PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
ÚTRPNOST CYNTHIE
by Stanislav Kostka Neumann

Měkkého světla měsíce
rozčeřený proud
šeptaných vlnek tisíce
rozlil v každý kout.
Dvůr nestačí... A kypíce
v mříž se drou bez pout...
v těch sladkých vlnách měsíce
blankyt zdá se plout...
Chladivý blankyt večera,
kdy duše vchází do šera
v bohoslužbě vzplát...
Nad duší v rakvi smuteční
to modré světlo tiše sní,
modro, vůně, chlad...

Meter: polymetric
Sepulcro de su entendimiento en las perfecciones de Lisi
by Quevedo

En este incendio hermoso que, partido
en dos esferas breves, fulminando,
reina glorioso, y con imperio blando
autor es de un dolor tan bien nacido;
en esta nieve, donde está florido
mayo, los duros Alpes matizando;
en este Oriente, donde están hablando
por coral las sirenas del sentido;
debajo de esta piedra endurecida,
en quien mi afecto está fortificado
y quedó mi esperanza convertida,
yace mi entendimiento fulminado.
Si es su inscripción mi congojosa vida,
dentro del cielo viva sepultado.

Meter: polymetric
La gran mentira
by Félix Valencia

Cristo y Judas son flores de heroísmo
y la una sombra agranda la otra lumbre;
si Cristo es grande como toda cumbre,
Judas es negro como toso abismo.
Mas los dos, por extraño fatalismo,
al predicar amor y mansedumbre,
el uno es presa de ebria muchedumbre
el otro es un verdugo de sí mismo.
Mientras tanto el Dios hombre y el suicida,
hasta hoy no pueden con sus muertes rudas
disminuir las miserias de la vida
¡Y entre tantos horrores no se
                  ha visto
un acto más infame que el de Judas,
ni un morir más inútil que el de Cristo!

Meter: polymetric
La paloma
by Juan Meléndez Valdés

Suelta mi palomita pequeñuela
y déjamela libre, ladrón fiero;
suéltamela, pues ves cuanto la quiero,
y mi dolor con ella se consuela.
Tú allá me la entretienes con cautela;
dos noches no ha venido, aunque la espero.
¡Ay!, si ésta se detiene, cierto muero;
suéltala, ¡oh crudo!, y tú verás cuál vuela.
Si señas quieres, el color de nieve,
manchadas las alitas, amorosa
la vista, y el arrullo soberano,
lumbroso el cuello, y el piquito breve...
mas suéltala y verásla bulliciosa
cuál viene y pica de mi mano el grano.

Meter: iambic
- XCIX - Al Genil pasándole crecido, cerca de Écija
by Pedro Soto de Rojas

Arrebatar esta mortal corteza
turbulento Genil, con tu corriente
podrás; pero a mi espíritu valiente,
no le sujetará, tu fortaleza.
Él aventaja al viento, en ligereza,
hacia el levante tuyo, y mi poniente,
do están los ojos, y serena frente
de aquella en nombre, Fénix, y en belleza.
Tú caminando vas (soberbio río)
a ver tu muerte, al Occidente oscuro;
podrás llevarme una señal de vida.
Mas tu corriente, quedará vencida,
aunque contraste aqueste pecho mío
que no es amor de Abydo mi amor puro.

Meter: iambic
A San Isidro
by Juan Pérez de Montalbán

Los campos de Madrid, Isidro santo,
que fueron paraíso peregrino,
mudos alaban a su Adán divino,
que un cielo les compró pagado en llanto.
Pues cuando Isidro con amante canto
vacaba su labor, a Dios vecino,
de agrícolas brillantes se previno,
que presten tanta luz, esplendor tanto
Orad, Isidro, orad, pues tan copioso
se ostenta Dios, que vuestro efecto escoge,
y espíritus humilla por tributo
Dichoso vos, pues es aquel dichoso,
que de los cielos la cosecha coge,
sembrando aquí sus lágrima, el fruto.

Meter: iambic
- XXVIII - Sobre esta palabra que dijo Nuestro Señor Jesucristo en la Cruz: Sicio, tengo sed
by Quevedo

Dice que tiene sed, siendo bebida,
con voz de amor y de misterios llena;
ayer bebida se ofreció en la Cena,
hoy tiene sed de muerte quien es vida.
La mano a su dolor descomedida,
no sólo esponja con vinagre ordena,
antes con hiel la esponja le envenena,
en caña ya en el cetro escarnecida.
La Paloma sin hiel, que le acompaña,
a su Hijo en la boca vio con ella,
y sangre y llanto al uno y otro baña.
Perlas que llora en una y otra estrella
le ofrece, en recompensa de la caña,
cuando gustó la hiel que bebió ella.

Meter: iambic
215.
by Friedrich Rückert

Der Mensch dem Leibe nach wohnt in verschiednen Zonen,
Und nach dem Geist in gar verschiednen Regionen.
Nicht ist von Nordens Eis bis Südens Sonnenbrand
Verschiedner abgestuft das äußre Vaterland,
Als von der nüchternsten Betrachtung bis zum Schwung
Der höchsten Andacht ist die innre Steigerung.
Nicht wohnen kann ein Mensch zugleich in allen Zonen,
Doch wechselweis der Geist in allen Regionen.

Meter: iambic
- 46 -
by Lope de Vega

En estos prados fértiles y sotos
de los deleites de la edad primera,
sentada en espantosa bestia fiera,
Babilonia me dio su mortal lotos.
Y mis sentidos de aquel bien remotos,
que la inmortalidad del alma espera,
durmieron mi florida primavera
de la razón los memoriales rotos.
No sólo del veneno la bebida
sueño solicitó, mas de mí tuvo
la mejor parte en bestia convertida.
Circe con sus encantos me detuvo,
hasta que con tu luz salió mi vida
de la costumbre, en que cautiva estuvo.

Meter: iambic
K AUTOBIOGRAFII
by Josef Svatopluk Machar

Šat můžeš svlekat ženám – to je blaží.
Než nic je nepohněvá více,
než svlect jim duši. Řek jsem kdysi v ráži
z dam psavých jedné, že má duši domovnice
snad s náhodnými blesky genia –
a od té chvíle zobracen byl já
(na doklad správnosti své diagnosy,
jak v naší domovině lidé mnozí,
v závětří ovšem vždycky) na jazyce
té domovnice –
leč bez náhodných blesků genia.

Meter: iambic
POSLEDNÍ OTROK.
by Antonín Macek

Všel k svému pánu zdrcený a bledý,
cos v nitru jeho právě zlomilo se:
ta jeho dravá povýšence pýcha –
a takto pravil: Dnes, ó pane mocný,
nemůže tobě říci věrný sluha:
Jez, pij a hoduj! – Zástup rabů čeká,
až kývne jim tvá všemohoucí ruka
a drobty spadnou s bohatého stolu
milosti tvé... Ó nemyl se, můj pane!
Dnes nikdo nečeká. Již dávno tomu,
kdy poslední rab u tvojí stál brány
s tou odpornou a směšnou prosbou v oku
za milost tvoji!... U ďábla, což tedy
se děje v světě? Což má spurná láje
ohromné sklepy plné zlatých peněz
či jakýs čarodějný stolek dává
jim do sytosti drahých, vzácných krmí
a drahocenných vín. – Rci, starý sluho,
čím zbujněla ta zotročilá chasa,
že nedbajíc už otcovské mé péče,
jež volá je zpět k práci v hutě, dílny,
tak zatvrzele, vzdorovitě mlčí? –
Nuž, pověz, jakých štváčů je to dílo,
či v jakém blahobytu žijí davy,
jež odmítají varovný hlas otcův?
Leč sluha váhal dlouho s odpovědí,
až konečně děl třesoucím se hlasem:
– Žert tvůj, ó pane, příliš jesti krutý.
Ti lidé zlata nemají, ni šatu,
ni čarovného stolku blahobytu!
Tisíckrát horší jejich umírání,
tisíckrát bolestnější jejich muky
než před rokem. Já viděl jejich bídu,
ty strašné, živé, zápasící kostry,
ne lidi již... ne lidi... pane mocný.
Já marně ptal se, jaká síla žene
ty hrozné trpící, leč silné tvory,
již na tvůj rozkaz, aby vrátili se,
jen mlčením ti děsným odpovědí –
tím velkým mlčením. – Můj pane,
ti příliš zvykli smrti, jejich družce,
neb denně vidí mříti svoje děti,
ti smějí se tvým hrozbám, vzteku, lání,
byť umírali... Často tichý výkřik
jsem slyšel: někdo zmíral hladem...
leč nevzdají se! Marno, pane, marno!
Smrt vládne tamo, s onou velkou paní
je prohrán boj tvůj... – – – Oh! co citu
vyrostlo v tobě náhle, starý bloude!
Leč nedbej toho, cit je škodné býlí,
jež ze srdce je třeba vyplet rázem!
– Můj pane, sluha děl, víš, co to značí
v kocábce plouti v širém oceanu?
Ba věru, s sebou máme drahý náklad
papírů cenných, nejdražších to skvostů,
cennějších nežli království a říše,
leč sami jsme. Kol nekonečné moře!
Já sešedivěl v službách rodu tvého
a s tradicemi těžko člověk starý
se loučí. Teď však konec je, ó pane!
V pokoji propusť svého služebníka!
Mne srdce bolí, studem hoří tváře,
já hledět nemohu na mučennictví
těch statisíců, pane! Člověk jsem přec, člověk!
Já dosud spoluvinník byl tvých hříchů.
Já vím, jda s nimi, jdu jen zhynout bídně,
leč milejší mi s nimi umírání,
než děsný život, sám být po tvém boku
prokletý, opuštěný! Zdráv buď, pane! –
– Stůj, sluho, rci, zda zrádce jsi, či šílíš? –
– Ne, pane, jdu již! Hůl teď zlomena je
nad činy tvými. Budoucnost těm patří,
těm neznámým a tichým mučenníkům,
moc větší tvojí na jejich je straně
a síla větší nutí mne jít s nimi,
splynout se statisíci...

Meter: iambic
67. An Sanct Bernhard.
by Angelus Silesius

Bernhard weil mit dem Mund dein Hertz stimmt
überein/
So kan es anders nichts als lauter

Meter: iambic
Flor temprana
by Ramón López Velarde

Mujer que recogiste los primeros
frutos de mi pasión, ¡con qué alegría
como una santa esposa te vería
llegar a mis floridos jazmineros!
Al mirarte venir, los placenteros
cantares del amor desgranaría,
colgada en la risueña galería,
la jaula de canarios vocingleros
Si a mis abismos de tristeza bajas
y si al conjuro de tu labio cuajas
de botones las rústicas macetas,
te aspiraré con gozo temerario
como se aspira en un devocionario
un perfume de místicas violetas

Meter: iambic
An denselben
by Franz Grillparzer

Beßre, beßre nur zu, auch selbst das Gute verbeßre,
Alles nur besser und nichts sei dann am Ende mehr gut.

Meter: polymetric
A un avaro
by Joaquín Puyana

Perdona, vil parásito, que ría
al contemplar tu ayer y tu mañana
Sufre tu cuerpo la miseria insana
a que le condenó tu saña impía
No me apiado de ti ¡No! Tu agonía
llega a ser tan cobarde y tan villana,
que al mismo sol le cierras la ventana
para no derrochar la luz del día
Vigilas tu caudal vistiendo andrajos
Contando el oro calmas tu tormento,
mientras engulles míseros yerbajos.
Vives en pie por no gastar asiento,
¡Qué repugnancia inspiran tus trabajos!
¡Por tener que comer morir hambriento!

Meter: iambic
BARCAROLA
by Jesús Balmori

Despierta el aura de su sueño vago
Y gimiendo una cantiga de amores,
Torna á mecer las purpurinas flores
Que tiemblan de placer y dulce halago;:
Las cristalinas lágrimas del lago
Rompe el remo tornando en mil colores-
Y la ronda fugáz de ruiseñores
Inquietan de la umbría al viejo mago.
Montado en su carroza de azucenas
Hiere el sol con sus rayos, las arenas
Desde la cumbre de gigante monte
Y allí en la espuma de la blanca ola
Piérdese la divina barcarola
Que el vate entona al diáfano horizonte…

Meter: iambic
Dido a Eneas
by Clemente Althaus

Y ¡partes y me dejas enemigo!
Y, por más que a tus plantas en
                  un lago
de lágrimas ardientes me deshago,
¡ablandar tus entrañas no consigo!
¡Oh de tanta merced inicuo pago!
Aquí náufrago y prófugo y mendigo
llegaste, ingrato, y yo partí contigo
mi lecho y el imperio de Cartago
¡Ah! pues no basta a detenerte nada,
permitan las deidades justicieras
que, al presentarse al fin a tu
                     mirada
de esa tu ansiada Italia las riberas,
súbita tempestad hunda tu armada,
y, como yo, desesperado mueras.
¿La misma ya no soy? Y porque ardiente
negra viruela mancilló la rosa
de mi mejilla y la nevada frente,
¿ya me huyes y desdeñas por esposa?
De tu injusta mudanza te arrepiente,
no humillada me dejes y celosa;
ven; y, aunque la verdad perdí aparente,
ve que me queda aún un alma hermosa
Mas que vivir, si fuerza era perderte,
de tu desdén objeto y de tu espanto,
¡Por qué mi horrible mal no me dio muerte!
Rogarás por mi paz al cielo santo,
y te dolieras de mi triste suerte,
y mi tumba regarás con tu llanto

Meter: iambic
El barco viejo
by Manuel Magallanes Moure

Allá, en aquel paraje solitario del puerto,
se mece el viejo barco a compás de las ondas,
que tejen y destejen sus armiñadas blondas
en derredor del casco roñoso y entreabierto.
De la averiada proa cuelga un
                  cable cubierto
de líquenes que ondulan
                  cuando pasan las rondas
de los peces, clavando sus pupilas redondas
en el barco que flota como un cetáceo muerto
Y el barco, que fue un barco de los van a Europa,
y que era todo un barco de la proa a la popa,
ahora que está inválido y hecho un sucio pontón,
sus amarras sacude y rechina y se queja
cuando ve que otro barco mar adentro se aleja
mecido por las olas en blanda oscilación.

Meter: anapestic
Vodník. (I. U jezera.)
by Ladislav Quis

U jezera stála,
bílá roucha prala,
hlasem zpívala.
Pestré stužky plynou,
vábně dívce kynou,
by je stíhala.
V brod šla. Lov jí k hoři.
Z vln se vodník noří,
k jaté hovoří:
„Padla síť. Jsi moje!
Teď-li srdce tvoje
mně se pokoří?“ –
„„Milost! Nech mne žíti!
Ustane-li bíti,
srdce necítí!““
„Se mnou spěj! Nech lkání,
Tobě se, co paní,
říš má kořiti.“
„„Temná je tvá říše,
v hrůzách tvojí skrýše
člověk nedýše.
Vrať mne zase zemi
vznes mne perutěmi
lásky do výše.““
„Tebe mám se vzdáti?
Ne, co vodník schvátí,
to již nevrátí.“ –
„„Mně i sobě k trudu!
Pusť mne, láskou budu
s Tebou jásati.““ –
„Se mnou? Klamná slova!
Co Tvé srdce chová,
vím, Ty bláhová.
Volnost dám-li Tobě,
cíl tvůj v krátké době
náruč sokova.“ –
„„Ne tak! V Tvé též síti
srdce mé se cítí,
nemůž’ ujíti.
Všeho již se vzdávám,
všecko Tobě dávám;
lásku za žití.““ –
„Lásku? Nuž buď volna!
Uschni, slzo bolná,
slast nám vespolná.
Ale zřít Tě zase
nutí v krátkém čase
touha nezdolná.“
„„Přijď, až noční stíny
klesnou na dědiny,
přijď, můj jediný.
Viz ten háj, tam v temně,
ovinou Tě jemně
lokte dívčiny.““
Objal ji kol těla,
líbal v ústa rdělá,
až se zachvěla.
„Dej mi do zástavy
tuto stužku s hlavy,
mou že’s docela.“
Ještě chvíle malá,
na břehu již stála,
v dál již spěchala.
On se za ní dívá,
zvolna hlavou kývá:
„Jej mi nechala.“

Meter: trochaic
Geisterleben .
by Ludwig Uhland

Von dir getrennet, lieg’ ich wie begraben,
Mich grüßt kein Säuseln linder Frühlingslüfte;
Kein Lerchensang, kein Balsam süßer Düfte,
Kein Stral der Morgensonne kann mich laben.
Wann sich die Lebenden dem Schlummer gaben,
Wann Todte steigen aus dem Schooß der Grüfte,
Dann schweb’ ich träumend über Höhn und Klüfte,
Die mich so fern von dir gedränget haben.
Durch den verbotnen Garten darf ich gehen,
Durch Thüren wandl’ ich, die mir sonst verriegelt,
Bis zu der Schönheit stillem Heiligthume.
Erschreckt dich Geisterhauch, du zarte Blume?
Es ist der Liebe Wehn, das dich umflügelt.
Leb wohl! ich muß in’s Grab, die Hähne krähen.

Meter: iambic
Růžový keř.
by Josef Wenzig

Umdlen prudkým cestováním v jaře,
Sed’ jsem o polednách pod strom stinný,
Abych zotavil se. Tu jsem usnul.
Zdálo se mi o růžovém keři.
Statný keř byl, krásné měl i růže,
Ale krásnější, než všechny růže,
Byla dívka, pod tím keřem spící.
„Aj,“ jsem pravil ve sně tiše k sobě,
„Jaká šťastná, blahá příhoda to!
Bláznovství by bylo, neužít jí;
Vždyť té dívce, dívce čarokrásné,
Políbení dát, nebude hřích snad.“
A již lehounce jsem přikrádal se.
Běda, co tu najednou se stalo!
Měnil kmen se keře růžového
V tělo velikánské, v tělo obra,
V rameno pak každá z jeho větví,
V ostrý meč pak každý z jeho trnů,
Ve hlavu pak každý z jeho květů,
Ve hlavu, přílbicí opatřenou.
A teď počal obr velikánský
Všema ramenoma pohybovat,
Všemi meči kolem sebe máchat,
A očima všech hlav divě kroutit,
Že mě obcházela hrůza hrozná.
Leč jsem rek, z rekovné pošlý krve,
Na to jsem si zpomněl a se sebral.
K dívce přístupu si vydobyti,
Byla vůle má, rekovská vůle.
A již na obra útokem hnal jsem.
Tu – „Nu, co tu?“ tážete se? Vězte:
Tu jsem procit’, to tam bylo všechno,
Celý obr, ach! i krásná dívka.
Než jsem na jednom se ustanovil:
Kdybych dívku takou někdy zočil,
Ne snad ve sně, ale v skutečnosti,
Tož bych jí si nedal zabraňovat,
Byť bych musil boj podniknout o ni,
A byť v boji tom šlo o můj život!

Meter: trochaic
PÍSNĚ V NEMOCI (I.)
by Jiří Karásek ze Lvovic

Projela vzpomínka bolestnou hlavou tiše a táhle,
Jako se provine šustící trávou užovka náhle.
Vzpomínka mrtvých a propadlých tváří v duši se stočí,
Vzpomínka, která sní o zlata záři v hlubinách očí,
Očí, jež nejsou už, v hrobě kdes zhasly, o mrtvém hlase,
Jak struny, které se na houslích třásly v zlaté jich kráse.

Meter: dactylic
PSANÍ ZAVĚŠENÉ NA KLIKU MATČINY LOŽNICE.
by Petr Křička

Má matičko, mé potěšení,
teď teprve jdu spát.
A zítra zase velké dření,
již o půl páté musím vstát.
Jak známo, v pátek dělám zkoušku
z kvasné chemie.
Tož, prosím, vzbudit! můj drahoušku,
je vous en supplie.
Budíka neřídím. Je bídák.
Chci ze sna slyšet hlas,
ten nejmilejší, nejkrásnější:
„Vstaň, syný, už je čas.“
To člověk jinak z peřin skočí,
a veselý je celý svět.
Tak, prosím, jistě!! o půl páté, –
anebo nanejdéle v pět.

Meter: iambic
Fin de siècle
by Juan Tejón Rodríguez

En cafés, en teatros y hasta en misa
la enferma sociedad se agita y miente,
oculta su pensar gozo aparente,
disfraza sus afanes la sonrisa.
Es su marca de fábrica o divisa
«Moralidad» impresa en cada frente,
y la soberbia márcala en su ambiente
y la ambición la impele a toda prisa.
Bacterias psicológicas letales
son la astucia, la envidia, la impureza
multiplicando en su organismo males
Y como el corcho oprime la cerveza,
conveniencias hipócritas sociales
taponan hoy del hombre la cabeza

Meter: iambic
An Frau Milderhauptmann, bei Gelegenheit der zweiten Aufführung des Fidelio in Berlin
by Clemens Brentano

Hast du das Leben als Theaterproben
Vielleicht erkannt; dann freilich scheint dir matt
Der bretterne Triumph, zu gut zum Loben
Bist du dann wohl des Erdenbeifalls satt;
Nicht hilft dir's, wird der Vorhang dort gehoben,
Daß man dich hier herausgerufen hat;
Hier gilt heraus, dort gilt herein gerufen,
Diesseit'ge Gipfel sind jenseit'ge Stufen.
Drum zürne nicht, mein Lob geht dich nichts an,
Es mag dir wohl gefallen oder schlecht,
Nicht was du selbst, was Gott an dir getan,
Das rührte mich so tief, das war mir recht.
Der Himmel weiß, ich bin nicht untertan
Dem trillernden agierenden Geschlecht,
Ich muß die meisten lauter Schuld beschuld'gen
Um deines Genius Zucht und Huld zu huld'gen.
Bisarrheit wär' Pizarro der Tyrann,
Der uns Beethoven, Herrn der tiefern Kunst,
Gefangen hielte gleich dem Florestan?
Nein Schlendrian und Neid um Brettergunst
Verdrängten ihn; doch alten Leierbann
Brach nicht vergebens seine heil'ge Brunst;
Dir Fesseln und der Menge Taubheit springen,
Sie hört ihn
Wem so sein Lied aus
Wär's nur ein Trostquell, der aus Kerkerswand
Der Zeit durch
Dess' Durst kredenzet
Den Becher, daß er selig Töne trinkt,
Ich sage selig, weil er an dem Rand
Des Klangpokals mit Lust berührt die Stelle,
Wo

Meter: iambic
308
by Josef Vlastimil Kamarýt

S večera, v poledne, z rána
budiž Bohu chvála vzdána.

Meter: trochaic
Jeseň lyriky české.
by Ladislav Quis

Kdosi napsal, že má nyní
jeseň česká lyrika;
pravdu má, vždyť pokrylo již jíní
hlavu nejmladšího básníka.

Meter: trochaic
- XLIII - De la brevedad engañosa de la vida
by Gongora

Menos solícito veloz saeta
destinada señal, que mordió aguda;
agonal carro por la arena muda
no coronó con más silencio meta,
que presurosa corre, que secreta,
a su fin nuestra edad. A quien lo duda,
fiera que sea de razón desnuda,
cada Sol repetido es un cometa.
¿Confiésalo Cartago, y tú lo ignoras?
Peligro corres, Licio, si porfías
en seguir sombras y abrazar engaños.
Mal te perdonarán a ti las horas;
las horas que limando están los días,
los días que royendo están los años.

Meter: iambic
At the Tomb of Napoleon Before the Elections in America—November, 1912
by Alan Seeger

I stood beside his sepulchre whose fame,
Hurled over Europe once on bolt and blast,
Now glows far off as storm-clouds overpast
Glow in the sunset flushed with glorious flame.
Has nature marred his mould? Can Art acclaim
No hero now, no man with whom men side
As with their hearts’ high needs personified?
There are will say, One such our lips could name;
Columbia gave him birth. Him Genius most
Gifted to rule. Against the world’s great man
Lift their low calumny and sneering cries
The Pharisaïc multitude, the host
of piddling slanderers whose little eyes
Know not what greatness is and never can.

Meter: iambic
Binsey Poplars
by Gerard Manley Hopkins

felled 1879

My aspens dear, whose airy cages quelled,
  Quelled or quenched in leaves the leaping sun,
  All felled, felled, are all felled;
    Of a fresh and following folded rank
                Not spared, not one
                That dandled a sandalled
         Shadow that swam or sank
On meadow & river & wind-wandering weed-winding bank.
        
  O if we but knew what we do
         When we delve or hew —
     Hack and rack the growing green!
          Since country is so tender
     To touch, her being só slender,
     That, like this sleek and seeing ball
     But a prick will make no eye at all,
     Where we, even where we mean
                 To mend her we end her,
            When we hew or delve:
After-comers cannot guess the beauty been.
  Ten or twelve, only ten or twelve
     Strokes of havoc unselve
           The sweet especial scene,
     Rural scene, a rural scene,
     Sweet especial rural scene.

Meter: polymetric
Pretenciosa
by Manuel Gutiérrez Nájera

Pretenciosa, ornamenta la exigencia,
con idílico objeto perseguido:
hombre culto, cabal, bien parecido,
y baluarte de amores y decencia.
De sobradas alcurnias y presencia
que le eclipse a los oros su pulido,
coeficiente soberbio, y bien habido
su dinero, atributo de su esencia
Mas se venga, del torpe desatino,
con burlesco fantoche en el camino,
esa cáustica fuerza del realismo,
cimentada en la chanza del destino
Y resígnase sola, o estoicismo,
a una vida la obliga con cretino.

Meter: anapestic
JAPONERIE
by Jiří Karásek ze Lvovic

Ó kraji, k jehož břehům toužně vížem’
Své fantasie yachtu zbloudilou,
Mé duše misku, v které barvy schnou,
Skrop vlahou mokrou rozstříkaných pižem.
Ať třených tuší měkce slitá vůně
A fantastika draků šklebivých,
Ryjících drápy v porculánů sníh,
V mou mysl splyne, po barvách jež stůně.
Jen barvy, vůně, tam, kde prší stíny,
Kam padá popel nudy matný, líný,
A soumraku svit kalně zsinalý!
Jen barvy, které výskají a hoří!
Ať tekou v duši s kouzlem cizích moří,
Ať v požár barevný ji zapálí!

Meter: iambic
Soneto
by Fray Diego de San Miguel

En agua crasa el fuego convertido,
que del cielo al altar había bajado,
setenta años en ella sepultado
estuvo, sino muerto, amortecido.
Después sobre la víctima vertido
como de muerte al fin resucitado,
generoso abrasándola ha pagado
al cielo cuanto al cielo hubo debido.
Sagrado IGNACIO, fuego fuiste, y fuego,
que poderse ocultar por siete días
mayor prodigio fue que aquel portento
Muerto al mundo en la saltas Jerarquías,
refiriendo tus llamas vuelves luego,
cuanto más detenido, más violento.
Y al alto firmamento
en víctimas le pagas sacras cuanto
incendios debes a su incendio santo

Meter: polymetric
Na Celinu.
by Josef Košín z Radostova

Proč čekala jsi plných deset let,
ač úprkem ti mizel tváří květ,
tak statečně na svého milého?
Že’s nemohla dostati jiného.

Meter: amphibrachic
Den Dichtern
by Emanuel Geibel

Ihr Sänger, denen auf die Brauen
Einst süßer Tau des Himmels fiel,
Daß ihr im dunkeln Heut zu schauen
Vermögt der Zukunft Farbenspiel,
Auf, jetzt gedenkt, wie euch gegeben
Ein Heilsamt aller Sühnung voll,
Und laßt das Lied erhabner schweben
Als dieser Tage Lieb' und Groll!
Zum wüsten Kampf nicht, der die Stufen
Noch blind umtobt mit Schwert und Brand,
Zur Tempelwacht seid ihr berufen,
Und auf den Höhn ist euer Stand.
Wenn alle schwanken, trutzen, zagen
Beim jähen Wetterschlag der Zeit,
Sollt ihr in freier Seele tragen
Das Maß und die Gerechtigkeit.
Die heil'gen Schätze sollt ihr hüten,
Die fromm die Väter angehäuft,
Des Herzens keusche Wunderblüten,
Den Glauben, der von Frieden träuft.
Ihr sollt durch diese Zeit von Eisen
Forttragen im gediegnen Wort
Als hochbegnadigte Templeisen
Der Schönheit Licht, des Geistes Hort.
Nicht dürft ihr euch vor Thronen beugen
Noch knieen, wo der Pöbel kniet;
Die ew'ge Wahrheit braucht der Zeugen,
Und Opferfeuer sei das Lied,
Daß, wenn dereinst nach Sturm und Fluten
Erscheint des Friedensbogens Tag,
Das Volk an euern
Der Freiheit Fackel zünden mag.
Hinweg drum mit des Grimmes Falten,
Mit Schellenklang und Brunst und Lug!
Wie mag der Arm die Wage halten,
Der mit dem Schwert den Bruder schlug?
Wie mag den Kelch des Segens spenden,
Wer selbst am Mahl der Sünde zecht?
Rein sollt ihr sein an Herz und Händen,
Ihr seid ein priesterlich Geschlecht.
Und will euch schier die Kraft versiegen,
Und schwankt euch in der Brust das Herz:
Gebete, die zum Himmel fliegen,
Ziehn Feuerzungen niederwärts;
Und aus der Schöpfung heil'gem Leben,
Aus ihrer ewig heitern Ruh'
Strömt mit geheimnisvollem Weben
Verjüngung euch und Klarheit zu.
Geht hin zum Meer in Abendgluten,
Geht hin zum Wald und rüstet euch!
Der Geist schwebt heut noch auf den Fluten,
Noch heute flammt's im Dorngesträuch;
Da wird in ahnungsvollem Segen
Der Herr euch nah sein, nah und hold,
Und wird euch auf die Lippen legen,
Was ihr dem Volk verkünden sollt.

Meter: iambic