SEN INNOCENCE III.
by Josef Svatopluk Machar

Tak zdálo se mu: Kráčel městem Římem
a veliký byl, že se nebes klenby
dotýkal hlavou, s níž jak druhé slunce
koruna trojí svítila a plála.
A dole viděl celý okrsk světa,
císařství římské, království a města
a viděl vládce jejich, kterak na tvář
klesají v bázni před pohledem jeho.
I prochvěl pocit hrdosti a slávy
útrobím jeho, sepjal bílé ruce,
zrak pozdvih k nebi, modlil se a řekl:
– Jak v arše tvé hůl vedle desatera
tak leží nyní v hrudi papežově
moc zničení a milost odpuštění.
Tak spravujeme odkaz Petrův, Pane,
že nepatrná hřivna rybářova
na poklad vzrostla, který nerozmetá
ni síla lidská ani zloba času.
A skála tvá teď teprv pevně stojí,
že brány pekelné jí nepřemohou.
Já za tu milost děkuji ti, Kriste,
že slávou svou jsem oslavit směl tebe,
že mně je dáno, abych spatřit mohl,
jak věrně tvá se vyplnila slova
o jednom ovčinci a jednom strážci,
a za to štěstí děkuji ti, Kriste,
že první oporou jsem trůnu tvého! –
A na to k svému paláci se vracel
a zem duněla pod kročeji jeho
a chvěla se, až paláce a domy
se v základech svých mocně otřásaly.
A došel k basilice lateranské,
kostelů máti, v jejímž klínu leží
dvé lebek svatých knížat apoštolských,
a basilika začala se chvíti
pod hřměním kroků jeho, těla sloupů
se potácela, krov, jenž jimi nesen,
se šinul k zemi. Krev mu stydne v žilách
i spěchá, aby zachytil ty sloupy
Samsona silou – ale čím víc spěchá,
tím víc se třese zem i basilika,
a zvony lkají s padajících věží.
A náhle cítí, že mu nelze dýchat,
chce k Bohu volat – slova nelze pronést,
chce ruce sepnout – nelze jimi hnouti.
Jak v zemi vzrostlý stojí v němé hrůze.
A chrám se řítí. – – Kde se vzali, jsou tu
dva muži slabí, drobní, nepatrní,
a každý opírá se s jiné strany
o stěny chrámu rukama a hlavou,
a každý volá k nebeskému otci
svým způsobem a v rodné řeči svojí –
a hle, krov uklidnil se, stojí sloupy
a poslušně jej jako dříve nesou
a žalost zvonů přešla v jasnou radost –
je basilika zdráva, zachráněna.
Tu jeden z mužů vyslal měký pohled
ze sametových smírných dětských očí
na druha neznámého a tak praví:
– Jsem z Assisi a Františkem mě zovou.
Pán naklonil se ke mně ve své lásce
a vyzval mě, bych rozdav vše, šel za ním.
Mě bratrem ptáků učinil i zvěře,
trav, stromů, skal, vod, kamení i vzduchu.
Jak oni chodím bez hole a peněz,
bez pytle, chleba, a Pán sám mě živí
jak polní květ a jako ptactvo svoje.
A na můj hlas sta bratrů přišlo ke mně
a všichni oslavujem lásku páně
modlitbou v duši, písní na rtech vděčných. –
A druhý, jehož pohled jde jak oheň,
mu odpovídá: – Já jsem Dominikus,
jdu z Kastilie. Viděl jsem soud boží
nad rodem kletých albigenských zrádců.
Bůh meče naostřil a kázal jíti
na spustlý úhor bít a požít všecko,
neb když i klas tam zrnem požehnaný,
sám si jej z neplodných trav zdvihnout ráčí.
A nyní svatý klid má na svých polích.
Vsi spáleny a města pobořena,
kacířská těla leží pokosena
na tváři země. Velebil jsem Boha,
že dal mi spatřit svatou svoji vůli
a cesty cíl ukázal očím mojim.
Sta bratrů spěchá nyní cestou mojí,
psy páně budem, smečkou bezohlednou,
a stráží, které nikdo neodolá. –
V tom papež procit. Přemítal a dumal.
Tu poutníci dva z různých krajin světa
se postavili před obličej jeho.
Z Umbrie jeden, Františkem jej zovou,
má měký pohled sametových očí,
vše rozdal, co měl, aby mohl jíti
za Krista příkladem a láskou jeho.
Má řadu bratří, všichni touží slavit
jen modlitbou a písní lásku páně –
a vyprosit chce od svatého otce
hnízdečko prosté, klášter v svatém městě,
kde bratří na noc sejít by se mohli,
když ztrávili den oslavením Pána.
A papež zírá do těch dětských očí
a kývá hlavou: – Je to vůle boží.
Nemůže škodit. V pokoji žij, synu. –
Tu druhý, jehož pohled jde jak oheň,
pokleká před papežem, než však prones
své prosby obsah, papež kyne jemu:
„Tys Dominikus. Vím, co je tvým přáním:
Má milost s tebou a mé požehnání
tvé cestě životní i bratřím tvojim.“

Meter: iambic