PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Dumky. I.
by Rudolf Pokorný

Po letech zas, po letech zlých
tě vidím, rodný krove,
kdež srdce v zpěv mi měnily
máť, ptač i červánkové.
Po letech zas, po letech zlých
mně ožils dumkou v hlavě:
hoj, světničko, hoj, matičko!
svatvečer právě...
Tu bělovlasý sedí kmet
a kolem drobných dětí,
jak kdy se sletí pěnkavy
na jabloňové sněti.
A dobrá stará matička,
co snáší a co slíbí! –
A z okýnka zří zlehýnka:
kdos ještě chybí...
Juž nechybí! Hle na prahu
tvůj – oči v slzách – synek!
Dnes přilet z dálky, zpěvavý,
tvář plna upomínek...
Což matička jej objímá,
a tatík k prsům tlačí,
a sestra, brat – o sladký chvat! –
radostí pláčí.
Po letech zas, po letech zlých
po rodném hledím krově:
čas mladým ustlal v podruží
a starým na hřbitově...
I přijde Štědrý večer zas
a v srdečka se vplíží,
a lehýnkou jen zpomínkou
zrak dětem sklíží.
A co se potom srdcím zdá,
a co se k hlavám sletne
z dob zářných zhaslé mladosti
a z mohyl vesny květné;
z těch očí dávno pozamklých,
z těch snův odletlých tlumu:
z těch vábných šer jim svatvečer
tká smutnou dumu.
O dumko smutná, dumko má,
pojď, zasedneme spolu –
juž připozdívá dnům se mým,
a srdce touží k stolu...
Kdož ví, ty věrná družko má!
jak po roce nám bude?
Zda přijdeš zas? – Jeť upír čas,
rty vždy má rudé!...
A kyne-li? – Ty nepůjdeš!
tys čárné dítě věků:
tys duše, která z člověka
přechází ke člověku;
jež z mrtvých prsou do živých
se věčně věků vkrádá –
ty světlý sne zhaslého dne,
má dumko mladá!

Meter: iambic
- 68 - Un lindo de este tiempo
by Lope de Vega

Galán Sansón tenéis, señora Arminda;
toda la fuerza tiene en las guedejas;
bravas salieron hoy las dos madejas;
llore Anaxarte, Dafne se le rinda.
¿Qué manutisa, qué clavel, qué guinda
en púrpura con él corrió parejas?
Y más con los bigotes a las cejas,
que en buena fe, que no sois vos tan linda.
Y como escriben que la diosa trina,
globo de plata en el celeste raso,
los perros de los montes desatina,
este hidalgo lebrel, sin hacer caso,
alzó la pierna, remojó la esquina,
y por medio se fue su paso a paso.

Meter: iambic
Heimweh
by Gottfried Keller

An den schönen Limmatborden,
Die so grün ins Wasser hangen,
Bin ich manches Mal gegangen,
Wenn die Erde jung geworden
Und den Frühlingsmantel wob,
Wenn die Wasser voller klangen
Und bis vor die Füße drangen,
Daß der Pfad sich schwellend hob.
Wenn die Welle singend flieht,
Ist's, als höre man Geschichten,
Was im Oberland geschieht,
Weit ins Niederland berichten;
Und wenn man stromaufwärts sieht,
Will es scheinen, daß die ganze
Innre Schweiz im Firnenglanze
Auf der Flut herniederzieht.
Ausgespannte Netze schimmern
Zwischen blütenweißen Bäumen,
Perlend in der Sonne flimmern
Sie von feuchten Wasserschäumen.
Und ein Knäblein schläft im Kahn,
Wiegend sich in jungen Träumen;
Ohne Hast und ohne Säumen
Schafft der Vater nebenan.
Ja, mit ruhig festem Schritte
Schreiten dort die Männer hin!
Klar und einfach ist die Sitte,
Klug und ernst der freie Sinn.
Und in ihrer sichern Mitte
Wuchsen Recht und Freiheit groß;
Das Gesetz schmückt jede Hütte,
Jeden Herd ziert ein Geschoß.
Etwas Wein auch pflanzt der Bauer
An der Berge grünen Füßen,
Wenn auch manchmal etwas sauer:
Arbeit weiß ihn zu versüßen.
Längst schon wohnt an jenen Flüssen
Rasche Tat, entschloßnes Handeln,
Daß vor ihrem heitren Wandeln
Gram und Sorge schwinden müssen.
Hier, an diesem fremden Strand,
Sind die Weine stark und süß,
Und es gleicht das edle Land
Auch wohl einem Paradies;
Aber dumpf und ungewiß
Sind die Herzen und die Blicke,
Und verworrene Geschicke
Walten in der Finsternis!

Meter: trochaic
329.  Die gantze Dreyfaltigkeit hufft zur
 Seeligkeit.
by Angelus Silesius

Die Allmacht zeucht mich auf/ die Weißheit weist mich an/
Die Gütte hilffet mir/ daß ich inn Himmel kan.

Meter: iambic
Klopstock
by Friedrich (Maler Müller) Müller

Dann, wenn er, unter den säuselnden Ästen des Frühlings,
Vom Himmel die Gottheit ruft,
Oder mit unsterblichen Schwingen
Über die Sonn' ihr entgegenfliegt –
Möchte dann ein einziger Blick,
Den er der fallenden Erde nachwirft,
Meinem bewundernde Blicke begegnen!
Ach, dann wär' diese Träne verklärt ...
Dann müßte das schattige Ungeheuer Vergessenheit
Ewig tief
Unter meinem Namen hinschweben!

Meter: polymetric
DOMA
by Antonín Sova

Muž, herec denně prostuduje
v salonku svoje figury
a z různých kusů opakuje
výjevů pestré potpourri.
Pak před divadlem uchystaný
se loučí s ženou polibky
a závoj z jemných vláken stkaný
jde sejmout z luzné kolíbky,
kde nad vše sladší dřímá dítě,
jemuž jak růže plane tvář.
A vedle kočka přede hbitě
a krb svých ohňů ssílá žár.
Pak jenom slyšíš hodin zvuky
a kolébavku bzučivou;
hned kniha paní klesne z ruky
v snů chvíli bujnou, blouznivou. –
Jí stačí tento salon malý
jak muži umělecký svět,
jejž haní kritika neb chválí
dle svojich šablon řadou let;
jí stačí věřit svému muži,
ač mnohdy nucen políbit
též primadonnu, bledou růži
a lásku svou jí vyjevit,
vlas rváti si pro mnohé lásky
a znáti dobře žárlivost,
a líbat čelo mnohé krásky
jak chce to kusu spletitost;
jen když je doma stále stejný,
tak milující, něžný tak,
když stejně líbá v ret jí chvějný
a dítě své v ten luzný zrak!

Meter: iambic
Retrospect
by Rupert Brooke

In your arms was still delight,
Quiet as a street at night;
And thoughts of you, I do remember,
Were green leaves in a darkened chamber,
Were dark clouds in a moonless sky.
Love, in you, went passing by,
Penetrative, remote, and rare,
Like a bird in the wide air,
And, as the bird, it left no trace
In the heaven of your face.
In your stupidity I found
The sweet hush after a sweet sound.
All about you was the light
That dims the greying end of night;
Desire was the unrisen sun,
Joy the day not yet begun,
With tree whispering to tree,
Without wind, quietly.
Wisdom slept within your hair,
And Long-Suffering was there,
And, in the flowing of your dress,
Undiscerning Tenderness.
And when you thought, it seemed to me,
Infinitely, and like a sea,
About the slight world you had known
Your vast unsconsciousness was thrown . . . 
    O haven without wave or tide!
Silence, in which all songs have died!
Holy book, where hearts are still!
And home at length under the hill!
O mother quiet, breasts of peace,
Where love itself would faint and cease!
O infinite deep I never knew,
I would come back, come back to you,
Find you, as a pool unstirred,
Kneel down by you, and never a word,
Lay my head, and nothing said,
In your hands, ungarlanded;
And a long watch you would keep;
And I should sleep, and I should sleep!

Meter: polymetric
1.
by Ada Christen

Ist denn mein ganzes Sein verwirrt,
Daß Alles ich jetzt anders schau';
Erscheint mir doch die ganze Welt
Ein schmutzig Bild nur, Grau in Grau.
Ich lebte gern und lachte gern
Wie sonst ein Menschenkind –
Doch Alles glotzt so fratzenhaft –
Dies Grau, es macht mich blind.

Meter: iambic
Vánoční strom.
by Josef Flekáček

Tmavá noc kouzelným jasem vzplála,
zlatem hoří vážné čelo hor,
k nebi zpěvy zní a díků chvála,
šumí les a ozvěnou zní bor;
„Narodil se Kristus, světa spása!“
„Sláva Bohu!“ radostně svět hlásá.
Růže volá: „Děcku nebeskému
vonný pách dám, sladkou vůni svou!“
Šeptá lípa: „Z medu květů jemu
připravím já krmi lahodnou!“
Vážný dub jim v souhlas hlavou kyne:
„A v mém stínu ať si odpočine!“
„Já snad oběť neměla bych žádnou?“
usmívá se jabloň košatá,
„k nohám jeho jablka ať padnou,
hleďte, jak jsem jimi bohatá!“
Třešeň plesá: „Plod mu dám svůj sladký,
ať si pochutná na klíně matky!“
Hrušeň, fík i každý keř tu praví,
jaký dar Ježíšku uchystá;
svatou noc tvor každý vroucně slaví,
nejchudší má dar svůj dojista;
jenom jedle jehličí má chudé –
šeptá sobě: „Jaký dar můj bude?“
Stojí v lese plna smutných vzdechů:
„Nemohu nic Ježíškovi dát!“
Slzy roní do lesního mechu,
jakýs hlas tu slyší šepotat;
anděl jasný s nebe k ní tu letí,
usedá na jehličnaté sněti.
„Žes tak skromná, chudá, jedle milá,“
počal anděl hlasem líbezným,
„láska Boží tebe vyvolila,
abys byla stromem Kristovým;
v záři světel zlatem budeš pláti,
dary štědré budeš rozdávati.“
Jedle stojí v paláci i v chatě,
posvátné když přijdou vánoce,
v třpytu světel září jako v zlatě,
divukrásné nese ovoce;
po věky již lidem září, hlásá:
„Narodil se Kristus, světa spása!“

Meter: trochaic
Arguijo, Juan de Sevilla, 60- Sevilla, 1623 Poeta español, gran artífice del soneto, que practicó a lo largo de su acomodada vida. Procurador en Cortes. Su obra en sonetos está dedicada la mayor parte de ella a la los personajes pertenecientes a la Mitología. Soneto
by Juan de Arguijo

De ciega oscuridad y horror cubierta
está la tierra, en tanto que el hermano
de la silvestre diosa sale ufano
del rojo Oriente por la ebúrnea puerta.
Ante sus ojos ve la muerte cierta
el piloto en el piélago inhumano
mas dando el viento a sus deseos la mano
en vida trueca la esperanza muerta.
Tras la importuna guerra se consigue
para dichosos años paz segura.
Tú, pues en medio de tus males fía;
que al fin es cosa cierta que se sigue
tras la tormenta, guerra, noche oscura,
buen tiempo, dulce paz, alegre día.

Meter: iambic
A ti
by Joaquín Lorenzo Luaces

Aunque en tus verdes años juveniles
de amor sintieras la punzante espina,
tú no sabes de amor, joven divina,
en la pompa mayor de tus abriles
No has sentido los celos que sutiles
nacen, y estallan cual preñada mina;
el estupor de la cercana ruina,
el odio cruel ni los temores viles
Tú no has bebido en ponzoñoso ramo,
sedienta del amor y los placeres,
la atmósfera de muerte en que me inflamo.
Y ejemplo al hombre, espanto a las mujeres,
no has amado jamás como te amo,
ni te han odiado como odiarme quieres.

Meter: iambic
- LVI -
by Bocangel y Unzueta

Huye por minas de cristal y grana
en Finea diluvio sucesivo;
piedra que excluye el propio humor nativo
por quedarse más piedra, más tirana.
Helado pedernal, herido mana
vivas centellas que le fingen vivo.
Finea llora; miente el sensitivo
humor si acaso la trató de humana.
En tempestad de amor, amor, ondea,
y en agua, en rayos, en suspiros ciego,
repite de una muerte mil ensayos.
De fuego son tus lágrimas, Finea.
En tempestad donde es el agua fuego,
la muerte es corto efecto de los rayos.

Meter: iambic
- 74 - La Circe (Madrid, 1624, fol. 226v)
by Lope de Vega

Tuvo Platón por firme fundamento,
que toda inteligible especie estaba,
desde el punto que el alma se formaba,
asida a nuestro humano entendimiento.
Y que la ciencias, que estudiaba atento,
era que el alma entonces se acordaba
por la especie existente, que causaba
de lo que ya pasó, conocimiento.
Reprobole Arístoles, diciendo,
que era tabla desnuda susceptiva,
hasta saber las ciencias torpe y rudo.
Y por tu ejemplo la verdad entiendo,
Mario, pues es tu forma intelectiva
de toda ciencia espíritu desnudo.

Meter: polymetric
Má vzdálená lásko,
by Marie Calma

Má vzdálená lásko,
vesnickým večerem
jde s klekáním úzkost se šerem.
Temno se krčí v keřů houšť,
travnatá luční rovina,
nadějí ranních vidina,
klene se jako poušť.
A na hřbitůvku za mříží,
kde drahým lidem ustlali,
je plno květů pod kříži,
jak kdyby mrtví dýchali
vzdálenou láskou.
Pohnul se vítr v osení –
do rosné trávy poklekám;
vždyť v temnu tom si projít mám
svůj život a své spasení,
má vzdálená lásko!

Meter: iambic
Ciertas peticiones de los hombres a Dios
by Quevedo

«¡Oh fallezcan los blancos, los postreros
años de Clito! Y ya que, ejercitado,
corvo reluzga el diente del arado,
brote el surco tesoros y dineros.
»Los que me apresuré por herederos,
parto a mi sucesión anticipado,
por deuda de la muerte y el pecado,
cóbrenlo ya los hados más severos.»
¿Por quién tienes a Dios? ¿De esa manera
previenes el postrero parasismo?
¿A Dios pides insultos, alma fiera?
Pues siendo Stayo de maldad abismo,
clamara a Dios, ¡oh Clito!, si te oyera;
y ¿no temes que Dios clame a Sí mismo?

Meter: polymetric
Die achtzeilige Stanze
by Friedrich Schiller

Stanze, dich schuf die Liebe, die zärtlich schmachtende – dreimal
Fliehest du schamhaft und kehrst dreimal verlangend zurück.

Meter: polymetric
Tolstoj.
by Adolf Heyduk

To bylo k jitru v jihu Čech,
mrak s mrakem nebem pílil,
mně z ňader těžký dral se vzdech
a k prsům leb se chýlil.
Stesk k nebi pozvedal mi tvář,
i zastavil jsem v chodu –
hle, divná rudě zlatá zář
se vznesla na východu.
Od země rostla výš a výš
a vzrostla na postavu,
ta v brázdách šla a chýžím blíž
a v nebi měla hlavu.
Div gigant rolník byl – já žas’ –
cit z očí plál mu měkký,
a z ňader proudný zářil jas
jak příboj zlaté řeky.
Jím oslněn byl les i luh,
až v úsvitu se ztrácel –
to Chelčického slunný duch
k nám z východu se vracel.

Meter: iambic
- 139 - Reprehende el poeta los que hablan enflautado
by Lope de Vega

Si cumplo con la lengua Castellana,
Resolución diciendo, ¿qué concepto
es llamarla Análisis, o que efecto
Tópica a la invención, cosa tan vana?
Ampliar la lengua propia es cosa urbana,
adulterarla, es bárbaro defecto,
porque su idioma y cándido dialecto
con voces peregrina se profana.
Las nuevas frases como al vulgo ocultas,
de los antiguos términos, se abstraen,
y así el remedio, Fabio, dificultas.
Unas voces se inventan, y otras caen,
pues hasta las mujeres andan cultas,
hurtando a las naciones lo que traen.

Meter: iambic
1L: Ey, Meister Gottlieb! fangt doch an,
by Joseph Franz Ratschky

Ey, Meister Gottlieb! fangt doch an,
Mal freundlich drein zu gucken!
Ihr seht ja aus, als zwänge man
Euch Heerlinge zu schlucken.
Wer kann, wenn Ihr es für und für
So treibt, in Euch sich finden?
Ihr schleicht herum, als solltet Ihr
Erlahmen und erblinden.
Pfui doch, Gevatter, pfui! entsagt
Dem stäten Spintisiren!
Was nützt's, dass Ihr Euch selber plagt?
's hilft doch kein Protestiren,
Müsst Eure Scheitel schmücken sehn
Mit einem Zopfperückchen;
Denn denkt, so kahl herumzugehn,
Das wär' ein feines Stückchen.
Zwar säh' ich diess mein schwarzes Haar
So jämmerlich verschnitzeln,
Ein solcher Streich würd' unfehlbar
Auch mich gar höchlich kitzeln.
Allein mit Gunst! den weisen Mann
Macht kein Geschick verlegen:
Er stellt, wenn er's nicht ändern kann,
Dem Unglück Trost entgegen.
Seht! geht's Euch mal wie Absalon,
(habt Euch's doch wohl notiret,
Was man
Uns zu Gemüth geführet,
Als wir als Diktatoren dicht
An dem Katheder sassen,
Und, um den Judenstaat uns nicht
Viel kümmernd, Kirschen assen?)
Ihr könnet dann gar säuberlich
Dem Lanzenstoss entrinnen:
Ihr lasset die Perück' im Stich,
Und tummelt Euch von hinnen.
Drum, wie gesagt, ermannet Euch,
Und hängt nicht stäts die Ohren!
Ihr habt ja doch kein Königreich
Durch Euern Zopf verloren.
Seyd froh, dass Ihr der Todsgefahr
So leichten Kaufs entkommen,
Und diessmal mit dem Büschlein Haar
Der Tod fürlieb genommen.

Meter: iambic
19.
by Emanuel Geibel

Ach, wer hat es nicht erfahren,
Daß ein Blick, ein Ton, ein Duft,
Was vergessen war seit Jahren,
Plötzlich vor die Seele ruft!
Also kommt in dieser süßen
Frühlingszeit von Wald und Fluß
Solch Erinnern oft und Grüßen,
Daß ich tief erschrecken muß.
Weisen, die gelockt den Knaben,
Dämmern auf in meinem Ohr:
Dunkle Sehnsucht, längst begraben,
Zuckt wie Blitz in mir empor.
Und wenn hoch die Sterne scheinen,
Geht im Traum durch meinen Sinn
Winkend, mit verhaltnem Weinen,
Die verlorne Liebe hin.

Meter: trochaic
Soneto
by Jorge de Montemayor

En ese claro sol, que resplandece,
en esa perfección sobre natura,
en esa alma gentil, esa figura,
que alegra nuestra edad, y la enriquece,
hay luz que ciega, rostro que enmudece,
hay pequeña piedad, gran hermosura,
palabras blandas, condición muy dura,
mirar que alegra y vista que entristece.
Por eso estoy, Pastora, retirado,
por eso temo ver lo que deseo,
por eso paso el tiempo en contemplarte
¡Extraño caso!; ¡efecto no pensado!;
¡qué vea el mayor bien cuando te
                     veo
y tema el mayor mal yendo a mirarte!

Meter: iambic
Los hoyuelos de Lesbia
by Juan Nicasio Gallego

Cruzaba el hijo de la cipria diosa
solo y sin venda la floresta umbría
cuando, al pie de un rosal, vio
                  que dormía
al blando son del mar mi Lesbia hermosa;
y al ver pasmado que su faz graciosa
los reflejos del alba repetía,
tanto se deslumbró que no sabía
si aquello era mejilla o era rosa
Alargó el dedo el niño entre las flores
y en ambos lados le aplicó a la bella,
formando dos hoyuelos seductores
¡Ay, que al verla reír, la dulce
                     huella
del dedo del amor mata de amores!
¡Feliz el que su boca estampe en ella!

Meter: iambic
141
by Josef Vlastimil Kamarýt

Kdo v své mladosti nerad zpytuje,
pozdě v starosti toho lituje.

Meter: polymetric
JEŠTĚ SVÉ HVĚZDĚ.
by Jaromír Borecký

Ó, hvězdo má,
záštito mého žití,
svůj roztoužený zpěv vždy k tobě vznáším zas;
tvůj jas mi plá
a do snů věčně svítí,
ať vírný žití slap vře syče jako plaz
a sebe divočej se pode mnou v tmy řítí:
vírů jek slaď,
svých paprsků zlať
dál v bolnou skráň mi klad’!
Když trpět jen
bylo mi usouzeno,
já nepříznivý los chci klidně žitím nést;
vždy haně v plen
když padnout má mé jméno
za snahy nejčistší, za ideálů zvěst,
za pravdu, krásy sen a dobra těžké věno:
ústrk se zhusť,
v bouř žití mé vúsť,
jen ty mne neopusť!
Svých trestů tíž
snášet chci bez reptání,
i z domnělých jen vin vždyť ve svém nitru dost
jsem trpěl již,
se muče za pokání
a krutě poutaje svých smyslů háravost.
Já poznal prázdnotu, již rozkoš obeclání,
požitků svod;
a výčitek hlod
se hluboko mi vbod.
Přec jsem však hrd
jiným se vyzpovídat
než tobě, hvězdo má, již v duše tmu zřím plát;
tvůj soud buď tvrd,
chtěj si mne na smrt vydat,
ty k tomu právo máš, neb ty jen můžeš znát
i všecky příčiny. Je snadno hanu kydat
srdce ne v dno,
však probádat, zlo
v něm svážit za dobro.
Ó, hvězdo má,
Nadšením mému mládí
a Láskou jinošství jsi byla v bludných snech,
vždy vědomá,
co žití svádí, ladí,
i mhou vždy shlížejíc se jeho ve vírech;
ty sladkým otcovstvím jsi spiala proud, jenž pádí:
odpouštět dej,
v dnů soumračný děj
se dál vždy Pravdou, Dobrem, Poesií stkvěj!

Meter: iambic
Zpomínka náhrobní Františkovi Lad. Čelakovskému, pěvci „Růže stolisté, ohlasu písní Ruských a Českých.“ (III.)
by Josef Uhlíř

Ačtě vím, že vzal jsi lyru zlatou
– Vyvolenec Boží – v onen svět,
Bys tam dále mohl v hymnách pět
„Vůli Páně“*) tady započatou:
Předc jen duší přebolestně jatou
K Tobě vzpínám uslzený hled,
A můj drtil úly žertomluvný ret
Neumí, než kvílet nad Tvou ztrátou.
Ba my všichni, co Tvé písně známe,
Volajíce k nebi smutně lkáme,
Dárce života a jeho délky
Že Ti nepřál aspoň tolik let,
Kolik listů má té „růže“ květ,
Jíž jsi nesmrtelné zpíval znělky.

Meter: trochaic
LEGENDA O SELSKÉ PRAKTICE
by Jan Neruda

„Od pondělka do soboty
čteno tedy šest mší svatých –
stará taksa – jen šest zlatých –
nehledímť já na novoty!“
Proti děkanovi sedláček
rozpačitě hledí na sáček.
„„Budou-li jen platny, víte-li!““
„Jakžpak nebyly by, příteli,
svatá mše nám ve všem vypomůže!
Nyní ale se vědít může,
k jakému jste dal číst účeli?“
„„Inu, velebníčku, – já mám v stáji
vola; je mu chlapu jako v ráji!
Dostává, co mu jen hrdlo ráčí,
mláta, otrub, sotva žlab že stačí,
přec je mrcha jenom kost a kůže.
Nu tak pomyslím si: rozum muže
všude konečně přec nedostojí;
a tu pravím tedy k ženě svojí:
čerte ďáble, copak dělat máme,
nejlíp bude snad, když vyprodáme? –
Žena na vola si k stáji zajde,
a pak praví: Snad se něco najde! –
Nechme prozatím všech lektvarů –
víš co, muži, dojdeš na faru!
Děkan soudek odhora až dolů,
ztloustl tak jen od samých mší svatých –
dejme jich též něco svému volu,
snad se vyplatí nám těch pár zlatých!““

Meter: trochaic
PÍSEŇ V DUCHU NÁRODNÍM.
by Karel Sabina

Za horu, za horu, za vysokou,
Odvezli družbové milenku mou,
Družičky zpívaly, kantor jim hrál,
Nevěsta plakala, ženich se smál.
Po lesích hledal jsem po zelených
Památky ztracených blažení svých;
Památky našel jsem – moje milá
V podhájí řešínském odpočívá.

Meter: dactylic
- XXIII - De amor, puesto antes en sujeto indigno, es enmienda blasonar del arrepentimiento
by Juana Ines de La Cruz

Cuando mi error y tu vileza veo
contemplo, Silvio de mi amor errado,
cuán grave es la malicia del pecado,
cuán violenta la fuerza de un deseo.
A mi misma memoria apenas creo,
que pudiese caber en mi cuidado
la última línea de lo despreciado,
el término final de un mal empleo.
Yo bien quisiera, cuando llego a verte,
viendo mi infame amor, poder negarlo;
mas luego la razón justa me advierte
que sólo se remedia en publicarlo,
porque del gran delito de quererte
sólo es bastante para confesarlo.

Meter: iambic
16. Můj dědoušku rozmilý,
by Josef Uhlíř

Můj dědoušku rozmilý,
pohleď, jak jsme veseli.
Vlásky Tvé jsou prosivělé,
ale srdce mladé, vřelé.
První učí nás Tě ctíti,
druhé k Tobě lásku míti.
A my rádi tak činíme,
neb Tě milujem a ctíme.
Ó kéž Bůh Tvé krásné stáří
radostí a blahem daří,
a Ti ještě hojně let
s námi dá zde pobydlet!

Meter: trochaic
69. Eine Andre etwas weitläufftiger
by Christian Wernicke

Die Eingezogne,
Weil er der Freyen stets auf ihren Hacken lieget;
Die Eingezogne,
Weil er der Freyen traut, und die betrügt ihn mehr.

Meter: iambic
Před zimou.
by Alois Škampa

Jde zima zas a mrazí hruď až na dno
– a žalno opět bude tady všem,
kdo v hlubinách jen dávné mají chladno,
a bez lásky zde tráví v žití svém....
Proč chvěju se; proč zimy té se bojím?
Jen teskno vůkol cítím napořád.
Ó, přej mi drahá, – aspoň štěstím tvojím,
když mé mi schází, abych směl se hřát!
Vždyť tobě v lásce netřeba se báti,
že mrazu dech tvé blaho umoří;
vždyť ve tvou líc se vždy zas růže vrátí,
ret miláčka když na ní zahoří!
A mně, když vím, jak oba jste tu šťastni,
zas teplo dávné peruť zahřívá,
já nezřím víc to prázdné hnízdo vlastní,
a novým jarem cit můj okřívá!

Meter: iambic
Tus ojos
by Manuel Reina

Son tus ojos, mi bien, negros diamantes
en que relumbra el sol del mediodía;
ojos llenos de erótica poesía,
de llamas y promesas embriagantes
Tus ojos son espejos fulgurantes
que reflejan la hermosa Andalucía
con su pompa, su gracia y su alegría,
sus campos y sus cielos deslumbrantes
Cuando me asomo a tus pupilas bellas,
miro vergeles, árabes palacios,
mares de plata y luz, noches de estrellas,
patios floridos, ferias bulliciosas,
la Giralda riendo en los espacios,
y el amor sobre céspedes y rosas.

Meter: polymetric
44. Auf das verlorne Kleinot, Herrn M. Olearien überschicket
by Paul Fleming

Latona sah mir zu, o du mein wahrer Freund,
da ich dir diß Sonnet, das schlechte, heute machte,
als ich das edle Schiff mit unsrer Schaar bewachte,
das Schiff, das Menschen hat und scheuet keinen Feind.
Ich neigte mich vor dem, was an ihr göttlich scheint.
Sie schien, ich schriebe fort, bis ichs zum Ende brachte;
mit diesem trat herfür der junge Tag und lachte
mich aus den Rosen an, in welchen, wie man meint,
er Thejens Tochter küßt. Ich war, wie Freunde pflegen,
von ganzem Herzen froh von deines Glückes wegen,
das für dein Reichsein wacht und deinem Schaden flucht.
Was Mund- und Herzensfreund, was suchst du deine Sachon,
für welche Nacht und Tag die muntern Sterne wachen,
daß sie auch ihr Verlust selbselbsten wiedersucht?

Meter: iambic
- LXXXVII -
by Fcode Borja

Perdiste, o Clori, la mayor riqueza,
que el cuerpo tiene, y la mejor del alma,
igual en todo a la divina palma
corona de tu Angélica belleza.
Y un solo honor, que a nuestra vil flaqueza,
concede el cielo, que piadoso acalma
el mar común, que no consiente calma
sino le enfrena celestial pureza.
Corrida estás, pues yo afrentado quedo
de ver en mano súplica oprimida
la hermosa flor, admiración del prado.
Cobre el error en tus desdichas miedo;
que a veces nace del temor la vida,
y aciertos nobles del amor errado.

Meter: iambic