PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Mi canto
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Canto la vida, las dulzuras canto
del bien sin tacha que feliz disfruto:
ni el oro envidio, ni el honor disputo,
que tanto halagan y deslumbran tanto
Bendigo de mi hogar el mudo encanto,
y del trabajo saboreo el fruto
Mi numen y mi afán: ¡doble tributo
con que hasta Dios el corazón levanto!
Calle el tedio del alma endurecida,
entre dudas rebelde prisionero
Yo, como el ave que dichosa anida
bajo la sombra del campestre alero,
canto la tierra en paz, canto la vida,
¡porque te amo, Señor, creo y espero!

Meter: iambic
dito
by Clemens Brentano

Heiderlau!
Stirbt meine Frau,
Reis' ich in die Wetterau,
Hol mir eine andre,
Die soll seyn,
Hübsch und fein,
Schöner als die andre.
A Herr verscho o o ne mich,
Jesus Maria a a,
Ist dann kein Kavallerie mehr da,
Jesus Marie,
Wo bleibt dann die Infanterie,
Hätten wir dies,
Hätten wir das,
Hätten wir Heu,
Hätten wir Gras,
So haben wir aber nichts als diese
Alte, alte, alte Schindmährerere.

Meter: polymetric
Já utíkám kupecky zvonícím ctnostem a v špíně se topícím dnům,
by Jaroslav Hendrych

Já utíkám kupecky zvonícím ctnostem a v špíně se topícím dnům,
kdy za peníz blýskavý ženu muž, otec rád dítě své prodá,
do šedého roucha se ukrývám, duši svou poroučím pečlivým snům,
a ubohých prodaných vzlykavý nářek mne ke spěchu bodá.
A celý den, celou noc ubíhám v krásná ta, dobytá království svá,
tam skryta jsou, tam – kde se rýsuje v červáncích pohoří v dáli,
vím, – poddaní moji že věrní jsou, – věší už prapory se znakem lva
a hranice vysoké v radostném nadšení po horách pálí. –
Žel, červánky blednou již, šedivé mlhy se zdvihají, kraj je tak něm,
plod na stromě nedozrál, s polí pak úrodu odnesla voda,
a nebe se zlobí též, těžké je, ponuré – zčerstva jak zoraná zem,
a za mnou dál kvílí to, – prodaných nářek mne ke spěchu bodá. –
– Ó, kde jsou má dobytá království? – Daleko, daleko, nelze je zřít,
už nedojdu přes hory, – ani k těm horám snad, – marné mé žití;
vím, v království smutně že prapory schlíplé jsou, smutný je oddaný lid,
a marně se pokouší vůdcové v pevnou jej naději spíti.

Meter: amphibrachic
IV. Ještě jednu upomínku
by František Šimeček

Ještě jednu upomínku
na vyhaslou hvězdy zář,
ještě jedno bledé kvítko
mrtvé lásce na oltář;
kratinké jen upomnění, –
jak si ptáče zpomíná,
když s uvadlým jarem píseň
v srdečku mu usíná.

Meter: trochaic
Mittwoch.
by Annette von Droste-Hülshoff

Begleitest du sie gern
Des Pfarrers Lust und Plagen:
Sich gleich an allen Tagen
Triffst du den frommen Herrn.
Der gute Seelenhirt!
Tritt über seine Schwelle;
Da ist er schon zur Stelle
Als des Kollegen Wirth.
In wohlgemeinten Sorgen,
Wie er geschäftig thut!
Doch dämmert kaum der Morgen,
Dies eben dünkt ihm gut.
Am Abend kam der Freund
Erschöpft nach Art der Gäste;
Nun säubre man auf's Beste,
Daß alles nett erscheint.
Schon strahlt die große Kanne,
Die Teller blitzen auf;
Noch scheuert Jungfer Anne,
Und horcht mitunter auf.
Ach, sollte sie der Gast
Im alten Jäckchen finden:
Sie müßte ganz verschwinden
Vor dieser Schande Last.
Und was zur Hand thut stehen,
Das reizt den Pfarrer sehr,
Die Jungfer wird's nicht sehen,
Er macht sich drüber her;
Die Schlaguhr greift er an
Mit ungeschickten Händen,
Und sucht sie sacht zu wenden;
Der übermüth'ge Mann!
Schleppt Foliantenbürde,
Putzt Fensterglas und Tisch;
Fürwahr mit vieler Würde
Führt er den Flederwisch.
Am Paradiesesbaum
Die Blätter zart aus Knochen,
Eins hat er schon zerbrochen,
Jedoch man sieht es kaum.
Und als er just in Schatten
Die alte Klingel stellt —
Es kömmt ihm wohl zu statten —
Da rauscht es draußen, gelt!
Fidel schlägt an in Hast,
Die Jungfer ist geflüchtet,
Und stattlich aufgerichtet
Begrüßt der Pfarr' den Gast.
Wie dem so wohl gefallen
Die Aussicht und das Haus,
Wie der entzückt von allen,
Nicht Worte drücken's aus!
Ich sag' es ungenirt,
Sie kamen aus den Gleisen,
Sich Ehre zu erweisen,
Der Gast und auch der Wirth.
Und bei dem Mittagessen,
Das man vortrefflich fand,
Da ward auch nicht vergessen
Der Lehr- und Ehrenstand.
Ich habe viel gehört,
Doch nichts davon getragen,
Nur dieses mag ich sagen,
Sie sprachen sehr gelehrt.
Und sieh nur! drüben schreitet
Der gute Pfarrer just,
Er hat den Gast geleitet
Und spricht aus voller Brust:
„es ist doch wahr! mein Haus,
So nett und blank da droben,
Ich muß es selber loben,
Es nimmt sich einzig aus.“

Meter: iambic
O me, what eyes hath Love put in my head (Sonnet 148)
by William Shakespeare

O me, what eyes hath Love put in my head,
Which have no correspondence with true sight!
Or, if the have, where is my judgement fled,
That censures falsely what they see aright?
If that be fair whereon my false eyes dote,
What means the world to say it is not so?
If it be not, then love doth well denote
Love’s eye is not so true as all men’s ‘No.’
How can it? O, how can Love’s eye be true,
That is so vex’d with watching and with tears?
No marvel then, though I mistake my view;
The sun itself sees not till heaven clears.
    O cunning Love! with tears thou keep’st me blind.
    Lest eyes well-seeing thy foul faults should find.

Meter: iambic
An das Graß, worauf Phillis geruht
by Nicolaus Götz

Phillis, die die Tugend kennet,
Die selbst Amor Schwester nennet,
Hat, o junger Myrtenhain,
Welcher noch für Liebe brennet,
Mir, zu Lindrung meiner Pein,
Den Besuch in dir gegönnet.
Zeuge von der reinsten Glut,
Graß, wo mich ihr Aug' entzükte,
Als mich ihr Gespräch erquikte,
Sey, o sey der Unschuld gut.
Zartes Graß, steh, unverletzet,
Wieder auf, wo sie geruht.
Eine Kleinigkeit versetzet
Sonst die Eifersucht in Wuth!

Meter: trochaic
Tras una enfermedad
by Julián del Casal

Ya la fiebre domada no consume
el ardor de la sangre de mis venas,
ni el peso de sus cálidas cadenas
mi cuerpo débil sobre el lecho entume
Ahora que mi espíritu presume
hallarse libre de mortales penas,
y que podrá ascender por las serenas
regiones de la luz y del perfume
Has ¡oh Dios! que no vean ya mis
                     ojos
la horrible realidad que me contrista
y que marche en la inmensa caravana,
o que la fiebre, con sus velos rojos,
oculte para siempre ante mi vista
la desnudez de la miseria humana

Meter: iambic
XXIX.  Vy smáli Jste se mému smutku
by Julius Skarlandt

Vy smáli Jste se mému smutku
nad ušlapanou lilijí –
Však já jsem tušil v dálce příznak,
jenž tiše k smrti ubíjí –
Jen jednu tvář jsem spatřil tesknou
a nad ní symbol plamenný
a v chvíli všechny sny mé vratké
se proměnily v kameny.
V těch bahnech zlých, v té pusté pláni
bludičku zas jsem viděl plát –
Oh, marno vše – Tam musil někdo
zas uštván v touze umírat – –

Meter: iambic
- 1223 - Acto III, LAURA
by Lope de Vega

Hay más en que me siga mi fortuna,
faltábame ya más que infamia tanta,
que cosa contra mí no se levanta,
pues hasta la más baja me importuna.
Ya se me cubre el cielo, el sol, la luna,
y tengo puesta el agua a la garganta,
la muerte misma de mi mal se espanta,
que vida muerte no se vio ninguna.
Otavio infame, quiere infame hacerme,
el Príncipe con él quiere casarme
por mostrar lo que pudo aborrecerme.
Y estoy contenta de que vengo a hallarme
a tiempo que no queda mal que hacerme,
pues ya no queda mal con que probarme.

Meter: iambic
TISÍC A JEDNA NOC V KRIMINÁLE (XIV)
by Viktor Dyk

Třeba bylo ohroženo hrdlo,
srdce moje přece nezatvrdlo,
chovám k všemu živoucímu lásku,
pročež chodě ráno na procházku,
nosívávám pro vrabce
drobty chleba v své kapse.

Meter: trochaic
Kunstverfall
by August von Platen

Schönes Italien, ach, du erlagst der hispanischen Fratze!
Herrliche Tempel, in euch, die der Urbiner gemalt,
Schlich sich Abscheuliches ein, die abscheuliche Seele Loyolas:
Wirklicher Glaube gebiert Schönes und Liebliches nur.

Meter: dactylic
[in Weimar war einst der Musen Chor]
by Franz Grillparzer

In Weimar war einst der Musen Chor,
Die Zeit zwar liegt etwas ferne;
Doch leuchtet ihr immer noch Deutschland vor,
Sonst Fackel, jetzt Blendlaterne.

Meter: iambic
XiII.
  Unsres Wegs!
by Georg Herwegh

Preist nur mit bezahlter Lippe,
Preist die Gnaden Eures Herrn:
Sicher führt zu einer Krippe
Uns auch des Jahrhunderts Stern!

Meter: trochaic
- XXI -
by Juan de Arguijo

Prime el Etna ardiente a los osados
Encélado y Tifón, que el claro asiento
de Júpiter con vano atrevimiento
conquistar intentaron confiados.
Donde sus pensamientos castigados
con pena digna de tan loco intento,
en las cavernas yacen, con violento
rayo de la alta cumbre derribados.
Vio el cielo la ambición que impetuosa,
cual fuego a lo más alto se avecina;
y con el fuego castigarla quiso;
porque la tierra advierta temerosa
como de la soberbia en su ruina
no queda sino el humo como aviso.

Meter: iambic
An Herrn Professor Sulzer,
 über das Bild seiner verstorbenen Gattin.
by Anna Luise Karsch

Drey Töchter blieben nur, die durch ihr Lallen

Meter: iambic
1.
by Georg Heym

Die bleiche Leinwand in den vielen Betten
Verschwimmt in kahler Wand im Krankensaal.
Die Krankheiten alle, dünne Marionetten,
Spazieren in den Gängen. Eine Zahl
Hat jeder Kranke. Und mit weißer Kreide
Sind seine Qualen sauber aufnotiert.
Das Fieber donnert. Ihre Eingeweide
Brennen wie Berge. Und ihr Auge stiert
Zur Decke auf, wo ein paar große Spinnen
Aus ihrem Bauche lange Fäden ziehn.
Sie sitzen auf in ihrem kalten Linnen
Und ihrem Schweiß mit hochgezognen Knien.
Sie beißen auf die Nägel ihrer Hand.
Die Falten ihrer Stirn, die rötlich glüht,
Sind wie ein graugefurchtes Ackerland,
Auf dem des Todes großes Frührot blüht.
Sie strecken ihre weißen Arme vor,
Vor Kälte zitternd und vor Grauen stumm.
Schon wälzt ihr Hirn sich schwarz von Ohr zu Ohr
In ungeheurem Wirbel schnell herum.
Dann gähnt in ihrem Rücken schwarz ein Spalt,
Und aus der weißgetünchten Mauerwand
Streckt sich ein Arm. Um ihre Kehle ballt
Sich langsam eine harte Knochenhand.

Meter: iambic
SEMANÍNSKÁ
by Josef Holý

V semanínském lese
lístek nepohne se,
nad námi jen v dálné dáli
hvězdička se třese.
Šíro modro kamsi
oči vydívám si,
hlavu k hlavě, ňadro k ňadru,
k nebi zazpívám si.
Pane Bože milý,
chvilku ještě, chvíli,
rádi bychom do věků se
spolu potěšili.
V semanínském lese
lístek nepohne se,
pode mnou jen v blahu blízko
beruška se třese.

Meter: trochaic
1L: Erneue deinen Segen heut', o Herr, und steige
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Erneue deinen Segen heut', o Herr, und steige
In diesem Augenblick im Geiste nieder
Zu uns als sel'ges Kind, damit geboren wieder
Zu dir das Herz durch dich sich rein und kindlich neige!
Schenk' deinen Frieden voll der Welt! Es weiche
Die Zwietracht ganz, damit nur zarte Lieder
Der frohen Eintracht mit der Unschuld Lallen
Von frommen Lippen mögen inniglich erschallen!
So weit der Ocean die Erd' umschließt, erheben
Voll Andacht Stimmen sich in dieser Stunde,
Zu feiern, Herr, dein Fest. Aus jedem Christenmunde
Strebt lauter Jubel auf, dich in dem Erdenleben
Zu grüßen neu; doch darf dir, treu ergeben
Vor jedem Welttheil, fest im Glaubensbunde,
Dich, Heiland uns'rer Welt, Europa preisen
Als hohem Mittler dir den reinsten Dienst erweisen.
Drum lenke deine Blicke, Herr, auch voller Gnade
Auf ihre Reiche, und will's dir gefallen,
Auf unser deutsches Vaterland hierbei vor allen;
Verbinde du den Sinn, nach deinem heil'gen Rathe,
Von seinen Söhnen, daß im rechten Pfade
Der Einigkeit sie sicher wallen,
Als Brüder, jeder treu den andern achtend,
Als Glied von einem Leibe jeder sich betrachtend!
Damit der Feinde List (zu uns'rer Schmach und Schande
Gelang's zu oft ihr) möge nicht berücken
Den deutschen Mut durch Zwietracht, leichter so zu drücken
Das Joch auf unsern Nacken, schwere Sclavenbande
An unsern Arm; im eignen Vaterlande
Unthätig fesselnd ihn uns auf den Rücken;
Noch daß zu fremdem Vortheil Deutsche tragen
Die Waffen gegen Brüder, für den Feind sich schlagen.
Erhelle ihren Geist, damit sie klarer schauen,
Daß Einigkeit und Brudersinn vor Ketten
Der fremden Tirannei nur sie vermög' zu retten;
Wenn treu und brüderlich sie aufeinander bauen,
Die Hand sich reichen, fest in Nöten trauen
Dem eig'nen Mut; im Schlachtfeld lieber betten
Auf blut'ger Erde sich, als feig zu sparen
Das Leben ehrlos, um als Sclav es zu bewahren!
Lenk' unsrer Fürsten Sinn, damit sie treu die Pflichten,
Die liegen ihnen ob, als Väter üben
Das treue Volk durch keinen Uebermut betrüben,
Und aufschau'n, daß getreu auch ihren Dienst verrichten
Die, welchen sie das Amt, das Volk zu richten,
Vertrauet an, wie im Gesetz geschrieben;
Damit sie so ein rühmlich Beispiel geben,
In sich dem Volke, wie gerecht der Mensch soll leben.
Zuletzt gieb uns, o Herr, daß unser Volk erkenne
Lebendig seinen Wert, und sich nicht schätzen
Nach andrer Anschlag soll; als Sclaven fremder Götzen
Verstümm'le seine Zung'! Hinweg! das Glied, es trenne
Von uns sich, daß mein Lied es hier nicht nenne,
Gilt mehr als Männerwort ihm fremd Geschwätze!
Ach, laß uns achten stets das Schöne und das Rechte
An fremden Völkern, – doch als Freie, nicht als Knechte!

Meter: iambic
Norimberský motiv.
by Jaroslav Vrchlický

Kde Dürer pil, též můžeš pít!
Pryč s čela závoj snů a dům,
hleď, z ulic mnohý starý dům
v číš gotický ti kreslí štít.
Ni kapka nesmí na dně zbýt,
když plný pohár vzneseš k rtům.
Kde Dürer pil, též můžeš pít!
Z poháru šlehá hvězdný svit,
jenž zpět tě vznese k nebesům,
a umění nad prach a rum
tvé duše tryskne na blankyt.
Kde Dürer pil, též můžeš pít!

Meter: iambic
Rozdíly.
by František Cajthaml-Liberté

Řetězy kdes dávali –
to vám bylo slávy!
Zlatý dostal purkmistr
a železný krávy.

Meter: trochaic
Kaple mrtvých.
by František Leubner

V postranní kapli mrtvých svíce hoří,
květ věnců suchý v troucheň rozpadá se.
Z ní na symboly v tajemné jich kráse
prach sedá již, síť pavučin se tvoří.
Před Kristem vzkříšeným se žena koří.
Již v aureolách zlato černat zdá se,
chvost páva zbledlý v stínech rozstírá se,
zub kotvy se jen v pavučiny noří.
Já za naděje mrtvé pálím svíce,
snů květných na hrob v smutku věnce kladu –
a světla hasnou, věnce trouchnivějí.
Jsou mrtvy, mrtvy, zvolna práchnivíce.
Snů, tužeb nepronikám za záhadu –
z těch mrtvých nové v svěží květ se skvějí.

Meter: iambic
RUSKÁ ZEMĚ
by Jan Opolský

Pravice boží stvořila ve světle kosmu raném
panenskou zemi, oděnou zeleným sarafánem,
nesmírné vody vylila, které se dmou a pění
tak jako pentle stříbrné, vlající u čepení.
Na sta verst kolem dokola zvlnila stepi snící
voňavou travou, janovcem, mochnou a tataricí;
dala jím šíř a tesknotu neznámou v lidském slově,
těžkou jak dlouhé zmírání na koni Mazepově...
Jiskrnou zimu stvořila. Třeskuté noci její,
s ubledlým šperkem Syria, se slzou Casiopei,
noci, jež mají strašlivou, smrtelnou téměř krásu,
ve kterých hyne ztraceně klinkání tarantasu,
ve kterých černí havrani tuhými křídly vějí,
zapadá posun života hluboko do závějí...
...Taková kráska rozkošná vzešla, ej, z ruky Pána,
za jiter rosou studenou, čisťoučkou umývána,
na večer s jejích beder plášť oblaků rudých vane,
lunu má s hvězdnou polárkou za ňadry poskrývané;
čtveré se moře dotýká lichotně jejích nohou,
k hlavě jí supi uralští vysoko vzlétat mohou,
na půlnoc tajgy nesmírné k hluchému zvou ji tanci,
k poledni dálka plamenná sahá až ku Byzanci;
nesmírné řeky klokotné, ozvěny hlubin plné,
jejichž hlas, co by požehnal, bez vůle pouze klne,
nesou své vory. Známo-li, kam by je mohly donést?
Není v tom marném neznámu ukrytá pouze bolest?
...Plachá je kráska vyšedší z čarovné boží síly,
jak by ji v látky průsvitné zázračně ošatili.
Tak se ti luzný její zjev do mysli snivé vtírá,
že jest jak sterleď lapená čeřenem všehomíra.
Nevěsta sněžná. Sladká máť, u níž je žíti blaze,
nejprostší růže, jaká kdy zadýchla na Kavkaze,
nejhlubší kalich, jakým slez rozkvétá kolem vesnic,
hrdlička, jež tu hřaduje, z vrozené moci teskníc.
Hrdou nám krásku stvořila, vesmíre, síla tvoje,
z polovic rukou Peruna, z polovic Domovoje,
na jejíž plavé kadeři helmice blyskná sedí,
přes modrý padá, teskný zrak posupné její hledí.
V tatarské krvi kalený, dvojostrý meč svůj tasí.
Darmo-li svoje Igory před věky zrodila si?
Hustá krev Skytů, Sarmatů v prsou jí, zdá se, dýmá,
hleděla očima sladkýma, hledí teď zlověstnýma.
Zhrůzněla krásná orlice. Zoban i dráp má břitký,
se skalin světa nejvyšších obzírá svoje dítky.
Z dětí svých každé utěší. „V tobě jsem, ty jsi ve mně.“
Krví mou veskrz prosycen každičký aršin země.
Pod peruť svou vás shromáždím. Přivinu k prsům horce.
V bojary chlopy proměním, žebráky v divotvorce.
Nad všecky hořem shrbené, šedivé selské chaty
vysoko pro hru paprsků vztyčím jim Kreml zlatý.
Pro plachý, světlý ruský zrak rozvinu kružby chrámu,
aby zrak bloudil ještě víc na cestě po neznámu.
Z nejtěžších kvasů pít jim dám zděděné lidské dumy,
nad písma sklonit mystická, kterým duch nerozumí...“
...Pravice boží stvořila truchlou jak z vosku svíci,
z černých vod lidských osudů pokřtěnou krasavici.

Meter: iambic
The forward violet thus did I chide: (Sonnet 99)
by William Shakespeare

The forward violet thus did I chide:
Sweet thief, whence didst thou steal thy sweet that smells,
If not from my love’s breath? The purple pride
Which on thy soft cheek for complexion dwells
In my love’s veins thou hast too grossly dyed.
The lily I condemned for thy hand,
And buds of marjoram had stol’n thy hair:
The roses fearfully on thorns did stand;
A third, nor red nor white, had stol’n of both
And to his robbery had annex’d thy breath;
But, for his theft, in pride of all his growth
A vengeful canker eat him up to death.
    More flowers I noted, yet I none could see
    But sweet or colour it had stol’n from thee.

Meter: iambic
TUŽME SE!
by Bohdan Kaminský

Vzdor proti všemu, co je proti nám,
ať zloba vrahů, chlubná vlastní fráze –
vzdor spasí nás a k slávy výšinám
nás dovede přes nepřátelské hráze.
Jen chabě nespát, kdo má v duši vzlet,
jít slávě vstříc i nepohodou, bouří,
a kde se nejvíc tmavých mraků chmouří,
tam nejdříve se rozletět!
Ne chvály těch, jimž záští sálá z úst:
vzdor spasí nás a hrdost činů lačná.
Strom hlavu vznášet musí, chce-li růst,
leč v prachu zajde, v něm se plazit začna.
Výš, stále výš, a každým krokem dál,
byť více bouři vydán, výš kdo stojí,
přec nejdřív spatří, s chmurami kde v boji,
když jasný den se rozesmál.
A tužme se! Dál! Věčně výš a výš!
Ne otrocké, svou vlastní znejme práci.
Jdi každý tam, kde slávu pozdravíš
i bouř kde dříve vstříc ti zaburácí.
A slávský bílý orel, sokol náš
tak vysoko nad chátru podlou vzletí,
že s výše té, zda jsou to prachu děti,
či skvrnou jen, víc nepoznáš!

Meter: iambic
TAJEMSTVÍ PODZIMU.
by Adolf Bohuslav Dostal

Naslouchal jsem v parku, jak se vítr zdvih’,
kterak šelestilo listí na větvích,
a co šeptaly si v trávě opadané
žluté lístky s květem chrysanthémy zdrané.
Naslouchal jsem dlouho, všechen život stich,
a já jako kdesi ztracen stanul bych,
oblaka jen šedá nekonečnem hnaná
plula, smutná štafáž podzimního rána.
Z trávy, z listí, z květů mlhou navlhlých
pochopení vešlo do myšlének mých
o životě planém v marných nadějích.
Variace písně stará, otřepaná;
ale já v ní toho větrného rána
slyšel pod oblaky snům svým zvonit hrana.

Meter: trochaic
85.
by Friedrich Rückert

Wenn dir des Schicksals Hand will fallen in die Zügel,
Wird dein arab'scher Hengst ein Esel unterm Bügel.

Meter: iambic
ČLOVĚK ZA MYŠLENKOU
by Antonín Sova

Když vpřed se chystáš novou za myšlenkou,
že prospals umdlen staletí,
vycházíš, dní se pod jitřenkou,
tvé tělo jeden zpěv je, napětí.
Tvá myšlenka je nesmlouvavá,
vyšlehne rovně, vyrazí co meč,
zpět neuhne se, tak je dravá,
a nedbá, co vše zkosí její seč.
V hledání boha pobils lidi,
od věků dlouhých do věků
teď zas je zabíjíš, než duch tvůj světlo vidí,
než probiješ se k člověku.

Meter: iambic
CLEOPOMPO Y HELIODEMO
by Rubén Darío

Cleopompo y Heliodemo, cuya filosofía
es idéntica, gustan dialogar bajo el verde
patio del platanar. Allí Cleopompo muerde
la manzana epicúrea y Heliodemo fía
al aire su confianza en la eterna armonía.
Malhaya quien las Parcas inhumano recuerde:
si una sonora perla de la clepsidra pierde,
no volverá a ofrecerla la mano que la envía.
Una vaca aparece, crepuscular. Es hora
en que el grillo en su lira hace halagos a Flora,
y en el azul florece un diamante supremo:
y en la pupila enorme de la bestia apacible
miran como que rueda en un ritmo visible
la música del mundo, Cleopompo y Heliodemo.

Meter: dactylic
Věrní pěvci.
by Adolf Heyduk

Chlad, všude chlad, les tichne, zpěv se ztrácí,
kde květy smály se, tkví bílý sníh,
bouř staré sosny vyvrací a kácí,
jen tu a tam se ozve na větvích
pták opuštěný, snílek sivopérný,
leč rodným nivám do smrti až věrný.
A zpívá, lká sny duše osiřelé,
již zlíbal ondy slunný krásy ret,
k níž hoří purpurem své krve vřelé,
nechť mlází vrhá jíní naň a led,
blah zpívá dál i přes hněv mraků černý,
svým rodným nivám do smrti až věrný.

Meter: iambic
Un largo ensueño cándido
by Eduardo Carrasquilla Mallarino

Un largo ensueño cándido pone la luna llena
en la campiña y en la mansedumbre del río;
la silueta del monte se
                  yergue en el vacío
y en la torre del pueblo la media noche suena
Llegan ecos lejanos Como un
                  ánima en pena
ronda en esta vigilia luminosa el hastío;
eslabona recuerdos el pensamiento mío
y, al marchar, me parece que arrastro una cadena
La soledad inspira fortaleza y consuelo;
se ve a Dios en las múltiples floraciones del cielo,
y al postrarse me altiva pequeñez a su planta,
sienten los, pies la savia de la tierra florida,
y la cabeza un soplo de
                  esperanza y de vida
eternas, y el espíritu hasta Dios se levanta

Meter: polymetric
Píseň.
by Jaroslav Vrchlický

Při pouhém pomyšlení
jak děcko jsem se třás,
že směl bych v blahém snění
kdys zlíbati tvůj vlas.
Jen z lehka, jak by z dáli
leh vánek do fijal
a ty by zadýchaly
a vůně šla by v dál.
Tou vůní vánek zpilý
že voní sám, by mnil, –
a zatím v této chvíli
jsem juž tě políbil.

Meter: iambic
De Santa Casilda. Acto II, ABENÁMAR
by Lope de Vega

Navega en ondas por camino incierto,
el navegante roto y mal tratado,
después de una tormenta, sale a nado,
y halla entre sus desdichas dulce puerto.
Vuelve otra vez al mar, donde tan cierto
el peligro le tuvo en tal estado,
contento de surcarle y olvidado
de que en las ondas se miró ya muerto.
Esto a mi amor sucede por mi daño.
Direlo, aunque me pese, pues o siento,
ya que no quiero ver el desengaño.
De suerte que aunque es grande mi tormento,
en pasándose vuelvo al mismo engaño,
y aunque más me maltrata no escarmiento.

Meter: iambic
- XXX -
by Fernando de Herrera

Las hebras de oro puro que la frente
cercan en ricas vueltas, do el tirano
señor teje los lazos con su mano,
y arde en la dulce luz resplandeciente;
cuando el invierno frío se presente,
vencedor de las flores del verano,
el purpúreo color tornando vano,
en plata volverán su lustre ardiente.
Y no por eso amor mudará el puesto;
que el valor lo asegura y cortesía,
el ingenio y del alma la nobleza.
Es mi cadena y fuego el pecho honesto,
y virtud generosa lumbre mía,
de vuestra eterna, angélica belleza.

Meter: polymetric
Via Appia
by Friedrich Hebbel

An den Straßen erhöhten die Römer den Todten die Gräber,
Daß der Niedrigste selbst, führte sein Weg ihn vorbei,
Sich noch glücklich erkenne und spreche: wenn mir auch wenig
Nur gehört, mir gehört viel, mir gehört noch kein Grab!

Meter: anapestic
Lob
 der schwarzen Kirschen .
by Anna Luise Karsch

Des Weinstocks Saftgewächse ward
Von tausend Dichtern laut erhoben;
Warum will denn nach Sängerart
Kein Mensch die Kirsche loben?
O die karfunkelfarbne Frucht
In reifer Schönheit ward vor diesen
Unfehlbar von der Frau versucht,
Die Milton hat gepriesen.
Kein Apfel reizet so den Gaum
Und löschet so des Durstes Flammen;
Er mag gleich vom Chineser-Baum
In ächter Abkunft stammen.
Der ausgekochte Kirschensaft
Giebt aller Sommersuppen beste,
Verleiht der Leber neue Kraft
Und kühlt der Adern Aeste;
Und wem das schreckliche Verboth
Des Arztes jeden Wein geraubet,
Der misch ihn mit der Kirsche roth
Dann ist er ihm erlaubet;
Und wäre seine Lunge wund,
Und seine ganze Brust durchgraben:
So darf sich doch sein matter Mund
Mit diesem Tranke laben.
Wenn ich den goldnen Rheinstrandwein
Und silbernen Champagner meide,
Dann Freunde mischt mir Kirschblut drein
Zur Aug- und Zungenweide:
Dann werd’ ich eben so verführt,
Als Eva, die den Baum betrachtet,
So schön gewachsen und geziert,
Und nach der Frucht geschmachtet.
Ich trink und rufe dreymal hoch!
Ihr Dichter singt im Ernst und Scherze
Zu oft die Rose, singet doch
Einmal der Kirschen Schwärze!

Meter: iambic