PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Unter der Linde.
by Annette von Droste-Hülshoff

Es war an einem Morgen,
Die Vöglein sangen süß,
Und über’m Raine wallte
Das schönste Blumenvließ.
Das Börnlein mir zur Seite
Sprach leise, leise fort,
Mit halbgeschlossnen Augen
Saß ich und lauschte dort.
Ich sah die Schmetterlinge
Sich jagen durch das Licht,
Und der Libelle Flügel
Mir zittern am Gesicht.
Still saß ich wie gestorben
Und ließ mir wohlig sein,
Mich mit den Blüthenflocken
Vom Lindenzweig bestreu’n.
Mein Sitz war dicht am Wege,
Ich konnte ruhig späh’n;
Doch mich, verhüllt vom Strauche,
Mich hat man nicht geseh’n;
Wenn knarrend Wagen rollten,
Dann drang zu mir der Staub,
Und wenn die Vöglein hüpften,
Dann zitterte das Laub.
Und nahe mir am Hange
’ne alte Buche stand,
Um die der ernste Eppich
Sich hoch und höher wand.
Sein düstres Grün umrankte
Noch manchen kranken Zweig;
Doch die gesunden spielten
Wie doppelt grün und reich.
Es war im Maienmonde,
Die Blätter atlaszart;
Wie hast du alter Knabe
So frisches Herz bewahrt?
Auf einer Seite thränend
Und auf der andern licht,
Zeigst du auf grüner Säule
Ein Janusangesicht.
Da dacht’ ich eines Freundes,
Deß Locken grau und lind,
Ein armes Wrack sein Körper,
Und ach, sein Herz ein Kind;
Mich dünkt, ich sah ihn neigen
Mit Thränen auf ein Grab,
Und wieder Blumen streuen
In eine Wieg’ herab.
Da weckten Rinderglocken
Mich aus den Phantasey’n;
Ein trüber Staubeswirbel
Drang durch’s Gebüsch herein,
Und mit Geschrei und Schelten
Riß einen Epheustab
Der Treiberknecht vom Baume
Und trieb sein Vieh bergab.
Mir war, als ob geschädigt
Ein frommes Leben sei;
Doch horch, was trabt so neckend
So drall und knapp herbei?
Das Ränzel auf dem Rücken,
Barett im blonden Haar,
Kommt ein Student gepfiffen,
Ein lustiger Scholar.
”o pescator del onde“
Es gellt mir dicht am Ohr;
Nun steht er an der Buche,
Er hebt den Arm empor.
Verbrämt sein schlichtes Käpplein
Mit Lindenzweiges Zier,
Und pfeifend trägt er weiter
Sein flatterndes Zimier.
Glück auf, mein frischer Junge,
Gott geb’ dir Luft und Raum!
Wie gern die lust’ge Flagge
Dir gibt der heit’re Baum;
Er ist kein schlimmer Alter,
Dem in verdorrter Brust
Das Herz vor Aerger zittert
Ob schmucker Jugend Lust.
Doch still, was naht sich wieder?
Ein Husten kurz und hohl,
Es schlürft den Anger nieder,
Ach Gott, ich kenn’ dich wohl!
Es ist der Buche Zwilling,
Mein alter, kranker Freund,
Auf dessen Haupt so flammend
Die Maiensonne scheint.
Nun steht er an dem Baume,
Lugt unter’m Zelt hinaus,
Wie riecht er so behaglich
An seinem Veilchenstraus.
Nun sucht er an der Rinde,
Er wandelt um und um,
Und lächelt ganz verstohlen
Und blickt verschüchtert um.
Dort schau’ ich tiefe Risse
Und dachte, Frostesspalt;
Doch wären’s Namenszüge,
Dann sind sie adamsalt;
Nun schlägt er einen Nagel,
Er hängt sein Ränzchen auf,
Mich dünkt, ich seh’ erröthen
Ihn an die Stirn hinauf.
O könntest du mich ahnen,
Mein grauer Lysias,
In deinem ganzen Leben
Wärst du nicht wieder blaß.
Doch wer dein spotten könnte,
Du Herz voll Kindessinn,
Das wär gewiß kein Mädchen
Und keine Dichterin.

Meter: iambic
Interview mit Frau Doumergue
by Kurt Tucholsky

Merk: Er ist nicht mehr Präsident und hat inzwischen geheiratet.

Meter: anapestic
1L: Aus deiner Liebe kommt mir solch ein Segen,
by Hedwig Lachmann

Aus deiner Liebe kommt mir solch ein Segen,
Sie macht mein Herz so sorglos und so fest,
Ich kann so ruhig mich drin niederlegen,
Wie sich ein Kind dem Schlafe überlässt.
Ich geh dahin von Zuversicht getragen,
Seit neben deiner meine Seele schweift;
So, wie man wohl an schönen Sommertagen
Durch reife Ährenfelder sinnend streift.
Da gleiten sanft die Finger über Blüten
Und Halme hin, wie eine Mutter pflegt,
Und alles Leben möchte man behüten,
Das seine heil'ge Saat zum Lichte trägt.

Meter: iambic
- LV -
by Juan de Arguijo

Mira con cuanta priesa se desvía
de nosotros el sol, al mar vecino
y aprovecha, Fernando, en tu camino
la luz pequeña de este breve día.
Antes que en tenebrosa noche fría
pierdas la senda, y de buscalla el tino,
y aventurado en manos del destino
vages errando por incierta vía.
Hágante ajenos casos enseñado
y el miserable fin de tantos pueda
con fuerte ejemplo apercibir tu olvido.
Larga jornada, plazo limitado
tienes, veloz el tiempo corre; y queda
sólo el dolor de haberlo mal perdido.

Meter: polymetric
2.
by Emanuel Geibel

Großes vermag der Verstand, er ersinnt und bildet und ordnet,
Aber das Kunstwerk schweigt, aber die Ordnung ist tot.
Prangt auch hehr das Gebild' in der Glieder entzückendem Gleichmaß:
Nimmer vom Marmorgestell springt es errötend herab,
Nimmer bewegt sich die atmende Brust, von der schwellenden Lippe
Fließt, uns das Herz zu erfreun, nie der empfindende Laut;
Ach, und des Auges erstarrtes Gewölb' klagt traurig und glanzlos:
»warum gabst du den Leib, wenn du die Seele nicht gibst?«
Willst du Lebendiges zeugen, so schaffe, wie Gott schuf – liebend;
Göttlichen Odem beschert einzig die Liebe dem Werk.

Meter: polymetric
XXII. Cos v mlhách se k lesům potácí,
by Vítězslav Hálek

Cos v mlhách se k lesům potácí,
jak duchové z podzemní říše –
a jste-li vy duchové jací,
nuž mluvte a postůjte tiše.
Ten jeden jak v klášterním šatě,
tak bílý jak na kazatelně,
ten mluví tak zkrouceně svatě,
však malounko srozumitelně.
Ti druzí jak nábožné stádo,
hned ulehli k poutnické holi –
„Ach, věřte, že stárne, co mládo,
a v staré že dají se moli.“
Ti srazili v hromadu hlavy –
„Kéž možná tak nejvíce vědět,
pít nejlépe na dobré zdraví,
mít teplounké hnizdo a sedět!“
Mnich povídá na všecko: Ano,
a žehná jim z rozpiatých ramen:
„Jen věřte, a vše bude dáno!“
Mé díky, vy duchové; amen.

Meter: amphibrachic
- II - A las damas de la corte, pidiéndoles favor para los galanes andaluces
by Gongora

Hermosas damas si la pasión ciega
que os arma de desdén, no os arma de ira,
¿quién con piedad al andaluz no mira
y quién al andaluz su favor niega?
¿En el terreno, quién humilde ruega,
fiel adora, idólatra suspira?
¿Quién en la plaza los bohordos tira,
mata los toros y las cañas juega?
¿En los saraos quién lleva las más veces
los dulcísimos ojos de la sala,
sino galanes del Andalucía?
A ellos les dan siempre los jueces
en la sortija el premio de la gala,
en el torneo, de la valentía.

Meter: polymetric
SMÍR.
by Bohdan Kaminský

Noc byla tichá jako srdcí ples,
když najdou se, tak najdou cele, cele
a kolem mír, tak svatý, velký dnes
se snášel mi v to srdce osiřelé.
A měsíc plál a jeho obraz v řece
a byla noc tak veliká a čistá
a bylo mi, že v její klíně přece
i pro mou skráň by dosti bylo místa.
A nade vším já náhle chvěl se v snách,
když poznal jsem, co ku štěstí mi schází.
Jak nad krajem pás bílé mlhy táh’,
tak zpomínka mne teskná doprovází.
A všecko, co kdys bodalo mi skráně,
já v této noci všecko znovu cítil
a k očím v pláči tiskna svoje dlaně,
tak sám a sám v sny zašlé zpět se řítil.
Mně bylo líto, jeden, jeden květ
že nenašel jsem na té širé pláni,
že nikdy, nikdy nevrátí se zpět
den zašlý už a první milování,
když první píseň tobě na rty slétne
a první bůh se k čelu tvému shýbá
a pod jasmínem, v jeho vůni květné
tě za večerů první žena líbá.
A darmo ptám se, proč žít máme dál,
když všecko mrtvo, co nám ještě zbývá,
proč měsíc stejně, jako druhdy plál
v mé mladé sny, se teď v jich trosky dívá.
A když mé oko, dlouhým pláčem rudé,
tím nekonečnem dívalo se v snění,
já v bázni chvěl se přede vším, co bude,
co bylo kdys a není, není, není.
A já se chvěl jak bouří svátý list
a já se chvěl... Co kdy jsem spatřil kolem,
vše byla zášť, klam, bída, nenávist –
a pak vše tichým dýchalo jen bolem
a já bych rád, tak rád šel jenom spáti
a v srdci mém by všecko spalo se mnou...
Ó s bohem vše, co víc se nenavrátí,
co přede mnou v noc ulehlo si temnou.
Tam s tebou mír. Ty klidně dávno spíš.
A s vámi, jež jsem miloval kdy, všemi
klid hluboký – a černý, prostý kříž
pol spuchřelý, tak ztrnulý a němý,
tam nad vámi své holé ruce spíná
a práznou náruč rozevírá plaše
a nad ním klidně věčnost táhne líná
a marný pláč a marné stesky naše.
Když pro mne jenom, jak jdu sám a sám,
jen pro mne není ani zásvit blaha,
já zatoužil dnes kamsi ku hvězdám,
kam všedních vášní výkřik nedosahá,
kam nedolétne nízký ryk a vřava...
A náhle zrak jsem zvednul zamlžený:
Hle, u mých skrání krásná, světlá hlava
a v ruce mojí vlídná ruka ženy...
Je život lidský jak loď na vlnách:
tu jezera, tu rozčeřené tůně
a co tu plavců, každý chví se v snách
a miluje a zápasí a stůně.
A jedna loď co v pohádkovém šeře
se zvolna, lehce houpá po jezeře,
loď druhá mořem darmo hledá břeh,
cos neznámého věčně dál ji nutí,
by bouří spěla třeba v zahynutí
a chvíli klidu našla v propastech...

Meter: iambic
LxXI.
  Wind, Wind.
by Georg Herwegh

Gebt Euren Sand für Felsen aus
Und baut papierne Mauern:
Im Wind zerstiebt das Kartenhaus
Von Königen und Bauern!

Meter: iambic
Vieh- und Virilstimmen.
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Der Ochse brüllet, es grunzt das Schwein,
Die Schafe bläken, die Frösche schrei'n —
Ob schön das lautet? wird wohl keiner fragen;
Was läßt sich auch von Bestiensprache sagen?
Doch brüllt kein Ochs' und es grunzt kein Schwein,
Noch Schafe bläken und Frösche schrei'n
So unterthänigst, jämmerlichst wehmüthigst
Als deutsche Unterthanen tiefst demüthigst.

Meter: iambic
- 818 - De El despertar a quien duerme
by Lope de Vega

Quien se puede alabar después de veros,
si puede ser, que se libró de amaros,
ni mereció quereros, ni miraros,
pues que pudo miraros sin quereros.
Yo que lo merecí, sin mereceros,
mil almas, cuando os vi, quisiera daros,
si lo que me ha costado el desearos,
a cuenta recibís del ofenderos.
Mándame amor, que espere, y le creo,
por lo que dicen, que esperando alcanza,
aunque tan alta la esperanza veo.
Pero si os ha ofendido mi esperanza,
dejadle la venganza a mi deseo,
y no queráis de mí mayor venganza.

Meter: iambic
- 84 - Acto III, CARDENIO De La fortuna merecida
by Lope de Vega

No sale de las puntas del cogollo
antes que el sol la manutisa fresca,
ni su pálida rosa gigantesca,
ni con más laberintos el repollo.
No parece más bien por Pascua el bollo
con mil huevos por una y otra muesca,
ni por Carnestolendas soldadesca
para matar los gallos con rey pollo.
No juegan por la tarde los cabritos,
ni es tan blanco un lechón cuando se pela,
ni los peces de plata en los garlitos
como tú me pareces, dulce Estela,
con esos ojos como huevos fritos
y bien guisados hongos en cazuela.

Meter: polymetric
A Campo-Arana
by Eusebio Blasco

Caer, para sufrir el desengaño;
soñar, para llorar cuando despierto;
buscar la dicha cual remoto puerto,
que nunca abordo , por destino extraño.
Sembrar el bien y cosechar el daño;
dejar lo fijo por seguir lo incierto;
ver siempre cerca y a mis pies
                     abierto
el ancho abismo de amoroso engaño
Batallar con mi suerte rencorosa,
ocultar del dolor la eterna herida,
sentir el aire y respirar la prosa.
y ver mi triste juventud perdida
Tal es, en suma, mi existencia hermosa
¡Y a esto llaman vivir y esto es la vida!

Meter: iambic
79.
by Friedrich Rückert

Was ist die Weite denn des Lebens und die Enge?
Weit machst du dir's allein, eng macht es dir die Menge.
Wer aus dem dunkeln Ich noch nicht hinaus gekommen,
Der fühlt sich eng in sich, dem mag die Weite frommen.
Doch aus dem Aeußern wer gelangt zum hellen Ich,
Dem ist die Weite leer, der fühlt sich voll in sich.
Dich treibt verworrner Drang ins wirrende Gedränge;
Die Einheit nur ist viel, und wenig ist die Menge.
Die Einheit ist nicht viel, sie selber ist das All;
Die Meng' ist wenig nicht, nichts ist der ganze Schwall.
Das All und Eine hat ein Weiser im Allein;
Das Allgemeine selbst ist ohne All gemein.

Meter: iambic
§. 5.
by Christian Gotthold Spindler

Bringt sie die Brief herfür, die der und der ge-
schrieben,
So heist es zwar gar viel, doch werden nach Beliebẽ
Die Lenden sanfft geklopfft,
Und wer verändern will, die Backen zart gezopfft.

Meter: polymetric
Der fliegende Frosch
by Wilhelm Busch

Wenn einer, der mit Mühe kaum
Gekrochen ist auf einen Baum,
Schon meint, daß er ein Vogel wär,
So irrt sich der.

Meter: iambic
JARNÍ METAMORFOSA.
by Jan z Wojkowicz

Na bílou květinu, jež letos právě vzkvetla,
co bílý výtvor-zázrak světlého božstva země,
dívám se, dívám... Něha zpívá ve mně,
v očích hra plno obdivného světla...
Jak jasná, čistá! Celá z lásky stkaná
svou něžnou slabostí, svou šťastnou slzou z rosy,
tak sladce na milost i na nemilost vzdaná
jen tím svým světlem, tou svou vůní prosí...
Polibek zlatý Slunce, Boha Žití,
jejž vtisknul zemi v jarním zasnoubení,
to celé mysterium milostného dění,
hymnus i povzdech, slast i trýzeň bytí,
tvořivý touhy vznět i trpnost odevzdání,
slzící světla plání, smavé rozelkání,
to vše v těch cudně štíhlých, jemných tvarech svítí,
to vše v těch hebkých, světlých barvách chvěje se a nítí,
to vše v té jemné, nestihlé vůni voní,
tajemství svoje z bytosti své roní.
Dívám se, dívám... v snění, zaníceně,
a, hle, v můj zrak se teď i z květu dívá
mladičká bytost, světlá, útlá, nyvá,
tak podobná i dítěti i ženě.
Ten stvol tak štíhlý, svěží, zelený,
není to stepilý a křehký, a přec náhlý, vzrůst,
jenž dívku šestnáctiletou si dolů naklání,
že stojí se svislými, křehoučkými svými rameny
tak něžně bezradně a špulí červeň úst
své světlé hlavy, jak ta květina zde korunní své listy,
stíníc tak pod ramínky svými sladký vděk
svých malých, oblých prsíček,
co krátce jemně tak a přerušovaně,
tak zticha,
tak lehce dýchá –
zjev sněžně světlý tak, tak zemsky milostný i andělsky tak čistý,
jak čistě barevná a světlá žena-anděl obrazu praerafaelisty!
Jak by teď na špičky lakových střevíčků
se jemně zvedala,
jako by, zvrátivši teď něžnou hlavičku,
s hebkou a bílou lící
svá vonná ústa s něhou milující
mi chvějně podala:
V důvěrném porozumění, s úsměvem vzníceným
tu lehkou bytost pozvedám teď k tváři, ústům svým.
A je mi, jako tělo dívčí bych,
v obalu šatů bílých, zelených,
v náruč svých loktů bral;
jako bych vděků jejích jarně tajemných
se obruby s pietou dotýkal,
a přesto, že jen jemně a jen obruby, přec jako bych
v té vůni, dotyku bytosti té duši celou,
mladou a rozechvělou,
do sebe vdých’,
jak svátost v bytost svoji přijímal,
oh, jako bych,
– a těžko říc, zda milost to neb hřích –
přírodní duše z jara v sebe dýchal nejkouzelnější pel,
jako bych z Přírody bezedné číše,
u sladce-bolném srdce svíjení,
tantalské kletby Věčna-Míjení
hořící víno, krev to Dionýsa,
v závrati nekonečné upíjel!

Meter: iambic
PODZIMNÍ.
by Jaroslav Haasz

Již kvete zase rudý vřes i bílý,
a podzim háje žlutou barvou kropí,
jde po strništi vítr, smutně kvílí,
a zem se někdy v černo mračen stopí.
Ó, jak je srdcím teskno v této chvíli,
když zimy mrazná předtucha je chopí,
smrt hodí na ně rubáš zasmušilý
a vrazí v ně své ocelové kopí.
Ó, jak se chvěji pro ty, kdož jsou v dáli,
když táhnou na ně stesku šedé stíny,
jak za uprchlým létem pavučiny.
Jak asi by se zahřáli a smáli,
jen chvilku kdyby vedle sebe byli
a srdce k srdci zase přitulili!

Meter: iambic
María
by Vicente Silveira

Ante una hermosa, cristalina fuente
en cuyo fondo el cielo se veía,
ayer estaba la gentil María
contemplando la linfa transparente.
Del astro rey la imagen esplendente
en el límpido azul resplandecía
y copiada en el agua se veía
el rostro de mi amiga, sonriente
Yo que a la margen de la fuente aquella
por acaso tal vez me encaminara,
de espaldas viendo a la gentil doncella.
Sigiloso a su lado me acercara:
Miré a la fuente y encontré más
                     bella
que el Sol y el Cielo la divina cara

Meter: polymetric
DŮM POLESNÉHO.
by Adolf Heyduk

Dům polesného skryt byl v lese
a sotva střechou zíral ven,
leč v čas, když louka květy nese,
zněl ptačím zpěvem celý den;
však nejen z jara, zvučelť také,
když přisel smutný zimní chlad;
tu pělo děvče hvězdozraké,
že ozýval se hvozd i sad.
Rád polesný měl děvče hodné,
jež na srdce mu vložil druh,
když cesty žití zlé a svodné
jej vedly v jiných vlastí ruch;
tam našed klid list poslal z dáli:
„Mám domov, zle však strádám zas,
než k nebeskému půjdu králi,
mé dítě vyprav na Kavkaz.
Kaž sprovodit’ mou Evu k moři,
a další cesty vhodný plán
ať zcela podle svého stvoří
můj přítel, lodi kapitán.
Bůh zaplať všecku Tvoji péči,
já vděčným budu po sám rov...
leč více díků mám než řečí
a více lásky nežli slov!“
A polesný vzal pušku k pleci
a smuten byl a nemluvil,
tak jaly ho ty divné věci,
tak dívčin pobyt drah mu byl;
leč přítel kynul; bez odkladu
děl: „Staniž se, jak osud chtěl –“
a volal paní na poradu:
„Jak s Evkou, již tak rád jsem měl?
Raď přece, koho poslat’ máme,
tys vetcha juž, já nejsem mlád;
snad syna průvodcem jí dáme –
vždy měl ji jako sestru rád,
ba zdá se mi, že více mnohem,
a děvče hocha rovněž tak –
ať zprovodí ji s Pánembohem...“
A tvář mu zakryl žele mrak.
Kde Ivan však, kde Eva jesti?
Šli s listem přítelovým ven,
tam u kříže jsou na rozcestí,
jejž věkovitý skrývá klen;
vždyť přemnoho si mají říci,
než rozloučí se... „Tož je nech!“
A měli zvlhlou zřítelnici,
a na rtu zachvíval se vzdech.

Meter: iambic
ELEGICKÉ HŘÍČKY (23)
by Jan Neruda

Mlaďounké slunce zase poznovu
se učí na větvích si proskákat,
a bledé lidi, stěnou ováté
zas pod vysoké nebe vylákat.
A láká také srdce přežilá –
své nepřátely – ku hře se květem,
kdož nechtěl by se smířit se slunkem,
s tím hravým, milým, krásným dítětem?

Meter: iambic
1L: Was forscht ihr nur und grübelt und klaubt,
by Adolf Glaßbrenner

Was forscht ihr nur und grübelt und klaubt,
Ihr dummen, gelehrten Wichte!
Was uns früher Allergnädigst erlaubt
Im Königsstaub der Geschichte?
Wir wollen die Gnaden auf Eselsfell nicht!
Wir sind auch den Todten nicht Knechte!
Wir wollen, was uns der Himmel zuspricht:
Unsere ewigen, göttlichen Rechte!
Und wäre von Moses Zeiten auch her
Ein Despotenlauf die Geschichte,
Wir wollten doch keine Despoten mehr,
Ihr dummen, gelehrten Wichte!
Wir können uns selber regieren schon,
Denn wir sind Männer, nicht Kinder!
Wir sind gescheidter als der ganze Thron
Mit seinem erblichen Sünder.
Und stände vom freien Gedanken Nichts
In der langen Herrschergeschichte;
Wär's finster gewesen vom Tage des Lichts,
Ihr dummen, gelehrten Wichte:
Wir wollten doch den Gedanken frei!
Mit den alten Freiheiten ist's vorbei;
Die Freiheit! die muß uns werden.
Wir hängen uns selber nun und nie
Am Weltgericht der Geschichte! –
Denn wir hassen auch ihre Despotie,
Ihr dummen, gelehrten Wichte!
Und wenn die vergilbten Blätter und Roll'n
Unser Fordern historisch verwürfen:
Wir wollen darum doch, was wir woll'n!
Nicht, was wir wollen dürfen!
Drum forscht nicht länger und grübelt und klaubt,
Ihr dummen, gelehrten Wichte!
Was uns früher Allergnädigst erlaubt
Im Königsstaub der Geschichte.
Wir wollen die Gnaden auf Eselsfell nicht!
Wir sind auch den Todten nicht Knechte!
Wir wollen, was uns der Himmel zuspricht:
Unsere ewigen, göttlichen Rechte!

Meter: iambic
Dos banderas
by Enrique Hernández Miyares

Luce esplendente el sol de la mañana,
y sobre el muro gris de una azotea,
la bandera de Cuba al aire ondea
unida a la bandera americana.
Juntas las dos, su simbolismo hermana
de sacrosanta libertad la idea;
desplegadas ayer en la pelea
plegar hicieron la bandera hispana
Una y otra, cual nuncio de contento,
estrellas y colores dan al viento
que con gallardo soplo las tremola;
el destino las guarde siempre amigas
a despecho de pérfidas intrigas
Pero que nunca formen una sola.

Meter: polymetric
208.  Nach der zeit ist keine würckung.
by Angelus Silesius

Mensch würcke weil du kanst dein Hell und Seeligkeit:
Das würcken höret auf mit endung dieser zeit.

Meter: iambic
Maiglöckchen und die Blümelein
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Maiglöckchen läutet in dem Thal,
Das klingt so hell und fein:
So kommt zum Reigen allzumal,
Ihr lieben Blümelein!
Die Blümchen blau und gelb und weiß,
Die kommen all' herbei;
Vergißmeinnicht und Ehrenpreis,
Zeitlos' und Akelei.
Maiglöckchen spielt zum Tanz im Nu
Und Alle tanzen dann,
Der Mond sieht ihnen freundlich zu,
Hat seine Freude dran.
Den Junker Reif verdroß das sehr,
Er kommt ins Thal hinein:
Maiglöckchen spielt zum Tanz nicht mehr,
Fort sind die Blümelein.
Doch kaum der Reif das Thal verläßt,
Da rufet wiederum
Maiglöckchen zu dem Frühlingsfest
Und läutet bim bam bum.
Nun hält's auch mich nicht mehr zu Haus,
Maiglöckchen ruft auch mich:
Die Blümchen geh'n zum Tanz hinaus,
Zum Tanze geh' auch ich.

Meter: iambic
POSLEDNÍ PROCHÁZKA PARKEM V L......*)
by Jaroslav Vrchlický

Den jarní nesly stromy v haluzích,
jen budky špačků prázdny byly ještě;
sníh poslední se vpíjel do cest rýh
a v zrcádkách tál březnového deště.
Cos měkkého se neslo ve vzduchu,
jak předzvěst vesny, klidu, usmíření,
a z jezu bouřícího výbuchu,
a z vlhkých jehněd, mokrých v zamlžení.
Jdem mezi stromy, v kroku každičkém
se upomínka dojemná hned budí,
zvon s vížky zámku doznívá až sem,
a skoro mraznou výčitkou až studí.
A řeka hučí v jara předtuše,
že veselý a nový život vstane,
zem celou skryjí květů loktuše
a nová naděj i nad hroby vzplane!
Jen na platánech pávi hýkají
pod záclonami průsvitnými stromů,
ti cítí to, jich skřeky říkají,
že pán jich více nevrátí se domů.

Meter: iambic
TELEGRAM AL. JIRÁSKOVI
by František Serafínský Procházka

Od Lužnice tiché do hor k Vám
s přípitkem dnes malým pospíchám:
V další slavnou českou epopej
Bůh Vás živ a sil a zachovej!

Meter: trochaic
My Last Duchess
by Robert Browning

FERRARA

That’s my last Duchess painted on the wall,
Looking as if she were alive. I call
That piece a wonder, now; Fra Pandolf’s hands
Worked busily a day, and there she stands.
Will’t please you sit and look at her? I said
“Fra Pandolf” by design, for never read
Strangers like you that pictured countenance,
The depth and passion of its earnest glance,
But to myself they turned (since none puts by
The curtain I have drawn for you, but I)
And seemed as they would ask me, if they durst,
How such a glance came there; so, not the first
Are you to turn and ask thus. Sir, ’twas not
Her husband’s presence only, called that spot
Of joy into the Duchess’ cheek; perhaps
Fra Pandolf chanced to say, “Her mantle laps
Over my lady’s wrist too much,” or “Paint
Must never hope to reproduce the faint
Half-flush that dies along her throat.” Such stuff
Was courtesy, she thought, and cause enough
For calling up that spot of joy. She had
A heart—how shall I say?— too soon made glad,
Too easily impressed; she liked whate’er
She looked on, and her looks went everywhere.
Sir, ’twas all one! My favour at her breast,
The dropping of the daylight in the West,
The bough of cherries some officious fool
Broke in the orchard for her, the white mule
She rode with round the terrace—all and each
Would draw from her alike the approving speech,
Or blush, at least. She thanked men—good! but thanked
Somehow—I know not how—as if she ranked
My gift of a nine-hundred-years-old name
With anybody’s gift. Who’d stoop to blame
This sort of trifling? Even had you skill
In speech—which I have not—to make your will
Quite clear to such an one, and say, “Just this
Or that in you disgusts me; here you miss,
Or there exceed the mark”—and if she let
Herself be lessoned so, nor plainly set
Her wits to yours, forsooth, and made excuse—
E’en then would be some stooping; and I choose
Never to stoop. Oh, sir, she smiled, no doubt,
Whene’er I passed her; but who passed without
Much the same smile? This grew; I gave commands;
Then all smiles stopped together. There she stands
As if alive. Will’t please you rise? We’ll meet
The company below, then. I repeat,
The Count your master’s known munificence
Is ample warrant that no just pretense
Of mine for dowry will be disallowed;
Though his fair daughter’s self, as I avowed
At starting, is my object. Nay, we’ll go
Together down, sir. Notice Neptune, though,
Taming a sea-horse, thought a rarity,
Which Claus of Innsbruck cast in bronze for me!

Meter: iambic