PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Plegaria
by José María de Ortega Morejón

Señor, yo creo en Ti; sé que tu
                     mano
me arrancó de la nada; que tu acento
calma y encrespa al mar, desata el viento,
hunde la cumbre y agiganta el llano;
que es sombra de tu paso soberano
toda la luz que esmalta el firmamento,
que lees el porvenir y el pensamiento
y que igualas al siervo y la tirano
Nada existe que olvides o que ignores
la hoja del árbol por tu voz se mueve
y Tú ahuyentas o excitas los dolores,
¡mas sé también que nunca te conmueve
mirar mi corazón, lleno de amores,
siervo de un corazón lleno de nieve!

Meter: polymetric
Krasiński.
by Jaroslav Vrchlický

Ty srdce hluboké, svým bohem spité!
Ó jistě anděl jak proroku rety
též tobě žárem očistil a v lety
ti křídlo ducha rozpjal obrovité.
Na žití dráze příkré, trnovité
tys všady nesmrtelné trhal květy,
a v srdce tvoje, kde jsi nosil světy,
vše rány tvojí vlasti byly vryté.
Když v kolébce jsi ležel v děcka snění,
dal Dante na čelo ti políbení
a s ním též úděl všeho utrpení.
A tak jsi žil jen v budoucnosti zoři
jak maják, jehož záře chví se v moři,
než velké jitro lidstva z vln se vznoří.

Meter: iambic
Švanda dudák.
by Ladislav Quis

Švanda tiskne dudy k boku,
k ústům zase sklenici,
v prsou dech a vid až v oku
tratí se mu s dennicí.
„Nocí tré i dnů jsem hrál,
teď již čtvrtý konec vzal;
ani muk už, chaso mladá,
dohrál jsem a dodudal.“
U cesty bouř klátí stromkem,
po ní Švandou vratká zas.
„Aj, aj, mne-li za tím domkem,
jej-li za mnou nesl ďas?“ –
Oknem jasné světlo plá,
uvnitř chasa veselá.
„Což se asi podivíte,
když vám Švanda zadudá.“
„„Švanda, Švanda tu i dudy! –
Pojď, ty Švando, mezi nás.““ –
„Půjdu, třeba u všech všudy,
neznal dům a neznal vás!“ –
„„O to ty se nestarej,
jenom pij a jez a hrej;
zlatem my ti zaplatíme,
Švandičko, jen zadudej.““ –
„„Dbej však, nechť si prší zlato,
až by klobouk přetekl,
abys nikdy, nikdy za to
Zaplať pán bůh neřekl.““ –
„Aj, což o ta slova dbám,
jen když chmel a zlato mám;
já vám za to vaše zlato
jako Švanda zadudám.
Cupy, dupy, cvaky, cvoky,
na podlahu, na půdu:
„Jaktě živ jsem také skoky
neviděl a nebudu.
Holka lítá do stropu,
přes ni hoch zas v pochopu;
to se točí, to se bočí
v chvatu, víru, výhopu.“ –
„A to zlato! nevím ani,
kam ty žluté ptáčky dám.
Zaplať vám to, drazí páni,
zaplať vám to pán bůh sám!““ –
Nedomluvil, nedořek’ –
ty tam – zlato, světlo, skřek.
Hrom a blesk, pak noc a ticho –
Švanda v mdlob se náruč smek’.
Ranní pára z řeky stoupá,
blízko již je do zoře,
s čekanu se tělo houpá,
Švanda sedí nahoře.
Kde jsi se tu, Švando, vzal!
Kam jsi, Švando, zlato dal?
Rád buď, Švando, na čekanu
že’s jen nocleh vydudal!

Meter: trochaic
- XXIX -
by Juan de Timoneda

Una hermosura, y gracia acompañada
de una avisada y cuerda cortesía,
con una suave voz con armonía
de que os tiene natura coronada.
Un veros de melindres olvidada,
con ser dechado de cortesanía,
un ver que os conocéis sin fantasía
viéndoos tanto en linaje aventajada.
Un alegría dulce, un ser sencilla,
un semblante en su tiempo muy severo
un buen aire de hacer cualquier cosilla.
Un pensar bien lo que decís primero,
con ser perfecta en todo a maravilla,
son las causa, señora, porque os quiero.

Meter: polymetric
VII. Lavice maurská.
by Jaroslav Vrchlický

Ruy Diaz, nazván Cidem,
do Toleda přišel právě,
k vůli němu svolal sněmy
Alfonso král, chtěje v slávě
plné jemu právo dát
za urážku od hrabat.
Ve paláci Galiana,
jak to král chtěl, v lesku slávy
přišly a se shromáždily
španělské vše říše stavy,
Alfonsovo hrdé křeslo
nad nimi se v pýše neslo.
Kolem rozstavili v kruhu
pro barony lavice,
kam si mohla usednouti
manů pestrá směsice.
Zavolal Cid na pážete,
z rodu starých předků byl,
Fernan Alfons jeho jméno,
toho Cid si vyvolil.
Křeslo dal mu z Valencie,
Maurskému je králi vzal,
toto křeslo vedle krále
křesla stavit rozkázal,
pážata pak v pestrém shluku
k tomu křeslu zavolal,
by z nich každý až v den druhý
křeslu tomu stráží stál.
Přinesli mu křeslo vzácné,
památné a věru krásné,
jak šli vnadní, meč po boku,
každý s udivením žasne.
Zdobné křeslo postavili,
jak jim rozkázal Cid milý,
zlatým šatem s drahokamy
staré křeslo v úctě kryli.
Druhého dne z rána mši
zbožně přítomen byl král,
v průvodu pak rytířův všech
již se do paláce bral,
Cid jen nebyl ještě tady,
nebo v hospodě své spal.
Proti Cidu rozhněvaný
onen hrabě Garcias,
vida toto staré křeslo,
takto zvedl zpupný hlas:
Milost udělte mi, králi,
vyslyšte mne, prosím vás,
co chce svatební zde lože
vedle trůnu v tento čas?
Které nevěstě to platí,
chodí v maurském plášti as?
V španělském snad chodí hávu
či snad v šperku cizích krás?
Křeslo toto vám jen patří,
jinak odstraňte je v ráz!
Fernan Alfonso to slyšel,
hraběti tak v odvět přišel:
„Hrabě, to jsou mrzké řeči
a ty vyplatí se špatně,
o těch zle mluvíte chvatně,
kteří jsou než vy sám větší.
Křeslo pro nevěstu není,
myslíte to? já bych lhal,
dlaň bych na vás vložit musil,
abych ucítit vám dal
tady v krále přítomnosti,
z jakého jest domu ten,
popříti vy byste nesměl,
před námi že vyvolen!“
Velmi mrzelo to krále
i ty, kteří přišli s ním,
Garcia však, onen hrabě,
jsa vždy k hněvu náchylným
přes rameno plášť svůj hodil,
nedbale pak pravil jim:
„Nechte mne, já pokárám
kloučka, jenž to řekl, sám.“
Alfonso král jak to zřel,
z pochvy tasiti meč spěl,
ku hraběti přímo šel,
jemu tato slova děl:
„Za tu nestydatou řeč,
měl bych vyzvati vás v seč,
nechci však to, králi k vůli
nepadnu ve vaši léč!“
Odloučil je oba král,
ku Cortesům toto prál:
„O tom křesle hovor další
věru byl by zbytečný,
právem Cid je vykořistil,
jak rek ve všem výtečný.
Vyvolený jest on rytíř,
čacký vasal, velký rek,
druhého já neznám v světě,
jenž by zasloužil ten vděk.
Jako Cid můj statný vasal,
jehož sláva taká jest,
a čím on jest výtečnější
tím jen vzrůstá moje čest,
jestli dobyl toto křeslo,
zla moc na Maury se sneslo,
jestli mi je darem dal,
mne jak pána poslouchal,
vykonal to čestný man,
jen to, k čemu povolán.
Daroval mi mnoho ořů
i vše Maury, které jal,
celou pětinu on z plenu,
jak mi patří, odevzdal.
Nikdo nemluv o Cidu zde,
kdo mu roven není, dál!“

Meter: trochaic
O, how thy worth with manners may I sing (Sonnet 39)
by William Shakespeare

O, how thy worth with manners may I sing,
When thou art all the better part of me?
What can mine own praise to mine own self bring?
And what is ’t but mine own when I praise thee?
Even for this let us divided live,
And our dear love lose name of single one,
That by this separation I may give
That due to thee which thou deserves alone.
O absence, what a torment wouldst thou prove,
To entertain the time with thoughts of love,
Which time and thoughts so sweetly doth deceive,
    And that thou teachest how to make one twain,
    By praising him here who doth hence remain!

Meter: iambic
An die Dichter .
by Joseph von Eichendorff

O Einfalt gut in frommen Herzen,
Du züchtig schöne Gottesbraut!
Dich schlugen sie mit frechen Scherzen,
Weil Dir vor ihrer Klugheit graut.

Meter: iambic
VIR BONUS III
by Manuel Bernabé

Tenía las dulzuras de las calladas fuentes
y a veces el coraje de un fuerte visionario:
sin mover una pluma acaudilló a las gentes
y cayó muchas veces, camino a su calvario.
De la contienda «antigua extintos los horrores,
elaboró en silencio otra revolución;
su hueste fué un puñado de locos soñadores,
quijotes todo ensueño y todo corazón.
¡Hermanos! bendigamos nuestra santa pobreza,
pero, también, alcemos al sol nuestra cabeza,
cuando "aves de rapiña" ultrajen nuestros llanos;
y ahora, entre los ritos y duelos de este día,
seamos lo que fuimos siempre, cuando él vivía:
pobres, pero comiendo un mismo pan de hermanos.

Meter: anapestic
pokoj lidem dobré vůle
by Stanislav Kostka Neumann

stromy, luna, oblaka
nad oblohou modré noci,
doma v garsoniérce
hebký svit a pavouk skromný,
pavučinu soukají tu
vlastně dva.
básníkovi v také noci
pavučina písně zní,
kdesi vedle hajá láska,
hlad je zatím zažehnán –
jako by šlo štěstí mimo
po špičkách.
čtyři stěny s pohledem
v zeleň plnou ještě darů,
s vřelým vínem vzpomínání
na hvozdy a na hory,
ale okna otevřena
v širý svět.
hamižností nezkalený
do dálky se dívá zrak
z československa až k číně,
ze španěl až k sovětům,
vidí živly, nitky, cestu
k pokoji.
z mála vidí velké věci
z ticha černých mračen běs,
mnoho po více jen slídí,
lží a zradou klame shon.
pokoj lidem dobré vůle,
spravedlnost nenasytným
žralokům.

Meter: trochaic
- LXX -
by Gutierre de Cetina

¡Ay, dulce tiempo por mi mal pasado,
en el cual me vi yo de amor contento!
¡Cómo se fue volando con el viento
y sola la memoria en mí ha quedado!
¡Ay, triste tiempo lleno de cuidado
de dolor y pesar, pena y tormento!
¿Quién hace así tardar tu movimiento?
¿Cómo vas tan despacio y tan pesado?
Si tanto bien no mereció mi suerte,
¿cuál desdicha ordenó que lo gustase?
Y si era bien, ¿por qué fue mudable?
Y si había de venir un mal tan fuerte
tras él, para que más me lastimase,
¿por qué es mi mal más que mi bien estable?

Meter: iambic
U „MILOSRDNÝCH“.
by Julius Skarlandt

Kde branka vede v sad... staletý tis
se zelená; černí psi kamenní
na příchozího zuby cení dravé.
„Una ex his... non redit bis!“
zní hodin s kostlivcem výstražné znamení
před refektářem v záři mihotavé.
Je kouzla pln ten staropražský kout,
ač strastný čas v něm tráví nemocní.
Nůž chirurgův jim svítí chladným leskem
v sny horečné, když čela počnou žhnout...
Ve skalce v sadu Matka boží ční
a lidskou bolest zraků značí steskem!

Meter: iambic
1L: Sind heute dreiunddreißig Jahr,
by Moritz von Strachwitz

Sind heute dreiunddreißig Jahr,
Seit ich kein Segel sah,
Es steht der Turm unwandelbar,
Die Kett' ist ewig da.
Sie haben gemauert den Delphin
In lichtlos Felsgestein
Und unerreichbar über ihn
Ein winzig Fensterlein.
Nicht, daß ich fern von Licht und Tag,
Macht mir das Herz so schwer,
Als daß ich dich nicht zu schaun vermag,
Mein heiliges blaues Meer!
Ich höre nicht, wie die Brandung rollt,
Und keiner Möwe Geschrill.
Und wenn die Kette nicht rasseln wollt',
So wär' es totenstill.
Sie bauten wohl fern vom Meer den Turm,
Wo keine Woge prallt,
Kein Bootsmann pfeift, und pfeift kein Sturm,
Kein Schuß den Sturm durchschallt.
Nicht, daß man in schweigende Nacht mich warf,
Macht mir das Herz so schwer,
Als daß ich dich nicht hören darf,
Mein tiefaufdonnerndes Meer!
Mein greises Gebein ist schwer und leer,
Mein Leib wird nimmer heil,
Die Faust schwingt nimmer die Lunte mehr
Und nimmer das Enterbeil! –
Die große Flagge auf dem Mast,
Die Breitseit' lasset sehn,
Und Jungens, wen aufs Korn ihr faßt,
Der Teufel hole den! –
Nicht, daß ich verwelkt in Haft und Bann,
Macht mir das Herz so schwer,
Als daß ich auf dir nicht fechten kann,
Mein kampferschüttertes Meer!
Nun drauf und dran, geentert keck,
Und feuert noch einmal!
Ha Schiff an Schiff und Deck an Deck,
Und ich der Admiral! –
O fiel' ich doch im Kugelgezisch!
Hier lieg' ich siech und wund,
Hinschmachtend, wie im Sand ein Fisch,
Und sterbend, wie ein Hund.
Nicht, daß ich sterbe Zoll um Zoll,
Macht mir das Herz so schwer,
Als daß ich auf dir nicht sterben soll,
Mein oft bezwungenes Meer!
Die Segel hängt das Schiff im Leid,
Ein schwarzes, verwitwetes Weib,
Die Flagge deckt als Sterbekleid
Den toten Heldenleib.
Er sinkt ins Meer von der Spiegelwand,
Das bebt in heiliger Scheu. –
Mich aber scharren sie in den Sand
Und schießen nicht einmal dabei!
Nicht, daß mein Leben hier verrann,
Macht mir mein Herz so schwer,
Als daß ich in dir nicht schlafen kann,
Du Heldengrab, mein Meer!

Meter: iambic
1.
by Emanuel Geibel

Im Winde kommt ein scharfer Ton,
Die wilden Schwäne wandern schon,
Die schöne Zeit geht scheiden;
Du hast mich sommerlang geküßt,
Nun steht nach anderm dein Gelüst,
Wie sollt' ich's dir verleiden!
Am Berge liegt ein weißer Streif,
So fiel auf deine Lieb' ein Reif,
Heißt: Überdruß und Reue;
In Windeswirbeln fliegt der Staub,
Es bricht der Ast, es stiebt das Laub,
Warum nicht deine Treue?
Fahr hin, ich weiß nun, wie du liebst;
Ein Herz, das du nur halb vergibst,
Das gönn' ich jedem andern.
Fahr hin! Dein Weinen dünkt mich Hohn.
Die wilden Schwäne wandern schon,
Und ich, auch ich will wandern.

Meter: iambic
A una lágrima
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Lágrima de mis ojos desprendida,
que, surcando mi rostro dolorido,
a mi espíritu ciego has infundido
la visión de la tierra prometida:
Eres la fe en lo Eterno, la escondida
fuente de la piedad y del olvido
-El llanto bienhechor por mí vertido
ha fecundado el yermo de mi vida
Ven a mí, ven a mí, lágrima ardiente,
pues me das la esperanza halagadora
de que hay un Dios que acoge sonriente
al infeliz mortal, que sufre y llora
-Del último fulgor del sol poniente
nace el primer destello de la aurora

Meter: polymetric
19. Šťasten buď!
by Jan Květoslav Klumpar

Šťasten buď!
Slasti směv
Z srdce puď
Bolův hněv!
Slunce svěť
Blahosti,
Den Ti kvěť
V radosti!
Putuj s ní,
Líhej s ní,
Vstávej s ní,
O ní sni!

Meter: polymetric
- XLV -
by Lope de Zarate

Cuanta hermosura cupo en los humanos,
y adornó las virtudes, voló al Cielo,
dejando lleno de otra igual el suelo,
estrecho a dos Tesoros soberanos.
Adviertan lo que adoran los humanos,
les servirá de resplandor el hielo,
porque la luz mayor, corrido el velo,
tiene ocaso en crepúsculos cercanos.
La que llenaba el mundo duplicada
en nuevo sol a soberana esfera
con alas de sus méritos sucede.
O tierra, patria angosta y limitada,
que es fuerza, si uno nace, que otro muera,
porque no hay quien sin pérdidas herede.

Meter: iambic
Tibullus.
by Eduard Mörike

Wie der wechselnde Wind nach allen Seiten die hohen
Saaten im weichen Schwung niedergebogen durchwühlt:
Liebekranker Tibull! so unstet fluthen, so reizend
Deine Gesänge dahin, während der Gott dich bestürmt.

Meter: polymetric
- IV -
by Luis de Ulloa y Pereira

Salid, crecidos áspides que entrasteis
sólo a dejarme el corazón desecho,
salid, pues os parece tan estrecho
esto, que un tiempo tan capaz juzgasteis.
Por señas de que ingratos, os mudasteis
y del sangriento estrago que habéis hecho
lleváis, al desasiros de mi pecho,
los pedazos del alma que arrancasteis.
Ni en mi silencio ni en mi fe cupiste,
siendo mi amor, lo sabe, y vuestro olvido,
de adoración enmudecido ejemplo.
De la desierta parte en que viviste
(Memoria es mucho ya) lástima os pido
que la dejéis sepulcro y era templo.

Meter: iambic
Zlatý den.
by Adolf Heyduk

Den přioděn byl v zlato jako král
a vůní lesů, květem luk se vnadil
a vesele se na mne smál a smál
a teplou rukou po líci mě hladil.
Nuž, chutě do volnosti v lesa šum,
na víno svobody a koncert ptačí,
tam stranou hodím klobouk černých dum,
jejž na hlavu mi lstivě srdce tlačí.
Výš písní na křídlech se pustím v let.
Či plačtivě mám toulat se jak sketa?
Vždyť na života bídy zapomnět,
to největší všech umění jest světa.

Meter: iambic
Regalando una botlla de vino añejo
by Antonio Ros de Olano

De ésta que envío, anciana generosa,
frágil tapada, indúbita doncella,
cuanto de más edad, mucho más bella,
rival temible a la mujer hermosa.
No queda en el origen ni aun la
                     hojosa
vid de que fue racimo y es botella:
¡Quiso el deleite, hasta saciarse en ella,
tenerla en claustro, por gozarla añosa!
Profana, amigo, su recinto escaso;
que a sensual Naturaleza plugo
en breves bordes provocar a exceso
La boca femenina es chico vaso,
y allí embriaga el amoroso jugo
que vierte el labio al recibir un beso

Meter: iambic
- 701 - Jornada I, REGUERO
by Lope de Vega

Dejaste, ingrata, divertida, en vano
caer de un arroyuelo en la corriente
este blanco papel que el diligente
cristal pensó que era tu blanca mano.
A ruego de mis celos, más humano,
me dio el papel, que de mi pecho ardiente
secó el calor, porque tu sol ausente
huyó al ocaso de su luz tirano.
Entre espumas hallé lo que tu pluma
a su pájaro escribe, y mis desvelos
quieren que celos de tu amor presuma.
Ya es fuego el agua, y no es milagro ¡oh, cielos!
si la madre de Amor nació de espuma,
que de ella salga tan ardientes celos.

Meter: polymetric
El espectro
by Manuel José Othón

A veces, desde el fondo de su
                  abismo, el pasado
resurge como muerto que el mar lanza a la orilla,
mostrando el gesto trágico de su faz amarilla,
al que en tranquila calma la tormenta ha olvidado
Y como el navegante, al mirar
                  del ahogado
los restos, la tormenta recuerda tembloroso,
así tiembla el doliente al
                  contemplar medroso
el fantasma siniestro de su mal mal curado
Cruel destino -tromba sobre
                  tranquilos mares
que encrespas las amargas olas de las pasiones-
cuando apagan sus notas tus rugientes conciertos;
deja que en el olvido se calman los pesares,
sin que vuelva el recuerdo a herir los corazones,
sin que surga el pasado como del mar los muertos.

Meter: anapestic
BOŽETĚCH.
by Josef Václav Sládek

ZA viny otců a za hříchy svoje
zved’ těžký kříž a nes’ ho k branám Říma.
Šíj’ skrušenu, s nohama krvavýma,
tam stanul, přešed sněžná horstva troje.
I zved’ svůj kříž a volá u bran stoje –
smích zazní zpět: To Ižikříž! – a když hřímá,
je sražen v zem. – I šel. – Teď stýrán dřímá:
– stín jeho padá v zem i v mraků voje.
Co žil a trpěl, všechno jemu zdá se,
jak pod ním v bouři chví se horská lada
a nad ním orel vichřicí se třepá. –
A z mraků trhliny mu na kříž padá
– jak sní o vinách otců, – vnuků spáse! –
proud červánků, jejž nevidí zem slepá!

Meter: iambic
Pennal
by Frank Wedekind

Länger kann mein Herz ich nicht bezähmen –
Ach du lieber Gott, ich tat es nie! –
Doch Sie dürfen es nicht übelnehmen,
Aber ich gesteh's, ich liebe Sie.
Und wenn ich Sie auf der Straße sehe,
Dann ergreift es mich, ich weiß nicht wie;
Dann wird es mir klar und ich gestehe
Ihnen noch einmal: Ich liebe Sie.
Ob ich gehe, stehe, liege, sitze,
Ob ich meinen Aufsatz schreiben soll,
Ob ich über der Grammatik schwitze,
Stets erscheint Ihr Bild verheißungsvoll.
Und wenn Sie mir nicht zu schreiben denken,
Dann soll ein verheißungsvoller Blick,
Den Sie im Vorübergehn mir schenken,
Bote sein von meinem größten Glück.
Aber wenn mein Herz zu kühn gewesen,
Wenn sich Ihre Blicke wenden ab,
Werden Sie vielleicht im Tagblatt lesen,
Wo ein Lebensmüder fand sein Grab.
So, Sie kennen nun mein Liebesfeuer;
Winkt mir heitres, winkt mir düstres Los?
Meine Freude wäre ungeheuer;
Meine Schmerzen wären riesengroß.

Meter: trochaic
Inútil y débil victoria del amor, en el que ya es vencido amante
by Quevedo

¡Mucho del valeroso y esforzado,
y viéneslo a mostrar en un rendido!
Bástame, Amor, haberte agradecido
penas, de que me puedo haber quejado.
¿Qué sangre de mis venas no te he dado?
¿Qué flecha de tu aljaba no he sentido?
Mira que la paciencia del sufrido
suele vencer las armas del airado.
Con otro de tu igual quisiera verte;
que yo me siento arder de tal manera,
que mayor fuera el mal de hacerme fuerte.
¿De qué sirve encender al que es hoguera,
si no es que quieres dar muerte a la Muerte,
introduciendo en mí que el muerto muera?

Meter: iambic
11.
by Ernst Moritz Arndt

Ein Wort der Lehre, nimm es mit
Ins Leben:
Doch noch ein zweites beßres Wort:

Meter: iambic
KANÁN.
by Jan Opolský

Co mohlo šlehat, pečlivě jsem ulil,
než opustil jsem arrogantní dům,
a cestou šel, kde heřmánek se tulil,
mdlou rozkoš plodě mimojdoucím rtům.
Ó, žijte v blahu, staří pamětníci,
dle smutné písně v domě vzdáleném,
však jednou as my v časů metelici
si tajnou shodou všichni vzpomenem!
Co mohlo šlehat, udusil jsem drnem...
„Do země Kanaan!“ potichu jsem lkal,
na zprávy kusé v studu opatrném
jsem poutníků se mimo přeptával.
Ó rcete, muži, jak ta země slyne,
a jaký dech vlá z její ovoce?
Šli kolem mne, co noha nohu mine,
v svém snění kleslí tvrdě, hluboce.
Tak nyní půjdu... den se rozehřívá,
klenutí echa za mnou utíká,
kdos z pozůstalých „zahučaly...“ zpívá,
na cestu klidnou svého poutníka.
Dnů součet prchlých cítím, jak se staví
do řady se mnou, odhodlán jsa jít...
Nuž, dome starý, zdi tvé blahoslaví
mých hlubin skrytý, erotický cit.
Je násilím se odervati třeba,
poslední pohled zavřít do očí,
na svatá pole voňavého chleba,
kde robot pozdních lid se plahočí.
Na kostel víry – s výšin kavky kváčí –
na oblasť vesnic – známé ševely – – –
hle, krunýř prsou rozlévá se v pláči,
chlad obnaženým srdcem tetelí.
Hlas „zahučaly...“ konečně juž mlčí...
Do země Kanaan cesta daleká,
bdí za pni stromů žlutá světla vlčí,
pro výsměch velkých cílů člověka,
„Do země Kanaan?“ světélka se zubí
a rudé dásně dychtivě se trou...
Zjev přírody to citelný a hrubý
tě vyprovází ranní hodinou.
Však hrdinky jsou touhy srdce dumné,
nad postrach křovin čníce jako král...
Víc heřmánky se netulily u mne,
já cílil dál a dál a dál a dál...
Medem a strdí illuse mé kypí,
tíž hroznů vinných láme polena,
stín míru plodí sykomory, lípy,
rdí povolně se žena zvolená.
Stan v zoři štíhlý, hovor krve pod ním,
zvonečky stádné v intervalech zní
ku brodům stříbra, ku cisternám vodním
a s nimi jdou mí snové líbezní.
A tak jsem spěl, až míhaly se duchem
milníky bílé staré otčiny!
zas od poutníků žadonícím uchem
jsem příští země lákal dějiny.
Povězte, muži, teče chorál řeky
hučavý, sladký, zemí slíbenou?
A oni řkou: „jsi slídič prostořeký!“
A pokrčení zhublých ramenou.
I viděl jsem, jak pozdaleku mřeli,
tak nevystihlí v uzavření svém,
cit bázně přišel divně rozechvělý
mé duši šeřit Kananejskou zem.
Ó srdce mé, hle parabola vratká
z úst zjemnělého lásky proroka,
jak zhubila vše domnění má sladká,
vše zkolébání sladká, hluboká!
Ach, není Kanaan, nebylo jej, není,
a symbol hroznů trpce zakrní!
Kde ženu chtěl vzlyk prudkých okamžení,
se třesou, mrouce, starci chatrní.
A touhy mé, jež ku poledni pluly,
zas kormidlem se ve stín obrací,
a dávný hlas, jenž zdál se vyhynulý,
zas dominuje v nové vibraci.
To znova někdo „zahučaly...“ pěje,
dům arrogantní dál se vypíná,
zas půjdu tich, až den se rozehřeje,
zas heřmánek, jenž srdce prolíná...

Meter: iambic
45. Na daremného básníře.
by Matěj Josef Sychra

Že se tebe v skutku chytá hlavníčka,
Důkazem jest, ta tvá nová písníčka.

Meter: trochaic
1L: Wir hoffen von der Zukunft viel,
by Max von Schenkendorf

Wir hoffen von der Zukunft viel,
Das Recht soll wiederkehren,
Und länger nicht der Willkür Spiel
Das deutsche Volk entehren.
Dir nicht, entartetes Geschlecht,
Dir wird das nicht verkündigt,
Du hast mit fremder Magd und Knecht
Dich gar zu schwer versündigt.
So wandle ferner blind und taub,
Zu blöde selbst zum Hoffen;
Sei jedes Drängers guter Raub
Und stets dem Welschen offen.
Doch aus der Ferne steigen schon
Die Kinder frei geboren,
Die hat sich Gott im höchsten Thron
Zu seinem Volk erkoren.
Die sogen an der Freiheit Brust,
Schon unterm Mutterherzen
Empfanden sie die Siegeslust
Und auch des Landes Schmerzen.
Die schauen erst im rechten Glanz
Warum wir alle werben,
Die sollen Waffen, sollen Kranz,
Die blut'gen, von uns erben.
Drum wollen wir die Gegenwart
Mit rechter Treu verwalten,
Und was die junge Welt erharrt,
Versuchen zu gestalten.
Wir haben lang ans Kreuz gelegt
Den Willen wie die Ehren,
Was auch die Hölle noch erregt,
Mag fürder uns nicht stören.
Wir streuen froh den Samen aus,
Die edlen Körner fallen:
Wir werden zu des Vaters Haus
Doch ohne Schande wallen.

Meter: iambic
Co že jsem poznal v bratrském spolku,
by Karel Leger

Co že jsem poznal v bratrském spolku,
rád povím bez okolků:
je milo, sladko – z přesvědčení dím –
„ty a ty“ říkat pánům vznešeným,
těm, kteří mají salon v prvém patře,
volati: „bratře!“
Když ti však ševčisko nějaké
„ty“ začne a „bratře!“ říkat,
oh, to je docela jinaké,
takému bratrství těžko je zvykat!
V soukromí, konečně, možno to říci,
jen mi tak neříkej na ulici!

Meter: polymetric
54.
by Friedrich von Logau

Man sagt, daß Veit sein Pfund offt da und dort vergrabe;
Ie mehr, sagt er, ich grab, ie mehr ich Wucher habe.

Meter: polymetric