PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Soneto amoroso
by Quevedo

Espíritu gentil, rara belleza,
valor inmenso, afable cortesía,
dirección admirable, y gallardía
la mayor que se vio, y de más firmeza.
Cendrada lengua, Angélica presteza,
desdén esquivo, suma bizarría,
como a vos a ninguna, Silvia mía,
jamás lo quiso dar naturaleza.
Sólo el que no ha sabido conoceros
podrá vivir, Señora, sin amaros,
y mayor desventura no es posible.
Mas yo, que merecí gozar de veros,
y hallo tanta gloria en contemplaros,
dejaros de adorar es imposible.

Meter: iambic
Cítíš, jak sytě voní naše láska?
by Marie Calma

Cítíš, jak sytě voní naše láska?
To rozkoší dnes provoněl ji les,
když tys v mou náruč jako na mech kles.
Les zašuměl svůj obdiv lásce naší,
nad námi ve větvích pták tiše hles.
Ta naše láska, viď, jej nevyplaší,
když k větvím hledí jako do nebes?
Z mezí, zda cítíš, voní bílý jetel,
je naseto ho tolik na stráni,
jak kdybys rozžal miliony světel.
Z luk modrý zvonek krásu vyzvání
a my, co cítíme – jak říci to –
když v nás i kolem vše je rozvito
a volně tak, jak k nebesům bys letěl?

Meter: iambic
- CLXXXII -
by Lope de Vega

Fingido amigo, en las lisonjas tierno,
no iguala al enemigo declarado;
si amor me tiene ciego y engañado,
yo sé que hay redención, aunque es infiero.
En tu breve placer mi daño eterno
bebiendo voy en dulce error cifrado,
ya por costumbre a tanto mal llegado
que por mi propio engaño me gobierno.
Para ser desdichado fui nacido,
y, con estarme bien, morir no quiero
por no perder un mal también sufrido.
Tales son unos ojos por quien muero
que en el tormento del dolor me olvido
y en quien me ha de matar vivir espero.

Meter: iambic
EN EL COLUMPIO
by Jesús Balmori

Vuela el columpio tenso de dos añosos nangkas
Mientras todo lo llenas de risas y de aromas.
Y de entre los encajes de tus enaguas blancas
Surgen tus pies desnudos, blancos como palomas.
Se cayeron tus corchos y yerran en la brisa
Tus cabellos flotantes y negros de tagala.
Marchitado el pañuelo de tu mustia camisa
Sobre un hombro te tiembla caído como un ala . . .
¡Vuela el columpio, vuela el columpio, vuela! . ..
Y en la tarde que envuelve al jardín de la Escuela
En sus tintas de púrpura y esmeralda orientales,
Pareces en el viento un ilang-ilang de oro
Rompiéndote los pétalos en un dulce y sonoro
Tremular de esbelteces y curvas virginales.. .

Meter: anapestic
1L: Es nützt uns nicht der schnellste Lauf,
by Jean de La Fontaine

Es nützt uns nicht der schnellste Lauf,
Bricht man zur rechten Zeit nicht auf.
Bezeugt wird dies von Schildkröte und Hase.
»ich wette,« sagte jene einst im Grase
Der Uferwiesen, »daß du nicht so bald wie ich
Das Ziel erreichst.« Vor Lachen wälzte sich
Der leichtfüßige Hase:
»du bist wohl nicht gescheit, geschwätzige Base!
Nimm Nieswurzkörner ein, sie heilen dich
Vielleicht von deinem Irrwahn noch.«
»sag, was du willst, ich wette doch!«
Man schloß den Pakt und legte gleich beim Ziel
Den Einsatz nieder. Was – wieviel –
Ist einerlei, auch wer der Richter war im Spiel.
Vier Sprünge brauchte Meister Lampe nur zu machen.
Wie oft schon hatte er, umringt von Hunden,
Im letzten Augenblick mit Spott und Lachen
Aus aller Not sich blitzgeschwind herausgewunden.
Da er nun diesmal glaubte Zeit genug zu haben,
Zu warten und zu ruhn und sich am Kraut zu laben,
So läßt er unbesorgt die Andere traben.
So langsam die auch ist, sie strengt sich kräftig an,
Und kommt, trotz ihres Senatorengangs, voran.
Ihn kümmert's nicht, muß ihm ja doch bei seinem Springen
Im Augenblick der Sieg gelingen.
Der Ruhm des Sieges ist für ihn nur klein,
Unwürdig scheint er ihm zu sein.
Er frißt, er ruht, belustigt sich mit hundert Dingen,
Es drängt ihn nichts. Erst als die Gegnerin
Schon nah beim Ziele ist und beim Gewinn,
Umsonst! Der Sieg war nicht mehr zu erringen.
Schildkröte kam vor ihm als erste an.
Sie rief: »Nun, bin ich wirklich nicht gescheit?
Was nützte dir denn deine Schnelligkeit?
Ich bin es, die den Preis gewann!
Wie aber säh's mit dir, du Leichtfuß, dann erst aus,
Trügst du auch noch, gleich mir, ein schweres Panzerhaus!«

Meter: iambic
Über ein Stündlein
by Paul Heyse

Dulde, gedulde dich fein!
Über ein Stündlein
Ist deine Kammer voll Sonne.
Über den First, wo die Glocken hangen,
Ist schon lange der Schein gegangen,
Ging in Türmers Fenster ein.
Wer am nächsten dem Sturm der Glocken,
Einsam wohnt er, oft erschrocken,
Doch am frühsten tröstet ihn Sonnenschein.
Wer in tiefen Gassen gebaut,
Hütt' an Hüttlein lehnt sich traut,
Glocken haben ihn nie erschüttert,
Wetterstrahl ihn nie umzittert,
Aber spät sein Morgen graut.
Höh' und Tiefe hat Lust und Leid.
Sag ihm ab, dem törigen Neid:
Andrer Gram birgt andre Wonne.
Dulde, gedulde dich fein!
Über ein Stündlein
Ist deine Kammer voll Sonne.

Meter: polymetric
Poslední láska Dona Juana. (XXIV.)
by Jaroslav Vrchlický

A zas klesl zvolna v dumy,
naslouchal, jak liják šumí,
bouře hluk se v dálce tlumí,
však tu náhle – pozor, slyš,
ve zdi temně šustí cosi,
jako vítr ve rákosí,
jak by v chodbě šeptal kdosi;
je to vítr přec neb myš?
Nyní jsou to kroky zjevné,
vzdušné, lehké, ale pevné,
a jdou ustavičně blíž.

Meter: trochaic
1L: Auf seinem Pegasus, dem magern Rappen
by August Wilhelm Schlegel

Auf seinem Pegasus, dem magern Rappen
Reit't in die Ritterpoesie Quixote,
Und hält anmuthiglich, in Glück und Nothe,
Gespräche mit der Prosa seines Knappen.
Erst, wie sie blind nach Abenteuern tappen,
Trifft sie der Weltlauf mit gar harter Pfote;
Dann kommt der Scherz als huldigender Bote,
Und schüttelt schelmisch ihre Schellenkappen.
Und Liebe webt drein rührende Geschichten;
Verstand der Menschen Sitten, Tracht, Geberden;
Es gaukelt Phantasie in farb'ger Glorie.
Ich schwör' es, und Urgande selbst soll richten:
Was auch hinfüro mag ersonnen werden,
Dieß bleibt die unvergleichlichste Historie!

Meter: iambic
ZLATÁ POHÁDKA.
by Eliška Krásnohorská

„Byl jednou král”... I tichne každý dech
a každé srdce svátečně se ladí,
všech oči tkvějí na jediných rtech
a divy tuší posluchači mladí;
jich duše v pohádky té lesku vzňatém
zří krále v převelebné postavě,
an sedí na svých otců trůně zlatém
a s korunou jich svatou na hlavě
jak božsky lepý obraz majestátu,
moc, pravda, moudrosť, sláva vtělená!
Jak slunné požehnání plápolá tu!
Jak štěstím kypí země blažená!
To pravdou bylo v našem českém ráji,
kde stál kdys otný stolec Libušin!
Kdy znova děje skouzlí nám tu báji,
tu pohádku tak luznou v pravdu, v čin?
Kdy uzříš, země naše! v nové kráse
zář koruny plát nad posvátnou lbí,
jak bleskotná co slunce pozvedá se
při bouři zvonů, vichru korouhví?
Kdy matko – matko Vlasti! jež svým dětem
tu drahou vypravuješ báchoru,
kdy holdem uctíš před žasnoucím světem
svou korunu, lva na svém praporu?
Proud vážných dum nám šumí nad skráněmi
a půlstoletou slaví památku...
Dej, slávo příští, prožit české zemi
zas královskou tu zlatou pohádku!

Meter: iambic
1L: Warum will sich Geschmack und Genie so selten vereinen?
by Friedrich Schiller

Warum will sich Geschmack und Genie so selten vereinen?
Jener fürchtet die Kraft, dieses verachtet den Zaum.

Meter: polymetric
Bez úkoje.
by Adolf Heyduk

Jako srdce matky osiřelé
truchlí horské pleso v bujném sítí,
ani slunce políbení vřelé
nemůže je z žalu vyrušiti;
jen když půlnoc májová se zjasní
a hvězd perly v černou kadeř vije,
zkvétá smutné pleso vonnou básní
leknínů svých bílých nad lilie.
Leč když hvězdy s oblohy se ztratí
a luh nebes kryt je mraků stínem,
slyšíš pleso hustým sítím lkáti
a zříš leknín vadnout za leknínem.
Touží leknín, kde se hvězda nítí,
touží hvězda po leknínu vody
Ach, ty nedosažné tužby žití,
ach, těch přání nedosažné svody!

Meter: trochaic
468. Sehen auf Jesum
by Gerhard Tersteegen

Vergiß, o Sünder, dich mit allen deinen Sünden
Und schau nur Jesus an, so wirst du Gnade finden;
So fahr nur immer fort, schau Jesus und sonst nichts,
Der größte Sünder wird also zum Kind des Lichts!

Meter: iambic
1L: Oft will die Seele ihre Flügel dehnen,
by August Wilhelm Schlegel

Oft will die Seele ihre Flügel dehnen,
Gestärkt von der Betrachtung reiner Speise;
Ihr dünkt, im engen wiederholten Gleise,
Ihr Thun vergeblich, und ihr Wißen Wähnen.
Sie fühlet tief ein unbezwinglich Sehnen
Nach höhern Welten, freierm Thatenkreiße,
Und glaubt, am Schluß der Bahn nach ird'scher Weise,
Roll' erst der Vorhang auf zu lichtern Scenen.
Doch rührt der Tod den Leib ihr, daß sie scheide,
So schaudert sie, und sieht zurück mit Zagen
Auf Erdenlust und sterbliche Gespielen.
Wie einst Proserpina, von Enna's Weide
In Pluto's Arm entführt, kindlich im Klagen,
Um Blumen weinte, die dem Schooß entfielen.

Meter: iambic
- VII - A las obras del Reverendo Padre Fray Cristóbal Bas
by Joseph de Litala y Castelvi

Primorosa cultura de tu mano
es la que ostenta hoy el Thespio Choro,
pues si te escucha Cisne en lo canoro,
también Héroe te admira soberano.
Si Marcial, si Virgilio, si Lucano
en ti recobran su mayor tesoro,
que pluma habrá bañada en rayos de oro,
que no adore tu estilo Cortesano.
Tus obras son la voz de tus acentos,
que a los siglos publican tus grandezas,
porque así inmortalicen tu renombre.
Si mi fe te consagra rendimientos,
divino culto erige a tus proezas,
y al Templo las dedica de tu nombre.

Meter: polymetric
39.
by Friedrich von Logau

Der Schmuck der zarten Frauen steht nicht im Haare flechten;
Drum lassen sie sie fliegen zur lincken und zur rechten.

Meter: iambic
- XII - A su corto estudio
by Antonio Enriquez Gomez

Pobre y desnudas vas, Filosofía,
dijo quien la entendió bastantemente:
nunca yo estuve de este verso ausente
y así conmigo habló quien lo escribía.
Hállome bien sin ella pues no es mía,
estoy con ella alguna vez presente,
véola por un velo transparente
y enamórame menos cada día.
Muy bien está lo hecho, no os asombre,
¡oh Musa!, el ignorar este argumento,
que muchos necios han ganado nombre.
De que yo no lo sé basta el intento,
que dar (sin natural) letras a un hombre
ex poner grillos al entendimiento.

Meter: polymetric
- - A don García de Salcedo Coronel, caballerizo del Serenísimo Infante Cardenal
by Lope de Vega

Compusieron de vos Palas altiva,
y la Madre de Amor en Delo y Paros
un timbre ilustre para ingenios claros
de sauce y roble, de laurel y oliva.
Dulce Apolo Español, de cuya viva
llama conceptos producís tan raros,
que siguiéndola vos, por escucharos
se detuviera Dafne fugitiva.
Ya no es ella laurel, que tanta suma,
como se mira en vos, la envidia asombra,
de vuestro Coronel Febo presuma.
Ninguno como vos laurel se nombra;
pues tanto coronáis, honrad mi pluma,
que de tal Coronel basta la sombra.

Meter: polymetric
Danckgäbiges Lobbedencken vor und von
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Weg Pers, Weg Araber, Weg Griech, Weg Römer weg,
Wahl, Iber, Britt! Ihr zielt und trefft doch nicht den Zweck:
Den ein Hochdeutscher Schütz in Schlesien ohn Verhoffen
Von Gott mit Licht und Recht erfüllet hat getroffen.
Durch hoch erschwungnen Sinn, durch tieff durchbrochnen Geist
In der Schlus Reimen Kunst, Kunst meisterlich erweist:
Und, was der Haupt Punct ist, zur Seeligkeit gelencket,
Heist das den Deutschen nicht der Weißheit Schatz geschencket?
Mein CZEPKO glaube mir, Du wirst durch T.V.G.E.N.D Schein
Weit über OPITZ der dreymal Bekrönte seyn:
Und ich wil dir den Preiß der weisen Lehren geben,
Daß unser Deutschland sol nach deinen Reimen leben:
Ja du mit ihm, so lang die Sonn am Himmel steht,
Und auf ihr Wohnhaus zu der Reiger steigt und geht.

Meter: iambic
PAN VYŠÍNSKÝ. (XVIII.)
by Gustav Pfleger Moravský

Náš rek na slova nedbal učitelů,
Když ještě v školách trhal kalhoty:
Pročež měl mnohdy s nimi notnou melu,
A málo užil od nich dobroty.
On studoval rok co rok bez oučelu:
A když se přednášela mathesis,
Tu bručel písně do vyššího cis;
A zabral-li se mistr v aesthetiku,
Vždy čítal strašné básně romantiků;
Když v statistice dlouhou chvíli míval,
Tu kreslil panáky a... hrozně zíval!

Meter: iambic
- 19 - La rosa
by Lope de Vega

Yace entre estos pirámides marchitos,
sirviéndole sus hojas de mortaja
y su pimpollo de funesta caja
con dos elogios a su muerte escritos.
Así, pálidos ya verdes distritos,
la grave pompa de sus hojas baja,
la bella Rosa, a quien el tiempo ultraja
soberbias, que hasta en flores son delitos.
¡Ay ciego error, que la hermosura adoras,
naciendo cada día desengaños
tan fáciles del término que ignoras!
¡Ay loca juventud, cuyos engaños
presumen ciegos al volar las horas,
vencer los tiempos y parar los años!

Meter: iambic
261. GOtt ist in allen Dingen/ und doch
 keinem Gemein.
by Angelus Silesius

Daß wesen GOttes macht sich keinem Ding gemein:
Und muß nothwendig doch auch in den Teufeln sein.

Meter: iambic
Stromořadí.
by Jaroslav Vrchlický

Sám vězeň města, červenec když sálá,
na aleje tvých jasanů a buků
si vzpomínám a snění dám hned ruku,
a myšlénka má v divém trysku cválá.
Být v lese, k tomu stačí chvíle malá
a s ptáky jeho jásat do souzvuku,
jít kapradím a sníti v datla tluku,
pít mír, kde jeho číš vře neskonalá:
To všecko zřím v tvém dlouhém stromořadí,
ten zpěv, jenž jásá, ten van, který chladí,
co čivy konejší a vznáší duši.
Ba jistě líp v illusi této žiji.
Sám jediný zde lokám poesii,
můj hluboký klid nikdo nevyruší.

Meter: iambic
34. Jako voda plyne,
by Jan Květoslav Klumpar

Jako voda plyne,
Tak den po dni mine,
Léta utíkají,
Nic na to nedbají,
Že tím věk náš hyne.
Krátká věku dráha,
Marná všecka snaha;
Jich neudržíme,
Uběhnou, než zvíme,
Dni našeho blaha.
Kdo člověkem sluje,
Ať nezavrhuje
Píť z radosti číše,
Jakou zemská říše
Vlídně poskytuje.
Pokud kvete růže,
Trhej ji, kdo může;
Růže brzo zvadne,
Člověk rovněž padne
Do chladného lůže.
Bloud je, kdo se smutku
Oddá a zármutku;
Rmut síly ubírá,
Zdraví podežírá,
Krátí žití lhůtku.
Jen přátelství věrné
Brání mysli černé,
Srdce občerstvuje,
Život prodlužuje,
Sladě práce perné!
Přátelství pěstujme,
Věrně v slibu stůjme,
Skutkem, nejen slovem
Rádi v roce novém
Srdečnosť sdělujme!
Dejme ruce sobě,
Že v osudné zlobě
Budem podíl bráti,
Věrně k sobě státi,
Jako v šťastné době!

Meter: trochaic
VE VÝŠI.
by Jaroslav Herda

V té výši vzdušné, ve zlatém kde lemě
tě nebem objatu zřím, matko země,
v posvátné chvíli klopím zářný zrak;
kol mne tu světa vír juž sotva šumí
a bouře tvé tam dálka zvolna tlumí,
a duše má se nese do oblak.
A pode mnou již dřímeš krásna, ticha;
i hruď má tichne, chvíli nezavzdychá,
kéž dříme tak jen mnohý, mnohý rok.
A kdyby dál se opět rozechvěla,
by vášně v ní a boje zmlkly zcela,
jen jeden stačí, jeden dolů skok.

Meter: iambic
A la muerte de Lope de Vega
by Pedro García

Sol de España fue LOPE, al occidente
sus rayos llegan casi de improviso,
que como el cielo para sí le quiso,
dilaciones al plazo no consiente.
Y así, pues el morir no es accidente,
o pasajero, ¿cómo sin aviso
a la inviolable ley de lo preciso
admiraciones das de contingente?
Aunque dirás, que este divino Apolo,
que el mundo aclama, y que hoy España llora,
tan único será de polo a polo.
Que si el morir que tanto le mejora,
se sigue al accidente, en LOPE
                     sólo
accidente el morir pareció ahora

Meter: iambic
Von dem Geruch.
by Barthold Heinrich Brockes

In der Sabeer Feld, auf dem mit reichen Schätzen
Die Pflantzen unsern Sinn bezaubern und ergetzen
Durch lieblichen Geruch, wo gleichsam allemahl
Die Weyrauch-Bäume sich bemühn,
Des Himmels Gunst auf uns herab zu ziehn,
Was thut daselbst der hellen Sonnen Strahl?
Er hemmet da, und hält den Lauff
Auf den geliebten Bäumen auf.
Noch schöner gläntzt daselbst sein wunderschöner Schein,
Er ändert, bessert, nimmt, verdünnet, machet rein,
Was an demselbigen zu grob und feucht.
Man erndtet dann von ihnen ein,
Die so geschätzte Frucht, die sich so leicht
In kleine Theilchen theilt. Zur heilgen Pfanne Gluht,
Durch welche wir den Himmel ehren,
Wie man in unsern Kirchen thut,
Muß uns Arabien sein süß Geschenck gewähren.

Meter: iambic
1.
by Emanuel Geibel

Du willst in meiner Seele lesen
Und still mein bestes Teil empfahn;
So schau' mein unvergänglich Wesen
Im Spiegel meiner Lieder an.
Ich bin die Weise, die dich rühret,
Ich bin das Wort, das zu dir spricht,
Der Hauch, den deine Seele spüret,
Ich bin's – und dennoch bin ich's nicht.
Denn sieh, noch oft mit heißem Ringen
Durch Schuld und Trübsal irrt mein Gang,
Doch drüber zieht auf reinen Schwingen
Die ew'ge Sehnsucht als Gesang.
So stürmt der Bach in dunkeln Wogen
Zum Abgrund, drein er sich begräbt,
Indes der siebenfarb'ge Bogen
Verklärend überm Sturze schwebt.

Meter: iambic
23. Nález.
by František Sušil

Kdež roste růže prostá hlohu?
Kde utěšení najíť mohu?
I ptám se dubu v mladém lese
A ždám, že odpoví mně v plese.
A dub mi v lese praví v tíši,
Že potěcha jest v jiné říši.
I stanu tuto podlé vody,
Zda útěcha má tu své chody.
A k odvěti šly zespod šumy,
Leč byly to jen teskné dumy.
Tož na kvítnatém stanu luhu;
Snad potěcha jde z toho kruhu?
A ozvala se s bolem tráva,
Že potěcha zde neostává.
Tož podívám se do oblaků,
Zda tam se zjeví těcha zraku.
A obzor se mi zakabonil,
A od oblaků déšt se ronil.
I klesnu umdlen na opuce
A smutně vzdychám v těžké muce.
Tu padla záře na kmen kříže
A s mysli padla všechna tíže.

Meter: iambic
CHVÍLE PŘECHODŮ.
by Adolf Červinka

Úplňková zimní noci,
vichr povstal v klínu tvém,
vlažný vítr zavál prudce
stříbrných mlh předivem!
Jako by měl všecko smésti,
stará pouta roztřískat,
vítr bouří spícím městem,
nábřežím ho slyším lkát.
To jsou chvíle, v kterých touha
marně v prsou burácí,
přechodů ty chvíle těžké,
při nichž srdce krvácí,
kdy je nutno staré cíle
dravým vichrům dáti v plen,
aby v duši moh’ se zrodit
nové lásky slunný den!

Meter: trochaic
2.
by Nikolaus Lenau

Horch! plötzlich stört ein Ruf die Einsamkeit:
Klang's nicht aus der Kapelle öden Mauern?
Wer ist es, der so wunderlich dort schreit,
Daß mich's unheimlich faßt mit kaltem Schauern?!
„herr Gott! wir loben dich — ha, ha, ha, ha!“
Nun schweigt er still, der grause Gottverächter;
Und donnernd ruft er nun: „Alleluiah!“
Und überdonnernd folgt sein Hohngelächter.
Da stürzt er sich vorbei voll scheuer Hast,
Das wirre Haar von bleicher Wange streifend,
Die Augen wild bewegt und ohne Rast,
Irrlichter, in der Nacht des Wahnsinns schweifend.
Er eilt waldein, von seinem Tritte rauscht
Das dürre Laub im dunkeln Eichenhaine;
Wie sinnend bleibt er plötzlich stehn und lauscht,
Und leise hör' ich's nun, als ob er weine.
Mitleidig rauscht ihr ihm, — o rauschet nur! —
Den Trost: „Vergänglichkeit!“ ihr welken Blätter!
O locket seine Seele auf die Spur
Des milden Todes, nennt ihm seinen Retter! —
Zur sanften Wehmuth lichtet sich das Thal,
Dort kommt der Mond zum stillen Abschiedsfeste,
Es will sein Silberschimmer noch einmal
Sich schmiegen an des Sommers karge Reste.
Wie schwach ist schon der Eiche fahles Laub!
Den leichten Mondstrahl kann es nicht mehr tragen;
Es bricht und zittert unter ihm in Staub,
Und läßt die kahlen Aeste traurig ragen. —
Da steht der Irre, bleich und stumm, den Blick,
Das bittre Lächeln auf den Mond gerichtet,
Es prallt das Mondlicht scheu von ihm zurück,
Und scheu der Wind an ihm vorüberflüchtet.
Starrt so des Wahnsinns Auge wild hinauf
Zum stillen, klaren, ewiggleichen Frieden,
Mit dem die Sterne wandeln ihren Lauf:
Ein Anblick ist's der traurigsten hienieden. —
Was hat, o Schicksal, dieser Mensch gethan,
Daß mit des Wahnsinns bangen Finsternissen
Du ihm verschüttet hast die Lebensbahn,
Aus seiner Seele seinen Gott gerissen?

Meter: iambic
Die Brautfahrt .
by Joseph von Eichendorff

Und er trägt die süße Beute
Jubelnd aus dem Schloß auf's Schiff,
Drunten harren seine Leute,
Stoßen froh vom Felsenriff;

Meter: trochaic
ROBERT QUISCARD.
by Jaroslav Goll

Stojí klášter na skalině,
nahoru se stezka vine,
stezkou průvod s rakví vchází,
mužův sto ji doprovází.
Všickni smutně kloní šije,
rusé vlasy popel kryje,
v černý plášť se každý halí,
oheň zrakův slzy kalí.
Cestou slyšet lkání steré,
z kláštera zní „miserere!“
Postavili rakev na zem,
umlkli hned všichni rázem.
Jeden počne slzy roně,
pokorně se mnichům kloně:
„Přijměte to drahé tělo,
aby tiše v hrobce tlelo!
K modlitbám on neměl času,
k rvačkám vodil svoji chasu;
zlato sbíral na rozcestí,
kupcům pomoh’ břímě nésti;
celý týden shromažďoval
a v neděli rozhazoval:
vína píval, co sud stačil,
na děvče se nezamračil.
Padl v boji bez pokání,
ale bůh má smilování,
on ho jistě neutratí –
lepšíť byl než mnozí svatí!“
Kostelem zní lkání steré,
mniši pějí „miserere!“
Šedý mnich mu odpovídá:
„„Před soudcem on počet vydá.
Vina jeho převeliká:
modleme se za hříšníka!
Jazyk tvůj se bohu rouhá:
do nebe jest cesta dlouhá,
vysoko jsou nebes stany,
svatý Petr střeží brány.““
Ze sta hrdel smíchy znějí,
„miserere!“ mniši pějí.
„Na severu na pobřeží
slavná Normandie leží.
Dvanáct synův Tankred splodil,
dvanáct rekův v boje vodil:
Jedenácti dohromady
lepšíť Robert, lvíček mladý!
Větší chrabrost, krásu těla
Italie neviděla:
rusé vlasy, jak lví hříva,
dlouhá brada prsa skrývá,
zraky jako Vesuv žhavé,
v hrdle hlas jak hromy řvavé,
v hlavě rozum převěhlasný,
v srdci lest a úskok šťastný –
Ó! že více neožije!
Neapole, Apulie
statný rek by s námi dobyl,
saracenské psy by pobil,
císaře by z Říma splašil,
benátské by loďstvo strašil,
Cařihrad by vydrancoval,
kořistí nás poděloval;
statného by syna splodil,
jenž by syny naše vodil!“
Zazní pláč a lkání steré,
mniši pějí „miserere!“
„Dosti, mniši, již těch skřeků,
netřeba jich tomu reku!
Klášter stojí na skalině,
strmá stezka sem se vine,
tvrdší jest než mnohé hrady –
přece Robert Quiscard tady!
Do nebeské dál je říše,
nebe strmí ještě výše:
ať se sebe výše zdvihá:
Petr brány neuhlídá!“
Každý ku rakvi se dere,
umlkuje „miserere!“
Najednou se víko zvedne,
mnichův sbor jak stěna zbledne:
Robert Quiscard v plné zbroji
před stuhlými mnichy stojí!
Muži střesou popel s hlavy,
odhazují černé havy,
mžikem sto se mečův blýská;
Robertova chasa výská.
Vesele se pohřeb vrací,
rakev div se nepokácí;
rakev zlatem naplněná,
pod břemenem chasa stená.
Cestou slyšet plesy steré,
z kláštera zní „miserere!“

Meter: trochaic
September, 1918
by Amy Lowell

This afternoon was the colour of water falling through sunlight;
The trees glittered with the tumbling of leaves;
The sidewalks shone like alleys of dropped maple leaves,
And the houses ran along them laughing out of square, open windows.
Under a tree in the park,
Two little boys, lying flat on their faces,
Were carefully gathering red berries
To put in a pasteboard box.
Some day there will be no war,
Then I shall take out this afternoon
And turn it in my fingers,
And remark the sweet taste of it upon my palate,
And note the crisp variety of its flights of leaves.
To-day I can only gather it
And put it into my lunch-box,
For I have time for nothing
But the endeavour to balance myself
Upon a broken world.

Meter: polymetric
Army of Occupation
by Sarah Morgan Bryan Piatt

At Arlington, 1866

The summer blew its little drifts of sound—
     Tangled with wet leaf-shadows and the light
 Small breath of scattered morning buds—around
 The yellow path through which our footsteps wound.
     Below, the Capitol rose glittering white.
  
 There stretched a sleeping army. One by one,
     They took their places until thousands met;
 No leader’s stars flashed on before, and none
 Leaned on his sword or stagger’d with his gun—
     I wonder if their feet have rested yet!
  
 They saw the dust, they joined the moving mass,
     They answer’d the fierce music’s cry for blood,
 Then straggled here and lay down in the grass:—
 Wear flowers for such, shores whence their feet did pass;
     Sing tenderly; O river’s haunted flood!
  
 They had been sick, and worn, and weary, when
     They stopp’d on this calm hill beneath the trees:
 Yet if, in some red-clouded dawn, again
 The country should be calling to her men,
     Shall the r[e]veill[e] not remember these?
  
 Around them underneath the mid-day skies
     The dreadful phantoms of the living walk,
 And by low moons and darkness with their cries—
 The mothers, sisters, wives with faded eyes,
     Who call still names amid their broken talk.
  
 And there is one who comes alone and stands
     At his dim fireless hearth—chill’d and oppress’d
 By Something he had summon’d to his lands,
 While the weird pallor of its many hands
     Points to his rusted sword in his own breast!

Meter: iambic