PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Nezapomenutelné.
by Alois Škampa

Co Tobě, dítě, psát? Mně najednou je k pláči,
a cítím, jak můj zrak i list můj slza smáčí!
Co chtěl bych Tobě říc’ – to verše nevysloví!
To píseň nezjeví, ni zrak, ni rety klamné,
to snad jen slzy mé Ti, dítě, řeknou za mne,
ó, bože, bože můj – jich žal Ti všecko poví!

Meter: polymetric
Der Minister
by Wilhelm Müller

So wollen wir einmal beschaun doch sein Geschäfts-Register.
Ei, gab es denn in diesem Jahr so schrecklich viel zu schaffen?
Was ist geschaffen und geschafft? – Wir dürfen's auch begaffen.
Die Segel auf! Gen Osten hin! Da giebt es was zu sehen.
Schon leuchten uns von Chios Strand entgegen die Trophäen,
Trophäen, prächtig aufgethürmt, Trophäen ohne Gleichen,
Trophäen, weiß und schwarz und roth, von Schädeln, Blut und Leichen.
Und Kreuze liegen oben auf, bespieen und zerschlagen –
Was ist geschaffen und geschafft? – Hier laßt einmal uns fragen.
Und um das hohe Leichenmahl sieht man die Wölf' und Tiger
In festlich wildem Pompe ziehn, als ehrenwerthe Sieger.
Viel Sklaven ziehn im Joch voraus, viel Greise, Kinder, Weiber;
In Schweiß und Blut und Thränen sind gebadet ihre Leiber.
So schleppen sie ihr eignes Fleisch zum Klotz der Schlächterhöhlen:
Man sagt, es sollen Christen sein: ich will es nicht verhehlen.
Die Segel auf! Gen Osten hin! Da giebt es was zu sehen,
Daß Herz und Gall' und Aug' und Mund vom Sehen übergehen.
Wir wollen's ohne Streit gestehn: das Jahr gab

Meter: iambic
13 ...., myslím si Vás
by Jan Evangelista Nečas

...., myslím si Vás
jako pramen světla!
U Vás květem potěšivým
mysl moje kvetla.
Nebyla to náhoda snad –
rád já pevně věřím,
že mne to sám dobrý osud
vedl k Vašim dveřím!

Meter: trochaic
- X -
by Franciscode Aldana

Alma Venus gentil, que al tierno arquero
hijo puedes llamar y el niño amado
madre puede llamarte, encadenado
al cuello alabastrino el brazo fiero;
yo, tu siervo Damón, pobre cabrero,
más no pudiendo dar de mi ganado,
a tus aras y altar santo y sagrado
ofrezco el corazón de este cordero.
En memoria del cual, benigna diosa,
por el amor te pido -y juntamente
pedirte quiero, Amor, por Venus tuya-
que el pecho helado y frío de mi hermosa
pastora enciendas toda en llama ardiente,
tal que su curso enfrene y más no huya.

Meter: iambic
PÍSEŇ.
by Antonín Klášterský

Jsou oči dvě jak uhly tmavé,
však mladostí a štěstím žhavé,
ó, jen se dívej z povzdálí,
ty oči div tě nespálí.
Kol vějíř jako motýl kmitá
a stře svá křídla duhovitá,
on chladí čelo, chladí líc,
však uhly – hoří ještě víc.

Meter: iambic
- CXCV - Al mismo
by Juan de Tassis y Peralta

Digno construye a tu memoria nido,
no pompa vana, en vano mausoleo,
al cielo, si católico trofeo,
a mortales trabajos ofrecido.
En dos eternidades ya esculpido
a soberana luz tu nombre veo,
y en cerúleo papel impreso aun leo
tu incesable anhelar nunca perdido.
De sudar deje ya fecundo aroma
el que en remoto y no apartado clima
tu fatigar compadeció piadoso.
Claro, pues, vencedor mil palmas toma,
hoy que el sagrado cónclave te estima
más que digno del triunfo glorioso.

Meter: polymetric
by Johann Wolfgang von Goethe

Wenn man auch nach Mecca triebe
Christus Esel, würd’ er nicht
Dadurch besser abgericht,
Sondern stets ein Esel bliebe.

Meter: trochaic
135.  Ein Hertz umbschlisset GOtt.
by Angelus Silesius

Gar unaußmäßlich ist der Höchste wie wir wissen:
Und dannoch kan jhn gantz ein Menschlich Hertz umb-
schlissen!

Meter: iambic
- LXXXIV -
by Juan de Tassis y Peralta

Las pompas con que Roma vio superba
las estrellas un tiempo amenazadas,
del padre de los siglos habitadas,
poca son hoy ceniza y mucha hierba
que al poderoso culto nos reserva
serie de años a edades canceladas;
esclarecidas obras decantadas
con aliento vivaz Fama conserva.
En los anales sólo, en los archivos
de la inmortalidad, gloriosamente
muertos renacen para siempre vivos.
Cuando el valor no adquiere el accidente
de aplausos y de obsequios ilusivos,
al tiempo engaña, y al virtud no miente.

Meter: iambic
1L: Wie draußen Alles vorübertreibt,
by Ada Christen

Wie draußen Alles vorübertreibt,
Und wie sie Alle lustig sind;
Oft staut die Menge sich, dann bleibt
Am Werkstattfenster stehn ein Kind.
Das hebt sich auf den Zehen und schaut –
Oh wären doch die Scheiben blind!
Es lacht mich an vertraulich-laut,
Mein junges Weib! ... Mein kleines Kind!

Meter: iambic
8.
by Friedrich von Logau

Wie kam es, daß, da Job hatt alles eingebüsset,
Was ihm ergetzlich war, daß er sein Weib nicht misset?
Es steht nicht deutlich da, warumb sie übrig blieb;
Allein ich schliesse fast, er hatte sie nicht lieb.

Meter: iambic
[o Gott bin gar in deiner hand]
by Friedrich Spee

O Gott bin gar in deiner hand,
Dich stäts halt in gedancken:
All meine Werck seind dir bekandt,
O Herr, laß mich nit wancken.
All meine schritt: all meine tritt
Seind, Herr, bey dir gezehlet,
Ja auch so gar: all meine haar,
Daß nicht ein eintzigs fehlet.
Wan deine flügel spannest auß,
Will mich gantz drunden legen;
Du bist mein burg, mein festes hauß,
Kein ding soll mich bewegen.
Was will ich dann: in sorgen stahn?
Vnd stören mein gemüte?
Weil ohne dich: nichts rühret mich,
Wie sehr man immer wüte.
Wolan, ô Sathan, deine macht,
Dein pfeil, vnd fewrig bogen,
Sampt hell, vnd tod, ich gar veracht;
Trett her; nun darff ichs wogen.
All deine streich: mir gelten gleich,
Nie werdens doch gerathen;
Groß hülff ich hab: drumb fallens ab,
Vnd bringen mir kein schaden.

Meter: iambic
182.  Der Löhner ist nicht Sohn.
by Angelus Silesius

Mensch dienstu Gott umb gutt/ umb seeligkeit/ umb Lohn;
So dienstu jhm noch nicht auß liebe wie ein Sohn.

Meter: iambic
NÁLADA.
by Adolf Brabec

Do dědin vkrádá tma se náhle
již z opuštěných pastvin, polí,
a z vížky když zní zvuky táhlé,
ty staré stesky zas nás bolí.
Květ, jenž nám voněl letem celým,
tak zvadnul náhle, keř je holý,
jej vítr s polibkem svál vřelým
a vzpomínka ta nás tak bolí...

Meter: iambic
by Johann Wolfgang von Goethe

An vollen Büschelzweigen,
Geliebte, sieh’ nur hin!
Lass dir die Früchte zeigen
Umschalet stachlig grün.
Sie hängen längst geballet,
Still, unbekannt mit sich,
Ein Ast der schaukelnd wallet
Wiegt sie geduldiglich.
Doch immer reift von Innen
Und schwillt der braune Kern,
Er möchte Luft gewinnen
Und säh die Sonne gern.
Die Schale platzt und nieder
Macht er sich freudig los;
So fallen meine Lieder
Gehäuft in deinen Schoos.

Meter: iambic
Na Hostýně. (II.)
by František Táborský

Jak labutí bílé mračno,
jako oddech dumné hory,
a zas jak roj zlatých včelek
v bzučném letu tichým lesem;
jak matčino kolébání
hostýnských mně hra zní zvonů,
a já ležím na temeni,
poslouchám a sotva dýchám.
Jako teplo drahých prsou,
matčiných jak hebkosť loktů,
jako její horké slzy,
jako její teskné štkání,
jako její požehnání,
jako její dlouhé listy,
jež mi psala do ciziny,
jak ta radosť při shledání:
Hostýnských mně hra zní zvonů,
a já ležím na temeni,
poslouchám a sotva dýchám,
neb mi srdce puknouti chce.
Ó ty zvony! Vedle mléka
mateřského kojily mě
mluvou svojí sladkovábnou,
kolébaly duši moji.
Na perutích andělských ji
uspávaly do snů luzných,
vykládaly divné báje –
po letech dnes zas je slyším.
Zdá se mi tu, že v té hoře,
že tam v zemi přehluboko
zakleto na věky věků
zapadlo se velké město.
Velké město se stem věží,
se stem chrámů zlatých bání,
a že ze všech těchto chrámů
vyzvánějí všemi zvony.
Vidím, jak se velké slunce,
žhavé slunce zvolna sklání
nad to město stověžaté
za hlaholu všechněch zvonů.
Vidím, jak se bílé hvězdy
převysoko nad ním lesknou,
v měsíci jak ke hře zvonů
na harfu král David hraje.
Slyšel jsem, jak by kdo šeptal:
„Hle, toť říše budoucnosti!
Napni rámě, kladivo chyť,
zakletou k ní hledej bránu!“
Dávno umlk’ chorál zvonů,
a já ležel bez pohnutí
dívaje se do oblohy
na míhavé moře jisker.
Zdravé tváře, jiskry v očích.
Morava se na mne smála,
modrá báň ji nebes jasných
do kolébky právě kladla.
Do kolébky čerstvých lesů,
do peřinky luhů květných
přepásané povijákem
stříbrolesklých řek a říček.
Nad kolébkou čtverák větřík
rukou tleskal, skákal, pískal,
a to dítě smálo se mu,
až mu z očí slzy tekly.
A báň nebes též se smála:
„Chlapec zdráv je jako ryba,
roste věru jako z vody,
kde jen se to na něm béře?
Vždyť ho plna kolébka jest!
Musí se už chůzi učiť,
pevné chůzi, hlavu vzhůru
a vždy ruce obě volny!“
A když jsem se s hory díval
na to dítě zdravých oudů,
rozhučely zas se zvony,
divoko a žalostivě:
„Bývaly dřív slavné časy,
chodíval sem zástup mužů
statečných a hrdých zraků –
vzdávaly jim ženy úctu.
Jako orlů smělý houfec
válčili zde v krutém boji,
v ruce meč a ret pln vzdoru
umírali za svobodu.
Malicherné, bídné časy!
Zas sem chodí zástup mužů,
davy žen a jejich dětí,
kupují však jenom perník.
Cukrovinky nosí z pouti,
perníkové srdce, šavle,
harmoniky, trubky z dřeva,
růžence též klokočové.
Neříkají dětem více:
„Dítě, víš, čí krev tu tekla?“
Srdce snad jim spráchnivělo,
že tak málo žene květů.“
Tak se zvony rozhučely
divoko a žalostivě,
a ta jejich velká srdce
zoufale se třásla hněvem.
Hněvem prudkým, hořkou žlučí,
slzami, jež lítosť rodí,
jak tu spjato mužů rámě,
hrdosti že ret jich nezná.
Jak proud vichrů temnou horou,
jako mračno blízké bouře
hučely ty hněvné zvony,
a já cítil blesk jich šlehať.

Meter: trochaic
KŮŇ JUNÁKŮV
by Petr Křička

Stříbrné máš podkověnky,
vyleštěná kopyta,
obroku a bílé pšenky
dovůle a dosyta.
Ale ty si krmě chutné
sotva všimneš celý den
a jen k zemi oči smutné
klopíš zamyšlen.
Nepohodíš bujnou hřívou,
nezazvoníš třemeny,
netěší tě perlou snivou
krumplované řemeny –
pověz, koníčku můj bílý,
jakou tíhu v srdci máš:
hlavu věšíš a jen chvílí
slabě zařehtáš?“ –
„Proto k zemi kloním hlavu,
že mi srdce svírá stesk,
že už z dáli slyším vřavu,
kulí hvizd a zbraní třesk,
proto smutně hlavu věším,
mlčky hledím do vody,
že dnes naposled se těším
ze své svobody.
Zítra už mě ruka cizí
zbaví podkov stříbrných,
uloupí i zlato ryzí
sladkozvukých třmenů mých,
místo čabraky pak tkané
přes mé boky zpocené
hodí cár tvé kůže sdrané,
krví zbrocené.“

Meter: trochaic
A la Excma. señora Condesa de Olivares
by Feliciana Félix

Nise, tu gran virtud, que de ninguna
de nuestro siglo oposición padece,
por sí se ensalza sola, y te ennoblece
sin causa accidental de estrella alguna
Menos el oro en la primera cuna,
que en el postrero mármol resplandece,
la heroica fama en las cenizas crece,
que en los bienes del alma no hay fortuna.
Si versos pueden dar inmortal vida,
si alabanza los méritos decora,
feliz la pluma que tal genio alcanza.
Que es tanto tu valor, y tan debida
la gloria a tu modestia, o gran señora,
que es deuda, y no lisonja tu alabanza

Meter: iambic
301. Zusatz zu Gellerts Geschichte des Hutes
by Abraham Gotthelf Kästner

Erfindungsgeist, der niemals ruht,
Blieb immerfort der Hüte Künstlern eigen;
Auch glaubte Mancher Kopf zu zeigen,
Und zeigte schief den neusten Hut.

Meter: iambic
- 87 -
by Lope de Vega

Pedro una vez que de la escuela vino,
como tierno David tejió de suerte
la honda de su fe divina y fuerte,
que hizo de tres lazos y de un lino.
Que cuando Goliat en el camino
pensó rendirle con violenta muerte,
de los rubíes, que en la tierra vierte,
honró su frente círculo divino.
Al paso de Milán salió el gigante
contra el pastor, que sin tenerle miedo,
le puso el pecho y la verdad delante.
Bajó la sangre a confesar el Credo,
y fue Pedro escribiendo tan constante,
que pudo derribarle con un dedo.

Meter: iambic
A mi amigo D. Antonio Almendros Aguilar en sus días
by Bernardo López García

Mueran De Italia en el jardín riente
del déspota opresor los escuadrones,
y alce la libertad rojos pendones
del Apenino en la nevada frente;
desgarre el mar su vuelo transparente;
muera el mundo en su lecho de ilusiones;
nada me importa a mí, que en
                  dulces sones
anhelo saludarte blandamente
Que en este charco mísero y profundo
que cruza el alma orlada de dolores,
la amistad es del bien árbol fecundo
Deja, pues, que siguiendo sus fulgores
desprecie las borrascas de este mundo,
y a ti dedique mis marchitas flores.

Meter: iambic
MALÍŘSKÉ ZÁTIŠÍ
by Emanuel Lešehrad

V klíně lučin vyrost domek v kraji,
v něm se umělcovo srdce tají:
jako v škebli širé moře duje
na plátně svět barev vykouzluje,
které vyprávějí krásnou báji,
jak se malíř s krajem rádi mají

Meter: trochaic
Co potom?
by Ladislav Quis

Křičel soudruh socialista:
„Nedbám o vlast ani o Krista,
to vše hloupost jen a předsudek;
nejvyšším mně pánem žaludek.“
Dobrá. Však co potom, moji drazí,
když si svého nejvyššího zkazí?

Meter: trochaic
PÍSEŇ ZVONAŘOVA.
by Arnošt Czech z Czechenherzu

Ó, zlaté zvony, zněte jen,
tak jako božské hudby sen,
já dal vám život, velký hlas
a vy mi štěstí tvůrce zas;
ze zvonic v kraji tu i tam
slyším vás zvonit: bam, bim, bam.
Na věžích kolem každý zvon
živého srdce mého ston,
ať mraků černých plaší shon,
či lidský oplakává skon,
vždy tentýž známý, teskný tÓn,
poslouchám rád jej: don, din, don.
Ó, zlaté zvony, jsem už kmet,
dnes, zítra liji naposled,
ku hrobu až se budu brát,
na cestu musíte mi hrát
hlaholem slavným jak můj um,
slyším vás v duchu; dum, dom, dum.

Meter: iambic
HANNIBAL ANTE PORTAS
by Josef Svatopluk Machar

Stál před branami... S kapitolské tvrze
a s věží hradeb bylo možno zříti
bělavé plachty nakupených stanů
a dýmy ohňů. Děsem hrůzy chvělo
se příští každé hodiny, noc zdála
se proto pouze přicházeti v obec,
by zlými sny jen víc ji poděsila.
A bozi mlčeli, jen známky mnohé
dávaly tušit nepřátelství jejich:
tam socha Marta spotila se krví,
tu vlk se octnul na ulici města,
nad velkým forem úpěl v noci sýček,
a játra býka pod obětním nožem
se objevila svraštěná a srostlá...
Šlo předbouřkové ticho po ulicích,
po domech bázeň, po náměstích hrůza.
A při tom život státu spěl svou cestou:
zasedal senát, praetor rozsuzoval
pře jako jindy s kurulského křesla,
a quaestor odebral se do Ostie,
by převzal lodi s obilím a vínem.
I byla dražba. Pole mimo města
se prodat mělo. Lidí bylo řídko
a ty jen zvědavost sem spíše táhla
než zájem koupě. Pole označeno
a cena vyvolána – chvíli ticho...
Tu vystoup člověk – nikdo nezná jmena
ni rodu jeho, byl to asi Říman,
jak sta a sta jich tehdy v obci žilo
a umíralo, když čas jejich došel –
takový člověk tedy koupit volil
to pole v dražbě... Tichý úžas zprvu
a potom podivení jalo všechny,
a se všech stran tak promlouvali k němu:
– Jak možno, pošetilče, koupit věc tu? –
– Snad hlava tvoje není zdráva dosti? –
– Jsi otcem, nad nímž syn tvůj jistě spláče! –
Tak říkali mu. Muž se podíval jim
do očí rozumným a pevným zrakem.
– Jak – řekli dále – nevíš, tam že právě
Hannibal stojí? Na tom poli nyní?
Hannibal, uvaž, jenž nás zbavil vojska
a dnes či zítra město naše zničí? –
– A právě, že tam Hannibal teď stojí,
a já že věřím, že je osívati
svou rukou budu, jsem to pole koupil. –
Toť vše. Nic víc se neví o tom muži,
jen že to pole potom sám přec osil. –
A já, jenž moh bych vybásniti něco,
si netroufám. Ten příběh čet jsem v knize
starého autora jak arabesku,
jak obraz k osvěžení čtenářově,
a pochopil, proč Řím stál nezlomeně
po Trebii a Trasimenu, Cannách,
a pochopil, proč, musilo-li padnout
z těch jedno měst, jež soupeřila o svět,
že Řím to býti nemoh. Ze železa
byl Řím. A Carthago jen pouhý kámen.

Meter: iambic
VI.
by Louis Křikava

Druhého dne strach a děs mne schvátil.
Jak je možno, abych k ní se vrátil!.
Pouhý stud mi bránil mluvit s Klárou.
Nic jiného.. Nevěděl jsem dosud,
co se stalo, co mi chystá osud..
byl jsem truchliv, nespokojen s sebou,
oznámil jsem, že se neuzříme
pozítří až.. nebo popozítří..
že mi jet je na komisi někam..
Jel jsem také. Do Tábora pouze,
ku příbuzným na návštěvu krátkou,
abych najal bratranci svůj statek
u Prahy a vyzved obnos větší,
vtělený na jeho usedlosti,
(nebť jsem s Klárou na svatební cestu
chystal se.. as na měsíc neb na dva) – –
– vrátiv pak se na stole jsem psacím
Klářin dopis ulekaný našel.
Jeho věty do duše mi sáhly:
„Drahý můj.. Proč odjezd Tvůj tak náhlý?
Dnešní den cos hrozného má v tváři..
Byla u Tebe jsem v kanceláři..
– na komisi nejsi! Bolest nitra
poznat nelze.. Proč’s mi lhal? přijď zítra!“

Meter: trochaic
1L: Nicht wer Gold zu Golde trägt,
by Friedrich von Logau

Nicht wer Gold zu Golde trägt,
Ist für reich bald außzuschreyen;
Wer den Lüsten abelegt,
Dem kan alles wol gedeyen.

Meter: trochaic
Hartwich Reventlow.
by Detlev von Liliencron

Graf. Alf hat deine Tochter verführt.
Herrn Hartwich das die Kehle schnürt,
„geh’ hin, lieb Bruder, dem Grafen meld’ an,
Ich mord’ ihn, wo ich ihn treffen kann,
Caj ritt den Burgberg schnell hinauf,
He, Pförtner, schließ’ die Riegel auf,
„was schwatzt Herr Hartwich? So sag’ ihm zurück:
Graf Alf hielt in den Fingern ein Stück,
Auf güldener Schüssel, mit Blut benetzt,
Herr Hartwich taumelt und ruft entsetzt:
Herr Hartwig ging im Sommerwald,
Da traf er einen Jäger bald,
„die Kleider zieh’ aus, und gieb sie mir her,
Der gab ihm zitternd Horn und Speer,
Im Walde zog ein Hirsch vertraut,
Vor des Grafen Kammer wird es laut,
„graf Alf, es zieht im Morgenrot
Herr Hartwich stieß den Grafen tot:
Der Page sah’s, Herrn Hartwichs Sohn,
„maria sah’s vom Himmelsthron,
Er küßt seinen Knaben mit wildem Schmerz,
„nun schilt dich nimmer ein Menschenherz
Stolz schreitet der Ritter den Burgberg hinab,
Vier Mönche murmeln am Marmorgrab,

Meter: iambic
Uber ihre Augen.
by Johann Georg Gressel

Weich Sonne/ hier blitzen gedoppelte Strahlen/
Und wollen des Angesichts-Himmel bemahlen/
Sie strenen die Flammen der Lieb lichkeit aus;
Sie brennen die Hertzen mit himmlischen Flammen/
Und führen die Triebe der Liebe zusammen/
Sie streuen die Flammen der Lieblichkeit aus.
Hier blitzen nur lauter erquickende Blicke/
Und häuffen mit Anmuth der Liebenden Glücke/
Sie tödten und heilen durch kräfftigen Strahl;
Sie lindern die Wunden und hemmen den Schmertzen/
Sie machen Vergnügen den sterbenden Hertzen/
Sie tödten und heilen durch kräfftigen Strahl.
Jhr Augen/ ihr Lichter der liebenden Seelen/
Jhr seyd es/ die hemmen und fördern das Quählen/
Jhr machet die Liebe/ und brennet das Hertz/
Jhr setzet in Flammen/ und löschet die Gluhten/
Und bleibet doch feurig in saltzernen Fluhten
Jhr machet die Liebe/ und brennet das Hertz.

Meter: amphibrachic
Kritik.
by Theodor Storm

Liebes Herz, daß wir Poeten
Schon genug der Liebeslieder,
Ja, zu viel gedichtet hätten.
Ach, es sind so kläglich wenig,
Denn ich zählte sie im Stillen,
Kaum genug, dein Nadelbüchlein
Schicklich damit anzufüllen.
Lieder, die von Liebe reimen,
Kommen Tag für Tage wieder;
Doch wir zwei Verliebte sprechen:
Das sind keine Liebeslieder.

Meter: trochaic
A Nuestra Señora de los Desamparados
by José Sanchís Sivera

Madre amorosa, celestial consuelo,
luz de la vida, amparo de inocentes,
vigía de los hombres que pendientes
de los peligros yacen en el suelo
Mira a tus hijos hoy con cuanto
                     anhelo
A Vos se postran gozosos y rientes
y ofreciéndote el corazón ardientes
una nube de amor llevan al cielo
Esencia pura, bella cual la aurora,
emporio de las gracias e inocencia
sol cuyos rayos la existencia dora,
manantial cariñoso de clemencia,
nunca jamás olvides ¡oh, Señora!
a tus devotos hijos de Valencia.

Meter: polymetric
34. Auf seiner Excellenz Fürstl. Holstein. Rats und nach Rußland und Persien Gesandtens u.s.w. Geburtstag den 14. Hornung 1636, in Revel
by Paul Fleming

Komm, brich an, du liebstes Licht,
komm, brich an für deinen Lieben,
dem der Himmel Heil verspricht
und hat in sein Buch geschrieben!
Recht ists, daß du den itzt labst,
dem du vor das Leben gabst.
Jupiters saphirner Saal
öffnet seine güldnen Pforten.
Der demantnen Lüfte Zahl
bricht herfür aus allen Orten.
Juno setzt ihr buntes Zelt
in das güldne Sternenfeld.
Titan ist vor Morgen auf
und heißt Memnons Mutter eilen,
daß er halte seinen Lauf
mit geschmücktern Feuer-Gäulen.
Zynthie, die volle, steht,
bis ihr ganzes Volk abgeht.
Die gefrorne Winterwelt
treibt zu See und Lande Scherze.
und der Hornung schreit zum Märze:
Der sei ewig ohne Pein,
dem wir heute frölich sein!

Meter: trochaic
XIII. Vesmír.
by František Táborský

Velebné dílo! Duch tvůj jásal by a lkal zas v hoři,
když na hvězdy zříš, slunce – zrak tvůj divem hoří:
 Vesmír!
A přece co by platen byl ten vesmír celý,
kdyby nám v srdci neplál rovněž velký, skvělý
 vesmír?
By hvězdy neplály tam, slunce, dárce žití,
a nešumělo moře klasů, zvuků, kvítí –
 vesmír?
Dřív k srdci nahledni, kdo v zemi hledáš štěstí;
tam musí tobě růsti, zářit, zpívat, kvésti
 vesmír!

Meter: iambic
Empfindungen
 An einem Frühlings-Morgen.
by Johann Peter Uz

O welche frische Luft haucht vom bebüschten Hügel!
Welch angenehmer West durchzieht
Mit rauschendem bethauten Flügel
Dieß holde Thal, wo alles grünt und blüht!
Hier, wo die Grazien sich ihre Bluhmen hohlen,
Hier seh ich, wie der Morgen lacht,
Der unter düftenden Violen
Und beym Gesang der Vögel aufgewacht.
Das kleinste Gräschen blitzt vom farbenreichẽ Thaue
Wie himmlisch lächelt die Natur,
Wohin ich um und bey mir schaue,
Dort im Gesträuch und hier auf grüner Flur!
Die ganze Schöpfung zeugt von weiser Gute Händẽ;
Mit Schönheit pranget unsre Welt.
Muß nur der Mensch die Schöpfung schänden,
Der sich so gern für ihre Zierde hält?
Der Mensch darf sich nur sehn, damit er sich nicht
brüste,
Wie, an der Thorheit Brust gesäugt,
Er sich im Taumel wilder Lüste
Bald lächerlich und bald abscheulich zeigt.
Um Tand und Puppenwerk vertauscht er seine Rechte
Zu glänzender Unsterblichkeit,
Erniedrigt sich und sein Geschlechte,
Sucht kurze Lust und findet ewig Leid.
Ein denkendes Geschöpf kann so verderblich wählen,
Als wär es nur zum Thier bestimmt?
Herrscht solche Blindheit über Seelen,
In welchen doch der Gottheit Funke glimmt?
Umsonst! weil dieser Strahl nur wenig Weisen funkelt!
Er wird von Leidenschaft und Wahn
In tausend Sterblichen verdunkelt,
Oft eh er sich siegprangend kundgethan:
Wie, wann die Sonne kaum dem Ocean entfliehet,
Des dunkeln Mondes Zwischenlauf
Jhr flammend Antlitz uns entziehet:
Vor ihrem Thron steigt schwarzer Schatten auf.
Die Vögel hemmen schnell die angefangnen Lieder;
Der halbverirrte Wandrer bebt,
Indeß mit schreckendem Gefieder
Die frühe Nacht um Erd und Himmel schwebt:
Bis Titans froher Blick, nach überwundnen Schatten,
Jtzt wieder unverfinstert strahlt,
Und in den aufgehellten Matten
Um Floren lacht und ihre Bluhmen mahlt.
So strahlet unser Geist, mit angebohrnem Lichte,
Durch dicke Finsterniß hervor,
Wenn vor der Weisheit Angesichte
Die Nebel fliehn, worinn er sich verlohr.
Geh auf mit vollem Tag, und herrsch' in Glanz und
Ehre,
Und herrsch’, o Weisheit! unbegränzt,
Von einem bis zum andern Meere,
Ja weiter noch, als unsre Sonne glänzt!
Wie lang soll Finsterniß den Erdkreiß überziehen?
Es müsse, wer im Schatten sitzt,
Auf deine lichten Höhen fliehen,
Wo Klarheit uns in Aug und Seele blitzt!
Die Seele, die alsdann kein äussrer Schmuck betrü-
get,
Dringt in das nackte Wesen ein,
Und was beständig sie vergnüget,
Muß edel, groß, muß ihrer würdig seyn.
Sie suchet nicht ihr Glück in schimmerreichen Bür-
den,
In Ehre, Gold und ekler Pracht,
Nicht bey den thierischen Begierden,
Durch die ein Geist sich Thieren ähnlich macht.
Sie sucht und findet es in reiner Tugend Armen,
Die sich für Andrer Wohl vergisst,
Und, reich an göttlichem Erbarmen,
Vom Himmel stammt, und selbst ein Himmel ist.

Meter: iambic
[kosmos heißt Ordnung und heißt zugleich auch Schmuck]
by Franz Grillparzer

Kosmos heißt Ordnung und heißt zugleich auch Schmuck.
Von Ordnung ist da wenig, allein von Schmuck Genug.

Meter: polymetric
- 47 - Acto III, EL REY DON ALFONSO
by Lope de Vega

Quién es amor? infierno de la vida,
de quién nace? del ciego pensamiento,
de quién vive? el favor es su alimento,
qué fuerza tiene? hasta en el alma asida:
Da muerte amor? amor es homicida.
da vida amor? mezclada con tormento,
dónde asiste? en el ciego entendimiento,
pues algo tiene amor? gloria fingida.
Qué tiene bueno amor algún secreto,
todo lo vence amor, Griegos, y Godos,
nadie se escapa el mundo está sujeto.
Con qué engañas amor? de varios modos,
o amor vuelve por ti, dime a qué efeto?
Todos te infaman y te buscan todos.

Meter: iambic