III.
by Svatopluk Čech

Jaké boly zmítaly tvým nitrem,
Hanumane ubohý,
když ti v dálce soumrak zahaloval
rodné lesní ostrohy,
když jsi s kormy rozhlížel se v hoři
po neznámém, nekonečném moři
pod hvězdami cizí oblohy!
Ty, kol jehož skrání svity hvězdné
tkala dávnověká báj,
jehož chválou zněla svatá Ganga,
zněl i sněžný Himalaj,
jemuž Indů lid se zbožně kořil –
nyní hrubých šprýmů terč jsi tvořil
pro surovou námořnickou láj.
Tebe, jenž jsi býval světlou modlou
bytostí všech sourodných,
který’s poznával jen vroucí lásku
v matky loktech lahodných,
v jejích pohledech tak plných něhy –
tebe nutily teď důtek šlehy
do poklon a kejklů nehodných.
Takto vzácný zajatec se plavil
mnohou nocí, mnohým dnem;
cizokrajných břehů pestré zjevy
vůkol míjely jak snem,
až pak v dáli koráb na severu
v albionské mlhy smutném šeru
stanul ve přístavu hlomozném.
Tamo v dýmu námořnické krčmy
na rohožce z rákosu
op se choulil smuten – až tu náhle
větve známých kolosů
rozpjaly se nad ním přeširoko,
z tůně šeřivé jak báje oko
zasvítil mu kalich lotosu.
Listů obrovitých řásná zeleň
osvěžila skrání plam,
větví soumrakem se motýl zaskvěl
křídlatý jak drahokam,
svitla listím datle zlatohnědá,
sáhl po ní – chytil vzduch – Ó běda!
všechno bylo pouhý spánku klam.
Z jitra pán mu zřídil roucho vzácné:
Dobrodružný jevil tvar
klobouk dvourohý a chochol zářil
báječně jak víly dar;
rudý frak, pln okras filigranských,
klátil párem šosů dlouhatanských
kolem fialových šaravar.
Sedě na kvikavém kolovrátku,
pánovu jenž tížil plec,
vypravil se na pouť uměleckou
do Francouz, Vlach, do Němec,
od rév jihu k jedlím na severu
půl Evrópy proputoval věru
opičí ten kníže bezzemec.
Vítán dětí jásotem a smíchem,
musel jeviti svůj um
v ruchu měst i před vesnickou krčmou,
bavit obecenstva tlum,
uklánět se dvorně, klobouk snímat,
v karty hrát, z lodnické dýmky dýmat,
chodit po hlavě a píti rum.
Obvázav si zručně kolem šíje
bílé cípy ubrousku,
krmě krájel, pěkně na vidličku
sbíral kousek po kousku,
sklepníku frank podal velkodušně,
posléz parátka též užil slušně,
víno čistě setřev s licousků.
Peníze pak sbíral v pestrý klobouk;
někdy umělci též vhod
z ručky štědré zapadl tam sladký
sadu severního plod,
spával v loktech svého velitele –
zdálo se, že pustil z mysli cele
dálný prales a svůj božský rod.
Ale posléz omrzela plavce
kočovnická světem pouť,
zatoužil zas navinovat lana,
širým oceanem plout,
a tak jednou vstoupil ve přístavě
na koráb, jenž uchystal se právě
plachty k cestě dalné rozepnout. –
Impressario kýs genialní
záměrem byl velkým jat
jako Alexandr umělecký
dobýt Himalaje pat,
Musám žíznivým v panenské půdě
pod Indem a Gangem, na Nerbudě
nový živný pramen vytepat.
A hned sbíhaly se mimů davy
z východu a západu,
sletěly se balleriny, Divy
chtivé slávy, pokladů,
dobýt pirouettou, ariemi
Golkondu tam s diamanty všemi,
všechny skvosty Allahabadu.
Snily zlatohlasé primadonny,
jak jim sprchne do klínů
zlatý dešť a liják almandinů,
safírů a rubínů
a sbor baletní tam čekal milce
pod turbany z perel, chystal štilce
pro velebné nosy bramínů.
Stěží koráb, archa umělecká,
stačil pojmout do svých cel
vše, co svět, jenž z prken buduje se,
k Indu přeplaviti chtěl:
ohromnou tu spoustu různé zdoby,
beden, krabic, skřínek, garderoby,
vaty, vlásenek a líčidel.
Zpěvem hlaholíc loď Argonautů
hrdě brázdí mořský luh.
Na ní lodníkem pán Hanumanův
a s ním op dlí, věrný druh;
ó jak svitlo Hanumanu oko,
když kol něho volně, přeširoko
rozepjal se oceanu kruh!
Jaké city srdcem jeho vlály,
an skrz lan a rahen mříž
nocí teplou opět v záři skvostné
uvítal ho jihu kříž,
když loď, na obzoru zamodralém
zas mu jevíc sličné sbory palem,
k otčině ho nesla blíž a blíž!
A čím blíže k ní, op častěj v dumy
jakés vážné poklesá.
Jednou vyskočil – zrak postih’ v dáli
rodného zjev pralesa – –
než tu náhlá bouře vzteklou rukou
rozvířila hudbou hromozvukou
moře hlubinu i nebesa.
Hoj, tu na korábu přenešťastném
davy pěvců, akterů
tragedii svedli srdcelomnou,
hrůzně krásnou operu,
k nížto v tympany a tuby řvoucí
bouře hudla průvod dušervoucí,
o němž nesnilo se Wagneru.
Hanuman z té vřavy vyšplhal se
na stožár – v tom blesku žeh –
hromu rachot – vrchol stěžně klesl
v rozkypělé vlny šleh
a s opičkou, jež se na něm pevně
držela, hloub oceanu hněvně
vyplila jej na indický břeh.

Meter: trochaic