PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Sonnenwendspuk
by Clara Müller-Jahnke

Da blitzt aus mitternächtgem Dunkel
ein ferner fahler Schein herauf;
mit Augen, licht wie Sterngefunkel
steht meine Kindheit vor mir auf;
sie grüßt so süß, und lächelnd lauschen
möcht ich den Worten, die sie spricht, –
ich hör ihr Raunen, Flüstern, Rauschen,
doch ihren Sinn erfaß ich nicht.
Da hallt in nächtlich-tiefem Schweigen
ein leiser Laut wie Harfenton,
da gaukelt um mein Bett ein Reigen
von Freuden, die mir längst entflohn –
Mir ist, als sollt noch einmal wenden
die dunkle Bahn sich sonnenwärts:
mit leisen, kühlen Geisterhänden
pocht meine Jugend an mein Herz.
O Kinderlust, verklungne Weise
von Heimatflur und Vaterhaus,
du nahst wie Gottes Engel leise
und teilst des Lichtes Botschaft aus –
O Liebe, die mit Rosenketten
mein liedersprühend Haupt umwand,
kommst du noch einmal, mich zu retten,
zu retten von des Abgrunds Rand?! –
Von der Adventszeit geht die Sage,
sie locke manch verlornes Kind
zur Heimkehr – ach, durch leere Hage
streicht seufzend der Dezemberwind,
das ist die Nacht der Sonnenwende, –
doch glänzt für mich kein Weihnachtslicht –
O Herr im Himmel, mach ein Ende,
denn meine Kraft zerbricht – zerbricht! –
O Herr im Himmel, mach ein Ende! –
doch schon erblaßt der matte Schein;
dumpf schlägt die Uhr: – der Sonnenwende
Gespensterstunde bricht herein.
Und wieder tönt ein Raunen, Locken
wie Nixensang, wie Geisterchor. –
Mit fliegenden Pulsen, tief erschrocken
richt ich vom Lager mich empor.
Ein Gaukeln ist's, ein irres Schweifen –
die alten Götter sind erwacht,
die fieberheiße Stirne streichen
mir Schemen der Mittwinternacht, –
aus längst verschollner Vorzeit Feiern
klingt Zauberkunde dumpf herauf:
das Haupt umhüllt von Nebelschleiern
steht meine Zukunft vor mir auf.
Sie hebt beschwörend ihre Hände,
wie Drudenweisheit klingt ihr Spruch:
»du stehst an deines Lebens Wende –
nun gilt es Segen oder Fluch!
Zwei Wege hat auch dir beschieden
geheimnisvolle Schicksalsmacht –
der eine führt zu Licht und Frieden,
der andre in die ew'ge Nacht.
Der eine führt durch steinige Gründe,
der andre durch ein blumig Tal –
ein Pfad des Lichts – ein Pfad der Sünde!
Die Götter lassen dir die Wahl!
Es quillt empor aus einem Borne
des Guten Strom – des Bösen Macht« –
so klingt der Spruch der Schicksalsnorne
in schweigender Mittwinternacht.
Ihr Blick erlischt in Sterngefunkel,
ihr Wolkenkleid zerfließt in Luft;
nun hellt kein Schimmer mehr das Dunkel,
und keine süße Stimme ruft.
Ein Warner war es – kein Erretter,
der dem Gefallnen naht voll Huld, –
klug sind sie doch, die ew'gen Götter,
und wahren sich vor jeder Schuld! –
Klug sind sie schon seit Odins Zeiten:
sie gaben uns ein fühlend Herz,
sie stellten uns in Kampf und Streiten,
sie warfen uns in Not und Schmerz.
Sie weisen uns den Kelch der Rose
und mahnen höhnend zur Geduld . . .
und bricht der Schild im Kampfgetose,
so tragen eben wir die Schuld!
Zwei Wege wurden uns beschieden
durch strengverhüllte Schicksalsmacht:
der eine führt zu Licht und Frieden,
der andre in die ew'ge Nacht.
Der eine: Tragen und Entsagen,
der andre: Lust und Lebensmut. –
Und wird der Himmel mir zerschlagen,
so geh ich durch der Hölle Glut.

Meter: iambic
Soneto
by Tomás de la Vega

Paloma Virgen, que la verde oliva
alegre lleva con ligero vuelo;
zarza, que ardiendo, de Moisés el celo
aumenta, y prodigiosa lo cautiva:
Arca del Nuevo Testamento viva,
antes labrada que lo fuese el Cielo;
Judith valiente, que bañado el
                     suelo
dejó con sangre de la Bestia altiva
¡Oh! cándida Cordera palestina,
que ofrece a Gedeón el Vellocino;
Esther graciosa, que por ella inclina
el Padre al Verbo de su Solio trino:
A tan alteza, Fénix peregrina,
Inmaculada Concepción convino.

Meter: iambic
Allerhand schöne Raritäten und schöne
 Spiele - Wercke/
 Welche auf dem
 Binnisch - und Gräntzischen
 Hochzeit-Feste vorgestellet
 der Teutsche Welsche Mann.
by Johann Georg Gressel

Jhr köntet noch vielmehr in meinem Kasten sehn/
Allein ich werde nur ein weniges noch zeigen/
Schaut her/ hier sehet ihr ein schönes Braut-Bett stehn/
Worin der Bräutigam mit seiner Braut wil steigen/
Die Wiege steht nicht weit von dar
Und wartet auf drey viertel Jahr.
Schöne Rarität/ schöne Spiele-Werckerc.

Meter: iambic
Z historie literatury české.
by Karel Havlíček Borovský

Plesnivina, moli, Jezoviti
Českých knížek hubitelé lití.

Meter: trochaic
Anděl smrti.
by Karel Babánek

Anděl smrti ve tmách letí...
Dole ve vsi zavyl pes.
V nízké jizbě ruce dětí
sepjaty jsou dlouho dnes.
Někdo v nízká okna hleděl,
za dveřmi kdos zůstal stát –
Ti, kdož bděli náhle jizbou
cítili dech mrazu vát.
Noci té prý dlouho sýček
volal – kdosi chodil vsí...
Po celou noc úzkostlivě
vyli ve vsi do tmy psi!

Meter: trochaic
1L: Zehn Tage wird eher in Himmel kummen,
by Friedrich von Logau

Zehn Tage wird eher in Himmel kummen,
Der neuen Calender hat angenummen.

Meter: iambic
- CXXXVIII -
by Lope de Vega

Inmenso monte, cuya blanca nieve
te muestra antes de tiempo encanecido,
en ti quiero vivir, por ver si ha sido
fuego este amor, pues acabar se debe.
Pero si está en el alma, aunque más pruebe
hacer de nieve a su memoria olvido,
será trabajo eterno del sentido
y de mi largo error engaño breve.
Nieve por nieve al fin, puerto por puerto,
blancura y condición, Lucinda helada,
a mi fuego darán remedio cierto.
¿Oh duro puerto una mujer airada!
pero pásele yo quedando muerto,
que a quien cansa el vivir, la muerte agrada.

Meter: polymetric
1L: Das Recht des Stärkern ist am meisten wert.
by Jean de La Fontaine

Das Recht des Stärkern ist am meisten wert.
Hört, wie es diese Fabel lehrt.
Ein Lämmchen löschte in der Flut
Des klaren Quells des Durstes Glut.
Da lag – o böses Ungemach! –
Ein Räuber an demselben Bach,
Ein wilder Wolf, mit leerem Bauch.
Der rief voll Gier und Wut:
»wer lehrte dich so kühnen Brauch,
Zu trüben meinen Trank?
Wer Frevel treibt, der sühnt es auch!«
Das Lämmchen zitterte und sank
Demütig in die Knie.
»sire,« sprach es, »Sire, bedenken Sie,
Daß ich weit unterhalb von Ihrem Platze trank,
Und da die Wellen talwärts gehn,
Blieb dort, wo Eure Majestät geruhn zu stehn,
Das Wasser ungetrübt und blank.«
»du trübst es doch!« rief streng das wilde Tier.
»auch weiß ich, daß vor Jahresfrist du mir
Viel Übles nachgeredet hast.« – »Vor einem Jahr?«
Entgegnete das Lamm, »eh ich geboren war?
Ich trink noch heute an der Mutter, Sire!«
»so war's ein Bruder denn von dir.«
»ich habe keinen.« – »Nun, so war's aus deinem Bunde
Ein andrer – wie ihr immer schimpflich von mir denkt,
Ihr, eure Hirten, eure Hunde.
Ihr, die ihr sämtlich Bösewichter,
So muß ich Rache üben alsobald.«
Er griff das Lamm und schleppte es zum Wald
Und fraß es – ohne Recht und Richter.

Meter: iambic
Die Lust des süssen Todes.
by Johann Georg Gressel

Die süsse Hefftigkeit der allerschönsten Lust
Ließ
Die da sein Himmelreich/ und Seele seiner Brust/
Der
Und in die Sclaverey des schönsten Gottes bringet.
Doch
Sie wolt mit ihm zugleich in solcher Lust verderben.
Denn
Und lehnte sich aus Zwang auf seinen Schäffer-Stab;
Doch da er leben wolt/ starb er zu tausendmahlen
Als unterdessen nun auf ihrer schönen Brust
Der Schäffer Himmels-Kost geschmeckt in voller Lust/
Und sie sein Sterben sah/ und seine Liebes-Quaalen/
Sprach sie mit sanffter Stimm’/ und einem schwachen Blicke:
Mein liebster Schäffer stirb/ ihr Geister weicht zurücke/
Die
So starb nun dieses Paar/ indem es sich erhitzte/
Doch
So wie mein Leben stirbt/ so wil ich auch verderben/
Stirb/ liebste
Wenn du mein Leben stirbst/ ich nicht mehr leben kan - - - -
So sind die Liebenden in Anmuth hingestorben/
Doch sie durch einen Tod/ der voller Lust/ verdorben/
Und dessen Lust verdient/ daß man um todt zu seyn/
Von neuem tausend mahl schöpfft Geist und Odem ein/
Weil ihre Sterbens-Pein zu neuen Lüsten nützte.

Meter: iambic
Zkušenost.
by Jaroslav Vrchlický

Zkušenost je stará panna,
nudná někdy, moudrá vždycky,
žádná netkne se jí rána,
osud lidský
hádankou jí nikdy není,
probuzení
z klamných v beznaději
snů vždy trofej její.
Čeká tichá na ženicha,
ten jak motýl dále letí,
zkušenost jen za ním vzdychá,
v mládí nemohla mu spěti
do objetí.
Však se dočká,
sněhu vločka
až napadne v jeho vlasy,
ocení pak její krásy.
Stará panna pedantická
má svou normu,
na vše formu,
celkem k štěstí apatická,
v soudu svém však vždycky lidská.
Květů málo
zbylo a již vyvětralo;
čas vše stírá,
ona však to všecko sbírá:
trochu pýří, trochu mechu
pro útěchu,
pokud člověk neumírá.
Dobře ví, nechť dnes se nehne,
naposled že každý vběhne
v její náruč, proto čeká,
mládí bouř ji nepoleká.
V posled všecko takto zřídí,
svět i lidi,
žeň svou sklidí,
ženou k boku tobě lehne.
Ovšem ženou trochu chladnou,
vždy však lepší – nežli žádnou.

Meter: trochaic
- XXXIX -
by Diego Hurtado de Mendoza

Salid lágrimas mías, ya cansadas
de estar en mi paciencia detenidas,
y siendo por mis pechos esparcidas,
serán mis penas tristes mitigadas.
De mil suspiros vais acompañadas,
y por tan gran razón seréis vertidas,
que si mi vida dura por mil vidas,
jamás espero veros acabadas.
Y si después, llegando el final día,
do por la muerte dejaré de veros,
hallase algún lugar mi fantasía,
el alma, que aun en muerte ha de quereros,
a solas sin el cuerpo lloraría
lo que en vida ha llorado sin moveros.

Meter: iambic
Praha 1903
by Josef Mach

Snad revoluční vichřice již vane,
snad orli z evropských již vylétají bahen.
Zde dosud bezvětří a plachty potrhané
bez hnutí visí se stěžňů a rahen.
Lákají fjordy, moře, dálky svůdné,
sny nejkrásnější do boje jdou pro ně.
Však cesta křivá vede kroky bludné
na Rosmersholm, kde straší bílé koně.
Praha je černá jako zříceniny
a šedá jsou a bezbarvá jsou slova.
Nad šedé dny a černé peleriny
svítí jen rudá hříva Koberova.
V bezedné ticho prázdnoty se kloní
podzimní slunce, oko překrvené.
Zpěv ptačí nezvoní ni zvony nezazvoní
a tvrdé zlatky v kapsách teprve ne.
A k smíchu jsou ti věštby hvězdopravce,
sám na nešťastné narozen-li hvězděs.
Kdes v černé dálce mlýn je na Doubravce
a v modré dálce Dubá je a Bezděz.
Pár rozcuchaných hlav se záhadami moří,
když do hnizd studených jim zimní vítr duje.
A jenom jedna z nich, jež plamenem vždy hoří,
za nocí nejtmavších na slunce pamatuje.

Meter: iambic
- 1297 - Acto II, FÉLIX De Los pleitos de Inglaterra
by Lope de Vega

¡Oh, noche, que por sendas mal formadas
huyendo vienes del ligero día,
que desde el indio, por incierta vía,
te sigue, las espaldas enlutadas!
Esconde tus estrellas argentadas
para que llegue a ver la prenda mía,
que de mi atrevimiento desconfía,
las luces de sus ojos adoradas.
Hoy, con tu negra máscara pretende
la hermosura encubrir, por quien suspira
el alma que en su puro rayo enciende.
Más tiene amor mi dicha por mentira;
que no basta que goce lo que entiende,
pues no goza del bien quien no le mira.

Meter: iambic
- II -
by Argensola

¿Cuál mérito aspiró, Filis, a tanto,
si no fue remitiéndose a la suerte?
¿Cómo me ofreces hoy, con ofrecerte
para sujeto de mi humilde canto?
Ya con súbitas alas me levanto,
pues tu favor en cisne me convierte,
para hacer a la envidia y a la muerte
gloriosa injuria y apacible espanto.
Cantaré cómo arroja en tu hermosura
divinidad el alma, y como inspira
en todas tus acciones influencia;
Y cómo en tu mirar muestra la ira
tanta conformidad con la clemencia,
que no sé si amenaza o asegura.

Meter: polymetric
XXV. Já neříkám, že dívko, miluji Tě,
by František Jaroslav Rypáček

Já neříkám, že dívko, miluji Tě,
já nemluvím, že Tys mým andělem,
já nehlásám, mé drahé, krásné dítě,
že jsem Ti věrným, vroucím přítelem,
já nepravím, že duši mou jsi jala
v síť očí Svých, mé mysli poklid vzala
a vznítila žár v srdci rozchvělém!
Já neprojevím, že jsi mých snů bohem
a že mě stíháš v každém kročeji,
že cesta žití zarostla mi hlohem,
že Ty jen můžeš dáti naději –
já nepovídám, že umírám touhou,
když nevidím Tě dobu dlouhou, dlouhou –
když oči Tvé se na mne nesmějí!
Já nenaříkám, že jsi pobouřila
v mých bujných prsou citův okean,
já nežaluji, že jsi pokořila
mé hrdé čelo, že jsi ze všech stran
mou bytosť poutem lásky obejmula
a nové světy v duši přivanula,
v ní posvětila ideálům stan!
Já nepíšu Ti, žes mým nebem svatým,
mým sluncem, hvězdou, růží, květinou,
já nevzkazuji, že Tvým slovem zlatým,
Tvým objetím mé stesky zahynou
a v srdci vzplane radosť čistá, vroucí –
však říkám stále v hloubi duše žhoucí:
Ó dej mi, Bože, jen ji jedinou!...

Meter: iambic
273. Proč třesu se, když choro v lůžko lehne
by Adolf Heyduk

Proč třesu se, když choro v lůžko lehne
mé dítě? Ach! Strach zžehá starou hruď,
a bojím se, že náhle v požár šlehne.

Meter: iambic
Vřídlo Karlovarské.
by Karel Alois Vinařický

Nechať řeky v dolech ječí,
a se chlubí jakkoliv,
že snad nosí lodě větší –
vřídla jsou mi větší div.
Teplice a Karlovary
po všem světě slynoucí,
lůna země naší dary,
vrou z propasti horoucí.
Temně na dně hučí vřídlo,
pára skálou cpe se ven,
napružené varu křídlo
prudkým tryskem skáče v den. –
Kdož té rokliny dno skalné,
kdož tu dílnu vřídla zná?
kdož ty síly pružné, valné,
vřelých vod těch vyskoumá?
Z vůle Boží mocně vládnou
po tu dobu živlové;
co nám div, jím hrou je snadnou,
každý hrá dle vlohy své.
A z té hrůzy léky vaří
dobrodějná příroda! –
chvalme, jenž tím lidi daří,
Boha, všeho původa!

Meter: trochaic
Lujuria
by Joaquín Dicenta

Cuando murmuras con nervioso acento
tu cuerpo hermoso que a mi cuerpo toca
y recojo en los besos de tu boca
las abrasadas ondas de tu aliento.
Cuando más que ceñir, romper intento
una frase de amor que amor provoca
y a mí te estrechas delirante y loca,
todo mi ser estremecido siento
Ni gloria , ni poder, ni oro, ni fama,
quiero entonces, mujer Tú eres mi vida,
ésta y la otra si hay otra; y
                  sólo ansío
gozar tu cuerpo, que a gozar me llama,
¡ver tu carne a mi carne confundida
y oír tu beso respondiendo al mío!

Meter: iambic
71. Osiřelá.
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Pod Hosínem dubina,
U dubiny rolí:
Děvčina tam pleje len,
Srdéčko ji bolí.
Jakby ji nebolelo,
Když matička v hrobě;
Bratr, sestra zemřeli,
Ona siré robě!
Slunéčko již zapadá,
Soumrak doly kreje;
Děvče samo na poli
Ještě lníček pleje.
Chladný větřík v dubině
Hustým listím věje,
V nářku děvče ubohé
Ještě lníček pleje.
Měsíc v tmavou dubinu
Bledé světlo sije –
Děvče ještě na poli
Pláčem líce myje.
Vůkol ticho – v dubině
Lesní holub houká,
Osiřalé v žalosti
Srdéčko se puká.
Na obloze dennice
V tiché doubí svítí –
Děvče hořem zemřelo,
Nebude víc plíti.
Pod Hosínem dubina,
U dubiny rolí –
Děvče, jenž tam plelo len,
Srdce nezabolí.

Meter: trochaic
- - Da la razón el poeta, de que la boca de Juana fuese rosa
by Lope de Vega

Tiraba rosas el Amor un día
desde una peña a un líquido arroyuelo,
que de un espino trasladó a su velo,
en la sazón que Abril las producía.
Las rosas mansamente conducía
de risco en risco el agua al verde suelo,
cuando Juana llegó, y al puro hielo
puso los labios de la fuente fría.
Las rosas entre perlas y cristales
pegáronse a los labios tan hermosas,
que afrentaban claveles y corales.
¡O pinturas del cielo milagrosas!
¿quién vio jamás transformaciones tales,
beber cristales y volverse rosas?

Meter: iambic
Ritter Nativus
by Ludwig Eichrodt

Du sollst mir den Gefallen thun,
Du augenschöne Maid,
Laß mich in deinen Armen ruhn
In stiller Heimlichkeit!
Wir kosen, wir scherzen,
Wir sinken selig hin,
Und lassen Herz an Herzen
Die süßen Stunden fliehn.
Wie traurig ist, wie trüb und trist,
Wie ohne Ziel und Zier,
Wie Freuden leer und ledig ist
Dies Alltagsleben mir!
Wie traurig, wie trübe,
Wie ohne Lenz und Licht –
Ein Leben ohne Liebe
Lohnt sich der Mühe nicht.
Es zündet schon der Abend traut
Die Himmelslichter an,
In grünen Wipfeln wird es laut,
Die Nachtigall voran.
Die schmeichelnden Winde
Verwehen die beste Zeit,
Komm an mein Herz geschwinde,
Du augenschöne Maid!

Meter: iambic
1L: »nein, herziger Vater,
by Christian Friedrich Daniel Schubart

»nein, herziger Vater,
Noch oft wird sie fließen
Aufs nächtliche Lager,
Noch oft werd' ich seufzen
Aus mattgeöffneten Lippen:
Brüderlein, wo bist du?
Herzen Ludwig, wo weilst du?
Zwo Rosen waren wir,
Ein Männlein du, ein Weiblein ich;
An Einem Stengel standen wir,
Kos'ten einander so freundlich,
Scherzten so hell und so launig –
Und ach! vom Stengel riß
Die Hand des Schicksals dich.
Nun schwank' ich allein am Stengel,
Ich armes Julchen, allein!! –«

Meter: iambic
XXII. BALLATA V RÁNU MASOPUSTNÍM.
by Jaroslav Vrchlický

Je chmurná, deštivá noc v karnevalu,
mdlé šero jitra mračno zdávit hrozí
a ulicemi hlučí steré vozy,
jež dámy domů dovážejí z bálů.
To bude krásných snů, jež nesplní
půst života! To bude zvadlých kytek
a stužek strhaných! Ó dávné časy!
Sta útlých ňader se tu rozvlní
tou starou komedií, jejíž zbytek
mdlým dozvukem se i v mém srdci hlásí.
Ó jak je líto mládí, lásky, krásy!
A přece musí zhynout bez milosti...
Do koní práská vozka Čas jak v zlosti
a vozy hrčí... Naslouchám jim v žalu.

Meter: iambic
Na Lafontainea.
by Hugo Václav Wunsch

Tvá skromnosť divem básníka
jest ctnosti Tvojí vlajkou,
a hrdosť, pýcha, ješitnosť –
vše u Tebe jest „bájkou“.

Meter: iambic
- LVII -
by Hernandode Acunya

«Cantad, pastores, este alegre día
porque en las selvas memorable sea
y, pues tan altamente aquí se emplea,
de amor se canten versos a porfía;
que hoy hinchen nuestros campos de alegría
con su vista la bella Galatea;
hoy huye en parte do jamás se vea
la gran tristeza que sin ella había».
Así dijo Damón, y los pastores,
al son de sus zampoñas, comenzaron
a alabar aquel día tan venturoso;
la ninfas del Tesín, llenas de flores,
con su suave concepto acompañaron
el canto pastoral dulce y sabroso.

Meter: iambic
1L: Wer diß bey Hofe hat gethan,
by Friedrich von Logau

Wer diß bey Hofe hat gethan,
Was man ihm nicht verdancken kan,
Der geh bey Zeiten selbst davon;
Der Haß ist sonst gewiß sein Lohn.

Meter: iambic
Církev svatá – ozdobená krásně
by František Sušil

Církev svatá – ozdobená krásně
Nebeského jestiť vládce choť,
Roucho její – hvězdorodá broť,
Jenž jí plyne s údů libořásně.
Svět jí v rukou spočívá jak chásně,
Od ní čerpá balsam pro lopoť;
Nebe přístav, vesmír jest jí loď;
Bílá cesta – odstín její pásně.
Říše její – nebe, zem i moře,
Za podnoží proměnnou má lunu,
Světy hvězd jí slouží za korunu.
Pohled její – úsměv libé zoře,
Hudba její – nadhvězdové hlásky,
Žezlo její – berla Boží lásky.

Meter: trochaic
- - Argumento Libro XVII
by Lope de Vega

Fórmanse los dos campos, y consulta
a Brandalisa Garcerán, y en tanto
entre JERUSALÉN y Belén santo
ninguno la batalla dificulta.
Mata Marbelio a Uberto, a quien sepulta
su hijo con debida pompa y llanto,
véngale Alfonso, y dando al Asia espanto,
cubre de rojo humor la arena inculta.
Encuentra Garcerán con el temido
Branzardo, a Ismenia hieren, y él la pone
en su caballo, de piedad movido.
Ella a quererle el corazón dispone,
que es efecto de amor vencer vencido,
y no hay amado, a quien amor perdone.

Meter: iambic
A una hermosura que murió de repente con un reloj en la mano
by Jacinto Polo de Medina

Ese volante que continuo expía
es siempre en lo viviente presuroso,
en Nise, que murió de lo dichoso,
avisos quiso ser y fue porfía
No muere, no, reloj, de tu armonía
la que vivió lo breve de lo hermoso,
tú que en su lozanía presuroso
un mérito apresuras más que un día
Si en frágil duración de los instantes
tiene su mayor prisa en lo que dura,
¿cómo su oficio de morir ignoras?
Sin ejercicio mueves tus volantes
Que a quien le dan por vida una hermosura
es perezosa edad la de tus horas.
Tan temprano es tu ingenio, que aún no mueves
-con airoso ademán, con planta airosa-
la edad de veinte abriles olorosa
y sin ocios de flor ya frutos llueves
¿Cómo a estrechar en esa edad te
                     atreves
siglos de perfección? Tu edad dichosa
vengue las brevedades de la rosa,
desagravie a las dichas por los breves
Tanta es la edad de tu discurso ardiente,
tan niños esos años mereciste,
que vida has menester porque no acabes
Nace para saber todo viviente,
tú a estudiar el vivir sólo naciste
¡Oh si vivieses todo lo que sabes!

Meter: polymetric
Medioeval
by Juana Borrero

Junto a la negra mole de la
                  muralla altiva
que alumbran las estrellas
                  con tenue luz de plata
el trovador insomne de frente
                     pensativa
preludia conmovido su triste serenata
El aura de la noche voluble y
                     fugitiva
besa los largos pliegues del manto de escarlata,
y extiende la armoniosa
                  cadencia persuasiva
que el plácido reposo perturba de la ingrata
Al pie del alto foso
                  destácase la airosa
romántica figura del rubio menestrello,
que al agitar la mano sobre el
                  cordaje de oro
entristecido exhala su queja dolorosa
en la cadencia rítmica del dulce ritornello,
y en sus mejillas siente que se desborda el lloro.

Meter: anapestic
[goes out comes back]
by Kobayashi Issa

Goes out,
comes back—
      the love life of a cat.

Meter: iambic
20.
by Friedrich Rückert

Etwas liegt an der Art, die Gott dem Keim verliehn,
Und etwas auch an der, wie du ihn wirst erziehn.

Meter: iambic
1L: Nun bist du, Seele, wieder deinem Traum
by Ernst Stadler

Nun bist du, Seele, wieder deinem Traum
Und deiner Sehnsucht selig hingegeben.
In holdem Feuer glühend fühlst du kaum,
Daß Schatten alle Bilder sind, die um dich leben.
Denn nächtelang war deine Kammer leer.
Nun grüßen dich, wie über Nacht die Zeichen
Des jungen Frühlings durch die Fenster her,
Die neuen Schauer, die durch deine Seele streichen.
Und weißt doch: niemals wird Erfüllung sein
Den Schwachen, die ihr Blut dem Traum verpfänden,
Und höhnend schlägt das Schicksal Krug und Wein
Den ewig Dürstenden aus hochgehobnen Händen.

Meter: iambic
8 Můj osud posud mrtev byl,
by Vojtěch M. V. Bělohrobský

Můj osud posud mrtev byl,
jakoby život žádný.
A teď, kdy jsem se probudil,
drtí mne osud zrádný.
Ó, hrozné jest, chtít živu být –
a nemít k tomu moci.
Těšit se slibným mladým dnům –
a klesat v náruč noci.

Meter: iambic
- 1276 - DONA De Los mártires de Madrid
by Lope de Vega

Pues ya murió el pastor Melquisedech,
¿dónde voy por el yerno de Aserot,
si el que adora en el ídolo Astarot
no ha de ser de mi alma Abimelech?
Ya la que sufro es vida de Lamech;
¿cuándo veré, Señor, sobre Bamot
derribada la torre de Nembrot
y vendidos los campos de Amalech?
Beba de otro Jordá, de otro Carith;
la que va por el monte como Isaac,
en fe Abraham, y en la paciencia Job.
Si ya contra Holofernes fue Judith,
a su señor David sirva Abisac,
y su amada Raquel goce a Jacob.

Meter: polymetric
STILISOVANÉ KVĚTINY H. VOGELERA.
by Jan z Wojkowicz

To jsou ty květiny, jak já je vidím vždycky!
Ne ty, jež vnímá chladný duch a zrak,
jenž na nich zjišťuje jen suše empiricky
ten onen tvarový neb funkční hmotný znak!
Leč ty, jež vnímal cit, a z nichž jak melodie
svítí a usmívá se vstříc ti vítězná,
v srdce se šťastně lichotí a nyje
květiny duše, světlá, líbezná!
Tak vytušené z empirických tvarů,
v tresť očištěné květy etherné –
to jsou Tvé květiny, jak kvetou v plném jaru
v své něze milostné též očím duše mé!
Jak v mých, v nich svítí celé jaro v kraji,
se štěstím svým i láskou, dětskou nostalgií:
Že vidíš dívky, které věnce vijí
na stráních květnatých, na břehu svazích v máji.
Že cítíš v nich jich ruček, šatu vůni,
že vidíš vtělenou v nich dívčí něhu jich,
křehkost a svěžest, vše, čím sny jich stůní –
sám symbol dívek – květin subtilních!
Že duší cítíš zde příbuznost Bytí všeho,
květin a dívek, duše se zemí –
že cítíš: Něžné kouzlo smyslného,
je květ z Vyššího Žití Mystického,
a blahořečíš tomu spojení!

Meter: iambic
31.
by Friedrich von Logau

Quecksilber und das Bley gesellen sich nicht recht;
Was soll ein junges Kind dir, Veit, du alter Knecht?

Meter: iambic