsnou zkázku,
již nosí orgán výkonný.
Ó věř, já neznám v citu šalby:
snad necky, v kterých právala’s
své krajky, ret můj zulíbal by,
jen tebe kdybych uzřel zas.

Meter: iambic
Přání.
by Adolf Heyduk

Čas léta prch’, a rosa tuhla v luze,
má do úbočí hvozdů byla chůze,
vše smutniti, vše usínat se zdálo,
ni ptáče jedinké se neozvalo.
Máť příroda si v husté tkala síti
své v podjeseni napředené niti,
a divným záchvatem se k práci měla,
snad zbytky slunce jimi chytnout chtěla.
Či hodlala snad zemi rubáš přísti?
V mých stopách smutně šelestilo listí,
a stesky moje, jenom veršem zdobné,
se rázem proměnily v slzy drobné.
Ó, kéž by jesení tou ku posledu
i žal se proměnil, jejž teskliv vedu,
by všaký cit, jejž jsem kdy v srdci choval,
mně v rudý granát písně zkrystaloval.

Meter: iambic
V závoji touhy.
by Růžena Jesenská

Ty se mne dotýkáš, a ve tmě bílá svíčka
slzí a čadí, vzdechem dohasíná,
rty rudé hoří, oči skryla víčka,
záclony padly, tma nás těsně spíná.
Jen luna modrá do hedvábí noří
své krásné oko, cvrček hloupě zpívá,
je tma a noc. Tvá ústa na mých hoří,
v tvých dlaních srdce moje odpočívá.
Zelené světlo po koberci těká,
a rudé máky na polštářích kvetou,
a šňůra perel přetržena stéká,
tys opil mě tou divně drahou větou.
Mám tebe, cítím krásu býti ženou,
Můj zázrak! Dál se neptám. Cíl? Kdo tuší?
Zní tlukot srdce nocí rozechvěnou,
chci hvězda padnout, zmizet ve tvé duši.
A zítra být jen Tajemstvím a planout
v tvé rudé krvi, tobě v cestu svítit –
a s tebou kdysi slza žhavá skanout,
s povrchu v prostor závratný se sřítit.

Meter: iambic
“No, Master, Never!”
by Joshua McCarter Simpson

Or the true feelings of those slaves who say they
  would not be free. The following shows their
              feelings when they are free.
   Air—“Pop Goes the Weasel”
Old master always said,
   Jack will never leave me:
He has a noble head,
   He will not deceive me.
I will treat him every day
   Kindly and clever,
Then he will not run away—
   No, master, never!
One night I heard him say,
   He was going to Cleveland,
A thought struck me right away,
   That this was a free land.
I thought if I too could go,
   The dearest ties I’d sever.
And never would come back no more—
   Never! no, never!
The next morn at early dawn,
   I heard old master knocking:
He says, “Jack, we must be gone—
   Put on your shoes and stockings.”
Quickly I bounded out,
   And got my clothes together,
And told my wife I’d not come back
   No, Lizzie, never!
Soon we were on the way,
   Toward the Forest City;
There to leave my wife a slave,
   I thought it was a pity.
I heard mistress slightly say,
   We’ll all keep together,
Or Jack will go to Canada,
   No, says master, never!
Jack, says he, be wide awake,
   And let nobody tease you;
And don’t go too near the lake—
   The cold winds will freeze you!
Do you think I would run away,
   And leave a man so clever,
And seek a home in Canada?
   “No, master, never!”
We stopped at the Weddell House,
   The thought then came o’er me,
That now’s the time to go across,
   As many have gone before me.
I went down to the steamboat wharf
   Got on the Jacob Astor,
And cried aloud as she shoved off,
   Farewell, old master.
The next day, in Malden town,
   Who should I see but master,
He says, Jack, you must go home,
   You’ll starve and freeze to death sir.
Says I, you are a nice old man;
   Very kind and clever;
But think I’ll wear my chains again?
   “No, master, never!”

Meter: polymetric
A Colón
by Napoleón Quesada

Siempre Dios suscitaba un gran profeta
para su pueblo que iba hacia la ruina
cuando olvidaba aquella luz divina
que la guiaba a una gloriosa meta
Así te miro: genio que interpreta
los designios celestes; ilumina
Dios tu mente y tus pasos encamina,
Colón, vidente, mártir y poeta
Tu pensamiento es infinito foco
que ilumina una edad Te llaman loco
por exceso de luz que hay en tu mente
Porque en ella contemplas cómo
                     brilla
al través del Atlántico, la orilla
de un admirable nuevo Continente

Meter: polymetric
4.
by Johann Gottfried Herder

Ein Bauer fand (es wintert' hart)
Ein buntes Schlängelein,
Von Frost erstarrt.
»das bring' ich nun den Kindern mein!«
Und barg es in den Busen 'nein.
Das Schlängelein
Erwarmte fein,
Und stach.
Vertrau Du schönen Geistern Dich!
Sie lohnen Dich
Mit Natternstich.
Verräther! Du, mit allen Deinen Musen
Warst mir im Busen.

Meter: iambic
Gleich und gleich
by Johann Wolfgang Goethe

Ein Blumenglöckchen
Vom Boden hervor
War früh gesprosset
In lieblichem Flor;
Da kam ein Bienchen
Und naschte fein: –
Die müssen wohl beide
Füreinander sein.

Meter: iambic
La esfinge – II
by Gaspar Núñez de Arce

Sembrado está de huesos, que
                        calcina
sol inclemente, el árido contorno,
y por el aire, ardiente como un horno,
no cruza ni una humilde golondrina
Alza polvo sutil densa neblina
de la cansada caravana en torno,
que, rindiéndose al peso del bochorno,
con soñolienta postración camina
Nada su sed inextinguible aplaca,
ante se irrita más, cuanto
                     más finge
gratos oasis el febril anhelo
Y en la remota línea se destaca
la gigantesca mole de la Esfinge,
impenetrable y muda como el cielo

Meter: polymetric
BEATUS ILLE...
by Josef Svatopluk Machar

Mít domek, jehož okna vedou
na rovinaté okolí,
na luka, pole, cestu šedou,
jež lemována topoly –
na dvorku lípy dvě být musí
a zdravá studna; velký pes,
slepice, kohout, kachny, husy
a holubů a vrabců směs –
tak člověk sní, kdy je mu jasno,
čím chtěl by být, co chtěl by mít...
Bezjmenné zrnko, jež je šťastno,
že slyší srdce země bít,
že pokoj nervů má, klid v duši,
jsa vzdálen špinavých těch vád
a v záři slunce sotva tuší,
co je to český literát.

Meter: iambic
V PRACHATICÍCH.
by Otokar Mokrý

V úvalu snivém věčně skaboněno,
zhříženo v spánek dumavý,
městečko tiché bory obemčeno,
na práhu svaté Šumavy.
Nad ním se Libín šedovlasý kloní
do luhů smavých, malebných
a v dáli Boubín šerou mlhou cloní
lysiny skrání velebných.
K Prachatic věžím, věky potemnělým,
jsem tíhnul znaven před lety,
k cimbuřím starým, valům osiřelým,
jak děcko v zámek zakletý;
kde halapartna stářím zrezavělá
shlížela s brány temena
a v maltě šedé, oprýskané tkvěla
houfnice koule kamenná.
Ze dlažby vetché tráva vyrůstala
po osamělém náměstí,
se střech mi větrem korouhvička lkala
vstříc tajůplné pověsti.
Po stranách domy malbou starodávnou
v průčelí pestře zdobeny
se kladly v stínu s minulostí slavnou
ve spánek němý, kamenný.
V radnice štítu slepá kněžka mladá
zlacené vážky třímala
a pod okapem nekonečná řada
pitvorných nestvůr dřímala.
Na pouti bludné starých domů tísní
uliček sítí tajemnou,
stavení pusté kryté mechem, plísní
se vynořilo přede mnou.
Divoký břečťan vetchou okenici
závojem hustým oplítal,
a žlutý netřesk v štítu lomenici
kyticí bujnou rozkvítal.
Husova škola. – – V temné lidu báji
tak slove pustá ruina,
z ní tajůplné zkazky vyrůstají,
jak ze zdí jejích travina.
Můj krok se nesl jako ve snu jemně
pod tmavý arkýř světnice,
a v pestré tísni plížila se ke mně
tajemných vidin směsice. – – –
Zřel jinocha jsem – leskem rajských snění
jak světec boží omámen,
v dumavém skláněl čelo přemýšlení
na zdobné bible pergamén.
Kadeří bujných clona ovívala
mladistvou líci ruměnou,
po skráni vlnou jemnou seplývala
v okrasu písmen zlacenou.
Pozdvihl ke mně stinnou oka řasu
planoucí v zbožném přísvitu;
i bylo mi, jak pohlížel bych v žasu
v hlubokou propasť blankytu.
A duše má se jako lístek chvěla,
když právě z puku vykvítá,
a chmýří jeho příze uzardělá
paprsků jarních oplítá.
Zřel muže jsem. – Ve svatém zanícení
k širému mluvil zástupu,
a z chrámu mrskal v zbožném rozhořčení
svatokupectví potupu!
Ohnivý věnec plál mu kolem čela,
žeravé blesky metaje,
a v dáli hromem utajeným zněla
velebná bouře Sinaje!
Pozdvihl ke mně jemnou oka řasu,
stopenou v rudém plameni –
i bylo mi, jak pohlížel bych v žasu
v nebeskou výheň nadšení;
v hořící keř na poušti němé, siré
a slyšel ohlas hromový,
jak mluví ke mně ve tmě hluché, čiré,
velebným retem Jehovy!
A duše má se rozechvěla náhle,
jak lístek svadlý, sžehnutý,
když tetelí se kolem větve sprahlé,
palčivým žárem dotknutý...
Zas víčka moje zvolna procitala
pod pustým domku arkýřem,
po větru žalně korouhvička vlála
nad obemšeným vikýřem.

Meter: iambic
Sonetos – VI
by Tomás de Iriarte

Del oro, como muchos, no dependo,
Fabio, pues ni le guardo ni codicio;
ni dependo jamás del vulgar juicio,
pues dar a luz mis obras no pretendo.
Del sexo mujeril casi no pendo,
pues amo por placer, no por oficio;
y aun menos de la corte y su bullicio,
pues de fingir y de adular no entiendo.
Solamente dependo de la muerte,
ya que discurso no hay ni
                        diligencia
que de su despotismo nos liberte
Mas la espero sin miedo y con paciencia,
vivo sin desearla; y de esta suerte,
amigo, se acabó la dependencia.

Meter: iambic
Listening
by Amy Lowell

’T is you that are the music, not your song.
  The song is but a door which, opening wide,
  Lets forth the pent-up melody inside,
Your spirit’s harmony, which clear and strong
Sing but of you. Throughout your whole life long
  Your songs, your thoughts, your doings, each divide
  This perfect beauty; waves within a tide,
Or single notes amid a glorious throng.
  The song of earth has many different chords;
Ocean has many moods and many tones
  Yet always ocean. In the damp Spring woods
The painted trillium smiles, while crisp pine cones
  Autumn alone can ripen. So is this
  One music with a thousand cadences.

Meter: iambic
108.
by Friedrich Rückert

Worin besteht die Lust, die eigne Lust, auf Fluren
Des Alterthumes nachzugehn versunknen Spuren?
Hier aufzufrischen, was der Hauch der Zeit verwischt,
Dort wegzuwischen, was sich Falsches dreingemischt?
Mit schwachem Nachtlicht Nacht der Räthsel zu beglänzen,
Und mit Vermuthungen die Trümmer zu ergänzen?
Die Menschheit ists in dir, die sich an sich ergetzt,
Gern aus dem Alter in die Jugend sich versetzt;
Wie du im engern Kreis dich deines Bildes freuest,
Wenn du des Tagebuchs erloschne Schrift erneuest,
Wenn dein rückahnender Gedanke glücklich knüpft
Den Faden, wo er dir vor Jahren ist entschlüpft.

Meter: iambic
Ueber den tod Herrn Christians des dapferen herzogen und starken heldens von Braunschweig
by Georg Rodolf Weckherlin

Du, tod, bist, zweifels ohn, ohn augen und verstand,
weil den verzagten du, dich fliehend, nicht nachlaufest,
weil du die dapfersten am ersten hinweg raufest,
darunder dieser held, des teutschen reichs wohlstand;
dan hätt ihn dein gesicht und witz nur können sehen,
so hättest, sparend ihn, du müssen selbs gestehen,
daß mehr volkreich dein reich durch sein, dan deine hand.

Meter: iambic
23.
by Ernst Moritz Arndt

Ich bin so traurig in dem Herzen
Und weiß nicht mehr, wo hin noch her,
In meinem Innern braust von Schmerzen
Ein weites, kaltes wüstes Meer,
Es reißt mich Sehnsucht und Verlangen
Vom Süd zum Nord, vom Ost zum West,
Gleich einem Menschen, der von Schlangen
Im Busen trüg' ein ganzes Nest.
Ich bin so traurig in dem Sinne,
Der sonst so still und freundlich war,
So voll von Gottes süßer Minne,
Von Gottes Licht so hell und klar;
Bei Menschen fühl' ich mich verlassen,
Und einsam faßt mich schlimme Not,
Ich kann mich selber nicht mehr fassen
Und wünsche oft: O wärst du tot!
Denn ach! mein Gott hat mich verlassen,
Weil ich zuerst mich selbst verließ
Und auf des Lebens breite Straßen
Mich töricht gnug verlocken ließ.
Im bunten, gaukelnden Gebrause,
Wo floh es hin, mein altes Glück?
Wie find' ich zu der stillen Klause
Der Kinderunschuld mich zurück?
O du, der in das Land der Nächte
Die Liebe selbst herabgesandt,
Daß sie uns allen Gnade brächte
Und Heilung mit der milden Hand,
Der sie ans harte Kreuz geschlagen,
Mit Dornen blutig sie zerriß,
Daß wir in Sünden nicht verzagen,
Der unerschöpften Huld gewiß.
Du tröste, was den Trost verloren,
Du richte das Gefallne auf,
Und zu den steilen Himmelstoren
Gib Mut und Licht dem Pilgerlauf.
Du bist die Güte, du die Treue,
Ich bin der Staub, ich bin das Nichts,
Das sehnend lechzt zur heitern Bläue
Des reinen Glücks, des reinen Lichts.

Meter: iambic
- CXIII -
by Gutierre de Cetina

Al tiempo que Leandro vio la estrella,
dulce farol del alma suya y muerte,
que Hero puesto había por la suerte
para él tan desdichada y para ella,
el pecho puso al agua, que era vella
espanto, en su tormenta tanto fuerte.
«No quieras -dice-, ¡oh mar!, embravecerte.
Aplaca, ¡oh dios Neptuno!, el furor de ella.»
Mas poco rato va su luz siguiendo,
y siempre con las olas peleando,
alzó su flaca voz, triste, muriendo.
«¡Oh Hero y alma mía! -iba diciendo-,
no canses tu deseo, y desperando,
despídome de ti, para ti yendo.»

Meter: iambic
- 3 - Acto II, DON NUÑO
by Lope de Vega

Al signo de León, de nueva estrella
quiso Blanca adornar, y fue bastante
dejar caer desde su cielo un guante;
la estrella no, que se quedó con ella.
Vistió su claro sol púrpura bella,
su mano más cristal, y todo amante
para tanto laurel vistió diamante,
determinado de morir por ella.
Nube era el guante que ocultaba en vano
la nieve que en las almas fuego llueve,
con que pensó templarse amor tirano.
Pero burlose cuando más se atreve,
porque, quitando el guante de la mano,
cayo la nube y se quedó la nieve.

Meter: iambic
- XIII- Deprecación al tiempo
by Pedro Soto de Rojas

Si quiebras, tiempo, los peñascos duros,
si aceros comes, si metales bebes,
si firmes montes con tu fuerza mueves
y a brazos rindes invencibles muros,
si los anfiteatros mal seguros
están al golpe de tus filos breves,
si Troya das al viento en polvos leves
y a Cartagos al suelo en llantos puros,
muda aquel pecho que mi llanto ha sido
duro peñasco, alcanza tú la gloria
de un triunfo a los mortales prohibido,
goza la pompa de tan gran victoria;
pues tienes tanta fuerza y tanto olvido,
muda aquel pecho o vence mi memoria.

Meter: iambic
[der jener Welten ungeahnte Zahl]
by Luise Hensel

Der jener Welten ungeahnte Zahl
In nie gemessne Fernen hingesä't:
Ihm tanzt das Mücklein froh im Abendstrahl,
Der Cherub dienet Seiner Majestät.
Mir schwindelt ob der Größe Seiner Macht.
Nicht löst mein Geist der vielen Räthsel Sinn;
Mein Auge blendet Seiner Wunder Pracht,
Wo ich selbst Räthsel mir und Wunder bin. –
Die Gnade nur zog früh mit starker Hand
Mich aus des Zweifels bodenlosem Grund,
Und Licht hast Du mir auf den Pfad gesandt:
Dein Wort, erklärt von Deiner Kirche Mund. –
Ich will, ein Kind, in Einfalt weiter gehn,
Mein Wissen sei des Glaubens reine Frucht;
Dort wird mein Glauben seliges Verstehn,
Dort find' ich, was ich dürstend hier gesucht.

Meter: iambic
Darum keine Feindschaft!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Gestern hingen viele
Kirschen noch am Stiele.
Heute sind die Zweige leer,
Keine Kirschen find' ich mehr.
Spatzen, warum ließet ihr
Nur die harten Kerne mir?
Gestern – könnt es glauben,
Gab's noch süße Trauben.
Heute sind die Ranken leer,
Keine Beeren find' ich mehr.
Spatzen, warum ließet ihr
Nur die leeren Schalen mir?
Will euch doch nicht schelten,
Will's euch nicht vergelten:
Wenn's im Winter friert und schneit
Und ihr Spatzen hungrig seid,
Sollt ihr leiden keine Noth,
Füttr' ich euch mit Korn und Brot.

Meter: trochaic
An  —
by Eduard Mörike

Laß doch dein Dichten! hast ja Geld;
Tropf! brauch's, die Poesie lebendig zu betreiben!
Was gilt's? dich freut das Schönste in der Welt
Nur halb, vor lauter Angst, du müssest es beschreiben.

Meter: iambic
Příměří.
by Augustin Eugen Mužík

Blahé teplo! Ve tvých poutech
k druhu druh se tiskne rád!
Zářné světlo! Ve všech koutech
chvění tvé zřím v plesu vlát.
Vedle krbu kolem stolu
jenom k sobě všichni blíž,
zapijme dnes lidstva spolu
odvěké té bídy tíž!
Kde jsi, soku, nepříteli?
Pojď jen směle přes náš práh,
polibek tě čeká vřelý,
odpuštění dojde vrah.
Kdo jsi sám a bez úlevy,
přisedni sem mezi nás!
Nemáť nade syny Evy
dnes mít moci hlad ni mráz.
Nechať vínem vzproudí zase
v srdci stará, černá krev,
v bratrském tom hodokvase
nechať zmizí zášť i hněv!
Pryč, vy báje, retem lkavým
jež kdy šeptal chvějný ret,
jediným že hrobem tmavým
jesti ten náš širý svět.
Ahasvere, Kaine, Leare,
které mijí hrobu skryt,
jimž nedáno v zemi šíré
kam svou hlavu položit –
Nezírejte zkrvavělým
okem z temna v jizbu k nám,
také pro vás srdcem vřelým
úlevy a těchy mám.
Mnohý z nás, tak stejně bídný,
vaší trýzně rodný brat,
hledá marně koutek vlídný,
kde by mohl dokonat.
Nezhynulo vaše sémě –
běda! stále poznovu
vaše bída v lidské plémě
klade svoji obnovu.
Přec však člověk jednou v žití
rád se sprostí vzdoru pout,
každé srdce touhu cítí
na druhém si spočinout.
A kdo jindy sám šel světem,
dnes se k druhu uklání,
a kde chvěla kletba retem,
dnes jím chvěje žehnání.
Slyšte – co to vane vzduchem?
Zní to smíru hodina,
že jsme všichni bratry duchem,
srdcem – jedna rodina.
Ahasvere, Kaine, Leare,
zmizte za svou oponou,
vaše nářky, kletby syré
v zvucích varhan utonou.
„Narodil se“, zní to vzduchem,
smíru bije hodina,
lidstvo jesti bratry duchem,
srdcem – jedna rodina.

Meter: trochaic
15.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Wohin? O Mensch. Zurück. Umbsonst gehst du herfür,
Bleib in dir. Wilt du Gott. Gott selber wartet dir.

Meter: iambic
6. Fichtovi.
by Jan Karafiát

V studovně své mudrc Fichte
Sebe sám i vesmír stvořil,
Četný pak, též tvořit dychtě,
Se mu žák hned dvorně kořil.
Já až trnu. Pak se táži:
Celé světy tvořit moha,
Zdali pak se opováží
Nějakého stvořit boha?
Nechtěl. Snad jej hromovládný
Z bájek děsil světobůrce,
An by rachot mu byl snadný,
Jímž by svého zabil tvůrce.
Bláhový ty tvořiteli!
Myslím, na tvém rovu stoje,
Kosti tvé již na prach ztlely,
A tvých žáků pošly roje.

Meter: trochaic
Nachruf an meinen Bruder.
by Joseph von Eichendorff

Ach, daß auch wir schliefen!
Die blühenden Tiefen,
Die Ströme, die Auen
So heimlich aufschauen,
Als ob sie all' riefen:
„dein Bruder ist todt!
Unter Rosen roth
Ach, daß wir auch schliefen!“

Meter: polymetric
SMUTEK PANENSTVÍ.
by František Taufer

Mne nikdo nezeptal se, zda mé srdce zžehá
jediný plamen lásky, bělostný či rudý,
zda k nebi spěti chci, či tam, kde peklo šlehá,
snít’ v síních z mramoru, plát’ hvězdou v život chudý.
Kol mužů toužících jsem prošla nepoznána
jak píseň básníka, jíž neslyšeli spící.
A nikdo z živoucích do ticha mého rána
lichotné vyznání mi nedovedl říci.
Když stíny večera se alejemi plíží,
v postavy mladistvé se převtělují bozi,
vždy slyším polibek, jímž den se s nocí sblíží,
a ve tmě věčnost zřím, jak marnosti mé hrozí.

Meter: polymetric
Tote Blumen
by Clara Müller-Jahnke

In des Hofes Sterbewinkel,
schräg vom Dachfirst überhangen,
liegt auf Scherben Schutt und Kehricht
– tief das Haupt in Staub gepreßt –
eine tote Sonnenblume.
Aus dem Dachrohr unermüdlich
rieselt der Septemberregen,
rinnt und rinnt, und kann doch nimmer
die Verwelkte neu beleben,
kann aus ihrem Strahlenkelch
nicht den Staub der Erde waschen.

Meter: trochaic
Damenpoesie nach dem tollen Jahr
by Ludwig Eichrodt

Wo ist das Land, da noch Gesetze blühn,
Wo Tugenden Millionen Herzen glüh'n,
Ein Vaterauge sanft auf Alles blickt,
Und der Verführung einmal gar Nichts glückt?
Wo ist das Schloß voll wunderschöner Prinzen,
Da nicht Verräthermienen teuflisch grinzen,
Wo nur die Treue wandelt aus und ein,
Und stumme Ehrfurcht ist kein leerer Schein?
Wo ist der Staat, da Sinn für Ordnung ist,
Zu Würden nur gelangt der wahre Christ,
Zufriedenheit bei Unterthanen wohnt,
Und sich Verdienst in milder Gnade sonnt?
Wo Jeder mit den Seinen sich begnügt,
Und höhern Wünschen man sich gerne fügt,
Wo Neid und Habsucht, Scheelgier und Verrath
Nicht überwuchern darf des Guten Saat?
Wo man allein noch Ritterlichkeit trifft,
Wo nimmer wirkt das Demokratengift,
Wo nicht die Faulheit auf der Bierbank thront,
Und Pflichterfüllung durch sich selbst belohnt?
Wo stille Demuth annoch findet Statt,
Und noch der Adel was zu sagen hat,
Wo Herr und Knecht kein leerer Name ist,
Kurz, wo Religion und Christenthum noch ist!?

Meter: iambic