PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die Teutoburger Schlacht
by Joseph Viktor von Scheffel

Als die Römer frech geworden,
Zogen sie nach Deutschlands Norden,
Vorne beim Trompetenschall
Ritt der Generalfeldmarschall,
Herr Quinctilius Varus.
Doch im Teutoburger Walde
Huh, wie pfiff der Wind so kalte;
Raben flogen durch die Luft
Und es war ein Moderduft
Wie von Blut und Leichen.
Plötzlich aus des Waldes Duster
Brachen krampfhaft die Cherusker;
Mit Gott für Fürst und Vaterland
Stürmten sie von Wut entbrannt
Gegen die Legionen.
Weh! das ward ein großes Morden.
Sie erschlugen die Kohorten;
Nur die römische Reiterei
Rettete sich noch ins Frei',
Denn sie war zu Pferde.
O Quinctili, armer Feldherr!
Dachtest du, daß so die Welt wär'?
Er geriet in einen Sumpf,
Verlor zwei Stiefel und einen Strumpf
Und blieb elend stecken.
Da sprach er voll Ärgernussen
Zum Centurio Titiussen:
»kamerade, zeuch dein Schwert hervor
Und von hinten mich durchbohr',
Da doch alles futsch ist.«
In dem armen römischen Heere
Diente auch als Volontäre
Scävola, ein Rechtskandidat,
Den man schnöd gefangen hat,
Wie die andern alle.
Diesem ist es schlimm ergangen;
Eh' daß man ihn aufgehangen
Stach man ihn durch Zung' und Herz,
Nagelte ihn hinterwärts
Auf sein Corpus Juris.
Als die Waldschlacht war zu Ende,
Rieb Fürst Hermann sich die Hände,
Und um seinen Sieg zu weihn,
Lud er die Cherusker ein
Zu 'nem großen Frühstück.
Nur in Rom war man nicht heiter,
Sondern kaufte Trauerkleider.
G'rade als beim Mittagmahl
Augustus saß im Kaisersaal,
Kam die Trauerbotschaft.
Erst blieb ihm vor jähem Schrecken
Ein Stück Pfau im Halse stecken,
Dann geriet er außer sich
Und schrie: »Varus, Fluch auf dich!
Sein deutscher Sklave, Schmidt geheißen,
Dacht': »Ihn soll das Mäusle beißen,
Wenn er sie je wieder kriegt,
Denn wer einmal tot da liegt,
Wird nicht mehr lebendig.«
Und zu Ehren der Geschichten
Tat ein Denkmal man errichten,
Deutschlands Kraft und Einigkeit
Verkündet es jetzt weit und breit:
»mögen sie nur kommen!«

Meter: trochaic
1L: Des Morgens wache Königin
by Heinrich Christian Boie

Des Morgens wache Königin
Hört schon mein frühes Lied;
Sie weiß wie liebevoll ich bin
Und wie die Spröde flieht.
Und Phoebus von dem ersten Strahl
Bis er zur Ruhe geht
Sieht nichts als Thränen ohne Zahl,
Die doch ihr Stolz verschmäht.
O! werd ich keinen Morgen sehn,
Der mir gequältem lacht?
Ist mir kein Tag, kein Abend schön,
Und heiter keine Nacht?
Es ruft in meinen Trauerklang
Der Wiederhall betrübt.
Wann sagt mein freudiger Gesang,
Daß Lalage mich liebt?

Meter: iambic
Die Nachtblume .
by Joseph von Eichendorff

Nacht ist wie ein stilles Meer,
Lust und Leid und Liebesklagen
Kommen, so verworren her
In dem linden Wellenschlagen.

Meter: trochaic
Soneto a don Diego de Mendoza y a su fama
by Cervantes

En la memoria vive de las gentes,
varón famoso, siglos infinitos,
premio que le merecen tus escritos
por graves, puros, castos y excelentes.
Las ansias en honesta llama ardientes,
los Ethnas, los Estigios, los Cozitos
que en ellos suavemente van descritos,
mira si es bien, ¡oh Fama!, que los cuentes,
y aun que los lleves en ligero vuelo
por cuanto ciñe el mar y el sol rodea,
y en lágrimas de bronce los esculpas,
que así el vuelo sabrá que sabe el cielo
que el renombre inmortal que se desea
tal vez le alcancen amorosas culpas.

Meter: iambic
Vergebene Hoffnung.
by Hans Assmann von Abschatz

Offters traumt dem/ der gebunden/
Daß er seine Freyheit hat:
Wenn der Morgen angegangen/
Ist der falsche Traum verschwunden/
Und die Hoffnung findt nicht statt.
Er bleibt an den Fesseln hangen/
Das geht ihm viel schwerer ein:
Besser ists ohn Hoffnung seyn!
Bettler sind offt reich an Schätzen/
Die der falsche Traum gewehrt;
Wenn der Tag ist angebrochen
So verschwindet ihr Ergötzen/
Und der Beutel bleibt geleert.
Brod für fremder Thüre suchen
Geht hernach viel schwerer ein:
Besser ists ohn Hoffnung seyn!

Meter: trochaic
Jen vesele!
by Adolf Heyduk

Jak bouře řádí žal a hněv
a smrt jak blesků střely,
ten žár, jímž hoří lidstva krev,
je vždycky podezřelý
a vždy tajemnou hádankou
je lidské mysli hnutí;
jen vesele, jen vesele
do moře zapomenutí.
Jak smečka psů, jež stíhá zvěř,
běd hafani tě honí,
a soucit? Člověk rád je, věř,
když z ran tvých nach se roní.
A co je život? Jiskra jen,
hasne v troudu suti;
jen vesele, jen vesele
do moře zapomenutí.

Meter: iambic
168. Der Sünder thut nichts gut.
by Angelus Silesius

Mensch speise wen du wilt/ zeuch tausend Armen an:
Wo du ein Sünder bist/ du hast nicht wol gethan.

Meter: iambic
(Příteli – přání žertovné.)
by Emanuel Züngel

Je-li tužby nebo přání
v šíré říši naděje,
nebo blahého shledání,
v němž sen v skutek dospěje:
vše, co ňadro rozechvívá,
srdce co nám rozvlní,
vše, po čem Tvůj duch toužívá,
nechť se Tobě vyplní.
Ještě více bychom přáli
Tobě – toť je jakživo!
ale jazyk nás už pálí –
pošli rychle pro pivo!

Meter: trochaic
Calvo que no quiere encabellarse
by Quevedo

Pelo fue aquí, en donde calavero;
calva no sólo limpia, sino hidalga;
háseme vuelto la cabeza nalga:
antes greguescos pide que sombrero.
Si, cual Calvino soy, fuera Lutero,
contra el fuego no hay cosa que me valga;
ni vejiga o melón que tanto salga
el mes de agosto puesta al resistero.
Quiérenme convertir a cabelleras
los que en Madrid se rascan pelo ajeno,
repelando las otras calaveras.
Guedeja réquiem siempre la condeno;
gasten caparazones sus molleras:
mi comezón resbale en calvatrueno.

Meter: polymetric
La primavera
by Gabriel García Tassara

¡Oh campos!, ¡oh deleite!, ¡oh hermosura!
¡Oh rica aurora en rosicler y gualda!
¡Oh flores que en balsámica guirnalda
os derramáis por la feraz llanura!
¡Oh bosques de prolífica espesura
que de los montes recamáis la espalda!
¡Oh vivas auras que de falda en
                     falda
la fragancia lleváis y la frescura!
¡Oh hermoso río que el genial tesoro
dilatas por la espléndida ribera,
fluctuante espejo del naciente día!
¡Oh claro cielo de amaranto y oro!
¡Oh mañana del año! ¡Oh primavera!
¡Oh alma esposa del sol! ¡Oh Andalucía!
Cumbres de Guadarrama y de Fuenfría,
columnas de la tierra castellana
que por las nieves y los hielos
                     cana
la frente alzáis, con altivez sombría
Campos desnudos como el alma mía
que ni la flor ni el árbol engalana;
ceñudos al nacer de la mañana,
ceñudos al morir el breve día
Al fin os vuelvo a ver, tras larga era;
os vuelvo a ver con el latido interno
del patrio amor que, vivo, persevera
Para mí y para vos llegó el invierno
Para vos tornará la primavera,
mas mi invierno, ay de mí, será ya eterno

Meter: iambic
PÍSEŇ EVINA.
by Adolf Heyduk

Když stráně hruď se nejvíc pyšní,
a nejvíc prozpěvuje pták,
a nejvíc květů prší s višní,
a nejvíc hoří planý mák;
když nejvýš zřít’ lze do blankytu,
a nejvíc mladá voní chvůj,
když nejvíc jasu kol a třpytu,
mám opustit’ tě, milý můj?
Proč z krajů těch jít’ bez otázky
mne v dálku nutí žití spor,
kde pohádka spí naší lásky,
jak píseň drozda v hrudi hor –
proč bez potěchy musím mříti,
jak planá jabloň na ladech,
když rudý blesk jí ňadro nítí,
a větve láme bouře vzdech?
Kde lék tvých polibků mi bude,
jak za krásnějších ondy dnův,
jež oblétaly rty mé rudé
jak svěží květ roj motýlův?
Ach, jarem dýší tvoje ústa
a celé nebe, celá zem,
co snů mi kvítím v duši vzrůstá,
vše barví se jich červánkem.
Mou duší od večera k svitu
šel bledých strastí celý věk,
ó, přej mi náhradou těch citů
svých slunných očí paprslek;
v tvém oku klíčí moje štěstí
jak na výsluní zvonků květ,
jak čarné růže ratolesti,
jež zastiňují celý svět!

Meter: iambic
Der alte Pojaz spricht
by Kurt Tucholsky

Mein Kind, ich bin schon lange fern der Schminke,
gern denk ich dran, das war die bunte Zeit!
Ich gab dem Personal die letzten Winke,
dann trat ich auf; zwei Meter zwanzig breit,
auf meinem Hut sang ein Kanaripärchen,
auf Rollen zog ich nach ein kleines Licht . . .
Und doch: betracht ich mir die letzten Jährchen –
Nein! solche Purzelbäume schlug ich nicht!
Ich war gewiß mal eine dolle Nummer,
trieb meinen besten Freunden Nägel in den Bauch
und sang mir häufig meinen Liebeskummer
in einen präparierten Gartenschlauch.
Nun bin ich alt und bürgerlich geworden,
ich seh mich um, was hier zu Hause ficht,
seh mir die Leute an mit Titeln und mit Orden –
Nein! solche Purzelbäume schlug ich nicht!
Wenn ich die Ausschußpolitik betrachte,
dies Reklamiertenmundwerk – bin ich starr.
Denn, was ich auch in meiner Jugend machte:
ich war ein Clown, doch war ich niemals Narr.
Ich ließ die Pritsche und Pistole krachen,
ich tanzte manchen Wackelpolkaschritt . . .
Doch was die neuen Clowns für Sprünge machen:
Grüß Gott, mein Kind, da kann ich nicht mehr mit!

Meter: iambic
Der kränke Hirsch und die Wölfe
by Friedrich von Hagedorn

Ein Hirsch, der sich nicht wohl befand,
Blieb lange Zeit daheim, die Ballen auszuheilen,
Und jeder Freund kam angerannt,
Ihm Trost und Beirath mitzutheilen.
Gesellschaft pfleget zu erfreun:
Drum stellten sich am zwölften Tage
Zween Wölfe voller Mitleid ein,
Und jeder kam mit dieser Frage:
Wie mag es mit dem Kranken sein,
Den ich gewiß recht sehr beklage?
Hat man auf ihn gehörig Acht?
Ist's gut, so eng' ihn einzusperren?
Wie stund's mit ihm die vor'ge Nacht?
Das Hirschkalb sagte mit Bedacht:
Viel besser, als ihr's wünscht, ihr Herren.

Meter: iambic
- XLIV - Yo no puedo tenerte ni dejarte
by Juana Ines de La Cruz

Yo no puedo tenerte ni dejarte,
ni sé por qué, al dejarte o al tenerte,
se encuentra un no sé qué para quererte
y muchos sí sé qué para olvidarte.
Pues ni quieres dejarme ni enmendarte,
yo templaré mi corazón de suerte
que la mitad se incline a aborrecerte
aunque la otra mitad se incline a amarte.
Si ello es fuerza querernos, haya modo,
que es morir el estar siempre riñendo:
no se hable más en celo o en sospecha,
y quien da la mitad, no quiera el todo;
y cuando me la estás allá haciendo,
sabe que estoy haciendo la desecha.

Meter: iambic
XX.
by Xaver Dvořák

Zde v stínu tajemného Svého stanu
ó snít mne nech!
Nic nechci juž a planu
jen po Tvých pohledech.
Jíst se Tvých dlaní božskou Tvoji mannu,
jež na mých rtech
Tvou sládne bytostí, mřít neustanu,
ach, po Tvých pocelech.
Zde v míru zátoce, kam v ticho její
mdlým echem vlny žití burácejí,
mne sníti nech až k Svému dni:
kdy vyjdeš Ženich duší prost Své clony
a city srdcí rozzvučíš jak zvony
v mystickou „slavnost svatební“.

Meter: iambic
Tempestades
by Emilio Mora

Horrible tempestad anuncia el trueno
por el cóncavo espacio resonando;
el torrente desbórdase inundando
cuanto halla al paso que le opone freno
Desde las nubes sobre el valle ameno
la centella veloz baja silbando,
y en la espantada tierra va sembrando
muerte y desolación, fuego y veneno
Cual si fuera su tronco arista leve,
troncha el viento feroz la altiva palma,
y tiembla de pavor cuanto se mueve
¡Sólo conserva su terrible calma,
y ningún cataclismo le conmueve
quien siente tempestades en el alma!

Meter: polymetric
Vermischte Getichte.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Nur nicht zuviel getraut! Denn trauen bringt gefahr:
Wer leichtlich nichts erlaubt, dem wird auch nichts ge-
nommen.
Läst man den teuffel schon biß in die kirche kommen,
So steigt er endlich gar auf cantzel und altar.

Meter: iambic
- XLVI -
by Juan de Arguijo

No los mármoles rotos que contemplo,
reliquias nobles de la gran Cartago,
ni de Numancia el miserable estrago,
ni los despojos del efesio templo:
no de Sagunto el fin, único ejemplo
de la lealtad y de su injusto pago
decrecen mi dolor, ni satisfago
con su memoria el mal que nunca templo.
Bien que prueba tal vez la fantasía,
mas en vano, aliviar su desventura
con el desastre de sucesos tales;
mas la razón advierte que confía
en remedio engañoso, si procura
con los ajenos consolar sus males.

Meter: iambic
POHLED DO MINULOSTI
by Antonín Sova

Stopuji myšlenky, jež věku
kdys chtěly víc, než mohly dát,
jej s moří, výšek obhlídat,
jej pokřtít v duchů blýskavici,
by k bohu jako ke člověku
vždy došlo srdce milující.
Ted' někdy jako po hřbitově
tu po myšlenek stopách jdeš
a na slehlém jich staneš rově.
Jdeš, kroky tvé se ozývají
a někdy až se zachvěješ,
tak blízko ti, co hroby tají.
A myšlenek těch mnohý hrob
již odlehlý, jak bouřné mládí
se cize dívá z cizích dob.
Ta honosná je a ta zradí,
ta cizokrajná, z podzemí,
ta s vrcholu hor kyne mi.
A tak tu v slehlých řádcích prsti,
myšinou, krtky rozrytu
zřím epochu, jak leží tu.
Divoké růže pnou se po ní,
a v čas, kdy spadávají, v hrsti
mám minulost, jež bouří voní.

Meter: iambic
SNADNÁ POMOC.
by Václav Jaromír Picek

Ondy sobě hořce stýskal
Milenec na milku,
Že malá jak konvalinka –
Zamyslilť se chvílku.
Pod srdce mu prý jen dívka
Dosahá hlavinkou,
Ach a hůře prý to ještě
Vypadá s hubinkou.
Chce-li ústa ty měkounké
Jak se sluší zlíbat,
Musí prý se každou chvíli
Hluboko k ní shýbat.
Rada snadná: ať děvinka
Na prstíčky stoupne,
A hubinka jak oříšek
Z jádra se vyloupne.
Tímto lékem často braným
Malost dívky zajde:
A hubinka – jen to kmitne! –
Družku sladkou najde.

Meter: trochaic
Als sie ihren rock auf dem fisch-
 troge sönnete.
 L. R. B.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Dorens bunter himmel liegt auf dem fischtrog ausgestreckt,
Schade! daß ihr zarter leib nicht zugleich mit drunter steckt,
Ich bemühte mich das recht derer sonnen zu gebrauchen,
Daß die frantzen rings umher wie die späne solten rauchen,
Jaden einfluß meiner krafft wolt ich ihr so reichlich schencken,
Daß sie binnen kurtzer zeit müst’ auf etwas anders dencken.

Meter: trochaic
Que amor de una vista se enciende y alimenta la llama
by Quevedo

Quien bien supo una vez, Lisi, miraros
y quien pudo arribar a conoceros,
bien merece poder vivir sin veros,
y no poder morir si sabe amaros.
Ni supo veros, ni sabrá estimaros
quien más codicia ver esos luceros;
y quien os vio una vez, osa ofenderos
si otra procura para contemplaros.
Esas lumbres de amor, ricas y avaras,
o tiene las del cielo por centellas,
menores en ardor, si menos raras,
o juntó en vuestros ojos las estrellas
Naturaleza, o vuestras luces claras
dividió por los cielos para hacellas.

Meter: iambic
- LXI -
by Bocangel y Unzueta

¿Qué importa al Mongibelo estar nevado
si en fuego oculto las entrañas arde?
Lo mismo que el amor tiene de alarde
halla de menos en lo venerado.
Más dura en la república del prado
la rosa que el cultor descubre tarde
que aquella a quien avisa que se guarde
la primera experiencia del arado.
No dura la belleza un solo instante
más que el deseo, y el deseo miente
al punto que pasó de la experiencia.
Así dice el recato vigilante,
que es desdicha morir como accidente
y necedad morir por diligencia.

Meter: iambic
MÁ VRBO SMUTEČNÍ... (III.)
by František Dohnal

Z krvavých cihel zeď, ze srdcí strniště,
z krvavých šílení krvavé řečiště,
ze zemí pustiny,
z vesnic, měst ssutiny,
špinavé, páchnoucí, zčernalé rumiště,
ztracených nadějí úděsné bludiště,
tisíců vraždících divoký ryk,
tisíců vražděných bolestný vzlyk,
zděšených matek kvil, úpění, křik,
ztrhaných očí kal, tázavý žal
s výčitkou upřený v mlčící dál,
zdeptané lidství, zdeptaný kříž –
všechno se láme, kams padá vždy níž,
všechno se ztrácí v bezednu kdes,
všechno se ztrácí – jen zůstává bol,
všechno se ztrácí, jen peklo řve kol,
nejhlubší peklo, nejkrutší běs –
vrbo, má vrbo, jak sneseš ten děs,
jak jen to přežiješ, jak jen to přežiješ,
vrbo má smuteční?!

Meter: dactylic
Yerros, culpas, fortuna...
by Luis de Camoens

Yerros, culpas, fortuna, amor ardiente
para mi perdición se conjuraron
Yerros, culpa, fortuna, me sobraron;
me bastaba el amor tan solamente
Todo murió; mas tengo bien presente
el dolor de las cosas que pasaron,
pues sus hartas frecuencias me
                     enseñaron
a renunciar a cuanto me contente
Erré todo el transcurso de mis años
e hice que la fortuna castigase
mis mal fundadas, locas esperanzas;
del amor sólo vi breves engaños;
¡ay quien tanto pudiera que quebrase
ese mi genio altivo de venganza!

Meter: polymetric
POHÁDKA.
by Karel Babánek

To pohádku starou, tak starou,
jsem slyšel vyprávět,
a bylo mi, jak bych se vrátil
do dávno zašlých let.
To pohádka byla stará,
v ní dobře vše skončí se pak,
a dětský, na konec zřel jsem
radostně zablýskl zrak.
Mě ale roztesknila,
já hlavu sklonil jsem,
a v dáli ztracenou dětství
zřel pohádkovou zem.

Meter: dactylic
- CXLIX -
by Argensola

Rendida la cerviz al sacrificio,
en la ardiente parrilla recostados
están los duros huesos abrasados,
sin mostrar de flaqueza algún indicio.
«Tu amor, mi Dios, teniéndote propicio,
aunque el rigor del fuego era sobrado,
por Dios y por señor te he confesado,
poniendo en alabarte mi ejercicio.
»Como al oro en el fuego me probaste,
y aunque fue tan terrible aquel tormento,
lo deshice, en tu amparo confiado.
»Así mi corazón perfecto hallaste,
que, por tener en ti su dulce asiento,
no le es notado rastro de pecado».

Meter: iambic
La última noche
by Juan Martínez Nacarino

Inmóvil y entre luces y en el suelo,
con plácida expresión de paz bendita,
eras como una virgen carmelita
por un ángel audaz robada al cielo!
Sólo cuando, al besarte, sentí el hielo
con que la Muerte halló tu faz marchita,
advertí consternado la infinita
bárbara pesadumbre de mi duelo!
Al contemplar las funerales galas
al ver la Cruz entre tus manos yertas
y pagada la lumbre de mis ojos,
el Ángel del Amor plegó las alas,
que un tiempo tuvo en nuestro hogar abiertas,
y se dejó enterrar con tus despojos.

Meter: iambic
1L: Beklommen muß ich tags zur Sonne schauen
by Max Dauthendey

Beklommen muß ich tags zur Sonne schauen
Und sitze wie im Blutdampf, blind benommen.
Und immer wiederholt es sich, das Grauen.
Des Himmels Pracht, die blaue, seh' ich wundenrot.
Es liegt bei mir und schreit des großen Krieges Not.

Meter: iambic
- 133 - A una dama que en un balcón estaba cosiendo unos escarpines muy pequeños
by Lope de Vega

Con el marfil, que al Africano diente
del animal más sabio desafía,
que imaginando como nieve enfría,
siendo por el efecto fuego ardiente.
En un balcón envidia del Oriente
la bella Antandra un escarpín cosía
con hilo, que de perlas parecía,
y aguja, que al amor dichas desmiente.
Bien hace, si con él en puntos nada,
de darse en acabarlos tanta prisa,
pues cuanto quiere con el pie le manda.
Saldrá el Aurora con su dulce risa,
y amor verá en sus pies con breve holanda,
levantarse azucenas en camisa.

Meter: iambic
BÁSNÍK MLUVÍ:
by Antonín Klášterský

Z všech, kteří slouží před oltářem Krásy,
jsem nejmíň šťasten, losem nadán zlým:
Cos buduji, cos tvořím, kuju, sním,
leč pro koho, ach, pro koho jen asi?
Jak pták, jenž mizí, list, s nímž vítr hrá si,
jak dech, jenž zniká – kam, och, což já vím? –
vše tratí se, co srdcem projde mým,
zda v cíl či v prázdno, clony kryjou řasy.
Ach, malíř, sochař! Šťastnější jsou oba!
Zří v chrámech, síních, v tesech kamene
své dílo, které pochopila doba.
A jakou těchou snílku samotáři
mít kolem sebe sny své vtělené,
jichž úsměv tvůrci v mroucí líce září!

Meter: iambic
Šedivím.
by Ferdinand Písecký

Já dobře vím,
že šedivím...
Však v srdci mladost skáče,
jež všecku bolest překoná,
když černá padá opona
a všecko kolem pláče.
Já dobře vím,
že šedivím...
Leč dosud sílu cítím,
jež stačí ještě na léta,
a každou bouř, jež přelétá,
já svojím čelem chytím.
Já dobře vím,
že šedivím...
Leč já mám mladou ženu,
jež pohladí mé šediny
a šeptne: „Ty můj jediný!“
a zlíbá bílou pěnu.
Já dobře vím,
že šedivím...
leč trojlístek mých dětí
můj život ještě prodlouží –
a než mě ve hrob položí,
já chci jim ještě pěti.

Meter: iambic
1L: Seht, wie das Schneefeld drüben uns winkt!
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Seht, wie das Schneefeld drüben uns winkt!
Seht, wie es flimmert! Seht, wie es blinkt!
Nicht länger bedacht!
Fort, fort in die Schlacht!
Ballet den Schnee geschwind wie der Wind!
Fort auf den Plan, wo's Kämpfen beginnt!
Schnee ist das Gewehr,
Schnee Degen und Speer.
Näher dem Feinde, näher gerückt!
Flink sich gedreht und flinker gebückt!
List leite das Spiel!
Muth führet zum Ziel.
Seht, wie das Schneefeld drüben uns winkt!
Seht, wie es flimmert! Seht, wie es blinkt!
Nicht länger bedacht!
Fort, fort in die Schlacht!

Meter: iambic
DOMAŽLICE.
by Vojtěch Martínek

...Pan kardinál je zamyšlen a čelo samý mrak
a hledí divným pohledem kams vzhůru do oblak,
dnes rozhodný jest okamžik, kdy pod křižáckou zbraní
už kacířové ohavní z Čech budou vyrubáni.
A tmí se vojsko věřící, kam zrakem jenom zříš,
plá pomsty požár v duši jim a na ramenou kříž,
bůh sám ví, kterak zve se kout, kde v boj se připravili,
však tam dnes zpupnost kacířská se shroutí do mohyly.
Jest po polednách, slunný den, jsou čistá nebesa,
v zad na obzoru zvedají se stíny pralesa
a v předu kraj se rozvírá, zkad táboritské šiky
v ráz přijdou v zápas veliký s římskými bojovníky.
To právě došla před chvílí ta vytoužená zvěst,
že celý zástup kacířský již na pochodu jest,
chví ostrými se výkřiky a povely vzduch žhavý
a věrným vojskem křížovým šum táhne nedočkavý.
Teď kněží, Páně sluhové, v sled vojům hřímají
zvěst nádhernou a jímavou o ctnostech, o ráji,
jak kořist čeká veliká, jak zvítězí dnes víra,
jak Kristus s Pannou Marií svou říš jim otevírá.
...V tom náhle temné dunění se zemí prožene,
to zní jak hromu zařvání dálkami tlumené,
a nový ráz a nový hluk tak hluboký a táhlý
a zvolna, zvolna rostoucí v zpěv hrůzy neobsáhlý.
Všech zraky v prudkém zachvění se vpily na obzor,
nic nevidět, jen hukot táh’, jak bouře letí s hor,
a rachocením zněla zem’, ryk duněl neustálý
...snad pekla už to veřeje se strašné rozvíraly...
Pan kardinál se prudce zved’, cit divný tělem šleh’,
cos jako mráz se rozlilo mu rázem po kostech,
a ve sluch hřímá z daleka... Ať každý v boj se chystá
pro římskou církev přesvatou a pro Ježíše Krista...
Teď z hučení už temného lze zvuky rozeznat:
zní skřipot vozů válečných a strašný písně spád,
jen nápěv zní, jen nápěv hřmí, jen temné tóny bijí,
slov neslyšet, jen příšernou a velkou melodii.
A na obzoru první již se zdvihli kacíři...
...Nuž, velte, pane markrabě, ať boj se rozvíří!
Ta píseň bije, ubije... A řady táhnou s pěním...
Jek trub v to jasně zavolá jásavým pozdravením.
Pan kardinál kříž vzhůru zdvih’ a s vršku rukou máv’,
...a zřel, jak pod ním v údolí tlum nekonečný hlav,
tlum věrný, římský, zachvěl se, křik zoufalý a známý
jak zástupem se rozhýřil a letěl nad hlavami.
Les černý v daleku se tmí... Vše valí se a řítí...
A nelze ničím zastavit to širé vlnobití,
jen prchat, prchat, uprchnout... a v útěk znov a znova
hřmí sloka písně kacířské, hřmí tvrdá, ocelová.
A příšerná už vichřice se snáší blíž a blíž...
...Pryč, kardinále, s bullami a na zem’ pohoď kříž!...
A jako trávu s úbočí rve ručej rozpoutaná,
tak vlna děsem šílená v před žene Juliana...

Meter: iambic
1L: Die Muse, die zu blut'gen Leichen
by Johann Georg Jacobi

Die Muse, die zu blut'gen Leichen
Den Geist des Sophokles geführt;
Um ihre Stirn das Laub von Eichen,
Von Cedern, die der Blitz gerührt;
Sie zeigte Dir den nahen Ruhm
Mit ewig dauerhaften Kränzen;
Du gingst, in Deinen ersten Lenzen,
Mit ihr vertraut ins Heiligthum:
Da wälzten Donnerwolken sich;
Du sahst den Dolch, der Bosheit Rächer,
Du sahst den giftgefüllten Becher,
Und Ketten rasselten um Dich;
Du sahst die bebende Natur,
Voll Laster und voll Ungeheuer:
Mit nie gefühltem Schauder fuhr
In Dich ein allgewaltig Feuer,
Das, von dem Himmel angefacht,
Zur Göttin eine Clairon macht.
Nun aber sank der finstre Schleyer,
Und Dir erschien Melpomene,
Gleich einer hohen Grazie,
Mit jungem Lorberreis geschmückt;
Kaum hatte sie Dich angeblickt,
So lerntest Du die schönen Thränen,
Den süßen Ton, das leise Sehnen
Der Liebe, die voll Unschuld fleht;
Und jene stille Majestät,
Womit am Throne der Tyrannen,
Die das Verdienst in Kerker bannen,
Die unbesiegte Tugend steht.
Schon leitet Dich, mit stolzen Schritten,
Unsterblichkeit an ihrer Hand.
O wenn einst Oldfield
Ihr Grabmaal bey Monarchen fand,
Und unser kaltes Vaterland,
Das im Palast ein Ordensband,
Mehr, als den großen Geist in Hütten,
Mehr, als erhabne Werke, schätzt,
Nicht Säulen Dir von Marmor setzt;
So denk: es lebet noch Dein Name,
Wenn um die bald vergeßne Dame,
Die Dir ein gnädig Lächeln giebt,
Kein später Enkel sich betrübt.
Ihr, die der Musen Chor geliebt,
Ihr ruht in schönen Lorberhainen,
Wo Götter euren Tod beweinen,
Und heilig, wie ein Tempel, ist
Das stille Grab, das euch umschließt.

Meter: iambic