PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Poselství u Římana M. Kuria Dentata.
by Jan Evangelista Nečas

Již dlouhá léta samnitská krev teče
a nelze zvítěziti mocí meče. –
A proto posly s dary vypravili,
neb propovědi pamětlivi byli,
že zlato koná dobrou službu mnohou,
kde ani meč a ocel nepomohou,
že mnohdy darem úmysl se zdařil.
Když poselství se ohlásilo, vařil
si vůdce římský řepu ku obědu,
muž neoblomný, královského vzhledu.
Je vyslechnuv, jim odpověděl prostě:
„Rád v domácnosti uvítávám hostě;
však dary svoje odneste si domů;
vždyť zlata věru nepotřeba tomu,
kdo – jak už sami víte z pohledu –
se spokojuje s řepou k obědu!“

Meter: iambic
Matka z lidu.
by Josef Václav Frič

Tam naproti Kokořínu
leží v rumech kostelík,
v jehož temně-pustém klínu
pohřben ležel pacholík.
Tenkrát, když pro pacholíka
kopali ten věčný byt,
stál tam v stínu kostelíka
tajný smutný svědek skryt.
Na bidélku dvě družičky
nesly malou truhličku,
jakoby dva andělíčky
k nebi nesli dušičku.
A ty dívčiny se smály,
byly kvítím zdobeny,
a když hrobík zasypaly
šli dál – květů zbaveny.
Čí jsi bylo, dobré dítě,
že tu žádný neplakal?
což ani nepohřeší tě
ten, co tobě život dal?
Což se divím! vždyť i ráj můj
taky byl pochován,
když jsem spatřil drahý kraj svůj,
jak byl k hanbě přikován.
Když ho láska, sláva kladly
s hrozným smíchem do lůže,
tu můj lid a klid můj svadly:
kdo jim z hrobu pomůže?!
A když vzkřísit není dáno,
proč tu nikdo nepláče?–
Světy hynou! – nevidáno –
hocha, lidu – tuláče!–
Nedovoláš se víc tÓnů
jednou shaslých minulých;
nevyžehná bol SiÓnů,
v hroby věčné sesulých.
Skryj se, tam se kdosi blíží,
ať tvé slze nevidí –
Aj, to žena; co tu tíží,
že utíká od lidí?–
Jako lvice, skoro letem
od chatek tam ubíhá,
když zanáší kořist dětem,
ledva stín jí dostíhá.
S pláčem volá děcka svého:
„Kde jsi, moje poupátko?
Vyrvali tě z klína mého;
ozvi se, mé kuřátko!–
Ty jsi zdřímlo jen, mé dítě
bledým strážcem zlíbané,
a ti zlí snad pohřbili tě,
z náruče mi vyrvané!–
Tu jsi, tu, můj pacholíčku,
nebudeš tu do noci;
zdrž jen chvílku svou dušičku,
já ti přišla pomoci.
Ta zem těžká ti být musí,
viď, mé zlaté děťátko?
a ta rakev, ta tě dusí –
viď, mé drobné robátko!
Ale již tě matka tvoje
v náručí své ohřeje;
probudí tě srdce moje,
a tvá duška okřeje.“
Jako žebrák, když odkryje
zlato, perle, poklady,
lačným strachem v zemi ryje,
mžikem shází hromady:
Tak tu žena dohrabala
mžikem se až k dítěti,
a když rakev vykopala,
ustala již kvíleti.
Strhla víko – v náruč skryla
mrtvé dítě milené;
chladné tělo dechem zhřila,
myla oči sklížené.
Aj, a ústa ulíbaná
počala se usmívat,
a ta očka zadychaná
počala se otvírat.
A když dítě matku zlatou,
jako v spánku spatřilo,
tu se jiskrou v duši zňatou
z tvrda spánku zbudilo.
Jaký ples to! – poutník ale
přitom hořce zaplakal;
rychlým krokem odtuď dále
v širé kraje utíkal...
Jeho národ osiřelý
proniká mu útrobu;
toho snad už nevyželí
žádná matka ze hrobu!

Meter: trochaic
A una palma
by Manuel Dionisio González

Reina del campo, soberana diosa,
con cuanta majestad alzas la frente,
envidia dando a la plateada fuente,
al bosque, al llano y la pradera hermosa;
sobre tus pencas juegas deleitosa
el aura pura matinal, sonriente,
y la pristina luz del claro oriente,
derrámase en tu copa esplendorosa
¡Bella y sublime creación del cielo,
que ostenta tu poder y lozanía
en los pensiles del cubano suelo!
Escucha grata de la lira mía
el débil canto que en mi ardiente anhelo
tributo a tu beldad y bizarría.

Meter: iambic
BABÍ LĚTO.
by Jan Karník

Jako včelky písně bzučí,
zmladlo srdce... Čím jen je to?
Svět bych objal do náručí!
Bože – vždyť mám babí léto!
V sadě zdravým nad kořenem
vlídným slunkem zrají plody;
v rodě, morem ušetřeném,
děti rostou jako z vody.
Bezvětří je... Do daleka
zírám modrou pod oblohu.
Loď s mým zbožím nese řeka
bez zlých vírů... Díky Bohu!

Meter: trochaic
Morgenlied im Mai
by Johann Martin Miller

Wie tönt um mich so süßer Schall!
Schon weckt die frühe Nachtigall
Den kühlen Maienmorgen;
Und froh begrüßt vom Vögelchor,
Steigt groß und hell die Sonn' empor,
Die kurz ihr Licht verborgen.
Die Lerch' erwacht auf frischer Au',
Und schüttelt sich den Perlentau
Vom bräunlichen Gefieder;
Sie schwebt und glänzet, kaum gesehn,
Und trillert aus besonnten Höhn
Ihr Morgenlied hernieder.
Wohlauf, o neubelebtes Herz,
Der Sängerin dich himmelwärts
Mit Jubel nachzuschwingen!
Wohlauf, dem Herrn, der weit und breit
Alliebend Lust und Leben streut,
Dein Morgenlied zu singen!
Ja, dich, du Segensquell, erhebt,
Was nur ein halbes Leben lebt;
Und freut sich deiner Güte.
Dir zollt das niedre Veilchen Duft;
Dich preist, gesät in blaue Luft,
Des Apfelbaumes Blüte.
Der kleine Fisch im klaren See,
Der rege Wurm auf buntem Klee,
Dankt freudig dir sein Leben.
Dir dankt der laute Bienenschwarm,
Dir Schmetterlinge, frei von Harm,
Die ihrer Hüll' entschweben.
Und hell aus tausend Kehlen schallt
Der Vögel Lied vom Birkenwald
Zu deines Thrones Stufen.
Durch deine Hand gesättigt, ruht
Im hohen Nest des Raben Brut,
Die früh dich angerufen.
Das Wild im grünen Dickicht preist
Dich, der's in dunkler Nacht gespeist,
Und legt aufs Moos sich nieder.
Froh kehret Roß und Rind und Schaf,
Froh kehrt der Mensch, erquickt vom Schlaf,
Zu Weid' und Arbeit wieder.
Auch ich, o Schöpfer, jauchz' empor
In deiner Schöpfung großem Chor,
Mit Kraft zum Werk erquicket;
Da rings mein Auge, hell und frisch,
Ins tausendfache Lustgemisch
Belebter Wesen blicket!
O Gott, wie du, von Lieb' erfüllt,
Laß immer mich, dein Ebenbild,
Durchs Erdenleben wallen;
Und wann dies Leben einst verblüht,
Vollkommner dir mein Jubellied
Im Himmelschor erschallen!

Meter: iambic
(Milada.)
by Jan Květoslav Klumpar

Mezi kvítím malé Tvé zahrádky
Jemný kvítek pěstuj mé památky. –
Libou pomněnku, jež v mém srdci zkvítá,
A již Tvoje drahé jmeno zdobí,
Darmo zatemniť se snaží bouře litá,
Aneb záře osloněné doby.

Meter: trochaic
A una muy alta dama que pidió un soneto al poeta
by Agustín Aguilar y Tejera

Flor de catorce pétalos reidores,
hoguera de catorce llamaradas;
ancha panoplia de catorce espadas
y nidal de catorce ruiseñores.
Tal el soneto donde mis amores
yo vos dijera en músicas aladas,
cuyas letras dejasen inflamadas
vuestros ojos, en vivos resplandores
Soneto, en vuestras manos, flor abierta;
soneto que alegrase vuestro oído,
como nidal colgado en vuestra puerta;
soneto, hoguera de mi amor secreto;
para dejar a mi rival tendido,
espada vengadora, mi soneto.

Meter: iambic
Poledne.
by Emanuel Čenkov

Zvuk tónů kovových kdy hučí táhle
se štíhlých věží vážných kostelů,
směs dětí, žen a mužů plní náhle
síť ulic vřavou ruchu, ševelu
vždy v poledne...
Jdou hoši v skotačivém povídání,
jak roje hmyzu v letě na poli,
a dívky v půvabném svém ostýchání
drobnými kroky rádi ze školy
vždy v poledne.
Jde dělník v režné bluze plné špíny
na sousto laciné kams ve shonu
i boháč v šatě drahém, tlouštkou líný,
ke krmi v nádherném svém salonu
vždy v poledne.
Pod klenbou kláštera, v síň refektáře,
jde vážně k hodu tučných mnichů řad,
a dole před fortnou zřít zhublé tváře
těch chudých s hrnky, kteří mají hlad,
vždy v poledne...
A jako písně, které v bídy moru
i v boji lidstva planý lkají vzdech,
zpěv zvonů rozhoupaných zvučí v sboru
nad hlukem chodců, mořem domů, střech
vždy v poledne!

Meter: iambic
- 63 - Jornada I, FÉLIX
by Lope de Vega

Es alma todo aquello que en mí siento
que me lleva a querer un bien que estima
la razón, que me enseña a que la imprima
por alma de mi propio pensamiento.
Es alma este primero movimiento,
que está donde ama más que donde anima,
y siendo este alma en mi perfección prima
yo vengo a ser el físico instrumento.
Si le di mis potencias, es notoria
la razón de que es alma hermosa y bella,
sin cuya luz mi cuerpo queda en calma;
que si la voluntad y la memoria
y el mismo entendimiento puse en ella,
donde están las potencias está el alma.

Meter: polymetric
Nejnovější zázrak sv. Jana.
by Ladislav Quis

O Janovi z Pomuka
hádka zase propuká.
„Láry fáry! teď jak dřív
marný spor, můj zlatý:
Třeba nikdy nebyl živ,
on jest přece svatý.“

Meter: trochaic
- 9 - Acto I, ENVIDIA
by Lope de Vega

Áspides que abrasáis mi pecho infame,
y que tenéis mi corazón por nido,
salid con más furor, salid os pido,
para que todo junto le derrame.
Furia no habrá que no provoque y llame
de cuantas tiene el reino del olvido
por donde nunca Job fue perseguido;
quiero que a Isidro mi rigor disfame.
Celos le quiero dar, quiero abrasarme;
campos, ¡qué importa el hielo del invierno,
si os tengo de abrasar para vengarme?
No sé como me sufre el mismo infierno;
mas no es porque pretende atormentarme,
mas porque sirva de tormento eterno.

Meter: iambic
SVÉ MATCE. (XVI.)
by Josef Václav Sládek

NE, ty bys mi nezazlela,
jen bys usmála se vlídně,
jako když jsi u nás dlela,
na tvůj hrob že hledím klidně.
Vždyť tak klidnou, bez vší bázně
jsem tě slýchal hovořiti
s Tím, jenž radost dal i strázně
a jenž stvořil smrt i žití.

Meter: trochaic
Až zcepením, já nechci míti hrob svůj
by Adolf Racek

Až zcepením, já nechci míti hrob svůj
na hřbitovech a v společenství mrtvých.
Chci slyšel ohlas života, jenž hýří vášní, mocí,
jenž zpívá, modlí se a klne, jásá, zuří.
Chci na korsu mít hrob svůj, promenad slyšet hukot,
ne moře, pouští ne, jen lidí, jenom lidí!
Jich smích a radosti a chvat a vynálezy
a svěží novinky a objevy a vřavu!
Chci v předsíni být bílé velkých domů,
kde bydlí dělníci a nevěstky a časopisy.
V divadel předsíních chci míti hrob svůj
a pod perrony slyšet náraz strojů
a výskot továren, tramvají, vozů hřmění,
jen na hřbitov mne nedávejte k mrchám!

Meter: iambic
Abhandlung
 von der Schreibart in Miltons
 verlohrnen Paradiese.
by Johann Jacob Bodmer

Ich weiß daß
Cuc'lus ein Gauch, Stultus ein Thor.

Meter: polymetric
Siegeslied der Deutschen beim Einzug in Mailand unter Barbarossa
by Felix Dahn

Nun lasset die Posaunen tönen, nun breitet froh die Fahnen aus,
Laßt durch Lombardenlüfte dröhnen des deutschen Sieges Jubelbraus:
Denn unser Kaiser Barbarossa, der Held, tat einen großen Schlag: –
Seit jener Nacht in Schloß Kanossa ist dies der erste deutsche Tag.
Das Lied soll durch die Alpen klingen bis Deutschland wie ein Lustorkan
Und drohend an das Ohr soll's dringen dem Bischof dort im Lateran.
Nun auf, des welschen Lorbeers Reiser frohlockend schlingt um Helm und Speer
Und jauchzend folgt dem großen Kaiser im Schritte des Triumphs das Heer.
Das Schwert gezückt, die Faust zur Seite, durch Staub und Blut, durch Schutt und Stein,
Stolz, in des Hasses Prachtgeleite, so reiten wir in Mailand ein.
Zu lange ließ't den Herrn du pochen am Tor, du Stadt voll Widerstand:
Da hat in Trümmer dich zerbrochen die zorn'ge, kaiserliche Hand.
War dir dein Bündnis nun zum Frommen mit hundert Städten stark und treu?
Wie Sturmwind ist der Kaiser kommen und auseinander stob die Spreu!
Was half's nun, daß der Papst uns bannte? Sein Bannstrahl machte uns nicht schlaff:
Der Sturmbock, der dein Tor berannte, traf besser als der grimme Pfaff.
All' deine Besten sind gefallen und deiner Frauen Schöne weint,
Durch die gebroch'nen Säulenhallen mit Siegesliedern zieht dein Feind:
Nun ist dein großer Trotz zerschlagen, nun ist dir alle Kraft geraubt,
Das Joch der Knechtschaft mußt du tragen, im Staube liegt dein stolzes Haupt.
Gebrochen sind die festen Mauern und Turm und Schanzen abgedeckt,
Des Kaisers Feinde sei'n mit Schauern von deinem Anblick eingeschreckt:
Denn laut und herrlich warst du weiland, nun aber bist du totenstill: –
Darum gedenken soll an Mailand, wer Barbarossa trotzen will!

Meter: iambic
A Francisco de Roales
by Juan de Ribera

Ante tu canto, en plectro dilatado,
la eterna Fama, o del Tormes undoso
Canoro Cline, fin que el tiempo,
                     odioso
Leteo, ofulque a tanta gloria el grado
No de la envidia, el Midas obstinado
niegue a tu labio acento el Lauro honroso
pues gustar mejor pudo decoroso,
el Numen dulce, el Helicón sagrado
Y la Penea Ninfa, que de Apolo,
el docto empleo le negó a sus brazos,
(trocó a las ansias de un amor prudente).
Hoy nuevo Apolo, a ti te ofrezco solo,
con amoroso afecto, ardientes lazos,
que ciñan de tu ser, la adulta frente.

Meter: iambic
Ofrenda
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Os ofrezco los ayes, los dolores,
las angustias que amargan mi existencia,
a la vez en descargo y penitencia
de mis culpas, Señor, y mis errores
Dones son y magnánimos favores
que despiertan la voz de mi conciencia
y me acercan a Vos Vuestra inocencia
padeció por mi bien penas mayores
Sufra yo, pecador empedernido,
pues Vos sufristeis, implacable y puro
¿Cómo alcanzar vuestro perdón, si olvido
que a este valle bajasteis, «hondo, escuro»
sólo, Señor, por verme redimido
y conducirme al «inmortal seguro»?

Meter: anapestic
VŠE PLYNE...
by Josef Lukavský

Bozi všecko vidí, bozi všecko slyší –
příjemno je ležet v lese na Zátiší...
Není kolem lidí, zvířat kolem není –
děkuji náhodě za to nadělení:
pod hlavou hrst trávy, nad hlavou kus nebe,
na starosti jenom a jedině sebe.
Pěknou podívanou, jak oblaka letí,
sám turecký pámbu může záviděti.
Kouř cigárka klidně, tiše vzhůru pluje –
ať se v nekonečnu také zaraduje,
ať tam pozdravuje všecky nesmrtelné,
jeptišky i mnichy svaté církvi věrné,
papeže i katy, zloděje i krále,
báby, kostelníky, drozdy a tak dále.
Všechny, kteří světu černý příkrov dali,
pravdu, krásu, radost kteří zašlapali,
zpeněžili boha stejně jako hlupství,
aby veselo vždy bylo na biskupství,
aby tučná břicha tučné hody měla
i ve jménu Ducha i ve jménu Těla.
Velí zákon boží: jeden vždycky platí
druhému, jenž církví ustanoven bráti.
Velí zákon boží: dobří mladí lidé
dejte rádi všecko, když k vám pastýř přijde.
Velí zákon boží: vidoucí buď slepý –
co je proti církvi, je lež nebo klepy.
Velí zákon boží: víra tebe spasí,
bývalo tak, je a bude na vše časy – –
Kouř se rozptyluje – – mizí v strmé dáli –
usmívám se za ním: zdrávi vzkazovali!
Zle je, pane, dole na pozemské slupce –
světlo vysvítilo na černavé trubce,
zapálilo kutny, zapálilo hlavy –
od Sekvany vzlétlo spadlo u Vltavy.
V úzkosti Jerišské trouby hradby boří:
v nejčernější zemi hoři, hoří, hoří!!
Co teď? Prosit, volat, klekat, zažehnávat,
vykuřovat, pilně na modlení dávat?
Řím a nebe všecko vidí, všecko slyší – – –
Příjemno je ležet v lese na Zátiší.

Meter: trochaic
Sie schreibt
by Paul Heyse

Ach, warum von Land und Leuten
Schreibst du mir aus deiner Ferne,
Wie Gebirg und See dich freuten
Und wie golden dort die Sterne!
Liebesbriefe will ich lesen,
Immer nur das selig Eine,
Daß du mein gedenk gewesen,
Daß du mein und daß ich deine.
Ach, und tauchst an hellen Tagen
Du aus deinen Kümmernissen,
Sollst du mir es nimmer sagen,
Denn ich will dich heiter wissen.
Aber nicht dem fremden Neuen
Dank es, nicht der fernen Sonne,
Daß sie dein Gemüt zerstreuen
Und dir spenden frische Wonne.
Laß mich glauben, daß der Grüße
Zauber, die ich zu dir sende,
So das Leben dir versüße,
Wie dereinst ein Druck der Hände.
Daß mir, auch von dir geschieden,
Jene stille Macht verbliebe
Und du alle deinen Frieden
Nur gewinnst durch meine Liebe!

Meter: trochaic
pochválíme...
by Stanislav Kostka Neumann

na bobku nás vidíš sedět
nad květinami a hmyzem.
v mytus pravdy smíme hledět,
zahoří-li uhel kyzem.
s laní spící utoneme
v smaragdové hloubce ticha.
na silurském zlomku čteme
pravěkou zvěst živočicha.
chvějeme se slastí prostou
z krásy věcí tisícerých.
upíjíme z věd, jež rostou
nad pověry hodin šerých.
krás a divů nesčíslně
nejen v pralese a moři,
také na obilní vlně,
na ňadrech, jež touhou hoří.
kdyby život trval stokrát,
neukojí našich přání,
přec by o něco nás okrad’
z badání a poznávání.
kdyby život nebyl válka
chudých s bohateckou sběří,
jinak lákala by dálka,
země um i pestré peří.
proto vlastně bojujeme
za ovoce pro každého:
všickni se všemi se chceme
těšit z věna kouzelného.
proto máme v nenávisti
toho, kdo se zemi rouhá:
za chlebem, jejž chceme jísti,
po ní jen jde cesta dlouhá.
sousta poznání a krásy
pro všecky jsou připravena.
rozplete si modré vlasy
velká matka, sladká žena.
květinami zavraždíme
zradu slepců, odboj zlých.
krásu v horách oslavíme,
pravdu v laboratořích.
odcházejíce pak zticha
v očích květy, v srdci klid,
pochválíme moudrost břicha,
jež nám dalo žít.

Meter: trochaic
Bývalému básníkovi.
by Jaroslav Vrchlický

Dnes unaven se vracíš z práce denní,
máš sotva pohled pro dítě a ženu;
ach, kde jsou časy, kdy jsi klesal v snění
pro jednu píseň, jež by tvému jmenu
svit hvězdný připjala, list lauru k skráni,
jak dávno za tebou ty hračky dnes!
Žít, pouze žít, vše tvoje namahání,
zbyl člověk jen, však básník mrtev kles’.
Proč stalo se tak, zkoumat nemám práva;
plá jednou v noci hvězda v plné kráse,
plá jednou na svém keři růže žhavá,
zpěv skřivanův zní jednou v Máje čase.
Tys oněměl – však zapěls píseň svoji,
tys odkvet – ale plný byl tvůj květ,
snad zdolán zmlk’ jsi o chleb v těžkém boji,
snad řekl’s vše a víc ti nedí svět.
Taj podivný! Však jednou k tvému loži
jak zázrak nebes přece přistoupila
ta jasná, čistá poesie boží,
tvá duše rosu z její dlaně pila;
v té krátké písni, kterou’s k nebi vzdychnul,
byl’s poetou pro všecken příští věk.
Buď, člověče, zdráv, poeta když ztichnul,
v tvé duši hořel krásy paprslek!
Jak po letech já dnes tvou píseň četl,
tak vnuk ji najde a jak rosnou vlahou
jí zpit zas křídlo nalezne, by vzlétl
a pozdravil zas mladost svoji drahou;
ji v srdce zavře jako perlu vzácnou,
by v šer mu plála tichou září hvězd;
co jiný žití dobyl pílí pracnou,
to chvilkou nadšení tvým pro vždy jest.
Neb to je nesmrtelné věno krásy,
že jedenkrát kam její slít’ blesk svatý,
tam nezhasne a pro věčné plá časy.
Čím tobě nyní žití trud a ztráty?
A nechť i všednost v své tě vpřáhla jarmo,
tys měl svou vesnu, můžeš jeseň mít,
nechť před lety, přec nežil ty jsi darmo,
nechť bez jména, přec dáváš duším pít!
Nuž s vděčností já po tvé číši sahám
a lokám úkoj, mír a chládek svěží.
Ty jistě dnes mým nerozumíš snahám,
tvá dráha žití jiným směrem běží,
ty nevíš o tom, jaks mne chvíli blažil,
jak balsám lil jsi do krve mých ran,
v tvé písni z lidskosti jsem studny vážil,
neznámý pěvče, budiž požehnán!

Meter: iambic
- LXXXIII - Enfermedad de amor, no se cura con favores
by Pedro Soto de Rojas

Tiento fue ya, que las entrañas mías
con el Fuego colérico lucharon;
tiempo que con el Aire pelearon
mis labios, noches suspirando, y días.
Tiempo fue, que del alma las espías,
en el mar de mi llanto navegaron,
y que a la seca Tierra, le usurparon
la pesadumbre, y las melancolías.
Mas hoy el viento calmo, el mar quiero,
la tierra (a mi placer) restituida
no alcanzo instante de quietud perfecto,
que pues que el viento cese (si está sida)
no cesa, llama que arde en lo secreto,
ni sana dulce filo, abierta herida.

Meter: polymetric
1L: »könig Erich, die Faust auf den Widerrist,
by Detlev von Liliencron

»könig Erich, die Faust auf den Widerrist,
Laß tanzen den Hengst im Grase.
Vergiß den alten Bruderzwist,
Wir trinken aus einem Glase.«
Herzog Abel schrieb das. König Erich ritt ein,
Und lag im Bruderarme.
Viel Jauchzen der Ritter im Abendschein,
Lauge Gudmundson schwieg im Schwarme.
Am Morgen früh weckt Hornstoß und Tusch,
Zu hetzen Wolf und Elche.
Die Brüder zusammen im Heidebusch,
Sie trinken aus einem Kelche.
Der Herzog allein. Zur Seiten nur
Ritter Lauge mit Speer und Pfeilen.
»sprich, Lauge, wo blieb Wieb Stures Spur,
Wem hilft sie die Freuden teilen?«
Der König allein. Zur Seiten nur
Ritter Lauge mit Speer und Pfeilen.
»könig Erich, wo blieb Wieb Stures Spur,
Wem hilft sie das Leben teilen?«
Erich Plogpenning zischt. Den Stachel sticht
Dem Rothengst er in die Weichen.
»bei Sanct Jürgen, ich weiß es nicht,«
Und sucht die Jagd zu erreichen.
Am Abend Humpenaus, Zinken und Tanz,
Beim Brettspiel König und Knappen.
Der Mond flicht draußen den alten Kranz
Um Lauben und steinerne Wappen.
Der Herzog allein. Zur Seiten nur
Ritter Laug' im Wams von Seiden.
»sprich, Lauge, wo blieb Wieb Stures Spur,
Wen küßt sie von euch beiden?«
»vom Trinken ist dir die Stirne heiß,
König Erich, die Luft ist trocken.
Mein Segel wiegt unten, scharlach und weiß,
Steig' ein, und kühle die Locken.«
Schloßknechte spannen den Baldachin,
Vom Söller winkt der Bruder.
Der König schläft auf dem Hermelin,
Und leise tauchen die Ruder.
Verworren Getön vom Prunkgelag,
Der Wachen und Stundenrufer.
Da schießt mit gleichem Einfallschlag
Ein ander Boot vom Ufer.
»halt, halt, König Erich!" ... Fackeln im Wind
Flackern um schwarze Figuren.
»wo blieb Wieb Sture, gieb Antwort, geschwind,
Gieb Antwort, wo blieb Wieb Sturen?«
»bei Sanct Jürgen, ich riß sie dir Hund vom Leib,«
Schreit der König, die Lippen beben.
»bei Sanct Jürgen, sie war mir Zeitvertreib
Zwei Wochen von meinem Leben.«
Der Ritter ringt ihm den Dolch vom Gehenk,
Und treibt ihn dem König ins Herze.
Das rote Blut tropft ins wüste Gemeng,
Stumm leuchtet oben die Kerze.
Wo Lauge durchstach den erlauchten Herrn,
Am Ufer steht die Kapelle,
Da steht die Kapelle zum finstern Stern,
Unheimlich klatscht dort die Welle.
Herzog Abel schwor beim Himmel weit
Und der reinen Magd im Dome,
Und ließ dem Mörder wenig Zeit,
Den zupf der Fisch im Strome.
Herzog Abel schob nichts auf die lange Bank,
In Roeskilde ließ er sich krönen.
In die Königsburg ritt er frech und frank,
Drommeten und Trummen dröhnen.

Meter: iambic
POSLEDNÍ DNY
by Stanislav Kostka Neumann

Tak líně dáví Čas ty slední dny...
A světlé okamžiky znovu hasnou,
a myšlénky jdou mdle a znaveny,
a smutek Předtuch píseň zdvihá hlasnou.
Ty neúprosně derou se v mé sny
a všecko svěží na lukách mi spásnou...
A bitvy s nimi jsou juž ztraceny.
A moje nervy chvějí se a žasnou...
Vše temné je a vše je záhadné,
jen pocit děsu v nitru nevadne
z dnů, jež mne sepnou v nedalekém Příští.
A marně za štít zvedám tvoje tělo,
má milenko, má panenská, tvé tělo –:
děs nevýslovný vstříc mi zevšad prýští.

Meter: iambic
A un olmo, caída la hoja
by Antonio Hurtado de Mendoza

Olmo fui ayer, o hipérbole florido,
a la pomposa luz de un fértil prado,
y hoy, de lo que ayer fui casi olvidado,
báscula soy del tiempo encanecido.
De los soplos del Euro combatido,
mi esplendor a mis pies halló eclipsado,
que aun no me le ausento, infame cuidado,
porque no me llevaste un dulce olvido.
Lengua del aire fue mi verdor mudo,
siempre del aire fui apacible enredo,
y hoy por él de mi pompa me desnudo.
De quien más me trato, quejarme puedo;
mas ay, quien mejor que él matarme pudo:
aire fue mi vivir, aire me quedo.

Meter: polymetric
80.
by Friedrich von Logau

Ist gleich ein Herr gerecht,
Ist aber arg sein Knecht,
So wird der Herr doch ungerecht,
Dieweil er hegt den argen Knecht.

Meter: iambic