PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
37.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Was wiltu in der Stadt, mein liebster Freund, gewinnen,
Der du so fromm und deutsch an Mund und Hertzen bist:
Du kanst dein liebes Weib dem Nachbar nicht vergünnen:
Den etwan die Frantzoß auff allen Seiten frist.
Du kanst die Leute nicht biß in den Himmel heben,
Die Honig auff dem Mund und Gall im Hertzen führn:
Du kanst denselben nicht Gemach und Bette geben,
Die ihren frechen Leib an härne stricke schnürn.
Du kanst biß auff das Blut dein Mündlein nicht beklauben,
Und armer Waysen Haab in deinen Nutzen ziehn:
Du kanst nicht alle Wort auff andre Meinung schrauben,
Und mit Verrätherey den Henckers Knecht bemühn:
Du kanst nicht wie ein Alb auff unsern Weibern kleben,
Und wie ein Drescher pflegt, die kalten Mütter bähn:
Von was wiltu dich nährn? Von was denckstu zu leben?
Bleib. Dann im Fall du zeuchst, ist es mit dir geschehn.

Meter: iambic
Na památku kvítek vřesu,
by Josef Holý

Na památku kvítek vřesu,
– utrh jsem ho na rozcestí –
panenko, si domů nesu.
Tys se pravou dala vésti
pěšinkou, já v levo kráčel,
Tebe život rosou smáčel,
a mne deštěm podzimním.
Tobě kvetl kvítek vřesu
růžově, tys prchla s ním.
Já si zmrzlý domů nesu.

Meter: trochaic
110. Dem Schöpffer lauffen alle Ge-
 schöpffe nach.
by Angelus Silesius

Wenn du den Schöpff er hast/ so laufft dir alles nach/
Mensch/ Engel/ Sonn uñ Mond/ Lufft/ Feuer/ Erd/
und Bach.

Meter: iambic
Caput XXVI.
by Heinrich Heine

„der Stuhl ist zu Aachen, auf welchem er
Am Tage der Krönung ruhte;
Den Stuhl worauf er saß in der Nacht,
Den erbte die Mutter, die gute.
„die Mutter hinterließ ihn mir,
Ein Möbel von scheinlosem Aeußern,
Doch böte mir Rothschild all’ sein Geld,
Ich würde ihn nicht veräußern.
„siehst du, dort in dem Winkel steht
Ein alter Sessel, zerrissen
Das Leder der Lehne, von Mottenfraß
Zernagt das Polsterkissen.
„doch gehe hin und hebe auf
Das Kissen von dem Sessel,
Du schaust eine runde Oeffnung dann,
Darunter einen Kessel –

Meter: iambic
171. Die Lieb ist zerschmeltzende.
by Angelus Silesius

Die Liebeschmeltzt daß Hertz/ und machts wie Wachs
zerfliessen:
Erfahr es wo du wilt die süsse Würkung wissen.

Meter: iambic
Oráč.
by Albína Dvořáková-Mráčková

Oře si, oře mladý hoch
na – panském – pode strání,
vrány si kráčí za pluhem
chraptivém u krákání.
Oráči divné myšlénky
hlavou se mladou matou,
když pluh tu půdu rozrývá,
tu půdu drahou, svatou.
To role jeho bývalo
po otcích to památkou,
kdy ještě klidně v vísce žil
s otcem i drahou matkou.
Seslal bůh kroupy jeden rok
nadějné na osení,
a dvorec lehl popelem
za krátko o jesení.
„Nemožno dluhy zaplatit!“
to uznali i páni
a s spáleništěm pole jen
vzali si po uznání.
A vystavěli panský dům,
kde stával dvorec prostý,
tam v skvostných síních hodují
a provádějí hosty.
Matka ta z toho zemřela,
hlad otce moří, žaly,
syn, ten může se šťastným zvát,
že do služby ho vzali.
Oře si, oře zadumán,
a truchle hlavu sklání,
vrány si kráčí za pluhem
žalostném u krákání.

Meter: iambic
ROMEO A JULIE.
by Jan Spáčil Žeranovský

Ve tvrdé, drsné zdi, jež jako skála
se postavila mezi lásku Vaši
a nad níž teprv chvíle nebes krasší
vám v lásce všemohoucí sladce vzplála;
v tom žebři konopném tak prosaicky
a plném uzlů, které drou se v dlaně,
jejž ztéci bylo třeba, vaše skráně
by vzplály v žáru první lásky vždycky:
zřím svědectví, jež zajisté dí dosti:
že v naše touhy vždy a ideály,
jež v kráse nebes ve hrudi nám vzplály,
se vdírá rmut a špína skutečnosti.

Meter: iambic
ŠTĚDRÝ DEN 1924
by Karel Toman

Domove, nikdy nemluvíš
tak jako ve dnech, kdy jsme sami.
Tvůj hlas, to smutek je a tíž,
ať pod sluncem, ať pod hvězdami.
Mé srdce láskou choré je
i vzteklou nenávistí stůně,
však tebe vždycky pokreje
jen květy, jež jsou třpyt a vůně.
Mám tebe z celé duše rád
a bez tebe bych nemoh žíti.
Však tulák je můj kamarád
a chudým patří moje žití.
Se všemi vagabundy světa
bych píti chtěl,
se všemi vagabundy světa
bych jíti chtěl,
se všemi vagabundy světa
do nebeského království bych šel.

Meter: iambic
Auff das Albinische und Kamperische
 hochzeit-fest.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Ist lieben seuche/ pest und gifft/
Das nattern tödten kan/ und scorpion entgeistert?
Das gelbe molchen übertrifft?
Ist lieben raserey/ die die vernunfft bemeistert?
Ein nagend krebs/ der marck und bein frist aus?
Ein wurm/ der aus den stauden edler jugend
Nicht nur den kern/ die wurtzel reißt der tugend?
Ein feuer/ das in asche/ staub und grauß
Volckreiche städte leg’t/ und länder stürtzt in grund/
Daß itzo wilde buchen stehen/
Und seegel-volle maste gehen/
Wo weiland Troja war/ und vormals Tyrus stund?
So ists! diß würckt der liebe brand.
Durch sie flog Sodoma geschwefelt in die lüffte.
Und Loth/ der dort entronnen/ fand
Auff seiner tochter schooß mehr als Gomorrens klüffte.
Ja Samson muß/ den Rom doch und Athen
Im Hercules zu einen Gotte machte/
Als Amphale ihn in ihr netze brachte/
Durch Deliden verächtlich untergehn.
Als GOttes hertzens mann kaum Batseben ersieh’t/
Und er auch aus der flut entglimmet/
Wird Davids harffe so verstimmet/
Daß sie für psalmen spielt ein geiles buhler-lied.
Wer macht ihm nun nicht selbst den schluß?
Daß wer den keuschen geist GOtt rein und keusch will ehren/
Der liebe götzen abthun muß/
Und in der andachts-glut diß göldne kalb zerstören.
Der Weyrauch/ der in Venus tempel brennt/
Reucht GOtt nicht wohl/ die engel/ die uns dienen/
Entfernen sich/ wie für dem rauche bienen.
Die opffer/ die auch Paphas heilig nennt/
Sind zu Jerusalem ein stinckend Gottesdienst.
Ja die mit brunst sich unterstehen
In GOttes heiligthum zu gehen/
Bekommen fluch zu lohn/ und straffe zu gewinst.

Meter: iambic
Vexilla regis prodeunt.
by Vladimír Hornov

Šero kostela – zrak touží klenbou výš,
duše rozpíná svou peruť smělou k letu,
všední žití prach a lidských bolů číš
padá ku zemi – taj nedozírných světů
kyne tajemně a duši v náruč chytá...
Hlasy andělů, bytostí vzdušných zjev
v hrudi zničené se v chaos citů zmítá,
v hlavě myšlénky a v srdci bouří krev:
Vexilla regis prodeunt!
Víry tajemství! – co marně hledá zrak,
hvězdy paprskem se v nebes dáli chvěje:
,Víra život jest – a rozum lidský vrak
lodi rozbité, jež přes úskalí spěje!
Vírou žije vše, – roj světů, který letí,
duše člověka, jež touží v štěstí říš,
kvítek bělostný na chvějící se sněti!‘
Klenbou zní ten zpěv – o slyš, o duše slyš!
Vexilla regis prodeunt!
Záblesk naděje ze tmavých chrámu kob
svitem mystickým do nitra duše padá,
jako jara dech, když na zapadlý hrob
první růže květ se slzou chvějnou skládá...
Duchů bílých šum před zrakem tiše plyne,
z rámů obrazů se zdvihá světců dav,
záře gloriol se v šero chrámu řine,
k stupním oltáře se tisíc sklání hlav:
Vexilla regis prodeunt!
V lásky Pantheon se mění tichý chrám,
zpěvem vítězným a hymnou rajských tonů
klenby chvějí se, jak k nebes končinám
letí tisíce bělostných visionů.
Srdce tichne tluk a duše letí vzhůru,
síla bez konce ji v tajů nese říš,
andělů hlas mocný tryská s nebes kůru:
„Svatý, svatý Bůh!“ – a bouří stále blíž...
– Vexilla regis prodeunt!
V záři mihotné před zrakem oltář plá,
roste výše, výš – s ním klenby oblouk smělý,
nebe proráží, jímž mraků clona vlá,
světy hroutí v prach – a chrámem vesmír celý!
Věků divý shon co vzít chtěl z duše hloubi,
věčna tajemství a víry diadem –
v nebi vítězí, kdy čas se s věčnem snoubí
v davu andělův a v zmírající zem:
Vexilla regis prodeunt!

Meter: trochaic
A Hipólita
by Juan Cristóbal Nápoles Fajardo

En el acceso de mi afán erótico,
al ver tu rostro sin igual simpático,
quedéme de placer mudo y estático,
como agobiado por atroz narcótico.
Aunque soy para ti pájaro exótico
sin nido y sin hogar, pobre y apático,
para adorarte fiel soy un maniático,
y tengo un corazón sublime y gótico
Lleno de amor y de constancia sólida,
te adoro siempre con ardor frenético,
y, aunque te aprecies tú de ser estólida
aunque te burles de mi amor patético,
tuya es mi vida y mi pasión insólita,
tuyo mi corazón, amada Hipólita.

Meter: iambic
from In Lovely Blue
by Friedrich Hölderlin

Like the stamen inside a flower   
The steeple stands in lovely blue   
And the day unfolds around its needle;   

The flock of swallows that circles the steeple   
Flies there each day through the same blue air   
That carries their cries from me to you;   

We know how high the sun is now   
As long as the roof of the steeple glows,   
The roof that’s covered with sheets of tin;   

Up there in the wind, where the wind is not   
Turning the vane of the weathercock,   
The weathercock silently crows in the wind.

Meter: iambic
- VI -
by Fray Luis de León

Cuando me paro a contemplar la vida,
y echo los ojos con mi pensamiento
a ver los lasos miembros sin aliento,
y la robusta edad enflaquecida,
y aquella juventud rica y florida,
cual llama de candela en presto viento
batida con tan recio movimiento,
que a pique estuvo ya de ser perdida,
condeno de mi vida la tibieza
y el grande desconcierto en que he andado
que a tal peligro presto me tuvieron.
Y con velocidad y ligereza
determino de huir de aqueste estado,
do mis continuas culpas me pusieron.

Meter: iambic
A Murillo
by Mario Méndez

¡Siglo el tuyo cruel! Rayo del cielo,
ahogado por jirón de niebla oscura,
tu espíritu cruzó la tierra impura
en un signo de barbaries bajo el duelo;
del humo de las piras tras el velo
cubrió Dios por no verle, su faz pura,
y en su infinito amor a la criatura
otra vez en tus cuadros bajó al suelo.
Tu Siglo mata, mientras mueres triste,
el alma en Dios, el corazón en calma,
bendiciendo el calvario que subiste.
Y amando el Arte sin ansiar la palma,
del dolor en las aras ofreciste
la purísima hostia de tu alma

Meter: polymetric
Götterdämmerung .
by Joseph von Eichendorff

Wo sind nun die Gespielen?
Diana schläft im Wald,
Neptunus ruht im kühlen
Meerschloß, das einsam hallt.

Meter: iambic
XII. (EPILOG.)  Až jednou, otče drahý, po let sklonu
by Zdeněk Knittl

Až jednou, otče drahý, po let sklonu
můj úkol v světě bude dokonán,
a Bůh, ten věčný vládce milionů,
mne vlídnou rukou povolá v svůj stan,
až duše má se vznese z žití honu
do říše věčna, tam, kde sídlí Pán,
kéž lehka mně, jak tobě, chvíle skonu,
kéž lehký odchod v úděl jest mi dán!
Jak ty jsi šel, kéž moh bych odejíti!
Se slunce západem, ve středu svých,
jít s čistou duší, vzdálen ruchu žití,
po práci usnout spokojen a tich,
slz nezřít proud, jenž dětem tváří kane. –
I v smrti tak se člověk šťastným stane!

Meter: iambic
S MRTVÝMI.
by Antonín Klášterský

Ó, s mrtvými dál žiti – jaké štěstí!
Zřím: Victor Hugo jde a k Notre Damu
se dívá – Coppée, jak zrak dobrý plá mu!
se inspirovat kráčí na předměstí.
Obtloustlý Balzac s tlustou holí v pěsti
se zastavil u vetešníka krámu –
de Musset, krásnou provázeje dámu,
v Boulognský lesík jede kolem šesti.
Je všecky vidím, a jda kolem baru,
zřím Verlaina tam se „zelenou musou“
svých veršů hudbu spřádat v tvůrčím žáru.
A Wilda, na smrt uštvaného luzou
a žalářem, se vléci po boulvardu
s horečným zrakem, s věčné sfingy hrůzou...

Meter: iambic
3.
by Nikolaus Lenau

Den grünen Zeigern,
Den roten Wangen,
Den lustigen Geigern
Bin ich nachgegangen
Von Schenk' zu Schenk',
Solang ich denk.
Am Tschako jetzt trag ich
Die grünen Äste,
Rote Wangen, die schlag ich
Den Feinden aufs beste,
Kanonengebrumm
Musiziert herum.

Meter: iambic
56. GOtt thut deine Verdamnüß nicht
 weh.
by Angelus Silesius

Der Sonne thuts nicht weh/ wenn du von jhr dich
kehrst/
Also auch Gotte nicht/ wen du in Abgrund fehrst.

Meter: polymetric
Soneto
by Juan Pérez de Montalbán

De un curioso, no ilícito desvelo,
Dina, bien persuadida y mal segura,
con disfrazadas galas ver procura
en otras el retrato de su cielo
Por sosegar su honor y su recelo,
se cubre el rostro; pero fue locura,
pues vino a ser afeite en su hermosura
el ocultarla con tan fácil velo
Sale gallarda, y los claveles rojos,
viendo a Siquén, de púrpura mejoran,
y logra amor sus fímeros antojos.
Lloran los ojos el honor que ignoran,
que como el daño nace de los ojos,
son también los primeros que lo lloran.

Meter: polymetric
XXV. Bloudila v hájů sklepení,
by Vítězslav Hálek

Bloudila v hájů sklepení,
zahrabat dítě v lupení –
před časem květ byl utrhlý,
za to ji lidé vyvrhli.
Příroda – také matička –
tonula v slasti celička,
blažena prostřed rozenců
tvořila květy z pupenců.
„Ustaň a nelam poupě to,
mám pro ně v život zaseto:
viz, jak mu volám ze hrobu
jaro i všecku ozdobu.
Vyvádím jemu k obsluze
ptactvo i stromů haluze,
matka jsem všeho odvěká –
stvořím-li, blažím člověka.
A kdo se na něm prohřeší,
nechť ho nic v světě netěší,
jaro mu vadni v starobě –
zvrh’ť se mi v lidské podobě.“

Meter: dactylic
Přece jat!
by Adolf Heyduk

Nuž s Bohem, musím jíti,
ač nevlídný je den,
jak rád bych zůstal déle,
však rozum volá: Ven!
„Čas zlý jest, odpočiňte,
nač podivný ten spěch?“
Ne, kouzel obávám se
ve horských krajích těch!
„Proč?“ Dychtiv odpočinku
jsem u Vás zaklepal,
tu horská jakás víla
v ráz pustila mne dál,
v síť zlatých paprsleků
mne zjev ten polapil,
já volným toužil býti
a zde jsem v poutech byl.
Pryč ze slunce těch očí!
mně nelze do nich zříť,
juž tajně srdce zžehly,
a chtí je umořiť;
já mdlobou nespal včera,
a dnes, to dobře vím,
pro čarovné ty oči
se znova nevyspím!
Had ztraceného ráje
zde v ňadru se mi zlíh’,
já bojím se těch očí
a líček spanilých,
a bojím se těch rtíků
a malých ruček těch –
jsouť posud ještě víly
v tom krásném ráji Čech! –

Meter: iambic
RESIGNACE.
by Inocenc Arnošt Bláha

Já nechápal – a tisíckráte prosil
a smál se zoufale,
když bolesť tvrdá neměla už řeči
a v ticho ospalé
když neřekla Jsi slovo odpovědi –
Dnes náhle rozumím,
že duše Tvoje hořela už sluncem,
když já byl tma a dým,
a vzdávám se – Jsou cesty moje úzké,
jdu po nich těžce sám, –
snad půjdu snáž, když slzami je zkypřím,
ač nevím – nevím – kam –

Meter: iambic
La comedia humana
by Aurelio Yanguas

De tal modo en la vida el arte impera,
que con éxito enorme, y a diario,
del mundo en el magnífico escenario
hace de histrión la humanidad entera.
Finge, miente, disfraza o exagera
cada cual su sentir, que es necesario
ocultar las ruindades del armario
con el velo traidor de la quimera
Y como nadie de inquirir se cura
si con honra llegaron a la altura
los primeros actores de la farsa,
subir, por cualquier senda, es lo importante,
llegar hasta la cúspide triunfante,
ser actor distinguido, no comparsa.

Meter: polymetric
Na Prisku.
by Josef Košín z Radostova

Bodra jsi jak vlašťovice,
čiperna jak pěnkava,
přítulna jak holubice,
než jak straka breptava.

Meter: trochaic
Aulo Gelio
by Martina Pierra de Poo

Por caprichos de un César insolente,
que humilde acata un pueblo corrompido,
en el Circo de Roma, envilecido,
la inmensa multitud ruge impaciente.
Salta el león sobre la arena ardiente:
sacude su melena enfurecido,
arrójase a su víctima atrevido,
y al llegar retrocede de repente.
El esclavo infeliz, Androcles era
le conoce el león, lame su mano
en prueba fiel de gratitud sincera:
Acción hermosa que enseñó al Romano
que es más noble el instinto
                  de la fiera
que el alma despreciable de un tirano

Meter: polymetric
Pagan Passion
by Luis G. Dato

I am sweetly perplexed by love sallies, releases,
By the countless retreats and the numberless captures,
By the petulant coldness and agreeable raptures,
By the whisper of phrases that hurts and then pleases,
I am drunk by the prodigal total of leases
From her body and spirit, her soul and her senses,
I revel in approaches and artless offenses,
In her challenging taunts and her tenderly teases.
Now will I disengage a red flower from her tresses,
And uplift her lithe form from a divan of roses,
For the zephyr of night too much passion opposes,
And in delicate folds now has rumpled her dresses.
On tomorrow’s new ventures the heart eager presses,
I repose now to ponder on life-soothing losses.

Meter: anapestic
Sjetlíčko.
by Antonín Klášterský

Demů Brychta v noci šel,
bludnyj přečláp kořen,
neveděl huž kury kam,
v tmoucí tmě pád zmořen.
Ha v tom, ajta, sjetlíčko –
přec je chčestí v sjetě!
Dyj si pozor, Brychto, dyj,
v močár zavede tě!
Nebulo to sjetlíčko,
nevzel Brychta škody,
bulo to jen sjetýlko
z Kozinuc hospody.
Nebulo to sjetlíčko,
huž by íčko nežil,
ha přec ho to zavedlo:
ráno v škarpě ležíl.

Meter: trochaic
160. Der Geist stirbt nimmermehr.
by Angelus Silesius

Der Geist lebt in sich selbst: gebricht jhm gleich das
Licht/
(wie ein verdampter wird) so stirbet er doch nicht.

Meter: iambic
RABBÍ LEV BEZALEL.
by Antonín Klášterský

„Vari, blázne! – Císař jede!“
„Ustup, rabbí, neznáš mrav?“
„Ve vousy mu plijte šedé,
kámen na něj!“ křičel dav.
„Císař přísně židy trestá,
vyhnati je kázal z města,
a ten zde tak tvrdohlav!“
A již, dav co zlobně řičel,
stařec jako v dešti střel,
kal naň stříkal, kámen fičel,
přímo v spánky jeho spěl;
a ten déšť vždy hustší, prudší,
ale klidně v moři žluči
stál tu rabbí Bezalel.
Leč ký div! Kdo chápat může?
Kámen, kal, jenž zasáh jej,
v květ se mění, v lilje, růže,
voní kol vždy líbezněj.
A v tom vůz již hrčí, stane.
Rabbí ruce vztáh: „Ó, Pane,
krutý příkaz odvolej!“
„Dobře, rabbí – z vozu nitra
císař děl, se vykloniv –
na hrad přijdi k radě zítra,
zvážíme vše, – ale dřív
pověz, jak jsi změnil kámen
v liljí sníh a růží plamen,
jaký symbol v tom a div?“
Záři v oku, tenké stáhl
rty své blahý na úsměv,
císaři, jen k vlasu sáhl,
růži podal rabbí Lev.
Rděla se jak do červánků,
ale ze starcova spánku
počala se řinout krev.
„Milosti, z mé vzrostla krve
tato růže nachová,
jeví v ní tak jako prve
moc a moudrost Jehova,
ukázal tu, jaké štěstí
pro svůj lid je ústrk nésti,
hněv i muka katova.
Páliti zda mohou rány,
jež kdo ve svá prsa chyt,
lidu svého háje brány,
když je nastavil jak štít?
Nejsladším je květem blaha
rána v skráň i v prsa nahá,
již kdo přijal za svůj lid!“

Meter: trochaic
237. Daß Kreutze bringt Freud uñ Leid.
by Angelus Silesius

Daß Kreutze bringet Pein/ daß Kreutze bringet
Freud:
Pein einen Augenblik/ und Freud in Ewigkeit.

Meter: iambic
A Poet! He Hath Put his Heart to School
by William Wordsworth

A poet!—He hath put his heart to school,
Nor dares to move unpropped upon the staff
Which art hath lodged within his hand—must laugh
By precept only, and shed tears by rule.
Thy Art be Nature; the live current quaff,
And let the groveller sip his stagnant pool,
In fear that else, when Critics grave and cool
Have killed him, Scorn should write his epitaph.
How does the Meadow-flower its bloom unfold?
Because the lovely little flower is free
Down to its root, and, in that freedom, bold;
And so the grandeur of the Forest-tree
Comes not by casting in a formal mould,
But from its own divine vitality.

Meter: iambic
Idilio
by Manuel Lozano Casado

Acércate, mi bien; bajo el sombraje
que forma en tu balcón la enredadera,
veremos como agita la palmera
el luciente verdor de su plumaje,
y el sol que entre el brumoso cortinaje
surge como fantástica quimera,
en tanto, que lamiendo la ribera,
el agua remurmura entre el boscaje
Quiero encender mi espíritu en
                  la llama
que despiden tus ojos, mientras
                     ama
el sol a la natura y a las cosas:
quiero besar tus labios encendidos,
mientras cantan las aves en sus nidos,
y se besan las brisas y las rosas.

Meter: polymetric
- LVII -
by Lope de Vega

Silvio en el monte vio con lazo estrecho
un nudo de dos áspides asidas,
que así enlazadas a furor movidas
se mordían las bocas, cuello y pecho.
Así -dijo el pastor- que están, sospecho,
en el casado yugo aborrecidas
dos enlazadas diferentes vidas,
rotas las paces, el amor deshecho.
Por dividir los intrincados lazos,
hasta la muerte de descanso ajenos,
alzó el cayado y prosiguió diciendo:
-Siendo enemigos, ¿para qué en los brazos?
¿para qué os regaláis, y os dais venenos?
Dulce morir, por no vivir muriendo.

Meter: iambic
La vida del hombre
by Pascual Fernández Baeza

Débil raudal, que tímido marchando
leve rama de brezo detenía,
crece, ligero corre, y en su vía
entre plantas y riscos va jugando
Límpido arroyo, salta retozando;
riachuelo veloz, con valentía
sal va el tronco y peñasco, y su
                     alegría
en medio la pradera va mostrando
Río, surca orgulloso el prado ameno;
mas cuando las llanuras fertiliza,
mezcla sus puras aguas con el cieno.
Turbio y pesado entonces se desliza
del mar a sepultarse al hondo seno
Tal nace el hombre, crece y finaliza

Meter: polymetric
ZASTAVENÍČKO NA VSI V DEŠTI.
by Jaroslav Vrchlický

Slyším někde hučet dudy,
sady jsou tak tmavé...
Kde jen bloudí šumař chudý,
řek bych spíš – on plave.
Pršelo nám pět dní celých,
šumař zbloudil cestou,
po zahradách teď se ztmělých
plouhá za nevěstou.
Dudy zmlkly v jeho kašli,
les jen z hloubi vzdychnul,
milenci se, tuším, našli.
Čekám – šumař ztichnul.

Meter: trochaic
1L: Armes Herz, wann endet sich endlich dieses Sehnen?
by Luise Hensel

Armes Herz, wann endet sich endlich dieses Sehnen?
Wann, o! wann versiegen sie, diese bittern Thränen?
Wie am schwülen Sommertag seufzt nach Thau die Rose,
Wie das kranke Kind sich sehnt nach der Mutter Schooße,
So verlangt mein Herz nach Dir, einzig Holder, Lieber!
Ach, das Leben ohne Dich wird mir täglich trüber.
Wenn das Morgenroth erscheint, ruf' ich: Ach, erscheine!
Kommt der Mond, Dein sanftes Bild, sitz' ich noch und weine,
Daß ich Dich, o göttlich Herz! ach! so spät erkannte,
Daß in dieser sünd'gen Brust fremdes Feuer brannte,
Daß ich Dich durch meine Schuld ließ am Kreuz erblassen,
Daß ich noch im Todeskampf treulos Dich verlassen!
O, nun muß auch ich Dir nach, auch mit Dir nun sterben!
Nimmer kann hienieden ich Ruh' und Trost erwerben.
Fühl' ich meine Wange kalt, meine Brust beklommen,
Sag' ich: Freue dich, mein Herz, bald nun wird Er kommen.
Seh' ich nur ein welkend Blatt fallen und erbleichen,
Lächl' ich still und sage mir: Bald wirst du ihm gleichen.
Doch so lang' dein Odem weht, sollst als Magd du dienen,
Ob es dir gelingen mag, deine Schuld zu sühnen;
Deiner Thränen herbe Fluth muß noch reicher fließen,
Und du mußt, o böses Herz, hier noch härter büßen.
Endlich rührt Ihn doch dein Leid, reget Sein Erbarmen,
Und du ruhst in Ewigkeit in des Ew'gen Armen.

Meter: polymetric
1L: Silberglitzernd kreisest du
by Ferdinand von Saar

Silberglitzernd kreisest du
Mit zarter Flosse
Um die Stengel der Wasserlilien
Und zwischen Algen und Moosen
Einsam in durchsichtig grüner Wildniß.
Ja, einsam!
Denn all die still beweglichen Leben,
Die in dem hegenden Glase,
Eine Welt für sich,
Reizvoll Aug' mir und Sinn erfreut:
Sie gingen dahin,
Heute dies, morgen jenes –
Und nur du bliebst noch zurück.
Weißt du, daß du allein bist –
Und fühlst du dich einsam?
Vermissest du die einst'gen Genossen?
Durchzuckt dich Erinn'rung an sie
Mit der Ahnung des eigenen Todes? –
Wer vermag es zu sagen?
Mich aber beschleicht,
Wenn ich dich so betrachte,
Unendliche Wehmuth.
Denn unwillkürlich bedenk' ich,
Was ein Mensch empfinden müßte,
Der als letzter,
Als allerletzter
Auf Erden wandelte –
Am Rande blumiger Wiesen,
Verlassenen Wohnstätten vorüber,
Oder durch dunkelnde Wälder,
Rollende Ströme entlang,
Am Gestade des weitaufrauschenden Meeres –
Die Brust voll Erinnerungen
Und nahenden Todes Gewißheit.

Meter: iambic
5 Žiji, čekajíc zde Tebe, milý,
by Tereza Dubrovská

Žiji, čekajíc zde Tebe, milý,
nebe dalo mi Tě v žhavém létu,
myslela jsem, že již nemám síly,
abych stihla kynoucí mi metu.
Z tebe rostu, vím to v každé chvíli,
zdroji života! A z Tvého retu
žíznivé se rty mé napojily,
duše sílu vzala z Tvého letu.
S Tebou jdu a domov Tvůj mně patří,
země Tvá je mojí zemí rodnou,
sestry Tvé jsou moje a Tví bratři.
A v tom zlatém slunci, v jasu moří
úrodu zřím svoji, láskou plodnou,
jež tam jako maják v temnu hoří.

Meter: trochaic
206.
by Friedrich Rückert

Wer viele Diener hat, hat viele zu bedienen;
Denn alle dienen ihm nur weil er dienet ihnen.
Bedienen muß er sie mit Unterhalt und Lohn;
Hält das sie nicht im Dienst, so laufen sie davon.
Sie dienen mit dem Leib, ihr Geist ist sorgenfrei,
Sie lassen ihrem Herrn der Sorgen Sklaverei.

Meter: iambic
Soneto
by Mercedes de Velilla Rodríguez

Ofrenda de infortunios y dolores
el destino dejó sobre mi cuna:
no me brindó sus dones la fortuna,
y el amor me dio espinas, nunca flores.
Me hirió la ingratitud de los traidores,
a los que el alma abrí sin sombra alguna;
vi prendas adoradas, una a una,
sucumbir de la muerte a los fulgores.
Nada a mi alrededor en pie subsiste,
y vivo como el árbol sin ramaje
que carcomido y solitario existe
Y al fin, cayendo en lúgubre paraje,
mis pobres restos, en olvido triste,
descansarán de su fatal viaje.

Meter: iambic