PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Můj Bože věčný, jaký dlouhý půst
by Marie Calma

Můj Bože věčný, jaký dlouhý půst
mně dala zima ta! Ni paprsek,
ni radost, slovo dobré z drahých úst
nevniklo ke mně. Šerý den se vlek
a řadu stínů viděla jsem růst,
kam unavených očí pohled pad.
Stesk syrový, jak zimních nocí chlad
mnou pronikal – a tak až dosavad
bych byla žila noci své i dny,
kdybys Ty nebyl vešel v ticho mé
a neřekl: Za život skutečný,
jenž zklamal tě, měj náhradou své sny,
ten tichý oddech, život posmrtný,
jenž přibližuje, prozařuje tmy
a jenž i činů jistou kolébkou. –
Chci splnit, Bože, svatou vůli Tvou,
a z rukou Tvých, jichž štědrost dobře znám,
teď za život svůj sny jen přijímám.

Meter: iambic
[viel Wunder in der Dichtkunst Garten blühen]
by Ludwig Tieck

Viel Wunder in der Dichtkunst Garten blühen.
Es drohet als verschlingend Ungeheuer
Allem, was lebt, das hunger-grimme Feuer,
Mit seinem Raub dem Abgrund zuzufliehen:
Nur einer Kreatur dräut nicht sein Glühen,
Dem Salamander zeigt es sich getreuer,
Der fühlt sich in der Heimath, hold und theuer
Ist ihm rundum der Flammen rothes Sprühen.
Dies ist ein Bildniß treuer Liebesherzen:
Bist du mir nah, bin ich umweht von Flammen,
Und jeder Blick saugt heiß an meinem Blute,
Doch lebt das Herz so mehr im Liebes-Muthe,
Als um mich näher schlägt der Brand zusammen,
Erlischt er, tödten mich der Sehnsucht Schmerzen.

Meter: iambic
Sonetos – II
by Ventura de la Vega

El Parnaso tembló: Febo indignado
despedazó su cítara de oro,
y en abundante y encendido lloro
Melpómene bañó su rostro airado
Carnerero, de berros coronado,
conduce al ara el furibundo coro;
Comella, oyendo el cántico sonoro,
desde el limbo sonríe alborozado.
Intenso y fiero, con osada planta,
ante el marmóreo altar Solís parece
y la segur de Góngora levanta.
Triste Racine al verla se estremece;
baja Alfiere desnuda la garganta,
y al sacrifico bárbaro la ofrece.

Meter: polymetric
Amor als Schwabe
by Franz Grillparzer

Freund Amor, sag, was ficht dich an?
Du sprichst ja wie ein Schwäberle:
Ob Adelung auch bebe,
Nennst du die Rose,
Und

Meter: iambic
A Raimundo de Peñafort
by Juan Francisco Andrés

Peña fuerte es Raimundo en su apellido,
y rey del mundo el nombre le publica;
aquél su fortaleza santa explica,
y éste cuanto hay mortal muestra rendido.
El elemento más embravecido,
cuado el mato en las ondas su fe aplica,
el viento mansamente en él se implica,
hasta haberle en la playa conducido.
Triunfó del mar airado y de los vientos,
y cuando sus preceptos obedecen,
muestra el mundo menor sus movimientos.
En unos y otros los prodigios crecen,
pues penden de su voz dos elementos,
y lo hombres escuchan, y ensordecen.

Meter: polymetric
5.
by Friedrich Rückert

Die Wohlgestalt ist schön in jeglichem Gewande,
Am schönsten ist sie nackt, doch nur im Unschuldstande.
Das Alter kann zurück zur Kindesunschuld kehren,
Nur soweit nicht um auch des Kleides zu entbehren.
Auch Kindeseinfalt des Gedankens liebt Bekleidung,
Denn erst das Kleid gibt ihm anmuth'ge Unterscheidung.
Man hält zum Werktagkleid sich an die Landesart,
Die Lustverkleidung bleibt dem Festtag aufgespart.
Man mag Bekanntes gern in fremder Hülle sehn,
Weil es zugleich so fern und nahe scheint zu stehn.
Drum liebt der Schönheit Glanz viel wechselnde Gewande,
Weil keins allein ihn ganz zu fassen ist im Stande.
Durch andres Kleid erhält der Leib auch andre Haltung,
Und jede neue Falt' ist neuer Reiz' Entfaltung.
Das Fremde nur ist schön, das Fremde nur gefällt,
Das eigenthümlich dar ein Allgemeines stellt.
Wo dem Besondern fehlt und Fremden diese Spur,
Das meid' als sonderbar und als befremdlich nur.

Meter: iambic
Los caminos
by Eduardo Carrasquilla Mallarino

Los caminos nos dan lecciones de paciencia,
de constancia, de fe y de tenacidad
Feliz, si los imita, es la humana existencia;
que empiece y que prosiga tras su finalidad.
Los caminos son sabios poetas
                  de una ciencia
de ilusión, de esperanza y de idealidad
La luna los poetiza y el sol los da fulgencia,
y todo va por ellos hacia la eternidad
Malos o buenos, todos son una trayectoria
Unos van al fracaso, otros van a la gloria;
al recuerdo los unos, al olvido los más.
Pero ¡ay! de quien no encuentre a tiempo su camino,
porque, sin él, no puede llegar a su destino,
y vagará en el limbo para siempre jamás.

Meter: anapestic
Er beklaget ihre Grausamkeit.
by Johann Georg Gressel

Jhr Flüsse/ und ihr harten Steine/
Seyd Zeugen meiner Liebes-Pein/
Jhr wißt wie offtmahls ich beweine
Der schönen
Es sollen sich mit euch vermischen
Die Thänen/ so mein Haupt vergeußt
Es soll das dürre Feld erfrischen
Der Zähren-Thau der von mir fleußt.
Die
Mit ihrer Jammer-Stimme bey.
Und mehret meiner Schwermuth-Plagen
Durch wiederholtes Angst-Geschrey.
Der Jammer zehret ab mein Leben
Und treibt mich zur Verzweiffelung;
Wird
Empfind’ ich keine Linderung?
Das Unglück schiest mit seinen Pfeilen
Auf mein betrübtes Hertze zu/
Und keiner kan die Wunden heilen
Es weiß mein Geist von keiner Ruh/
Da
Von keiner Liebes-Gluth entbrennt/
Nur lacht zu meiner Seelen-Schmertze
Und sich mit Freuden grausahm nennt.
Soll denn mein Angst-beseltes Schreyen
Niemahls erweichen deine Brust?
Soll sich mein Leiden stets verneuen?
Schafft dir denn meine Folter Lust?
So laß der Augen heisses Blitzen
So fort verzehren meinen Geist
Denn was kan dir mein Jammer nützen
Wenn sich dein Paradies verschleußt?
Wo nicht so schaffe daß mein Hoffen
Den frohen Haven bald erreicht:
Steht denn dein Paradies mir offen
So mache/ daß der Engel weicht
Der mit dem Schwerdte deines Zornes
Den Gang zum Lebens-Baum verwehrt/
So wird mein Schatz des Wollust-Hornes
In dir mein

Meter: iambic
- XLIV - A un limón que le arrojó una dama desde un balcón
by Luis Carrilloy Sotomayor

Fruto, por ser del cielo tan querido,
que ha sido, y es, de mí tan adorado;
fruto, por ser del cielo y desdichado,
al de mi pensamiento parecido;
¡cómo os adoro y quiero! ¿Habéis caído?
¿por qué?, decid, ¿por qué del adorado
Sol de mi Lisi, rayo, habéis bajado?
Si rayo no ¿a qué, estrella, habéis venido?
Si estrella sois, al que en desdichas muere,
¿para qué le buscáis? Si rayo fuerte,
¿en qué ofendí la luz del alma mía?
Mas, no, pecho, no ofendas tu fe y suerte,
que si de amor la estrella y dicha quiere,
verás en tus desdichas compañía.

Meter: iambic
Všechno bych od tebe chtěla,
by Marie Calma

Všechno bych od tebe chtěla,
nejraděj dcerku však,
jež měla by tvá ústa,
tvůj uhrančivý zrak.
Zvuk tvého hlasu hebký,
když sládne v šepotu,
by k radosti mne vzbouzel,
uspával v dřímotu.
Jež úsměvy by měla,
červánky na líci,
tvou čilost nepoddajnou
jak vodu proudící.
Tak bylo by mi, věčně,
žes v lásce vzdal se mi –
a v náručí s tvou dcerkou
ráj byl by na zemi.

Meter: iambic
- X - Al capitán Bernardo de Vargas Machuca
by Francisco de La Torre

El español, que halló la nueva tierra
tras larga mar, tras larga desventura,
gozó del oro que la tierra dura
en sus entrañas escondido encierra.
Y si del vulgo la opinión no yerra,
ensalzando de Cristo la fe pura
venció tras el despojo que asegura
la más dudosa y más difícil guerra.
Vos solo, a quien tocó la mejor parte
de este triunfo inmortal, vuestra habéis hecho
que fue vuestro despojo este tesoro.
Aquí no dais de conquistar el arte,
virtud que en un hidalgo, honrado pecho,
se estima en mucho más que plata y oro.

Meter: iambic
BABIČKA.
by Josef Václav Sládek

BABIČKO milá,
hlavičko bílá,
svraštěná líčka!
podobna páře, –
v zraku však záře
jak od sluníčka!
Babičko malá,
odkud jste vzala
ty bílé vlasy? –
to na ně lety
sněhy neb květy
napadly asi.
Babičko malá,
odkud jste vzala
ty líce hnědé?
to as, jak padá
v podzimní lada
list s vrby šedé.
Babičko milá,
co se vám bílá
ruka tak třese?
to as, jak chvátí
vítr, a klátí
osykou v lese.
A to sluníčko
v očích, babičko,
odkud je máte?
to svítí čistě
vaše tam jistě
srdíčko zlaté!

Meter: iambic
- 1181 - SOBERBIA De La sortija del olvido
by Lope de Vega

Si fui más luz que el sol, si mi nación,
la patria celestial, reinó sin fin;
si por la pompa cedro de Sethín;
si por la altura alcázar de Sión;
si por ciencia, divino Salomón;
si por belleza, Aurora de jazmín;
si por naturaleza, Querubín;
si Dios por pensamiento y presunción;
¿cómo temo que ya pena me den
los verdes campos del segundo Adán,
aunque sembrados de su mano estén?
Mas ¡ay! que con razón pena me dan,
pues siembra Dios el trigo de Belén
en tierra virgen para darles pan.

Meter: iambic
VII. VLASY (IX.)
by Josef Svatopluk Machar

Dne druhého už byla doma,
a ještě v šatě svatebním,
žár v očích, s horečnýma rtoma –
tak časně z rána vpadla k nim.
On zrušil smlouvu! Zvíře je to,
vraždila by jej v chvíli této!
Šat měla krví střísněný.
On rval se s ní až do té chvíle,
kdy z úst jí trysk proud červený –
pak sed a mlčel zarputile.
Ulehla. Ještě tu a tamo
krev přišla. Zvíře uštvané...
A za čas bylo nám už známo,
že vícekráte nevstane.
Já šel tam, ptal se. V této době
nikoho nepouštěla k sobě.
Zle – hůř – vše jednoslabičně.
O Frankovi pak ani slova.
Jen domýšlí se rozličně. –
Snad odjel tehdy do domova.
Bob jedenkráte chytila mě
a vedla pod strom lípový –
prý Lina vzpomněla též na mě
a to že mi vše vypoví:
„Ta Lina – bože – ještě dítě
a co v ní pracuje vše skrytě!
Života znalost, vědění
co jiný získá dlouhou prací,
to ona při svém mlčení
zná jakous divnou divinací!
Ach, včera měla chvíli sdílnou:
„Jdi, Bob, a přines nůžky mi“ –
a ručkou, pojednou zas silnou,
projíždí vlasy černými
a stříhá si je. Lino! křičím.
„Vždyť víš, že budu brzy ničím,“
mi odpovídá s úsměvem.
„Ty vlasy rozdej. Tomu dáme
ten pramen, ten té, tyhle M.“ –
tak obmyslila nás, své známé.

Meter: iambic
- XXXIX - Al puerto de Guadarrama, pasando por él los condes de Lemos
by Gongora

Montaña inaccesible, opuesta en vano
al atrevido paso de la gente,
o nubes humedezcan tu alta frente,
o nieblas ciñan tu cabello cano,
Caistro el mayoral, en cuya mano
en vez de bastón vemos el tridente,
con su hermosa Silvia, Sol luciente
de rayos negros, serafín humano,
tu cerviz pisa dura; y la pastora
yugo te pone de cristal, calzada
coturnos de oro el pie, armiños vestida.
Huirá la nieve de la nieve ahora,
o ya de los dos soles desatada,
o ya de los dos blancos pies vencida.

Meter: iambic
Flaxman
by Margaret Fuller

We deemed the secret lost, the spirit gone,
Which spake in Greek simplicity of thought,
And in the forms of gods and heroes wrought
Eternal beauty from the sculptured stone,—
A higher charm than modern culture won
With all the wealth of metaphysic lore,
Gifted to analyze, dissect, explore.
A many-colored light flows from one sun;
Art, ’neath its beams, a motley thread has spun;
The prism modifies the perfect day;
But thou hast known such mediums to shun,
And cast once more on life a pure, white ray.
Absorbed in the creations of thy mind,
Forgetting daily self, my truest self I find.

Meter: iambic
List příteli.
by Milan Fučík

Tys psal mi, příteli, list dlouhý, učený,
já čet’ jej pozorně – však málo rozuměl.
Jen jedno chápu snad, co jsi mi říci chtěl:
že pevná víra má, kterou tak šťasten jsem,
můj život radostný ve slunce paprscích
bez knih a mudrctví, jen v lásce, ve práci,
můj život střízlivý, tak, jak se podává,
bez frasí, bez cetek, jen citem krášlený –
že trochu mělký je a málo hloubky v něm.
Tu výčitku však, příteli, ti vracím, řka:
Je nutno nejdřív; pít a vůni vína znát,
než přejdem k posudku a řeknem: Bídné je! –
je nutno žíti dřív – pak filosofovat.
Ty žiješ v knihách svých a ty se opíjíš
svých vínem mudrců, jich frasí reflexy,
Ty, jehož zápasy se netkly života
a s sytým žaludkem, bez všedních starostí,
jak jiný sherry své zažíváš Hartmanna.
Já také četl je, ty filosofy tvé
a často líbil se mi jejich ducha blesk,
když v jejich výkladech se vtipný nápad kmit –
však málo našel jsem, co vzal jsem pro život,
a pořád unikal mi smysl konečný.
To, bratře, knihy jsou a více nic než knihy.
Tys celý omámen jich leskem paradox,
a chceš teď jimi hrát, jak hrají mistři ti –
však, věř mi, k smícím je mi někdy snaha Tvá,
Tvůj mozek beána jak pracně zápolí
s klamavých pableskem těch frasí džonglérských.
A bludem zaslepen ze svojí pracovny
na život shlížíš můj s té klamné výše své
a slavně hlásíš anathema nade mnou,
a, bloude, netušíš, že přijde život sám
a smete knihy tvé ve víru závratném
a strhne Tebe též, než ty se naděješ.
A co ti pomůže tvá hlava učená,
když slabé nohy máš, abys se opřít moh’,
když slabé ruce máš, bys zachytil se kdes...?
Věř, proto mládí je tak lačné, hltavé,
by vínem života se nejprv opilo
a potom stonalo, když jitro nadejde.
Pak hlava bolí tě a smutně vzpomínáš,
jak sladký, lahodný ten první doušek byl,
a kterak zhořklo ti, když pil jsi přes míru,
a jak to bolí teď v tom jitru střízlivém.
A škodou poučen už piješ pomalej’,
a piješ tehdá jen, když žízeň ozve se,
když prací znaven jsi a poznal’s, co je pot,
když’s přemoh’ překážky a klesáš vysílen.
Pak čas je usednout ku plným pohárům,
jež cit Ti podává, sny, láska, umění...
Toť míra života a cesta ku zdraví.
Ne ležet celý den a s filosofy hnít,
a v nekonečna říš se řítit myšlénkou,
však chodit neumět a mluvit na lidi.
A proto s úsměvem Tvou čtu teď výčitku.
Kdos přijde silnější a s lekcí ostřejší,
a řekneš potom rád: Měl’s, bratře, pravdu přec:
Je nutno nejdřív pít a vůni vína znát,
než přejdem’ k posudku a řeknem: Bídné je! –
je nutno žíti dřív – pak filosofovat...!

Meter: polymetric
Zde se zvoní.
by František Hajniš

„Zde se zvoní“ stálo psáno,
Já si myslím: Nevídáno,
Proč bych trochu nezazvonil;
Tu pak mi hned zotvíráno,
Švihák se mi dvorně klonil,
Ptaje se, co as poroučím?
Já, že nic, že jsem jen zazvonil,
Bych, co stojí venku psáno, vyplnil.
Se švihákem pak se loučím. –
Po nedlouhém na to čase
Jdu okolo krámu zase;
„Zde se zvoní, když je zavřen krám“
Stojí psáno; já se v duchu ptám,
Pakli zase zvonit mám?
A když, že zavřeno, zkusím,
Vidím, že zas zvonit musím.
Zvoním tedy; aj! tu švihák odevčíra
Zdvořilostí div že neumírá,
Ptá se zas, co as poroučím?
Já že nic, odpověd dám,
Že jsem zvonil, anž byl zavřen krám,
Pak se s krámem zase loučím. –
Druhý nebo třetí den
Byl již nápis přilepen:
„Kdo chce v krámě něco koupit,
A nemůže otevřít,
Dříve nežli míní vstoupit,
Musí trochu zazvonit.“
Dobře! myslím; zvoním přece:
Švihák se vyřítí z klece,
Zdvořilost starou na jevo dává,
Co že chci, se mě vyptává.
Já, že jsem jen proto vstoupil,
Že bych rád si statek koupil;
On že nemá v skladě statky,
Že jen střížné zboží vede;
Já, proč tedy činí zmatky,
Nápis že každého svede,
Anž tam není vyznačeno,
Co jest v krámě vyloženo.
Pak se šviháku poroučím,
A navždy se s krámem loučím.
Pak-li toho již byl konec?
Pověděti nejsem v stavu;
Já jsem jednak šetřil zvonec,
Jednak švihákovu hlavu.
Podobizna to pedanta,
Kritikastra, mudrlanta,
Který, ať si chytr, ať si hlup,
Nalezne na dlani chlup;
Který, buď si vaše dílo,
Až se podívat naň mílo,
Nalezne v něm předce vadu;
Pročež upřímnou vám dávám radu:
Ať se durdí ti neb oni!
Pište vždy jen: „Zde se zvoní.“

Meter: trochaic
- XXIII - A don Juan de Arguijo, contra el artificio
by Francisco de Medrano

Cansa a la vista el artificio humano
cuanto mayor más presto; la más clara
fuente y jardín compuestos dan en cara
que nuestro ingenio es breve y nuestra mano.
Aquel, aquel descuido soberano
de la naturaleza, en nada avara,
con luenga admiración suspende y para
a quien lo advierte con sentido sano.
Ver como corre eternamente un río,
cómo el campo se tiende en las llanuras,
y en los montes se anuda y se reduce,
grandeza es siempre nueva y grata, Argío,
tal, pero es el autor que las produce
¡oh inmenso Dios! en todas tus criaturas.

Meter: iambic
Oprávněná domněnka.
by Ladislav Quis

Jezerem prý byla česká země,
dřív než usedlo zde naše plémě.
Nedivím se domněnky té vzniku:
Jest zde tolik obojživelníků.

Meter: trochaic
- X -
by Gutierre de Cetina

Dórida, hermosísima pastora,
cortés, sabia, gentil, blanda y piadosa,
¿cuál suerte desigual, fiera, rabiosa,
pone a mi libertad nueva señora?
El corazón que te ama y que te adora,
¿quién lo puede forzar que ame otra cosa?
¿Amarílida es más sabia o hermosa
que tú? No sé. Contempla esta alma ahora.
¿Fue jamás de Amarílida tratado
tan bien como de ti, tan sin fiereza?
¿No me acordabas tú si yo te amaba?
Pues sin mudarme yo, ¿quién me ha mudado?
respondió el eco: «Yo, que en esta alteza
mucho tiempo tan dulce ser duraba.»

Meter: polymetric
To Solitude
by Alice Cary

I am weary of the working,
   Weary of the long day’s heat;
To thy comfortable bosom,
   Wilt thou take me, spirit sweet?

Weary of the long, blind struggle
   For a pathway bright and high,—
Weary of the dimly dying
   Hopes that never quite all die.

Weary searching a bad cipher
   For a good that must be meant;
Discontent with being weary,—
   Weary with my discontent.

I am weary of the trusting
   Where my trusts but torments prove;
Wilt thou keep faith with me? wilt thou
   Be my true and tender love?

I am weary drifting, driving
   Like a helmless bark at sea;
Kindly, comfortable spirit,
   Wilt thou give thyself to me?

Give thy birds to sing me sonnets?
   Give thy winds my cheeks to kiss?
And thy mossy rocks to stand for
   The memorials of our bliss?

I in reverence will hold thee,
   Never vexed with jealous ills,
Though thy wild and wimpling waters
   Wind about a thousand hills.

Meter: trochaic
Soneto
by Fernando de Gabriel y Ruiz de Apodaca

Cuando rota en pedazos se mostraba
la unidad de la hispana monarquía,
y rota entre sus redes la armonía
Segundo Guadalete amenazaba,
de Alcántara, Santiago y Calatrava,
y de Montesa, luego, a luz nacía
la sagrada, marcial caballería,
y de nuevo la patria se salvaba.
Cuatro siglos sus lides contemplaron;
de Lasso, Calderón, Quevedo, Ercilla,
sus insignias después el pecho ornaron.
Si en armas como en letras maravilla
su historia, y nuestros tiempos alcanzaron,
¿Quién extinguirlas osará en Castilla?

Meter: polymetric
Templanza
by Manuel del Palacio

Más que la mesa de manjares llena
y el vino de los odres derramado,
placen a todo espíritu elevado
el goce honesto y la palabra amena
De la razón que el apetito enfrena
se burlan el demente y el malvado;
sólo vive feliz y muere honrado
quien en la suya manda y en la ajena
Nada hay que el mar en su fiereza imite;
cuando sus olas irritado lanza
mas parece Medusa que Anfitrite;
pero le ponen dique y ya no avanza
¿Cuál será el hombre que su mal
                  no evite
si es dique de la gula la templanza?

Meter: iambic
- 38 - Acto III, DOÑA ELVIRA De La carbonera
by Lope de Vega

Tierra, que para ser de mí cavada,
por ser tan seca, dura y no rompida,
con razón de mi llanto humedecida,
mejor que de tu cielo estás regada;
si aquella prenda de mi alma amada
estuviera presente endurecida,
presumo que quedara enternecida
a menos golpes de mi tosca azada.
Si en las piedras las lágrimas se imprimen,
piedras adoro; pero están ausentes,
¿qué importan que mis ojos se lastimen?
Ásperos montes, a mi mal presentes,
¿cómo os podrán mover cuando se animen,
si el mar es poco y son mis ojos fuentes?

Meter: iambic
Život duše.
by Jaroslav Vrchlický

Máť duše vlastní život; v světa víru,
ve hluku událostí sama spřádá
své sny a dumy, hned svá křídla skládá,
jest jako po dešti květ tichý v míru.
A náhle rozletí se po vesmíru,
hřmí vulkánem a se živly se hádá
a děsně vzkřikne! křik ten v prázdno padá,
zní, jak by struna praskla na klavíru.
Z ní obrazy se cizích krajů noří,
jež viděli jsme někdy v prvním žití,
znáť duše ticho pouští, hudbu moří.
A v pralese jak, noha kde se boří
ve shnilém listí, tak i duše cítí
ty vrstvy, z nichž se jádro její tvoří.

Meter: iambic
53.
by Friedrich Rückert

Wer leer im Innern ist, sei außen doch gefällig;
Wer einsam müßig geht, thu lieber es gesellig.
Doch dem erlassen wir die Weltgefälligkeit,
Wer für ein Gotteswerk braucht alle Kraft und Zeit.
Der ist in menschlicher Gestalt ein Gott erschienen;
Wer kann in gleichem Maß Gott und den Menschen dienen?

Meter: iambic
Naší naději.
by Adolf Heyduk

Jak zralý klas v hruď matky země setý
k vám ukláním se dnes, vy outlé květy,
z nichž na skráň vlasti, kde teď bují hloží,
čas bohdá vínek krásných činů složí.
I zřím vás duší růst a kvésti tváří;
zrak zadumán v kraj milých tužeb září,
sny krouží kolem hlav včel zlatým rojem,
a srdce buší v prsa síly zdrojem.
Když zírám na vás, mladí bohatýři,
jak čelo klene se a prsa šíří,
jak tuhne paž, a hvězdou zrak se jasní,
jste každý zvlášť mi jara vonnou básní.
Jak luzně kyne z rudých poupat retů
ta česká mluva plna svěžích květů,
ten krásy proud, ten skvostný pohár léku,
a choral práv a hymnus sladkých vděků!
Nuž proputujte každý dům a pole,
vy naší slávy mladí apoštolé,
a zbuďte vše, co jato spánku tíhou,
své mysli perutí a činů knihou.
Ó zbuďte lid a plašte bludu mraky,
by ve svůj ráj, jenž střežen hněvu draky
a meči katův, šťasten přišel zpátky
a sourozenci byly hrad a chatky.
Co činu orlům nedaří se více,
to učiň myslí vašich holubice;
a vsaďte pak, až zloba křídla schlípí,
na osamělý hrob můj snítku lípy.

Meter: iambic
198. Daß Wort ist wie daß Feuer.
by Angelus Silesius

Das Feur rügt alle Ding’ uñ wird doch nicht bewegt:
So ist daß

Meter: polymetric
189.
by Friedrich von Logau

Ein Krancker hat nicht Witz, der seine Kranckheit liebet:
Ein Buhler raset so, der sich der Lieb ergibet.

Meter: iambic
Liebesglück.
by Eduard Mörike

Wenn Dichter oft in warmen Phantasieen,
Von Liebesglück und schmerzlichem Vergnügen
Sich oder uns, nach ihrer Art, belügen,
So sey dies Spielwerk ihnen gern verziehen.
Mir aber hat ein güt'ger Gott verliehen,
Den Himmel, den sie träumen, zu durchfliegen,
Ich sah die Anmuth mir im Arm sich schmiegen,
Der Unschuld Blick von raschem Feuer glühen.
Auch ich trug einst der Liebe Müh' und Lasten,
Verschmähte nicht, den herben Kelch zu trinken,
Damit ich seine Lust nun ganz empfinde.
Und dennoch gleich' ich jenen Erz-Phantasten:
Mir will mein Glück so unermeßlich dünken,
Daß ich mir oft im wachen Traum verschwinde.

Meter: iambic
Mädchenlied
by Emanuel Geibel

Der Blumen wollt' ich warten,
Vergessend, was mein Herz erfuhr,
Doch jede Blum' im Garten
Spricht mir von Liebe nur.
Die Rose will vergluten,
Die Lilie ward vor Sehnsucht bleich,
Und die Granaten bluten
Zerspaltnen Herzen gleich.
Es weint aus hundert Sprossen
Die Rebe, die zum Stock sich zweigt,
Und Tränen, reich ergossen,
Gestehn, was sie verschweigt.
Und was ich nie zu sagen,
Was ich gewagt zu denken kaum,
Das ruft in sel'gen Klagen
Die Nachtigall vom Baum.
Sie ruft so süß verständlich,
Daß du, auch du es fassen mußt;
O komm und laß mich endlich
Ausruhn an deiner Brust!

Meter: iambic
MODRÝ DEN.
by Jan Vrba

Na vysokém železničním náspu hadince jsou v květu;
podál v rozhořelé mýti hořec modře plá,
po mezích modré zvonky zvoní do větrného letu,
a uprostřed žitných stébel chrpa plápolá...
Všechno modře voní,
všechno modře zvoní,
země vlasy lněné mají modrý květ –
nad vším modrá nebes kopule se kloní –
zmodralý je dneska celý boží svět.
V šatech modrých temně
přišla’s i Ty ke mně,
do čekanek na mez usedli jsme teď...
Ty jsi modrá celá, modré nebe, země,
modré je dnes všechno, moje milá, hleď!
Nevěděl jsem dosud, co svět modře chová:
– máš i modré oči, milá básníkova! –

Meter: trochaic
Dem blinden Flötenspieler Dülon auf die Reise
by Christian Friedrich Daniel Schubart

Du guter Dülon klage nicht,
Daß Nacht umflort dein Angesicht;
Hast du nicht tiefes Herzgefühl?
Nicht zauberisches Flötenspiel?
Und dennoch sang er Ilium
Und des Odysseus Wanderschaft
Mit voller Schöpfer-Geisteskraft.
Blind saß der Zeltenbarde da,
Und sah, was kaum ein Dichter sah.
Den Stürmen gleich des Ozeans,
Erscholl die Harfe
Das Chaos und die Höllennacht,
Und malte, ohne Augenstrahl,
Der Weiber schönes Ideal.
Und
Dringt in das Reich der Fabel ein;
Und seine Geißel, kühn und stark,
Trifft böse Fürsten bis aufs Mark.
Die lichtberaubte
Schwingt ihre Saiten so gewiß,
Daß vor der Macht des Genius
Der Hörer wonneschauern muß.
Gar gut ist Gott, der uns gemacht:
Deckt er den äußern Blick mit Nacht,
So schärft er, zu der Seele Glück,
Mit hellerm Strahl den innern Blick.
Drum, guter
Daß Nacht umflort dein Angesicht.
Gott gab dir tiefres Herzgefühl,
Und Zauber in dein Flötenspiel.
O
Einst öffnen deine Augen sich,
Dann siehst du Gottes Herrlichkeit,
Und flötest ihm aus Dankbarkeit.

Meter: iambic