Žalm Zeleného Čtvrtku
by František Dohnal

„Zde u vchodu mne chvíli počkejte –
já v zahradu se půjdu pomodlit.“
Tak Kristus děl... Jen třem z nich pokynul,
by dále s Ním šli dovnitř zahrady.
To Petr byl a Jakub a pak Jan –
ti tři, již Proměnění Kristova
na hoře Tábor svědky byli kdys.
Ti s Kristem šli teď v šerou zahradu...
Noc byla teskná, těžká předtuchou,
a těžký byl i starých oliv dech.
I měsíc teď, jenž před tím zvečera
jak bílá lampa planul v azuru,
teď náhle zašel šedý za oblak
a matně jenom šerem prokmital,
jak ve smutečním flóru zahalen.
I olivy své hlavy stříbrné
tím teskným flórem smutku zastřely
a z oliv šerých šero sinavé
se rozlévalo celou zahradou...
V tom šeru Kristus mlčky dále šel
a za Ním tři, jež sobě vyvolil.
Pak pod širokou stanul olivou,
jež z oliv všech zde byla nejstarší,
a řekl třem: „Je smutná duše má
až k smrti... A tak hořký, hořký tak
je kalich strasti, který budu pít...
Jdu modlit se... Vy též se modlete,
by v pokušení pak jste nevešli,
neb hotov sice duch, však tělo mdlé“...
Pak malý kousek ještě odešel,
co kamenem by od nich dohodil.
Tam na kolena padl v pokoře
a k nebeskému Otci modlil se:
„Můj Otče nebeský, stůj při mně teď
v té hodině, jež ze všech nejtěžší.
Jdu vykoupení dílo dokonat,
jež na se vzal jsem věčným úradkem.
Jdu hříchy lidstva vzíti na sebe
a na smír za ně sebe v oběť dát –
Ty, Otče můj, mně k tomu síly dej“...
Tak Kristus modlil se...
V tom najednou
hlas hrůzný zazněl odkuds ze hlubin:
„Ty lidstva hříchy chceš vzít na sebe?
Ty, svatý, čistý, nad vše nejčistší?
A znáš jich počet? Sneseš pekla hnus?
Jsi vševědoucí – nuže tedy viz!“...
Jak z džunglí odkuds, pekla ze hlubin
dav vyřítil se příšer nestvůrných,
jak hrůzná lavina se valí blíž –
a na Krista se všichni sápají...
Och, pekla zplozenci! Co činíte?
To před Kristem kříž staví s chechtotem
a všichni na kříž zlobně věsí se,
by ještě těžší byla kříže tíž...
A stále větší je ta lavina,
nové a nové hříchy valí se,
celého světa hříchy valí se,
hříchy všech lidí, věků, národů...
A duše Krista hrůzou chvěje se:
Ty hříchy všechny vzít má na sebe
a smrtí hrůznou vinu hříchů smýt...
V úděsu náhlém zbledla Krista líc
a srdce zaúpělo v úzkosti:
„Och, Otče, možno-li, nechť odejde
ten kalich ode mne – však nikoliv
jak já chci, nýbrž jak chceš Ty, se staň!“ –
Nic nehnulo se v žalné samotě...
Jen úzkosti pot krápal po skráních...
A Kristus dále k Otci modlil se...
Teď nová bolest srdce sevřela:
Kříž stojí před Ním, och, tak krvavý,
a na něm vidí pníti tělo své,
rozdrané krutě, krutě napjaté,
že žíly všechny v těle praskají.
Na hlavě skleslé z trní koruna,
a každý trn se rdí jak rubínem.
Veliké hřeby trčí z rudých ran
a celé tělo bolně krvácí.
Krev rudá krápe z trnů na hlavě,
krev rudá krápe z hřebů velikých,
krev rudá krápe z ran všech na těle
a rudě barví zemi pod křížem...
A dole pod křížem tři postavy
zří Kristus státi stranou od davu.
Jak v mlhách zří je – přec je poznává,
ač clona smrti zrak již zastírá.
To Jan je Miláček – a vedle ta,
jež slzami mu nohy smývala –
a ta, jež ze všech stojí nejblíže,
to Matka Jeho, ze všech nejdražší!
Ta v němém bolu stojí bez hnutí
jak socha bolesti, zrak žalostný
tam vzhůru na kříž k Němu upřený...
Tu novým bolem stuhlo srdce Mu:
A Kristus zří, jak v hrůzném odraze
bolesti Jeho v srdce Matky žhou:
Co trpí On – to trpí Ona též!
Ty hřeby velké též Ji probily,
ty trny v hlavě Ji též bodají,
ty šlehy bičů stejně pálí Ji,
a všecku bolest, jak On na kříži,
tu všecku bolest Matka cítí též,
a jako z kříže Jeho oči k Ní,
tak Její k Němu hledí žalostně.
A muka Matky zpětnou ranou zas
rvou novou mukou srdce Kristovo
a muka Jeho znova stupňují...
A celé tělo Krista chvěje se,
pot hojnější vždy stéká po skráni,
a třesoucí se znovu šeptá ret:
„Och, Otče, je-li možno, odejmi
ten kalich ode mne – však ne jak já,
ale jak Ty chceš, nechať stane se!“...
A ticho zas... Nic nehnulo se kol...
A přece!... Slyšíš teď?... Co bylo to?...
Snad zahřmělo to v dálce ze mraků?
Či země zachvěla se zděšením?...
Kříž na hoře, hle, ve tmu halí se
a tma se šíří celé po zemi.
Též v zahradě teď tma jest úzkostná...
A ze tmy mluví kdosi ke Kristu,
hlas děsivý, jak z pekel propasti:
„Hleď, hříchy světa chceš vzít na sebe
a tolik muk chceš trpět nesmírných.
A k čemu, rci?... Že lidstvo vykoupíš?
A lepším učiníš, když život dáš?...
Dál v světě bude vládnout smrt a hřích!
Dál bude lidstvo vraždit, zabíjet,
dál bude smilnit, bude mamonit,
dál bude v zášti o sousto se rvát,
dál bude v pýše proti nebi hřmít
a proti nebi vzdorně zvedat šíj.
Tvůj příkaz lásky bude v posměch jen,
a v posměch světu bude i Tvůj kříž
a v nenávisti budou šlapat jej.
A jako Tebe na kříž přibili,
tak stejně na kříž přibijí i ty,
kdož cestou kříže půjdou za Tebou.
V arénách šelmám budou házet je,
pochodně smolné z nich v noc zapálí –
vidíš ty řady hrůzných popravišť?
Nač tedy bereš na sebe ten kříž?
Aby též jiným dals nést jeho tíž?“...
A dále skuhrá hlas ten děsivý:
„Nač chceš ten kříž? – Svět o něj nestojí!“
A Kristus vidí vše... Zří v úděsu
ty tisíce, ty davy bez počtu,
jež pyšnou zvůlí zhrdli Obětí
a svévolně se peklu vzdávají
a místo v život ve smrt věčnou jdou...
A Kristus chví se v hrozné úzkosti:
Tak hrůzná oběť a tak nesmírná –
a pro tak mnohé přece nadarmo!...
Jak černá noc ta krutá myšlenka
se lije nyní v duši Kristovu...
A na srdce jak smrt by sahala...
A nikde těchy, nikde posily!...
A Kristus slyší, jak tam na kříži
rtů zsinalých zní výkřik bolestný:
„Můj Bože, Bože, proč’s mne opustil?“...
Jak blesk by šlehl náhle ze mraků –
však hned zas ve tmě zmizel poděšen:
Tam pod olivou Krista klečet zřel,
tvář v úzkosti až k zemi skloněna,
pot v proudech stékal Jemu po tváři –
však pot ten rudý byl – byl krvavý.
A tolik bylo ho, že celou zem
kol Trpitele rudě zarosil...
A Kristus sténá v hrozné úzkosti
a po třetí tak k Otci modlí se:
„Můj Otče, je-li možno, odejmi
ten kalich ode mne.“ Však oddaně
hned zase dodává v té prosbě své:
„Než nemůže-li kalich minout mne,
leč bych jej pil, tak staň se vůle Tvá!“
A na novo blesk šlehl zahradou
a ozářil ji celou jasem svým
a kříž, jenž před tím krví zbrocený
jak hrůzný zjev stál v temno zahalen,
teď náhle jako slunce zaskvěl se
a byl tak velký, byl tak obrovský,
že od země až k nebi tyčil se...
A Kristus zří: Hle, miliony ruk
se k tomu kříži spíná s úpěním
a miliony rtů ždá toužebně:
„Ty, svatý kříži, spásou naší buď!“...
A Kristus zří ty miliony ruk...
Pak odevzdaně znova zašeptal:
„Již jdu, již jdu své dílo dokonat.
Jen posily mně k tomu, Otče, dej!”
Tmy kolem Krista náhle zmizely.
A měsíc zas stál tiše v azuru
a v šero oliv bílé světlo lil.
A před Kristem jak bílá lilie
teď cherub stál a s teskným pohledem
posily kalich Kristu podával...
Od brány právě kroky zazněly
a břeskla záře rudých pochodní...
A Kristus s tváří bledou, klidný však,
šel zrádci vstříc – vstříc hrůzné Golgotě...

Meter: iambic