PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Villa v jeseni.
by Alois Škampa

Park je opuštěný, s keřů padá listí,
smutně plíská u zdi starý vodomet,
zasypaný bassin nikdo neočistí,
na záhonech jíním vadne pozdní květ.
Průlinami stromů šikmo dolů svítí
odpolední slunce v mlhu stříbrnou,
slabé jeho střely v hustých větvic síti
pavučinu šera sotva rozhrnou.
V písku zvlhlých pěšin krok již neozve se,
prázdně trčí lávky kolem bludných cest –
je tu všady teskno, pusto, jako v lese,
cítíš ve svém srdci, že tu podzim jest!
Z vábné krásy léta, jež tu jednou žila,
dávno ani stopy vůkol neuzříš;
sama prostřed parku ční tu hrdá villa,
zlacenými hroty zvídá v modrou výš...
Spuštěny jsou dolů všecky žalusie,
uzamčena vrata – nikdo nedlí tam,
po lidech teď října snivá poesie
našla si zde asyl místo vnadných dam!
Kadeřavé trsy divokého vína
rozplétá kol na zdech, krov jím ovíjí,
plazivými stonky pavlan obepíná,
jenom bílé rámy oken pomíjí.
Jako žhavé oči blýskají se tato
v ostré záři slunka, jež sem prokmitá,
šarlat révy plané obmyká jich zlato,
celá villa tone pod ním zakryta.
Rumělkou i mědí listy všade planou,
kouzlo sytých barev podzim na ně vtkal,
vidíš celou stavbu jako malovanou,
červánkový oheň dokola ji vzňal...
Nádherna tu stojí v parku tmavé hloubi
jako zlatý zámek z pohádkových let,
samota a ticho bezděčně se snoubí
s nimbem její krásy v jeden luzný svět!
Všecek očarován patříš na tu vnadu,
opíjíš se snivě dlouhým pohledem,
cítíš, jak tu náhle v opuštěném sadu
hnul se v tobě život starým pod ledem...
Upomínka sladká ozve se ti v skráni,
a jak tato villa s mrtvou velebou –
před očima duše v bájném zadumání,
vlastní tvoje mladosť stojí před tebou!
Dětství blahá píseň k srdci se ti hlásí,
myslíš na svůj osud, ptáš se ve snění:
zda on bude míti tolik pro tě krásy,
kolik měl jí v jaru – také v jeseni?

Meter: trochaic
Das kommt davon!
by Arno Holz

Mit achtzehn Jahren schrieb er Verse
Und frug die Welt nach ihrem Preis,
Tragödien schmierte er diverse
Und Epen vollends dutzendweis.
Doch jede Schuld auf Erden rächt sich!
Schon Goethe war's, den das verdross.
Heut ist er circa fünfundsechzig
Und – Kritiker der Tante Voss!

Meter: iambic
- XXIX -
by Marqués de Santillana

Buscan los enfermos santuario
con grand desseo e sedienta cura
o por lenguas vías y caminos varios,
temiendo el manto de la sepultura
¿Son, si pensades, menores contrarios
los venéreos fuegos sin mesura,
nin los mis males menos adversarios
que la tisera d'Antropos escura?
Pues, ¿quién podría o puede quietar
mis graves cuytas, mis penas, mis males,
sean por partes o siquiera en gros?
Nin Esculapio podría curar
los mis langores, tantos son e tales,
nin otro alguno, sinon «Dios e vos»

Meter: polymetric
A la estampa del héroe Baltasar Gracián
by Manuel Montez Freyre

Murió Gracián: oriente fue de enojos;
vive Lanier: ocaso es de gemidos;
Gracián cuanto hay que oír dio a los oídos,
Lanier cuanto hay que ver copia a los ojos.
Vaguen de tu valor ecos no flojos,
suenen de su saber cuantos no oídos
¡Oh victoria gentil de ambos sentidos!
¡Oh lisonja cortés de ambos despojos!
Todo ver que en Gracián quejoso aspira,
todo oír que en Lanier sentido lucha,
ya en dulce paz por ti, Lemos, respira.
Oh vivas, si en porción nos das no mucha:
Por éste, que advertir a cuanto mira,
por aquél, que admirar a cuanto escucha.

Meter: polymetric
JUNIUS BRUTUS.
by Adolf Heyduk

Kdys Tarquinia hejsci nevyspělí
svým králem chtěli mít a pánem Říma;
leč Brutus bdí a v rukou listy třímá,
že jeho synové vlast zradit chtěli.
A uhostiv se na soudcovské selly
děl k lictorům: „Je k špalku veďte zpříma,
by neřek’ lid, že v otci právo dřímá.“
A zastřel tvář, když zrádci krváceli.
Vše vlasti dal, co občan může dáti,
ve svobodě, sám navždy klidu zbaven.
Zda větší láskou bylo komu vzpláti?
A spěchal v boj, ač tíží let juž znaven,
a s jízdou jal se nepřítele kláti
a zahynul, by na věky byl slaven.
I krví dětí svých máš za vlast státi!

Meter: iambic
To John Clare
by John Clare

Well, honest John, how fare you now at home?
The spring is come, and birds are building nests;
The old cock-robin to the sty is come,
With olive feathers and its ruddy breast;
And the old cock, with wattles and red comb,
Struts with the hens, and seems to like some best,
Then crows, and looks about for little crumbs,
Swept out by little folks an hour ago;
The pigs sleep in the sty; the bookman comes—
The little boy lets home-close nesting go,
And pockets tops and taws, where daisies blow,
To look at the new number just laid down,
With lots of pictures, and good stories too,
And Jack the Giant-killer's high renown.

Meter: iambic
1 Již lučina je zkosena,
by Jan Neruda

Již lučina je zkosena,
jaká to, jaká vůně!
Hle, klásky blednou, blednou stony,
a nad tím celý oblak vonný
se vznáší jakby z bájné tůně.
Ach takhle, pěvče, zahynout
jako ta luční tráva!
Ret bledni již, tvůj skon ti věště,
a na něm nechť ti píseň ještě
v omamnou sloku povyzrává.

Meter: iambic
Burla de los que con dones quieren granjear del cielo pretensiones injustas
by Quevedo

Para comprar los hados más propicios,
como si la deidad vendible fuera,
con el toro mejor de la ribera
ofreces cautelosos sacrificios.
Pides felicidades a tus vicios;
para tu nave rica y usurera,
viento tasado y onda lisonjera,
mereciéndole al golfo precipicios.
Porque exceda a la cuenta tu tesoro.
a tu ambición, no a Júpiter, engañas;
que él cargó las montañas sobre el oro.
Y cuando la ara en sangre humosa bañas,
tú miras las entrañas de tu toro,
y Dios está mirando tus entrañas.

Meter: iambic
Když vlna vzduchu za vlnou se plní
by H. Uden

Když vlna vzduchu za vlnou se plní
a dlouží se a krátí se a mění,
že lad a souzvuk vynoří se z chvění:
svět neúplností se vzduchem vlní.
Stesk lásky vzdychá, nářek děcka vrní
a přece plně vysloveným není,
jen ozvěnou je bouře prudké hřmění,
a slunce, které září, neoslní.
Nerv sotva sebou pohne, duše slyší,
a vlákno mozku citlivé se tiší...
Je drsnou skutečnost a vždycky raní,
i slovo břitce zatíná se v duši,
jež šťastnou jest, když hádá jen a tuší,
když kolébá se v neurčitém zdání.

Meter: iambic
- LI -
by Fernando de Herrera

Las armas fieras cante el triste hado
del soberbio Ilión, ceniza hecho
el impío orgullo, el temerario pecho
con saeta celeste atravesado;
el mar nunca primero navegado,
y duras peñas del concurso estrecho,
de centauros el ímpetu deshecho,
o Egeón con cien brazos indignado;
quien en la Aonia selva ornó su frente,
habitador de la Cirrea cumbre,
para vencer la muerte con memoria;
que yo sólo, si Amor tal bien consiente,
mi pura Estrella, canto vuestra lumbre,
que me afina en las llamas de su gloria.

Meter: polymetric
A Colón
by Eduardo Peralta

Siempre Dios suscitaba un gran profeta
para su pueblo que iba hacia la ruina
cuando olvidaba aquella luz divina
que la guiaba a una gloriosa meta
Así te miro; genio que interpreta
los designios celestes, ilumina
Dios tu mente y tus pasos encamina,
Colón, vidente, mártir y poeta
Tu pensamiento es infinito foco
que ilumina una edad Te llaman loco
por exceso de luz que hay en tu mente
Porque en ella contemplas como brilla
al través del Atlántico, la orilla
de un admirable, nuevo Continente

Meter: polymetric
1L: Es war noch Mai, da hast du sie gebrochen,
by August Wilhelm Schlegel

Es war noch Mai, da hast du sie gebrochen,
In Blumen ausgesprochen,
Selber Blüthe,
Was blühend im Gemüthe
Schon sich regte
Und heilig sich bewegte,
Was kindlich, ach! der Freund so gerne hegte,
Wenn sie ihr Herzchen legte
An das seine,
Wo ich nun ewig weine.
Die Veilchen sandte mir das Kind zum Zeichen,
Die so mein Herz erweichen,
Daß die Augen
Den Schmerz, den sie nun saugen,
Nie vollenden,
Sich oft noch zu ihr wenden,
Und finden welk den Kranz dann in den Händen,
Wie der, hat sie, zu enden
Früh erkoren,
Sich unbewußt verloren.
Nimm hin die hohe, köstlich liebe Gabe,
Das Einz'ge, was ich habe
Von der Theuern,
Ihr Bild mir zu erneuern,
Wenn in Thränen
Dem Tode zu das Sehnen
So gern entflieht des Daseins eitlem Wähnen.
Doch erst laß mich in Thränen
Ganz versenken
Das süße Angedenken!
Uns, die in Lust des Todes Leben fanden,
Kühn die Natur verstanden
In den Flammen,
Wo Lieb' und Schmerz zusammen
Uns verbunden,
Uns sei die Stirn umwunden
Vom Zeichen, dessen Sinn wir längst gefunden.
Denn blühten aus den Wunden
Oft nicht Rosen,
Uns schmerzlich liebzukosen?
Laß denn des Mädchens Schatten uns umschweben,
Der Wehmuth hingegeben,
Bis wir im Tode Eins noch inn'ger leben,
Und dann dieß tiefe Streben
Ganz vereinet,
Das lächelnd sich beweinet.

Meter: iambic
- XIX - En la partida, hablando con Sierra Nevada
by Pedro Soto de Rojas

Huyo de ti, porque eres poderosa,
sierra, de helar al sol cuando te ofende
y no de hacer la llama que me enciende
o más voraz, o menos rigurosa.
Huyo, porque entre nieves y entre rosa
sobre tus faldas sus venenos tiende
sierpe, si no se ve, que bien se entiende,
sierpe a mi voz de oreja cautelosa.
Quizá el puerto tendrá de Guadarrama
o sierpes no, u orejas a mi ruego,
quizá su nieve aplacará mi llama,
y ya que no la aplaque en tanto fuego,
pues llegaré difunto mar de fama,
puerto será de mi mortal sosiego.

Meter: polymetric
Al Cardenal Cisneros
by Antonio García Gutiérrez

Si un instante romper te fuera
                     dado
la glacial ligadura de la muerte,
¡oh humilde franciscano!, ¡de qué suerte
te sintieras de gozo arrebatado!
Viera vuestro león, desmelenado,
sacudiendo el sopor del sueño inerte
caer rugiendo vengativo y fuerte
sobre el tigre del África indomado.
Hoy, renovando timbres de tu gloria,
van de Bullones por la inhiesta
                     falda
los hijos de Castilla a la victoria;
y en breve su bandera roja y gualda,
clavarán, invocando tu memoria,
del Atlas rudo en la breñosa espalda.

Meter: polymetric
- XL - A don Fernando Joaquín Fajardo de Requesens y Zúñiga, marqués de Los Veloz, virrey de Cerdeña
by Joseph de Litala y Castelvi

Tus hechos son, o Alcides soberano,
los que a la fama dan gloriosamente,
asunto generoso y dulcemente
canta prodigios de tu heroica mano.
Al Austriaco Sol, César Romano,
bordas los rayos de su altiva frente,
con el desdén de Dafne, dignamente
Marte Español, y Numa Castellano.
Cavado el Bronce, grave las proezas,
que en la Africana arena, en sus orillas
ejecutaron nobles ardimientos.
Mas quien puede cifrar tantas grandezas,
pues si en Orán hiciste maravillas,
en Cerdeña prodigios, y portentos.

Meter: iambic
XXVI. Klíče.
by František Serafínský Procházka

Svatý Petr ztratil klíče,
hledej mu je, Náno,
jakpak jenom bez nich dojde
dom až půjde ráno!
Zlaté klíče na pasece
u lesíka leží,
Nána pro ně po trávníku
bosou nohou běží.
„Svatý Petře, půjč mi klíče,
jsou i od mých dveří,
aby chlapce nepustily
ke mně po večeři.“
Vzala klíče, utíkala,
zavřela se v kleci,
ale chlapci, klíče stranou,
lezou oknem přeci.

Meter: trochaic
V STARÉM PARKU
by Jaroslav Vrchlický

Sám truchlí teď, ať slunečno, ať prší
jen s hejnem vran a havranů,
u zarostlých cest lupení se vrší
a drsné slupky kaštanů.
Lán řepy tam se z každé strany vtírá;
co starých kmenů skácel blesk!
Nejedna socha otlučena zírá
v tu spoušť, v ten rozklad, stesk.
Spí chrámky lásky i přátelství chýše;
v tříšť okna jejich rozbita.
Jen vítr navěsil, když krajem dýše
svá vzdušná do nich varyta.
A v nich to vzlyká, kvílí, úpí, sténá
a skřípe v zámcích rezatých,
kdes v koutech balšám, máta vonná,
lobeček v koších bohatých.
Kams k močálu se cesta tratí, úží.
Co jasmínů tu bylo dřív.
Co fial nočních a co bílých růží –
teď plevel tu a jetel niv.
Pomníček malý nad močálem stojí,
ve váze ohnil mu mnohý list,
houf jepic se tu v slunce záři rojí
a rozházené peří hnizd.
Na černé desce nápis málo jasný
kryt stínem staré jabloně:
že zastřelil se zde princ mladý, krásný,
a panství, zámku dědic – pro koně.

Meter: iambic
- 94 - Desmayose una dama de ver un ratón, y habla con él el poeta
by Lope de Vega

Vete a roer legajos procesales,
fiero animal, o versos de Poetas,
las cartas atrasadas de estafetas,
o las cuentas de sastres inmortales.
Destruye las despensas figonales,
o las farmacopólicas recetas;
y si otra vez a Fílida inquietas,
fulmínente sus ojos celestiales.
No halles queso bullicioso o triste,
caigas en ratoneras de lacayos,
si celada de gatos no te enviste.
Pero también te debo en sus desmayos
poder mirar al sol, cuando volviste
nieve las rosas, y cristal los rayos.

Meter: polymetric
55.
by Friedrich von Logau

Viel Mörder pflegen uns im Wandel zu umgeben,
Zu rauben Gut und Blut, zu rauben beydes Leben.
Deß Samariters Wein und heilsam Oele macht,
Wiewol wir sind verwund, daß wir nicht sind verschmacht.

Meter: iambic
MÁJOVÁ CESTA
by Božena Benešová

Dnes tedy po prvé, dnes, kdy jsem v jitru jarním
zas onou cestou šla,
již nemluvila tam bříz ani jedlí řečí
má láska zněmělá.
Kvet zlatý janovec. Po svahu s pustým lomem
do polí vítr táh,
jak když mi chladíval krev na rtech rozhořelých
a tváře mladý nach.
To proto, že tys šel sem na tu cestu v hájku
za mnou? Já za tebou?
A že jsme vídali pod křížem mladost kývat
horkou a nesmělou.
A tady život zrál. V něm plaché ruce naše
se sobě vztáhly vstříc
a spolu pak jsme šli v mlčení prchajícím
od knih i od ulic.
Pak v uších po léta mi zněla píseň letní
té cesty májové
a v očích po léta mi zůstal příslib horký,
jímž plály oči tvé...
A srdce po léta mi žilo jenom vírou,
již dalo také ti
a vzalo od tebe: ta láska zapíraná
nedozní do smrti.
Je ticho tady dnes. Je v jehličí i břízách,
je ticho v srdci mém.
Čas vypršel, jejž vyměřila láska.
Odejdu. Odejdem.

Meter: iambic
- 142 - Preguntole una dama qué era el áureo número
by Lope de Vega

Cuando pensé que os daban más cuidado,
las rosas de Guadix, o de Granada,
el Turco de Valencia la pomada,
y de Sevilla el resplandor comprado.
¿Ricarda, el áureo número os le ha dado?
¿qué calendario no entendéis, cansada
de buscar en la letra colorada
las fiestas, que jamás habéis guardado?
César le halló, pero la causa ignoro
de haceros tan curiosa y importuna,
aunque os parezca femenil decoro.
Que mejor sabéis vos, que otra ninguna,
hallar por este número de oro
la conjunción del sol y de la luna.

Meter: iambic
Der Bock und die Ziege
by Aloys Blumauer

Zu einem Bock, der, weil er schwarz von Haar
Von langem Bart, und finst'rer Stirne war,
Ganz einem hochgelehrten Meister
An Ausseh'n und an Mienen glich,
Und der, durch jeden Kampf noch dreister,
In keinem Bocksgefechte wich,
Den die Natur statt dem Gehirne
Mit zwei steinharten Knöpfen an der Stirne
Zum Kampf versah, der, wenn er stieß,
Sich und den Gegner stets in eine Lache schmiß,
Und, wenn die Scham den Gegenpart vertrieben,
Der Letzte auf dem Platz geblieben.
Der endlich, weil sein Herz so hart
Als seine Stirne schien – der Heerde Führer ward:
Zu diesem Bock kam eine durst'ge Ziege,
Und flehte, wie die Armuth flehen kann,
Ihn um ein bischen Klee für ihre Jungen an.
»meinst du, daß ich mein Futter gratis kriege?«
Erwiederte der Bock, der wie
Ein Wuch'rer nur auf Pfänder lieh,
»zu schenken hab' ich nichts; doch weil da steht geschrieben,
Man müsse seinen Nächsten lieben,
So will ich, wenn du zahlst, und Sicherheit
Mir schaffen kannst, auf eine kurze Zeit
Von meinem Futter dir, so viel du brauchest leihen.«
»ich würde nicht das Zahlen scheuen,
Wenn du mir borgtest, sprach die Ziege; aber wer
Verbürgt für Arme sich? und ach, ein Pfand, woher?
Du hast ja noch an deinem Leib, versetzte
Der zähe Filz, ein schönes Fell,« und schätzte
Mit einem Blick den Werth; »verpfände mir
Den Balg indeß', in warmen Sommertagen
Pflegt man ja keinen Pelz zu tragen:
Laß mir zur Sicherheit ihn hier,
Ich will ihn dir bewahren vor den Schaben.
Im Winter, wenn du zahlst, magst du ihn wieder, haben.«
Was war zu thun? Die Ziege brauchte Klee.
Um sich aus ihrer Noth herauszuwinden,
Ließ sie geduldig sich von ihrem Wuch'rer schinden,
Gab ihm den Balg, und fütterte
Zu Haus die Jungen satt. Der Winter kam heran
Und strenger Frost hielt sie zum Zahlen an.
Sie darbte kümmerlich vom Munde
Sich jeden Bissen ab, und lief zur Stunde
Zum Gläubiger, ihr Pfand zu lösen, hin.
Der Bock, mit Brillen auf der Nase,
Durchsah den Klee, ob sie mit Grase
Ihn nicht vermischt, verwahrte ihn,
Und gab ihr die zerfreßnen Stücke
Von einem Balg, der ganz einst war, zurücke.
»gott! rief die Ziege mit bethräntem Blick,
Ich hab' euch frisch mein Fell vom Leibe geben müssen,
Und ihr gebt mir es nun zerrissen,
Voll Löcher und ganz kahl zurück;
Seyd nicht so hart mit einem armen Thiere:
Ihr gabt mir aus Erbarmen Klee,
Damit ich nicht verhungerte,
Gebt mir nun auch ein Fell, damit ich nicht erfriere!«
»kauf dir beim Kirschner ein's!« erwiederte
Der Bock voll Zorn, und stieß sie vor die Thüre.
Die Ziege ging mit tiefgebeugtem Sinn
Und halb zerfreß'nem Balg zum Thron des Adlers hin,
Um ihm das schändliche Betragen
Des Bock's und ihre Noth zu klagen. –
Der weise Adler sprach: Der Bock ersetze dir
Dein Fell, und zahle, was du willst, dafür.
Allein dem Eigennutz, der stinkt, zur Strafe,
Soll immerhin zum Abscheu aller Schafe
Gestank sein Antheil sein! – Der Adler winkt,
Und sieh: der Bock ersetzt – und stinkt.

Meter: iambic
MRTVOLY NIKDO NEVZBUDÍ!
by Arnošt Ráž

Mrtvoly nikdo nevzbudí!
Oh ubohé idoly mládí.
Tušíte hroby v sobě spát’ –
vy staří Kamarádi?
Pod víčky oči vybledlé
jsou, hluboko spadlé a teskné.
A tolik drobných, marných slz
se na dně jejich leskne. –
Skloňte jen hlavy na prsa. –
Sny pomalu v každém se drobí.
Zdechlina vedle zdechliny
a samé maličké hroby. –

Meter: iambic
- XVIII -
by Juan de Arguijo

De Alejandro al trasunto, muda
                     historia
que animó en bronces artificiosa mano,
dos fijó sus columnas el tebano,
César mira, envidioso de su gloria
Viendo que en corta edad larga
                     victoria
ganó del orbe el macedón ufano,
de sus años lamenta el curso vano,
que aun no ha dado principio a su memoria
«Tú, ilustre joven, dice, sólo viste
glorioso fin de tu alto pensamiento;
tú al mundo grande, a ti pequeño el mundo
¿Quién a la excelsa cumbre que
                     subiste
podrá llegar? Ni ¿cuál osado intento
presume a tu valor segundo?»

Meter: polymetric
Betrachtungen über die erste Schönheit
 der Bäume im Frühling.
by Barthold Heinrich Brockes

So bald die Knospen erst sich von einander geben,
Worüber sich ein Aug’ in Hofnung schon erfreut,
So scheint der gantze Baum, mit zartem Grün bestreut,
Als wenn um jeden Ast viel grüne Puncte schweben.
Viel tausend kleine grüne Tüpfel
Bedecken überall den Wipfel.
Wenn nun der Sonnen heller Strahl
Jhr zärtliches Gespinste manches mahl
Bestrahlet und durchdringt; sollt einer öfters meinen,
Daß überall im Baum gelb grüne Funcken scheinen.
Wenn sich die Blätter nun vergrössern und verbreiten,
Vermehren und vergrössern sich
Derselben grüne Lieblichkeiten!
Indem ein grüner Dunst, den man mit Anmuht sieht,
Sich um den gantzen Baum so dann gemählig zieht.
Durch den nicht gäntzlichen Zusammenhang der Blätter
Kommt jeder Vorwurf uns so dann nicht anders vor
Als säh man ihn durch einen grünen Flor;
Das uns denn, sonderlich bey heiterm Wetter,
Von unten auf den himmlischen Sapphier,
Von oben ab der Erden grüne Zier
Annoch verschönert weiset;
So daß wer es, mit achtsamen Gemüth
Und einiger Erwegung, sieht,
In seiner Augen Lust, mit Recht, den Schöpfer preiset,
Der uns zu unsrer Lust, die Welt so lieblich schmückt,

Meter: iambic
1L: Weil nun die Lieb' mir alle, alle Poren
by Louise Otto

Weil nun die Lieb' mir alle, alle Poren
Des Herzens füllt, weil sie mich ganz durchdrungen
Fragst Du: ob ich noch gern wie sonst gesungen,
Da ich alleinzig mich der Kunst verschworen?
Die Liebe, die mich also ganz erkoren,
Wähnst Du, hab' wie ein starker Geist bezwungen
Den guten Genius mit Feuerzungen,
Der früher einzog zu der Seele Thoren?
Ein
Die sel'ge Offenbarung mir zu bringen:
Und einer Täuschung hat er mich entnommen:
Jetzt

Meter: iambic
XXV.
by Gustav Pfleger Moravský

On postanul, a každý tón se vrýval
Lahodnou v prsa tužná ozvěnou,
A všecky slasti rázem rozechvíval,
Jež tam kdy žily mocí blaženou.
On blíže přistoupil, když zpěv dozníval,
A roznícen tím výrazem té písně
Dél nemoh’ opanovať srdce tísně
A vkročil v komnatu!... Tu ona sedí
Ve sladkém snění, v knížku mile hledí,
Anť velké lampy dušené jen světlo
V tvář padajíc tajemným kouzlem květlo.

Meter: iambic
Soneto
by Joaquín Blengio

Del soneto a sus reglas ajustado,
un concepto no más forma la esencia,
con natural fluidez, fácil cadencia
y creciente interés desarrollado.
Verso escabroso, débil o esforzado
no permite su rígida excelencia,
ni ripio, ni poética licencia
tolera su artificio delicado
Fútil detalle empaña su decoro;
frase ociosa marchita su frescura,
voz repetida suena en su desdoro:
Dese nobleza y gracia a su estructura,
y si al concluir la cierra llave de oro,
será Soneto en toda su hermosura.

Meter: polymetric
Na manžela.*
by Josef Košín z Radostova

S milenkou co nejtajněji
rád jsi býval pohromadě;
ženy však teď nejraději
zase vzdaluješ se kradě.

Meter: trochaic
A dutek švih: my musili se smát,
by Josef Holý

A dutek švih: my musili se smát,
nám těžká hlava klesla v mokro skal,
kde žába nocleh s námi sdílela.
My neslyšeli v poli skřivana!
Když výskal, jásal, my slyšeli kvil,
my oči zvednout k modré obloze
a k slunci přímo hlednout báti se.
Nám slunce bylo drakem hltavým,
a obloha ha! peklem hrozila,
jež pohřbít chtělo nás – ó Bože, uslyš nás! – – „bůh“ mlčel.

Meter: iambic
POZDRAV
by Jaroslav Kvapil

Toužebná jak v loktech žena,
jiskřivá jak v číši víno,
třeba světem neslyšena,
zni, má sladká mateřštino!
Minulostí na kříž vbita,
obět lží a lichých hříček,
demagogy zneužita,
zevšedněna od lidiček;
v zástupech byť lomozících
pod mými jsi okny zněla,
třeba chátra po ulicích
tvoje zvuky utrácela;
třeba rvali slovy tvými
duši moji i s mým jménem,
třeba tebou klnuli mi
v českém vzduchu otráveném:
jsi mou říší, jsi mým právem,
tebou vznesen nade všemi,
jakbych oděn zlatohlavem
mluvím tebou k rodné zemi.
Zázračná je tvoje síla,
radostná a rozjasněná,
matka má tě hovořila,
mluvila tě moje žena.
Zvedám tebe do vysoka
jako prapor, který vlaje,
každá moje šťastná sloka
tobě v pozdrav rozvlána je.
Kolkolem je k smrti líno,
frázemi vše ubito je –
zni, má sladká mateřštino,
vítězství mé, lásko moje!

Meter: trochaic
Göschen
by Friedrich Schiller

Einen Helden suchtest du dir, um deinen Charakter
Darzustellen, und fuhrst in den Bedienten Johann.

Meter: polymetric
ILLUSE.
by Antonín Klášterský

Tak byla krásná jako růže jitra
a milenkou mou byla řadu roků;
já věrnost, pravdu, lásku čet jí v oku,
neb znala dobře maskou krýt se, chytrá.
A pochybnost-li kdy mi šlehla z nitra,
jen smála se a přivila se k boku:
Snad při každém mě stíhat nechceš kroku?
Či nevěříš? Ó, věř mi dnes i zítra!
A já jsem věřil v pevnost její lásky,
až na čelo se klást mi počly vrásky –
ó, že jsem mást se sladkými dal slovy!
Dnes zmizela – prý miluje jen mládí,
s jakýmsi hochem mají prý se rádi,
a k němu prchla, někam do podkroví.

Meter: iambic
51.
by Johann Gottfried Herder

»und ich bin doch
Vornehmer noch
Als Du, Frau Löwenkönigin!«
Und trippelt vor sie hin.
»klein, als ich bin,
Vermehre
Zu meines Manns und meiner Kleinen Ehre
Ich mein Geschlecht doch immerzu
Jahrjährlich mehr als Du.«
»frau Hase,« sprach die Königin,
»gebär' Sie Hasen immerhin
Und oft und viel und mancherlei
Zu aller Hasen Ehre;
Was einmal ich gebäre,
Ist Leu.«

Meter: iambic