PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
“Dank fens of cedar; hemlock-branches gray”
by Frederick Goddard Tuckerman

from Sonnets, First Series

              VI

Dank fens of cedar; hemlock-branches gray
With trees and trail of mosses, wringing-wet;
Beds of the black pitchpine in dead leaves set
Whose wasted red has wasted to white away;
Remnants of rain and droppings of decay, —
Why hold ye so my heart, nor dimly let
Through your deep leaves the light of yesterday,
The faded glimmer of a sunshine set?
Is it that in your darkness, shut from strife,
The bread of tears becomes the bread of life?
Far from the roar of day, beneath your boughs
Fresh griefs beat tranquilly, and loves and vows
Grow green in your gray shadows, dearer far
Even than all lovely lights and roses are?

Meter: iambic
-CXLVII - A Josefa Vaca, reprendiéndola su marido
by Juan de Tassis y Peralta

«Oiga Josefa, y mire que ya pisa
esta corte del rey, cordura tenga;
mire que el vulgo en murmurar se venga
y el tiempo siempre sin hablar avisa.
Por nuestra santa y celestial divisa
que de hablar con los príncipes se abstenga,
y aunque uno y otro duque a verla venga,
su marido no más, su honor, su misa.»
Dijo Morales y rezó su poco,
mas la Josefa le responde airada:
«¡Oh, lleve el diablo tanto guarda el coco!
¡Malhaya yo si fuese más honrada!»
Pero como ella es simple y él es loco,
miró al soslayo, fuese y no hubo nada.

Meter: iambic
Imitación de Virgilio en lo que dijo a Eneas queriendo dejarla
by Quevedo

Si un Eneíllas viera, si un pimpollo,
sólo en el rostro tuyo, en obras mío,
no sintiera tu ausencia ni desvío
cuando fueras, no a Italia, sino al rollo.
Aquí llegaste de uno en otro escollo,
bribón Troyano, muerto de hambre y frío,
y tan preciado de llamarte pío,
que al principio pensabas que eras pollo.
Mira que por Italia huele a fuego
dejar una mujer quien es marido:
no seas padrastro a Dido, padre Eneas.
Del fuego sacas a tu padre, y luego
me dejas en le fuego que has traído
y me niegas el agua que deseas.

Meter: iambic
Prsten.
by Jan Daniel Korvín

V mém prstenu tkví ametystu vznět,
jak hvězda je v něm pevně zasazen.
Kdo ví, kdy prvně uviděl ho svět
a který první pozdravil ho den?
Už dlouho září, svítí pro podiv,
juž předkové ten jeho měli kov.
Ten, tuším, setrvá, co budu živ
i pak, až chladný obejme mne rov.
Snad potom ještě víc se rozsvítí,
až s mého prstu stane na novém,
snad dědic proto radosť pocítí
a výskne za mnou třeba nad rovem!

Meter: iambic
Podvečer.
by Rudolf Pokorný

Ticho, teskné ticho po světnici –
sedím, dumám opět při konvici...
A jak hledím do ní, vidím na dně
divný obraz míhati se ladně,
vidím, vidím matce v klínu dítě –
a pěsť chvátí číši křečovitě –
vidím na dně útlá dětská líce:
ne, ne, to já nejsem, matko, více!
Pusť mne, hořem šílím ve tvém klíně!...
Zachvěl obraz v plamenném se víně,
ale neprch’... Nuže, přízrak lepý
s číší zdrtím v tisíceré střepy!...
Vzúpěla mi číše pod nohama, –
neslyšel jsi ústa vzkřiknouť známá?
Opět – opět – ó když předojemně
skláněla se naposledy ke mně,
lkala tak – ach, tušila v tom pláči,
že víc dítě k srdci nepřitlačí...
Ticho, smutné ticho po světnici –
sedím, dumám opět při konvici.
Ha, co vidím přízraky jen samé?
Och, však se juž dávno spolu známe!
Růži – motýl ve kalíšku vonném!
Znali jsme se, však to úpí stonem! –
měli jsme se rádi – běda! znova
vyslovil jsem tajemná ta slova...
A sotva se první se rtů smeklo,
vzbouřilo mi v ňadru celé peklo.
Bláhový! – Však umím juž byť slepý:
opěť zvoní na podlaze střepy...
Divně sténají mně pod nohama,
jako ústa, dobře, dobře známá,
bědovala kdysi za tulákem,
skrytým v dálce horami a mrakem...
Ticho, vábné ticho po světnici,
sedím, dumám opět při konvici:
Kde jen dlí, že nevrací se ke mně!
Sčítám chvilky, hledím k dveřím temně –
ó můj bože! až tak náhle vkročí,
co jí poví ústa a co oči?
Dvéře vrzly – letím k ní jak děcko,
a co v srdci, v čelo líbám všecko!
Ó jak černá očka hledí na mne,
jak ty rtíky usměvavé, klamné
sklánějí se vroucně na mou šíji!
A ty ručky, sepjaté mi k skráním,
v čarokrásné, němé harmonii
svatým lásky mluví požehnáním!
Ticho, milé ticho po světnici –
sedím, dumám opět při konvici...
Vzpomínko! ty hudbo tajůplná,
kterak zní a blýská tvoje vlna!
Jako na výsluní skvoucí rubín!
Jako zápal z nejtajnějších hlubin,
jarní bouř i jarní snové zlatí:
tak mou mysl divokrásně chvátí!
Čarodějné z nitra ženou květy,
šeptáš-li mně líbeznými rety:
Hochu, hochu, kde tvůj úsměv dětský,
kde ty žárné touhy a sny všecky,
štěstí mládí, zápal lásky svatý!?
Jako hrob jsi, hochu, ledovatý!...

Meter: trochaic
Povzdech.
by Jaroslav Vrchlický

Kolébko, v které usmívá se
mé dítě sladkým žití snem,
ó živá básni v štěstí jase,
kde věřit lze a doufat zase,
jen pohled na tě – dojat jsem.
Ty hrobe v nesšlapané trávě,
kde neznámý můj dřímá děd,
sny jaké vzbouzíš v mojí hlavě,
že chvím se, váhám ostýchavě,
jak Hamlet jsem, jenž lebku zved’.
Kolébko, hrobe, mezi vámi
svět celý zmítá se a vře,
váš taj poutníka divně zmámí,
sám vejde v snivé vaše chrámy,
však jiným dvéře uzavře...

Meter: iambic
Jarní sen.
by Antonín Klášterský

V poledne to bylo a byl slunný den,
starý dělník Horák vyšel trochu ven.
A jak zář se lila a s ní vůně dech,
před továrnou pod strom do trávy si leh’.
Hlava k prsům padla, víčkem přimknul zrak,
krásný sen a zlatý zdál se jemu pak:
Viděl bílý domek, kolem něho sad,
červánek večerní v okna čistá pad’.
A on sedí před ním, kolem dětí kruh,
a co dál, je pole, lesy jen a luh.
On se v dálku dívá, z dýmky krouží dým,
teď vůz jede kolem zlatý obilím.
Děti v písku hrají, jeden smích a ruch,
a co dál je slyšet, kosa je a pluh.
Posel kráčí z města. „No, co, strýče, zdráv?“
„Jak se Bohu líbí.“ – „Nemám dobrých zpráv.
Dělníci prý kdesi nechtí pracovat,
bouře stále roste, ale také hlad.“ –
„Bouř a hlad a dělník? Sem v ten tichý kout
nemůže nic z toho ani zalétnout.“
Cítil klid a teplo, usmál se jen v snách,
a na vše, co v dáli, rukou v prázdno mách’.
Ale v tom se vzbudil. Přejel dlaní tvář,
kolem bylo všecko jeden svit a zář.
Úsměv ještě ze sna v tváři jemu ztuh’.
Řekl: Zrovna víno je ten jarní vzduch!
A jak pohnul hlavou a jak hnul se v před,
se své hlavy střásal jabloňový květ.

Meter: trochaic
Redención
by José Antonio Calcaño

Muéveme tu bondad, que me acaricia,
a esperar el perdón; pero no cabe
que remitas en mí culpa tan grave,
sin hacer menoscabo a tu justicia
Es tal la magnitud de mi malicia,
que tu misma clemencia hallar no
                     sabe
medio ni pena que mi crimen lave;
y aún dictando mi muerte, me es propicia
Haz, pues, lo que a tu gloria corresponde;
vuelve la faz del llanto de mis ojos,
y sólo ve como ofenderte pude
¡Descarga! ¡Es santo tu rigor! Mas dónde
el rayo me herirá de tus enojos,
que la sangre del Cristo no me escude.

Meter: polymetric
En el aniversario de los fusilamientos de los estu
by Francisco Sellén

En bárbaro holocausto vuestra vida
en flor sacrificó la hispana
                     hiena
que de asombro y horror al mundo llena
y en sus garras a Cuba tiene asida
Aunque la patria en duelo está sumida
y lucha por romper su atroz cadena,
¡Oh mártires! en medio su honda
                     pena
vuestro destino trágico no olvida
La sangre de tus víctimas, España,
manchó tu frente, deshonró tu mano,
y por siempre esculpió tu vil hazaña.
Y si todo, a la par que el viento corre,
se olvida y pasa, esperarás en vano
que el tiempo ese padrón de infamia borre.

Meter: polymetric
A la señorita venezolana Teresa G.
by Rafael María Baralt

Si del Guaire gentil en la ribera
naciste ufana entre risueñas flores,
y sus plateadas ondas los ardores
del sol templaron en tu edad primera
Si allí constante daba primavera
a tus tersas mejillas sus colores;
si todo te reía, si de amores
en torno a ti brillaba la pradera
¿Por qué luego, del Betis seducida,
la maternal orilla abandonaste,
prefiriendo el extraño al propio cielo?
Vuelve, Teresa, a do empezó tu vida,
o pagando el amor que me inspiraste,
dame una patria en el hispano suelo.
[POETA] El ardor que me inflama, niño avieso,
a Celia ingrata justiciero inspira,
tu dios, ella mujer, y no te aira,
verla ostentar el corazón ileso
El ardor que me inflama, niño avieso,
a Celia ingrata justiciero inspira,
tu dios, ella mujer, y no te aira,
verla ostentar el corazón ileso
[CUPIDO] Lleva con gloria de tu amor el
                     peso,
y en tan grande ocasión pulsa la lira
¿No es sublime el dolor que a
                  Safo inspira
el canto no mortal, en bronce impreso?
Lleva con gloria de tu amor el peso,
y en tan grande ocasión pulsa la lira
¿No es sublime el dolor que a
                  Safo inspira
el canto no mortal, en bronce impreso?
[POETA] De intentar el gran salto no respondo,
ni de vate llorón, quiero yo estado,
fugitivo andaré ¿Dónde me escondo?
De intentar el gran salto no respondo,
ni de vate llorón, quiero yo estado,
fugitivo andaré ¿Dónde me escondo?
[CUPIDO] Emprende ufano entre celestes flores
Y en tanto muero de tu luz privado;
que no verte es morir ídolo amado
Emprende ufano entre celestes flores
Y en tanto muero de tu luz privado;
que no verte es morir ídolo amado

Meter: iambic
MLADÝM.
by Karel Dostál-Lutinov

Mne znova budí k životu
ten zájem, jímž se ptáte po „Arše“;
mdlé srdce bije v novém tlukotu,
co hořklo, klesá v Léthé pohár vše.
Z těch Vašich zornic nové slunce plá,
a nová síla proudí v žilách mých,
jít s Vámi v města zapadlá
a vyrvati je z rukou pohanských!
Hrobkami mrtvých lebky starců jsou –
a jejich srdce sopky vyhaslé;
však Vaše zraky září důvěrou,
že porazíme všechno mdlé a zlé.
Já vím, že mnohá naděj uvadne –
má hruď je krvavá – hle – samý šíp –
i mezi Vámi vidím srdce proradné –
však žiju zas – jsem mlád – a je mně líp!
A věřím pevně: co jsem v pláči sel,
co zaléval jsem horkou krví svou,
že v srdcích Vašich vzejde do stébel
a zaplaví vlast zlatou úrodou.

Meter: iambic
LX.
by Gustav Pfleger Moravský

Však ještě více o tom povědíti,
V té knize nemám věru místa dosť;
Tu musím tedy rázem ukončiti
Tak pěstě čtenářů všech zvědavosť,
Již chtěli by snad konec básně míti.
Tak ponecháme bez vypravování
Našeho reka předlouhému spaní;
Že pozdě usnul, také pozdě vstane,
Ač rady lékařů všech draze dané
Vždy předpisují, bychom časně vstali
A na lůžko se časně odebrali!...

Meter: iambic
XIV. Vzácná milá.
by František Serafínský Procházka

Mám panenku jako květ,
mám,
nedám jí za celý svět
vám.
Jak pírko tancuje
a jak mne miluje –
to vím jenom sám.
Když má mlátit ječmínek
svůj,
zalívá radš barvínek
můj,
než plavku podojí,
hodinku prostojí –
Bůh ji opatruj!
Když má sušit jetele
v čas,
radš odstýlá postele
zas,
než nitku navleče,
celý den uteče –
inu, prosím vás!
Mám panenku jako květ,
mám,
dejte slovo, dám ji hned,
dám.
Jak pírko tancuje
a kterak miluje,
zví to každý sám.

Meter: trochaic
Soneto
by Julio Flores Roa

Cantaba el ruiseñor su serenata
En el nocturno piélago se hundía
detrás de la imponente serranía
la luna como góndola de plata
Cantaba el ruiseñor su melodía
En mi mente el recuerdo de la ingrata
mujer que en llanto mi dolor desata,
como un rayo de sol resplandecía.
Cantaba el ruiseñor bajo la umbría
Así como la niebla se delata
se dilataba mi melancolía.
Y en tanto que por la mujer ingrata
en llanto mi dolor se deshacía,
cantaba el ruiseñor su serenata.

Meter: iambic
K DOBRU
by Beneš Grünwald

Samotným dobrem nelze být živu,
na bedra nalož si hříchů svých díl:
hladovíš dřív, než jsi získal svou skývu,
neb jsi ji jinému odkrojil.
Buďtež jako hadové lstivi...
nejinak, nežli že zdřímne si ctnost;
beztak i kdyby konala divy,
vždycky ji na muky odsoudí zlost.
Poddá se člověk zlu, jež ho moří,
mlčí a trpí, kde křičet by měl,
červeň studu mu v svědomí hoří,
plíseň rozžírá mužnosti pel.
Hrdost a volnost! Krmě to chutno
nejvíc je těm, kdo souzeni k tmám,
ale z nich tomu je nad všecky smutno,
kdo si v svou krmi má naplíti sám.
Často si nevíme ve světě rady:
je ještě nebe neb dobro kdes?
A tu pak tušíme, že jest nám tady
blížit se k dobru i bez nebes.

Meter: dactylic
- 779 - Acto I, LAMBRA
by Lope de Vega

Cae sobre el dragón que le ha mordido
el indiano elefante, y en el prado
muerde aquel mismo pie que le ha pisado
el áspid, a vengarse promovido.
Celoso el toro, con feroz bramido
desnuda el verde bosque, y el pintado
tigre se arroja al mar precipitado,
del fugitivo cazador vencido.
No es en las fieras y animales solos
a quien la ira del vengarse alcanza
con tal solicitud, fraudes y dolos;
que la mujer, sin admitir mudanza,
tiene su condición sobre dos polos
que mueven el amor y la venganza.

Meter: iambic
HUS NA ČESKÝCH HRANICÍCH.
by Josef František Karas

Že vrátit mám se? Proč se vraceti?
Proč nejít v před, když v před vše musí jít
za svojím cílem. Život bez cíle
je mátožný a věru bezcenný.
Je nutno jíti. Pravdu obhájit.
Když list jsi napsal, pečeť přitiskneš.
Když pravdu’s řekl, uhnout nemožno.
Jde řeka zpět kdy ke svým pramenům?
Tam v dálce Praha. Prahu měl jsem rád,
kéž aspoň jednou ještě uzřel bych
tvůj bodrý lid a věže významné.
Však darmo želet. S Bohem, Čechy mé!
Co dále bude? Koncil? Otcové?
Je v proudu věc. Ať co chce, děje se,
už všecko řídí vzpruha vývoje:
čin každý volá po svém důsledku.
Snad vezmou tělo. Glejtu nevěřím.
Kněz takový hřích lehko odpustí.
Och, znám je! Ale kostky vrhli jsme,
a co nám padlo, s klidem přijmeme!

Meter: iambic
La novedad
by M. Carabias Martín

Comprad sin dilación y no esperéis
a que elijan el género este día;
recordad que con tiempo os advertía,
anunciando el surtido que sabéis.
Buenas Alfombras, superior tenéis
y completo surtido en Lanería,
Abacás, Gutapercha, Lencería,
Sofocantes manguitos si queréis:
Mantas, Toquillas, Sayas y Sombreros,
Agremanes, Botones, Cintas, Panas,
Rasos, Crepés Y Flecos y Plumeros,
Tapetes y Franelas pura lana;
y anhelo seáis vosotros los primeros,
no os quedéis sin géneros mañana.

Meter: polymetric
Sonetos – I
by Juan Martínez Villergas

Un día, y no por cierto muy remoto,
en un congreso con afán urgente,
tratose de elegir un presidente
sin intriga, sin riña ni alboroto.
Yo que allí estaba atisbo y
                     ando y troto
cuento, gracias a ser tan diligente,
con la unanimidad de aquella gente,
y ¿qué vine a sacar? Un solo voto
«Ese voto, me dio un gran juramento,
fue el mío», y lo juro por el bautismo;
y otro tanto escuché de más de ciento.
Pero aunque me lo tachen de egoísmo,
quiero decir para acabar el cuento,
que había yo votado por mí mismo.

Meter: iambic
Nebeský lékař.
by Vilém Ambrož

Nezoufej, když hříchů břímě
bolně tíží duši tvou,
k nebi zvedni skleslé týmě,
tam tě božská slova zvou.
Lékař nebeský tě volá,
On ti léky připraví,
kterýmž nemoc neodolá,
duše chorá ozdraví.
Hojivé se toky řinou
s nebes výšin v zemský dol,
svlaží-li ti duši vinnou,
zmizí hříchů tíž i bol.
Tvé-li oko slzy roní
pro veliký hříchů dluh,
doufej, že se k tobě skloní
milosrdný lékař – Bůh!

Meter: trochaic
Tercíny.
by Jaroslav Vrchlický

Má každý předepsanou dráhu svou
a když ji projde, co mu potom zbývá,
než odstoupit a zahalit se tmou?
Tak v Trojice tvář když se Dante dívá,
co může říci více? Zmlkne zcela,
jež světem hýbe, láska zaň pak zpívá.
Tak píseň Rossiniho oněměla,
tak Shakespeare klidně opustil svou scenu,
hůl čarodějnou zlomiv Ariela.
Co mohlo proň dál míti ještě cenu?

Meter: iambic
86.
by Friedrich Rückert

Wenn dich Glückwechsel trifft, denk', um dich nicht zu grämen:
Abnehmen muß der Mond, um wieder zuzunehmen.

Meter: iambic
MOUDROST.
by Jaroslav Vrchlický

Co chcem, kam spějeme, to v posled přece máme,
o tuhou hruď se vždy kde jaký odpor zláme.
Kdos šeptá, reptá kdos a jiný řve a štěká,
však tiše moudrý jde za dílem svým – a čeká.
V tom všeho tajemství, ať chaos dál se vztekal,
Bůh ve své moudrosti až na sedmý den čekal,
až klidně říci moh: Již dost, vše dobré jesti!
Nás zatím schvátí hrob, – mír aspoň, když ne štěstí.

Meter: polymetric
- LVI -
by Juan de Tassis y Peralta

La llama recatada que encubierta
la tuvo justo miedo de advertida
vuelva ahora de afectos impelida
al sol que la fomenta descubierta.
Amor es quien la sopla y quien despierta
mi antigua pena, al parecer dormida,
amor que alarga a mi deseo la vida,
y no da vida a mi esperanza muerta.
Yo estoy muriendo en medio de este fuego,
en esperar, y no en sufrir cobarde,
penas de olvido, olvido de mi muerte.
Mas no dejo de ver estando ciego
que no hay remedio, o bien que ya no tarde,
ni mal que contra mí no se concierte.

Meter: iambic
I. Jenom hezky k dvěma stranám,
by Karel V. Rais

Jenom hezky k dvěma stranám,
ale k levé trochu více,
čamara je dávno z módy –
lepší frak a rukavice.

Meter: trochaic
AKMÉ.
by Jaroslav Kvapil

Akmé, léta pominou jak den dnešní,
sladká slova básníka ústa jiná
budou šeptat nehodná a my zmlknem
ztraceni v sebe.
Co nás kdysi těšilo, svět nám urve
jak tu sloku básníka rozechvělou,
něhou našich vzpomínek duše cizí
hřáti se budou –
stačí Ti to, Akmé má, za to všechno,
co nám život nenechal neúprosný,
když Ti řekne Catullus líbaje Tě:
„Miluji Tebe!“?

Meter: trochaic
ROMANCE.
by Josef Kalus

Jozefek – jedle vzrůst –
Hanu pozdravuje,
svit blaha kolem úst,
Hana děkuje:
vzplanou jí tvářičky
jako dvě růžičky,
v ňadrech se srdečko
jak mlýnské kolečko
roztancuje.
„Jozefku, kudy jdeš?“
„Kácet ku hajíčku.“
„Máš na spěch?“ „Mám!“ – „Tak spěš!“
„Počkám na voničku,
jest-li mi ňákou dáš.“ –
„Dám, ale večer až.“
„Na trávu dojdeš?“ – „Snad.“
„Budu se ohlídat
po tvém líčku.“
„Vždyť nevím, přijdu-li.“
„Přijdi dozajista:
učiň mi po vůli!“
„Na bouři se chystá.“ –
„Bouře-li zahučí,
skryju tě v náručí.“
„Máš upřímně mne rád?“
„Jak se tak můžeš ptát?
Mám, buď jista!“
„Tak přijdu!“ Vzrušená
vběhne do chaloupky
a volá blažená
na psa, na holoubky,
sobjímá matičku,
zulíbá sestřičku,
pak na trávu jde v les,
kde milý šohaj dnes
kácí doubky.

Meter: iambic
- XXI -
by Fernando de Herrera

Un tiempo, aunque fue breve, osé atrevido,
por ventura atendiendo la victoria,
quejarme, y de mi afán mostrar la historia
a quien me trae en ciego error perdido.
Ahora, o con más lástima ofendido,
o cierto de la falta de mi gloria,
no hago de mis males más memoria
que si yacieran solos en olvido.
Pero el silencio al fin no puede tanto,
que en soledad no rompa, y lo que impide
su vista escribo, del dolor forzado.
Comienza el día, y doy principio al canto
y llanto que en la noche amor despide,
y llanto y canto avivan mi cuidado.

Meter: iambic
ESE ES EL HOMBRE
by Manuel Bernabé

Tener la bolsa abierta para el pobre,
tender la mano al mísero cuitado,
dar un jugoso préstamo al quebrado,
sin riesgo de que un día se lo cobre;
Las crisis resolver en un segundo,
ser ecuánime en triunfos y reveses,
no moverse jamás por intereses,
sin importarle lo que piense el mundo;
Mirar la situación con tal grandeza,
que nunca ha doblegado la cabeza;
—¡ La austera integridad crea sus goces!—
Llegar, en fin, a la más alta cima,
esclavo sólo de la propia estima...
Ese es el hombre: ALEJANDRO ROCES.

Meter: iambic
PÍSEŇ DCERY JEFTOVY.
by Jaroslav Vrchlický

Vše darmo! Zítra zabije
mne vlastní otec sám,
šer noci zrak mi pokryje,
propadnu smrti tmám.
Noc prchá zvolna. – Slunce jas
zřím nad horami plát,
ó družky moje, dokud čas,
jen hleďte milovat!
Já dítě, plna pokory
a plna radosti,
jež jdete se mnou na hory,
truchlíte v žalosti,
ó vizte, pouze to můj žel,
že bez muže jdu spát –
Než skloní se k vám Asrael,
ó hleďte milovat!
Ó dívky, jedno na pamět
si vštipte v noc i den,
jen jednou mládí září květ
a život jako sen.
Dnes, zítra, vždycky v den i noc,
ať vedro nebo chlad,
ať Jahve v tom či Bála moc,
jen hleďte milovat!

Meter: iambic
Liebeskraft
by Ernst Moritz Arndt

Wem flammet der Begeistrung heil'ges Feuer?
Wem pocht des Busens ungestümer Drang?
Wem braust der Strom durch meine goldne Leier
So freudig wie der Frühlingsbäche Klang?
O dir, die an dem weiten Flammenbusen
Die Pulse aller Wesen liebend wärmt
Und allgewaltig um den Born der Musen
Und um des Helden Tatenträume schwärmt.
Dir, Himmlische, schlag' ich die goldnen Saiten,
Dir rieselt meines Liedes Silberton,
Urania; schon in den Blütenzeiten
Der Vorwelt funkelte dein Feuerthron;
Du schlugest in das Chaos Lebensfunken,
Und Welten sprangen jubelnd aus dem Nichts,
Es kreisten Monde, Sonnen flogen, trunken
Des neuen Seins, die goldne Bahn des Lichts;
Von deinem Odem sprudelte die Quelle,
Die Blume öffnete den duft'gen Schoß,
Der Fisch durchschlüpfte seine Silberwelle
Und Würmchen liebten auf dem Erdenkloß.
Wes ist das Land, das Menschen aneinander
Mit losen Schlingen unauflöslich schnürt
Und freundlich seinen schlängelnden Mäander
Des Lebens leichten Schatten niederführt?
Von wessen Odem weht die heil'ge Flamme,
Die Purpur auf des Mädchens Wange haucht
Und, aufzudringen zu dem Götterstamme,
Im Styx der Kraft den Jüngling untertaucht?
Was färbt dem Morgenrot die Rosenwangen?
Was lehrt die Erden und die Sonne fliehn?
Die Blütenzweige flüsternd sich umfangen?
Die Blumen an der Blumen Lippen glühn?
O laß auch mich an deinen Busen fallen! –
Er schlägt für alles Leben ja so weit –
Mit deinen tausend Wogen laß mich wallen
Hinab den Strom in die Unendlichkeit.

Meter: iambic
Den bez tebe.
by Jaroslav Vrchlický

Den bez tebe, zda v skutku je to den?
To pološero jen a tucha dne.
Jak ve snu všecko mihne se a hne,
nechť v davu kráčíš, vždy jsi samoten,
a vše je zdání, přelud snu, jen sen.
Co v duchu zraje, co se k světlu pne
zpět padá, pouhé domněnky jsouc plen;
jen bolí, bodá všecko, trudí, žhne
v den bez tebe.
Jdu slepý, hluchý, kdosi volá mne,
já nerozeznám, byl to smích či sten,
byl orla skřek to nebo vytí fen,
mně jedno, na vše odpovídá „ne!“
den bez tebe.

Meter: iambic
Známo, že když Lotha žena
by František Ladislav Menhard

Známo, že když Lotha žena
zvědavě se obrátila
k Sodomě, že okamžitě
v solný sloup se proměnila.
Kdyby tak se mělo státi
každinké zvědavé ženě –
oj, což sůl by ihned klesla
o několik zlatých v ceně!

Meter: trochaic
JE PROTI NÁM, KDO NENÍ S NÁMI.
by Josef Václav Sládek

JE proti nám, kdo není s námi
a jediný byť vlas to byl,
kdo v nepřátel jej složil chrámy,
to krev už není našich žil!
My potřebujem mužů celých
a v boji, psotě vzdornou leb,
a myšlénku na čelech smělých
a pohrdu pro cizí chléb.
My potřebujem velkých lidí,
již bouři velké vzdorují,
a z celé duše nenávidí,
a z celé duše milují!

Meter: iambic
7. Dbej přírody a svého srdce hlasu;
by Adolf Heyduk

Dbej přírody a svého srdce hlasu;
kdo zákonům těch dvou chce vzdorovat,
smeť klidí pouze z hluchých žití klasů.

Meter: iambic
- LX -
by Argensola

Tuya es, oh Lucio, esa canción sin duda
como esa greña es de tu calva lisa,
y, a pesar de la tos y de la risa,
los dientes que en la boca el arte anuda.
Y así nos muestra Erine la tez cruda
del rostro, aunque sin rígida pesquisa,
del pegajoso lustre nos avisa,
verdadera su frente, cuando suda.
Recibe, por los versos que refieres
(pues que son tuyos) pronto y alabanza;
que a un tercero, que en esto funda agravio,
tu fe interior le sirve de venganza;
pues cuando allá en el centro de algún sabio
mueves envidia, tú de envidia mueres.

Meter: iambic
XVIII Jak orel pyšně létáš nad vodami,
by Tereza Dubrovská

Jak orel pyšně létáš nad vodami,
kde bílá mračna jako plachty krouží,
kde rosný závoj visí pod hvězdami,
noc do vln temných jasná křídla hrouží.
Tou nocí letíš, v níž se nebes chrámy
již otevřely, bílý den se dlouží,
kde v květném sadě Musy chodí samy
a lidská duše v ráji zemřít touží.
Ty, pěvče Boží, posvěcený slávou,
svit slunce září nad Tvou pyšnou hlavou,
a Musy vinou vavřín na Tvém čele.
A národ Tvůj, jejž lyra Tvoje slaví,
Ti ve svém srdci pomník věčný staví,
z té písně Tvojí poesie vřelé.

Meter: iambic