PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
V DEŠTI.
by Ferdinand Tomek

Déšť kdy v okna bije, pleská na chodníky,
důvěrně mi kyneš, svědku slávy naší,
stará kniho česká, nad poklady dražší;
díky tobě, díky!
Znám tě dobře! Vždy jsem jásal čta, že drzý
vrah byl otci zahnán; listy pak, jež zvěstí
truchlivou mi byly otcův o neštěstí,
zvlhčily mé slzy.
Cos už vytrpěla v bouřném víru světa!
Uniknuvší spárům dravce Koniáše
pod svými tě krovy chudé chatky naše
kryly dlouhá léta.
Nevrátí se – bohdá! – Koniášů časy!
Svobody ti zlaté svitla doba nová,
kdy se volně noří duše písmákova
ve tvé věčné krásy.
Ať jen déšť se lije, sluneční ať tváři
mraky stojí v cestě, vítr ať jen sténá!
Ze tvých zlatých slov mně, kniho drahocenná,
jasné slunko září – –

Meter: trochaic
U ŘEK
by Antonín Sova

U řek mám večer vlažný rád,
u řek, kde plno mušlí leží,
kde zvolna z řeky vstává chlad
a bílá pěna z dálky sněží.
U řek mám břízy nejraděj
a olše, do nichž stín se dere,
a cvrčků šum a vážek rej
a v dálce města rysy šeré.
Rád u řek rybáře já zřím
za clonou par s lodičkou línou
se ploužit šerem večerním,
kdy červánky v mze modré hynou.
A večer když se nachýlí
a měsíc v řece kdy se houpá,
ten noční chodec, napitý
modravou parou, z vod jež stoupá:
rád spřádám rhytmus hudby pln
při vzpomínkách a sladké tuše,
při šplounání ztišených vln
a při vzrušení celé duše.

Meter: iambic
Uzříšli kvítek.
by Václav Antonín Crha

Uzříšli kvítek, přítelkyně má,
za ranní rosy, za ranního vánku:
věz, že ten kvítek, jenž tě zajímá,
tráví jak Ty – věk posud za červánků.
A když se slunko výše pozvedá,
obrací vstříc mu outlé lístky svoje
a prosedně naň k nebi pohlédá: – –
tušíť snad kvítek příštího dne znoje.
Co ale dcero v kvítku spočívá
vložil Tvůj Bůh též v Tvoji outlou duši:
hlubokýmť citem dívka oplývá,
lépe než muži změnu štěstí tuší.
Sklíčí-li Tě kdy, dcero, tušení,
že hrozí zmar snad duše blahobytu:
o neustávej, pro Bůh, v modlení
a hleď jako kvítek, vzhůru – ku blankytu.

Meter: iambic
BALADA O DVOJNÍKU
by Jiří Karásek ze Lvovic

Ty, který se mnou jdeš, hned váhavě, hned chvatně,
Příteli záhadný, co rty tvé šeptají?
Den za dnem uplývá, tak tiše, neodvratně,
Jak svíce zádušní když dohasínají.
Co v duši uzrálo, ty pro žeň Věčna sklízíš.
Co v duši zhynulo, ty křísíš tajemně.
A v duše pocitech se roztříštěných shlížíš
Jak v střepech zrcadla, jež sbíráš se země.
Když cítím beznaděj, ty náhle v touze prahneš.
Když křídla rozpínám, ty pro ně chystáš klec.
Když klesám, zvedáš mne, když vzlétám, v hloub mne táhneš.
Když doufám, kolísáš, když zoufám, věříš přec.
A hoříš důvěrou, když touhy v srdci lhaly.
Když rty mé zmlkají, tvůj hovor dále zní.
Jak zrní ze snopů ty jako Mlatec stálý
Z mé duše vybíjíš, co osud zasel v ní.
Když tebou pohrdám, ty v lásce planeš vřelý,
Když tebe miluji, jsi zhořklý jako blín.
Na aeroplánu mém jsi pilot obezřelý,
Však na mou odvahu ty vrháš smrti stín.
V tvých očích uhel žhne tak zlověstně, tak chmurně,
Plá v nocích bezesných jak pekla rudý dech.
Ty vlny šílenství v loď moji hrneš vzpurně
A s lodí opilou tancuješ v propastech.
A náhle klidný jsi, když duše ještě šílí,
A když jsem k smrti mdlý, vypukneš náhle v smích.
Mne bez oddechu štveš, bych zdržel každou chvíli,
A co chci zachránit, rozbíjíš v rukou mých.
Já řekl tisíckrát, že marný je vzdor každý,
A zase věřil jsem, že's fantom, pouhé nic.
Já řekl tisíckrát, že odloučím se navždy –
A zase tisíckrát jsem k tobě lnul tím víc.
Ty půl jsi mého já? – „Jsem nyní tebou celý!“
Když mnou jsi, co jsem já? – „Ty dávno nejsi již!“
Dvojníku záhadný, teď čas je, bychom spěli
Ke konci šílenství... – „Zkus, zda se odloučíš...“
Jdu navždy od tebe. – „Proč jsi tak v tvářích siný?“
Já žiji, vskutku jsem, a ty jsi přízrak, klam!
Cos odlučuje se, cos padá do hlubiny...
A cítím, vraždě jej, že vraždím sebe sám!

Meter: polymetric
PÍSEŇ O BITVĚ U ZENTY
by Josef Svatopluk Machar

Rovino, rovino,
co svět bude státi,
bude se na tebe
všude vzpomínati.
My jsme v lágru stáli,
maso fasovali,
tu kanony Turků
se vám rozehrály.
Jak varhany hrály,
jako bubny bily,
olovění ptáci
se tam vyrojili.
Kapucínek* s kordem
vykřík: Allou, děti!
Švališaři naši
jako liják letí.
Jako liják letí,
rubou Turkům hlavy,
švališaři byli
shora od Moravy.
Z Moravy sem přišli,
Moravou jsou křtěni,
šavličkami dali
Turkům pozdravení.
Pozdravení dali,
hlavy posekali,
černou krví Turků
vodu pomíchali.
Běží voda, běží,
plyne k Bělehradu,
tam turecký baša
rve si dlouhou bradu:
– Turecká ty krvi,
škoda je tě, škoda! –
Na koníka sedá,
do boků ho bodá.
– Koníčku, jak vítr
nes mě k Cařihradu,
sic mi švališaři
porvou bílou bradu. –
My za ním jak ďábli,
děti od Moravy,
bunčuky dál brali,
sekali dál hlavy.
A kdo zabil bašu,
přines hlavu v koši,
Kapucínek chválil,
že jsme hodní hoši.
Bylo slávy, křiku,
bylo veselosti,
kdo byl při tom, může
pochlubit se dosti.
Tuhle píseň složil
po tom zvítězení
pro křesťanských lidí
slavné potěšení
jeden švališárek,
co se bil tam lítě,
moravských rodičů
poctivé to dítě.

Meter: trochaic
LXIII.
by Gustav Pfleger Moravský

Liduška rostla jako v jarním puku
Ten nejmilejší májem kvíteček;
A když pak došla sladké mluvy zvuků –
Nejkrašší děcka nevinného věk –
Tu často manželé se v malém hluku
Trošinku vadili, neb matka svědčí,
Že dívka dí „mamá“, když brečí;
A otec zas, že „máma“ vyslovuje.
Toť krásná hádka! Proto zasluhuje,
By oslavena byla také básní,
Vždyť dává Orlovských nám obraz krásný!

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by František Sekanina

Pojď, dítě – půjdem do zahrad,
kde naše duše opijí se ve sny –
tam nikdo z lidí nebude nás znát,
jen dobrý Bůh nás v svazek sepne těsný.
Záhony liljí obrovských i malých
ku nebi vznesou bělostný svůj kalich
a budou plát a vůní svou nás hřát – –
pojď, dítě – půjdem do zahrad...
Víš, jak jsme jednou v bílý vešli sad...?
Záhony liljí v puky hnaly právě –
V nich měsíc spal a zlaté mušky v trávě –
Oh, víš, mé dítě, jak jsem Tě měl rád...?
Pojď, půjdem do zahrad – –

Meter: iambic
1L: Ihres Leibes Wunderschaft
by Otto Erich Hartleben

Ihres Leibes Wunderschaft
hat so völlig ihn verschnüret,
dass ihn fürder keine Kraft
wieder auf zur Freiheit führet.
Lachend hat an seiner Not
sie das Frauenherz geweidet,
wissend, dass er bis zum Tod
duldet, liebt und für sie leidet.

Meter: trochaic
Na Marcianu.
by Josef Košín z Radostova

Líce tvé je růžové,
oči blankyt, vlasy zlaté,
zoubky z kosti slonové,
ale čelo nestydaté.

Meter: trochaic
LILIJE.
by František Dohnal

Lilije bílé, lilije touhy
zkvetly mně v sadě do rána;
dozpíván, dosněn duše sen dlouhý –
tiší se duše uštvaná...
Rozkvetly lilje v pučení mladém,
celý sad jedna lilije,
a jak dech větru zavane sadem,
plno vždy vůní rozlije.
Vůně se kolem lijí a lijí,
bělost žhne v zářném odraze –
lilje však bílé touží a nyjí:
po slunci touží, po vláze.
Po slunci touží lilije bílé –
Pane, Ty sám jim sluncem buď
a sviť a sviť jím každičké chvíle,
přiviň je všecky na svou hruď!
Po vláze touží lilije bílé –
Ó, Pane, otevři svůj bok
a ovlaž lilje v zázračné síle,
jíž tryská Svaté Krve tok!...
Lilije bílé, lilije touhy
zkvetly mně v sadě do rána –
Pane, já sláb jsem, větrů míč pouhý:
Ty buď mých liljí ochrana!...

Meter: polymetric
[der müde Wandrer sitzt am Steg]
by Friederike Kempner

Der müde Wandrer sitzt am Steg,
Vorüber eilet der Fluß,
Am Ufer lehnend, die Hände gekreuzt,
Und badet den müden Fuß.
Die Hände so braun und braun ist der Fuß,
Noch brauner ist das Gesicht,
Wo kam er nur her, der müde Gesell?
Wahrhaftig, ich weiß es nicht.

Meter: iambic
Who will believe my verse in time to come (Sonnet 17)
by William Shakespeare

Who will believe my verse in time to come,
If it were fill’d with your most high deserts?
Though yet, heaven knows, it is but as a tomb
Which hides your life and shows not half your parts.
If I could write the beauty of your eyes
And in fresh numbers number all your graces
The age to come would say ‘This poet lies;
Such heavenly touches ne’er touch’d earthly faces.’
So should my papers yellow’d with their age
Be scorn’d like old men of less truth than tongue,
And your true rights be term’d a poet’s rage
And stretched metre of an antique song:
    But were some child of yours alive that time,
    You should live twice; in it and in my rhyme.

Meter: trochaic
Zrádný šíp.
by Adolf Heyduk

Blíže Lipan bitka je,
Češi Čechy bijou;
čí se tužby, naděje
asi v krvi skryjou?
Menhard mluví s zbrojnošem,
šíp mu vsadit velí.
„Pane, mám už v toulu svém
šíp jen zrezavělý.
Dlouho jsem jej ukrýval,
tisíc jiných předčí,
Prušáku jej praděd vzal
v Samlandské prý seči.
Kletba na tom šípu lpí
kněze pohanského,
v českém srdci otupí
hrotu prý jen svého.
V českém srdci největším,
toť prý kletba nebe; –
babská treta, pane, dím,
kdož zde větší tebe?! –
Lichá věc to, pouhý sen,
mnou ta kletba zajde,
vystřelím jej, – války den
ať proň místa najde.“
Vsadil šíp, – leč Menhart sám
výstřel mít si žádá:
„„Táborům ho posýlám,
tam ať kletbu skládá.““
Mluvil, šíp pak vypustil,
kam si přálo slovo,
a ten šíp se v srdce vryl,
v srdce Prokopovo! –

Meter: trochaic
- LX - A Juan de Jáuregui
by Gongora

Es el Orfeo del señor don Juan
el primero, porque hay otro segundo.
Espantado han sus números al mundo
por el horror que algunas voces dan.
Mancebo es ingenioso, juro a San,
y leído en las cosas del profundo;
pluma valiente, si pincel fecundo.
Tan santo lo haga Dios como es Letrán.
Bien, pues, su Orfeo, que trilingüe canta,
pilló su esposa, puesto que no pueda
mirarla, en cuanto otra región no mude;
él volvió la cabeza, ella la planta;
la trova se acabó y el autor queda
cisne gentil de la infernal palude.

Meter: polymetric
Spruchweisheit
by Ludwig Thoma

Zu Zeiten, da man seine Weisheit nicht
Aus Leitartikeln schöpfte, wo die Alten,
Weil sie das wechselvolle Leben kannten,
Für sehr viel klüger als die Jungen galten,
Zu jenen Zeiten hat sich unser Volk
An guten Regeln einen Schatz gegründet,
Hat an der Väter Klugheit sich gehalten
Und nicht an schönen Reden sich entzündet.
Das war wohl gut so, und ich möchte euch,
Ihr Herrn vom grünen Tisch, ihr Diplomaten,
Von Herzen bitten, bringt sie ab und zu
Zum allerhöchsten Ohr der Potentaten.
In allem halte Maß. Das Wort
Ist wirklich wert, daß man es oft verwende,
Den Kopf behalte kühl und warm den Fuß,
Denn blinder Eifer führt zu schlechtem Ende.
Dann heißt es weiter: Schweigen ist wie Gold,
Die Red' ist silbern, manchmal auch von Bleche,
Es ist nicht nötig und es ist nicht gut,
Daß vor dem Handeln man geschwollen spreche.
Gelingt dir etwas oder scheint es so,
Dann mußt du nicht in lauter Freude toben,
Denn nichts Gewisses weiß man nicht, und auch
Soll man den Tag nicht vor dem Abend loben.
Nichts wird so heiß gegessen wie gekocht,
Was dich nicht selber brennt, sollst du nicht blasen,
Man muß nicht überall dabei sein, und
In fremde Töpfe steckt nicht eure Nasen.
Ich wüßte noch so manches kluge Wort,
Doch hab' ich eine Weisheit nicht vergessen,
Die auch die Alten manchmal schon verspürt:
Mit großen Herrn ist nicht gut Kirschen essen.

Meter: iambic
Die Erzieher
by Friedrich Schiller

Bürger erzieht ihr der sittlichen Welt; wir wollten euch loben,
Stricht ihr sie nur nicht zugleich aus der empfindenden aus.

Meter: polymetric
OKO ČERNĚ – OKO VĚRNĚ.
by Marie Baarová

Oko černé bývá věrné,
stará praví zvěst –
a já, věřte, přísahat chci,
že to pravda jest.
Jedno oko bývá věrné,
ale že jsou dvě,
snadno každé z obou druhů
jiné věrné je.

Meter: trochaic
21.
by Friedrich Rückert

Wozu begehrst du Gut, mehr als du hast, und Ehre?
Wie? daß es dir dein Glück, dein innres Wohlseyn mehre?
Gut, Ehre, such' ich nicht, damit ich schwelg' in ihnen,
Als Mittel such' ich sie, die meinem Zwecke dienen,
Zu schärfen glänzender des Selbstgefühles Waffen,
Um Schönes, meine Lust, nachdrücklicher zu schaffen.

Meter: iambic
XVI. Po egyptských pyramídách
by Vincenc Furch

Po egyptských pyramídách
Více netoužívám,
Ale s citem přerozkošným
K Hostýnu se dívám.
Dražší nežli pyramída
Svatý Hostýn je mi,
K jeho vyšinám se vznáší
Duch můj perutěmi.
A v mých ňádrách srdce roste,
K Hostýnu se zdvíhá,
A po široširém kraji
Zpěv můj se rozlíhá:
Hostýne, ty horo svatá,
Nerozpadneš rumem,
Věčně budeš k nebi sahat
Vysokým svým chlumem.
Nejsi mrtvá pyramída,
Život v tobě pučí,
Zelený jsi – les tvůj šumí –
Tvá studánka hučí.
Nejsi mrtvá pyramída,
Život v sobě skrýváš,
Po Moravě, po Slovensku
A Slezsku se díváš.
Nejsi mrtvá pyramída,
Hora živá jsi ty,
A ve ňádrách našich budíš
Jaroživé city.

Meter: trochaic
CHVÍLE BEZNADĚJE
by Arnošt Procházka

Je kalný den a chladný svit
se dere oblaky, jež visí
jak zdrané plachtoví.
Třesk polnic slyšíš hlaholit’
tak úděsně, jako když křísí
zas’ v život hřbitovy.
Dav hlučí zjitřen v ulicích
a čeká napiat v horečce
na sudbu příštích dní.
Jak ohlas bojů běsnících
by zněl až do mé světnice,
kde marné záští sní
jen o ranách, jež nedopadnou,
jež nedobudou vítězství:
– je mrtvo zde až k zoufalství,
zde všecky vzněty bídně chřadnou...

Meter: iambic
17. GOtt wäigert sich niemand.
by Angelus Silesius

Nim̃/ Trink/ soviel du wilt uñ kanst/ es steht dir frey:
Die gantze GOttheit selbst ist deine Gasterey.

Meter: iambic
Die Zufriedenheit.
by Christoph Eusebius Suppius

Wer mag gern unzufrieden leben?
Dem will ich meine Sorgen geben,
Die jetzt von mir ins Elend gehn;
Ich habe sie nun ausgetrieben,
Der Scheidebrief ist unterschrieben;
Mein Angesicht nicht mehr zu sehn.
Was hilft es; sich vergebens qvälen,
Und immer böse Tage zählen,
Auch in dem Finstern ängstlich thun?
Am besten ists, ein Leben führen,
Daß man ein Gut mit Lust verliehren
Und dabey kann gelassen ruhn.
Dem Himmel will ich mich vertrauen,
Und bloß auf seine Hülfe bauen,
So ist es sicher über mir;
Denn mag die Welt in Stücken fallen,
Ich lache bey dem letzten Knallen
Und rufe noch, da bin ich! hier!
Um weiter bin ich nichts besorget,
Ich zahle, wenn ich was geborget,
Und esse, wenn mein Tisch gedeckt;
Hab ich hiernächst ein rein Gewissen,
So weiß ich, daß ein magrer Bissen
Noch besser als Melonen schmeckt.
Kann ich dabey beqvemlich wohnen
In diesen auserwählten Zonen,
Und wenigen verpflichtet seyn;
So theil ich meiner Tage Länge
In guter Bücher kleine Menge,
Ich aber bin und bleibe mein.
Darf ich nicht viele Nullen malen,
Und macht kein tausendfaches Pralen
Mein hellerhaft Vermögen aus,
So wird kein diebisches Gelüsten
Sich wider mich mit Werkzeug rüsten,
Kein wilder Brand frißt Hof und Haus.
Darf ich mich nicht vor vielen bücken,
So weiß ich auch, daß mir der Rücken
Nicht oftmahls ungewöhnlich schmerzt.
Wird mir ein klein, klein Amt vertrauet,
O wohl mir! da mir niemahls grauet,
Daß mich ein Neider angeschwärzt.
Ein ganzes Kleid, ein treu Gemüthe,
Und ein Mäcen voll Gnad und Güte,
Ein Freund nach alter deutscher Art,
Zwey Wangen, die sich niemahls färben,
Sind Dinge, welche zu erwerben
Ich niemahls Fleiß noch Müh gespart.
Hiernächst ist meine Lust gewesen,
Ein wohlgeschrieben Buch zu lesen,
Das Willen und Verstande nützt;
Es kann auch auf der ganzen Erden
Nichts reizenders gefunden werden,
Als wer so bey den Todten sitzt.
So bin ich nun, so will ich bleiben,
Und meine Tage so vertreiben,
Bis zu der Feyerabendzeit;
Hab ich nichts mehr, und ich soll sterben,
O gut! ich hinterlaß euch Erben
Den reichen Schatz: Zufriedenheit.

Meter: iambic
257
by Josef Vlastimil Kamarýt

Konej ráda míle
povinnosti své:
nepřepadne tě
nikdy dlouhá chvíle.

Meter: trochaic
- CXIX -
by Fernando de Herrera

Cual planta, que pidiendo el alto cielo,
muestra el verde remate y la belleza,
y del sonante rayo la braveza
la arroja con estruendo, rota, al suelo;
tal mi esperanza ufana alzaba el vuelo,
mas de vuestro desdén cruel dureza
sin gloria la derriba, con tristeza,
cuando menos debía a su recelo.
La aura, quede Favonio blando espira,
no concede, indinado, a la alma mía
Amor, que no se harta de mi daño.
Rendido el desamor y a vuestra ira
sufro desesperado con porfía
de mi dolor la fuerza y vuestro engaño.

Meter: iambic
Frühlings Ankunft
by August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

Grüner Schimmer spielet wieder
Drüben über Wies' und Feld.
Frohe Hoffnung senkt sich nieder
Auf die stumme trübe Welt.
Ja, nach langen Winterleiden
Kehrt der Frühling uns zurück,
Will die Welt in Freude kleiden,
Will uns bringen neues Glück.
Seht, ein Schmetterling als Bote
Zieht einher in Frühlingstracht,
Meldet uns, daß alles Todte
Nun zum Leben auferwacht.
Nur die Veilchen schüchtern wagen
Aufzuschau'n zum Sonnenschein;
Ist es doch, als ob sie fragen:
»sollt' es denn schon Frühling sein?«
Seht, wie sich die Lerchen schwingen
In das blaue Himmelszelt!
Wie sie schwirren, wie sie singen
Ueber uns herab ins Feld!
Alles Leid entflieht auf Erden
Vor des Frühlings Freud' und Lust –
Nun, so soll's auch Frühling werden,
Frühling auch in unsrer Brust!

Meter: trochaic
Lobgesang
by Georg Rodolf Weckherlin

Ihr menschen bauet einen tempel
für den, der aller menschen ruhm,
der den soldaten ein exempel,
und aller fürsten wahre blum,
und singet stets: O prinz durch deine thaten
bist du der ruhm der fürsten und soldaten.
Doch welche witz darf sich wol wagen,
ja welche stim ist wol hoch gnug,
der welt mit worten fürzutragen
all seine werk, kühn, mächtig, klug?
ist nicht der glanz, prinz, deiner grossen thaten
ein spiegel für die fürsten und soldaten?
Gleich in dem früling seiner jugend
schlug er also die stolze feind,
daß die gedanken, seine tugend
zu fassen, vil zu nider seind:
und ist allein die tafel seiner thaten
ein wahrer text für fürsten und soldaten.
Was hat doch Griechenland erdichtet
von seinen helden allzumal?
und was hat Herkules verrichtet
mit äußerster müh und drangsal,
das gleichen mög, prinz, deinen großen thaten
die ein lehrbuch für fürsten und soldaten?
Sein nam allein macht schier verzagen
die, deren herz voll stolz und pracht;
er ist der erst, den feind zu schlagen
und der letzt aus der grösten schlacht;
er ist der ruhm der fürsten und soldaten
und wunderreich seind seine heldenthaten.
Was er mit reifem rat thut gründen,
verrichtet er schnell und mit fleiß,
gleichlos ist er zu überwinden
und zu verzeihen gleicherweis,
also daß er billich durch seine thaten
ein spiegel ist für fürsten und soldaten.
Voll pracht ist er, den stolz zu dämpfen,
voll güt ist er gleich nach dem streit,
und wie großmächtig er zu kämpfen,
so freindlich ist er fridens zeit:
er ist gleichlos in allen seinen thaten
allein der ruhm der fürsten und soldaten.
Sein aug kan das unglück vertreiben,
der herzen trost seind seine wort,
sein unruh macht uns ruhig bleiben,
und seiner müh meer in dem port;
und die unzahl, prinz, deiner großen thaten
seind ein lehrbuch der fürsten und soldaten.
Oft hat man seine gnad erfahren
in seiner feinden wut und flucht,
verzeihen, sigen und bewahren,
ist seiner arbeit süße frucht:
ein jedes stück, prinz, deiner dapfern thaten
ist ein beispil für fürsten und soldaten.
Er ist der welt zier hochgeehret,
der bösen straf, der guten lohn,
er ist in aller welt vermehret,
der feinden forcht, der freinden wohn,
die sagen all, er sei durch seine thaten
allein der ruhm der fürsten und soldaten.
Wolan, so bauet einen tempel
für den, der aller fürsten ruhm,
der den soldaten ein exempel,
der tugenden gleichlose blum,
und singet stets: O prinz, durch deine thaten
bist du der ruhm der fürsten und soldaten.

Meter: iambic
- XIV - Refiere con ajuste la tragedia de Príamo y Tisbe
by Juana Ines de La Cruz

De un funesto moral la negra sombra,
de horrores mil y confusiones llena,
en cuyo hueco tronco aun hoy resuena
el eco que doliente a Tisbe nombra.
Cubrió la verde matizada alfombra
en que Píramo amante abrió la vena
del corazón, y Tisbe de su pena
dio la señal, que aun hoy el mundo asombra.
Mas viendo del amor tanto despecho,
la muerte, entonces de ellos lastimada,
sus dos pechos juntó con lazo estrecho.
Mas ¡ay de la infeliz y desdichada,
que a su Píramo dar no puede el pecho
ni aun por los duros filos de su espada!

Meter: iambic
Díval jsi se...
by Růžena Jesenská

Díval jsi se do mých očí,
vyčet’ z nich, co v srdci klíčí:
že jsou tvoje ty mé oči
a to srdce ničí, ničí.
Pak jsi čet’, že tvé je více –
tepot, jenž se v prsou tají,
nám jen pohled lásky stačil,
když si jiní přísahají.
A teď kdybys ani nečet’
pro mhu, osud, dálku, drahý,
věříš, že jsem na vždy tvojí – –
bez slibův a bez přísahy??

Meter: trochaic
IX. Hvězdičky, hvězdičky,
by František Jaroslav Rypáček

Hvězdičky, hvězdičky,
co jste tak bledičky –
plujete blankytem
s tajemným úsvitem,
záříte jako mé
panenky očičky.
Ve vašich duhách sní
mých tužeb myšlenky –
Beze slov, s rozkazem,
s hlubokým výrazem
mluvíte jako ty
oči mé panenky.

Meter: polymetric
- XXXVII - Al sueño
by Argensola

Imagen espantosa de la muerte,
sueño cruel, no turbes más mi pecho
mostrándome cortado el nudo estrecho,
consuelo sólo de mi adversa suerte.
Busca de algún tirano el muro fuerte,
de jaspe las paredes, de oro el techo,
o el rico avaro en el angosto lecho,
haz que temblando con sudor despierte.
El uno vea el popular tumulto
romper con furia las herradas puertas,
o al sobornado siervo el hierro oculto.
El otro sus riquezas, descubiertas
con llave falsa o con violento insulto,
y déjale al amor sus glorias ciertas.

Meter: iambic
355
by Josef Vlastimil Kamarýt

Ptáček Bohu chvalozpěvy zpívá,
jestli potřebného zobu mívá:
Mnohý však se k stolu nemodlívá,
bez poděkování nají se, až říhá.

Meter: trochaic
XXXVII.
by Adolf Heyduk

Těžko jsem se loučil s drahým tělem;
v posled nejkypří mu snesl mech
pokropený radostí i želem,
a té noci hned jsem ke vsi sběh’;
dřív však sluj tu dobře zatarasil,
abych přede zvěří skvost svůj spasil.
V posled skulinkou jsem hleděl v kobku,
jako Abraham, když nořen v žal
ženu svoji v prostou skalní hrobku
chvějící se rukou zazdíval,
a vzdech jeho místo zvučných zvonů
pláč roznášel vůkol po Hebronu. –
Šel jsem za strážníky pílí ručí,
udal jsem se i svůj srdce dluh,
a juž za trest zkypělé dřív žluči
s vrahem v jedno upoutal mne kruh;
on se smál a klnul, když nás vedli,
leč mé oči tiše v nebe vzhledly.
Hanba ta mi byla jako smrtí,
já ji nesl, zasloužil jsem trest;
kdo si boha sám v svém nitru drtí,
mnohem ukrutnějším vrahem jest!
Byl jsem tedy tich; jen srdce plání
výš se neslo s prosbou: smilování!
Ostatní vše beztoho juž znáte:
zbojník věšen, v můj však soudu den
odvětil sbor kmetský po třikráte
na otázky práva: „Nevinen!“
Hoch můj pohřben, já sám v tichém bolu
z jeskyně ho v náručí snes’ dolů.
Zase jsem s ním hovořil, jej líbal
vinul, tisknul – k matce v růvek klad’,
a když jsem se za rakvičkou shýbal,
celý život můj v tu hloubku pad’,
kde se žal i radost naše ztrácí...
Víte všecko... svítá! k práci, k práci!

Meter: trochaic
Vezměte cymbál, vezměte skřipky...
by Adolf Heyduk

Vezměte cymbál, vezměte skřipky,
černé mi usušte oči,
děvčata naše jako ty rybky
v proudu ať se mnou se točí;
zahrejte tak!
ať zjasní se zrak,
ať vzplane v útrobách krev,
síla a pomsta a hněv.
Sokole sivý, junáku pravý,
kéž se lze proměnit v tebe!
abych měl pohled pevný a žhavý,
zobec, jenž trhá a třebe;
slétal bych níž,
dravcovi blíž,
jenž pije cigánskou krev;
pomstou bych skrotil svůj hněv!

Meter: dactylic
- LVI -
by Gutierre de Cetina

Como la simplecilla mariposa
a torno de la luz de una candela
de pura enamorada se desvela,
ni se sabe partir, ni llegar osa;
vase, vuelve, anda, torna y no reposa,
y de amor y temor junto arde y hiela,
tanto que al fin las alas con que vuela
se abrasan con la vida trabajosa.
Así, mísero yo, de enamorado,
a torno de la luz de vuestros ojos
vengo, voy, torno y vuelvo y no me alejo;
mas es tan diferente mi cuidado
que en medio del dolor de mis enojos
ni me acaba el ardor, ni de arder dejo.

Meter: polymetric
Fragment 6: The Moon, how definite its orb!
by Samuel Taylor Coleridge

The Moon, how definite its orb!
Yet gaze again, and with a steady gaze—
'Tis there indeed,—but where is it not?—
It is suffused o'er all the sapphire Heaven,
Trees, herbage, snake-like stream, unwrinkled Lake,
Whose very murmur does of it partake
And low and close the broad smooth mountain
Is more a thing of Heaven than when
Distinct by one dim shade and yet undivided from the universal cloud
In which it towers, finite in height.

Meter: iambic