PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
POKUŠENÍ BRATRA ANGELA. (V.)
by Karel Dostál-Lutinov

Ráno sluha do žaláře
vězni nesl chleba, vody.
Místo Angelovy tváře
vidí v poutech – potvoru!
Tentam – skáče přes tři schody,
až mu v těle duše slábla –
„Probůh!“ vrazil do sboru,
„Angelus je změněn v ďábla!“
Zástup bratří hledí – trne.
Posvěcené vody berou
a vše k žaláři se hrne,
vchází v klenbu dušnou, šerou:
Vskutku! Ďábel v poutech úpí,
zrakem blýská, řinčí, supí.
Týž to hnus a jed, ty rysy,
jak je Angel chytil kdysi.
Zdaž pak ohavný ten obraz
dosud v cele mnicha visí?
Po zádech všem hrůza běží,
a s modlitbou na rtu spějí
k pusté cele Angelově.
Překvapeni jsou tu v nově:
V cele svěží slunko leží,
Angel ve zlatistém ráně
nadšen sedí u díla
a maluje Matku Páně,
zářnou, jak s ním mluvila...

Meter: trochaic
7. Brief
by Christiana Mariana von Ziegler

Brich an gewünschter Tag, verkürze mein Verlangen;
O Tag! dem auf der Welt nichts zu vergleichen steht.
Wie zärtlich werd ich dich, o Freundinn, nicht umfangen?
Ach! daß nicht gleich ein Schiff durch Luft und Wolken geht!
Das Blut in Adern wallt, das Innerste der Seelen
Nimmt Sehnsucht, Lieb, und Lust, ja fast Entzückung ein.
Doch mein vergebner Wunsch sucht mich dabey zu quälen;
Die Hoffnung die verzeucht, muß auch mein Henker seyn.
Indeß verehr ich stets nach wahrer Freundschaft Pflichten
Dein mehr als gutes Herz, und deine Trefflichkeit.
Drum kann ich anders nicht, als dir ein Loblied dichten;
Denn das erfordert ja von mir die Billigkeit.
Es ist längst ausgemacht; das Glück ist nicht zu schätzen,
Wer einen wahren Freund vor sich gefunden hat;
Mit dem ist Geld und Gut nicht in Vergleich zu setzen:
Und solchen edlen Trieb zeigst du auch in der That.
Wie wohl ist meinem Geist! ich kann nicht unterliegen.
Weil deine Freundschaft stets vor meine Wohlfarth wacht,
So kann mein freyes Herz kein Männerblick besiegen,
Da mein Vergnügen bloß aus deinen Augen lacht.
Vergiß – – – nicht, die dich so hoch verehret,
Vergiß nicht, was du ihr so heilig zugesagt.
Es bleibe weit entfernt was unsre Freundschaft störet;
So mangelt mir kein Trost, wenn mich ein Kummer plagt.
Hochwohlgebohrne Frau, erlaubst du daß ich grüsse,
Den theuren Ehgemal, dein liebstes auf der Welt,
So wisse daß ich dich davor ergebenst küsse.
Ich unternehme nichts als was dir wohlgefällt.
Indessen wünsch ich dir so viel vergnügte Tage,
Als Vögel in der Luft und Fisch im Meere ziehn.
Genieß der frohen Zeit, bis ich dir mündlich sage:
Ich will mich mit Bestand um deine Gunst bemühn.

Meter: iambic
España
by Clemente Althaus

Juntó la Muerte ante su trono un
                     día
a los ministros do su furia aciaga,
por dar la palma al que, de
                  todos, haga
más fiero el cargo que a su saña fía
Fue la sangrienta Guerra a la porfía,
el Terremoto que ciudades traga,
Incendio y Hambre y Peste, y cuanta plaga
sirve del mundo a la señora impía.
El premio horrendo cada cual espera,
indecisa la negra Soberana
sus méritos iguales considera;
mas viene España, y los laureles gana,
que es ella de las plagas la más fiera
y el gran azote de la estirpe humana.

Meter: iambic
CHVÍLE ODDECHU
by Marie Calma

V poledním žáru lesa
živé teď duše není;
vstupuji na nebesa,
nořím se v zapomnění.
Na zemi ležím svorně
s kapradím, listím, mechem,
kadidlo pryskyřice
hlubokým ssaji dechem.
V bezbřehé modři letem
oblaka vidím plouti,
naslouchám písni větru,
jež šumí v metlic proutí.
Svobodna se tu cítím,
jak nikde v světě není,
mám cestu stlanou kvítím
a vede k zapomnění.

Meter: iambic
Soneto
by Damián de Vegas

Si está de sol vestida y adornada,
porque al eterno sol vimos en Ella;
si con sus plantas a la luna huella,
de más vivos albores circundada:
Y si también de estrellas coronada
san Juan miró esta cándida Doncella;
cuál será el cuerpo, cuál el alma de Ella,
cosa de los mortales no alcanzada.
Si los Ángeles puros siempre han sido,
y por Reina la adoran en profundo
acatamiento, ¿quién de su grandeza,
nunca manchada, dudará atrevido,
cuando de polo a polo clama el mundo,
que no hay bajo de Dios igual pureza?

Meter: iambic
Der Wolf und der Hund
by Friedrich von Hagedorn

Ein abgezehrter Wolf, ein Bild der Dürftigkeit,
Sah einen feisten Hund bei Nacht umherspazieren.
Sein Wanst gefiel ihm sehr; drum hielt ers für gescheidt,
Bei diesem Fremden sich manierlich aufzuführen.
Er schien, vor großer Lust, ganz außer sich zu sein,
Gesellschaft solcher Art im Felde vorzufinden,
Und sprach: Wann wird auch mich ein kleines Glück erfreun?
Und ach! wie könnte mich ein guter Rath verbinden!
An Gönnern fehlt es nur; die Zeiten sind nicht gut.
Kein Blutsfreund ladet uns mit andern lieben Gästen.
Wir kämpfen um den Fraß; wann, mit vergnügtem Muth,
Die Herren Hunde sich in vollen Küchen mästen.
Melamp erwidert drauf: Freund! wir beklagen dich;
Wir glauben's, dort im Wald ist oft nicht viel zu fressen.
Doch willst du mit mir gehn, so wirst du, so wie ich,
Nach Wunsch verpfleget sein, und aller Noth vergessen.
Mich liebet Herr und Frau; mein Amt fällt gar nicht schwer.
Ich hüte Haus und Hof, und halte nächtlich Wache.
Auch du scheinst mir geschickt zur Hut und Gegenwehr;
Und mehr bedarf es nicht, daß man dich glücklich mache.
Der Wolf umhalset ihn; und als er hurtig trabt,
Der Stelle vorzustehn, die man ihm angetragen,
Sieht er des Hundes Hals enthaart und abgeschabt,
Und wird aus Fürwitz kühn, ihn desfalls zu befragen.
Mich dünkt, versetzt sein Freund, mir fällt die Ursach' ein:
Des Tages legt man mich mit Schmeicheln an die Kette;
Aus Furcht, ich möchte sonst falsch oder beißig sein,
Dafern ein Held, wie ich, stets seinen Willen hätte.
Was aber schadet dies? Ich liege warm und still;
Mein Herr besuchet mich; der Knecht bringt Trank und Speise.
Der Wolf, der weiter nicht den Hund begleiten will,
Sucht seinen Rückweg bald, und dankt ihm für die Reise
Nein! ruft er: auf der Welt ist nichts der Freiheit gleich.
Sollt' ich mir einen Stand, den sie nicht schmückt, erwählen?
Dem Weisen gilt sie mehr als Thron und Königreich:
Wenn ihm die Freiheit fehlt, so wird ihm alles fehlen.

Meter: iambic
69.
by Friedrich von Logau

Neiden und geneidet werden
Ist das meiste Thun auff Erden.

Meter: trochaic
1L: Wie liegt die Welt in Regenfloren
by Bruno Wille

Wie liegt die Welt in Regenfloren
So leichenhaft verloren!
Der Himmel grau und greise,
Die Erde runzlig greise;
Und beide weinen leise.
Vergilbter Rasen, Moderlaub,
Der Bäume schwärzliches Geäst –
So trüb verschwommen,
Gleich gramgetränkten Grübelein.
Mein Haupt ist öde wie im Herbst ein Nest,
Und auf dem Herzen preßt
Mir kalt und schwer ein Leichenstein. – –
Einst lieg ich steif und hager
Auf dem Totenlager:
All meine Weisheit ist alsdann
Ein Büschel Silberhaar,
Und all mein Lied
Ein reglos bleiches Lippenpaar;
All meine Liebe
Ein kaltes, starres Herz,
Und all mein Werk
Zwei schwere Hände auf dem starren Herzen
Fern stirbt der Straßenlärm, stumm schaun die düstern Wände
Auf meinen greisen Schatz,
Der leise schluchzt – in seine welken Hände.
Dann – kommt der Leichenmann,
Packt alles in den Sarg:
Haare, Lippen, Herz und Hände,
Und preßt den Deckel fest mit knirschenden Schrauben.
Nun mag ich träumen
Im Finstern, Stillen, Kühlen ...
Und ich träume:
Ich bin ein zarter Keim
Und grabe heimlich feine Wurzeln,
Stemme mich rüstig wider die Krume
Und recke neugiervoll mein Köpfchen...
Da blendet und umspült mich
Entzückend goldnes Licht,
So lau, so weich!
Horch, wie jauchzend zwitschern
Die behenden Vöglein!
Mit ihren süßen Kehlen
Hüpft mein Kinderherz.
Und sieh, auf Zweigen sitzen
Viel kleine runde Knospen.
Ich nicke ihnen lächelnd zu;
Sie nicken wieder
Und wollen mit mir spielen.
Und wie wir spielen in warmer Sonne,
Da wachsen den lieben Kleinen
Lauter Flügelchen weiß und rosa,
Und zwischen Zweigen und Blättchen schweben sie,
Duftige Engelchenschwärme.

Meter: iambic
Soneto
by Jacinto Polo de Medina

Canta tu dulce, y sonorosa lira,
célebre fiesta ingenio soberano,
que con tu voz excede de lo humano,
y con razón a lo divino aspira.
La fama atenta tu grandeza mira,
renglones vaga, pues tu airosa mano
plecto le da a sus alas cortesano,
y ocupación le ofrece , que le admira.
Miente más novedad tu docta pluma,
lucimiento le niega lo lustroso
triunfo, excepción hermosa del olvido.
No tu modestia su igualdad presuma,
que ya en tu pluma está por tan hermoso,
de aquellos que te ven lo más querido.

Meter: polymetric
DŮVOD PŘÍŠTÍHO ŽIVOTA
by Jan Neruda

Snad jiným zrovna je jak mně, nechť mluví tedy za mnou,
a nepronesem ku konci as závěrku pak klamnou.
Já jsem již přes padesát let a přece jsem tak mlád!
Jsem s to si ve svých myšlenkách jak malé dítě hrát.
Jak děťátko tu hračku svou si všude s sebou vodit,
ji chránit ve svém náručí, ba s ní i spat si chodit.
Má mysl náhle samý smích, a jako srnče skáče,
a zase je jí pojednou až do teskného pláče,
tu touží pak po matičce, a chtěla by se mazlit – –
ach páni vědci, neračte si proto na mne zazlít –
on musí tedy po smrti být aspoň jeden ještě svět,
kde ze mne jinoch stane se, a pak teprve muž a kmet.

Meter: iambic
El soneto
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Rey de la rima, artífice sin par,
noble mantenedor del bien decir,
tan fácil al impulso del reír
como dócil al ritmo del llorar.
Nota mística o plácido cantar,
voz del pasado o voz del porvenir,
sabe amar, conmover o persuadir,
predicador, filósofo o juglar
-¡Padre Lope! De hinojos ante vos,
roto el casco, sin lanza y sin arnés,
quiero dar al soneto un triste adiós.
Confieso, arrepentido, a vuestros pies,
que he escrito -¡perdonadme!- ciento dos
¡Y os juro no escribir el ciento tres!

Meter: polymetric
35. Podařená smutnohra.
by František Ladislav Čelakovský

Mistrovsky v smutnohře té nové
Jsou vytvořeni hrdinové,
By možné bylo život jim dáti,
Komedianty by mohli hráti.

Meter: polymetric
- XXIV - A una dama de pie demasiado crecido
by Agustin de Salazar y Torres

Tienes un pie, Marica, que, a medirse,
tuviera cien mil pies; es sin trasunto.
Pues quererle contar punto por punto,
es cuento largo, y no puede decirse.
En él solo, si bien llega a medirse,
hay un apostolado todo junto;
es tan grande, en efecto, que barrunto
que delante del Rey puede cubrirse.
Es puntoso tu pie, no como quiera;
él es un pie disforme, es un pie fiero,
y él es un pie que saca el pie del plato;
y, en fin, él es un pie de tal manera,
que todo lo que digo y exagero,
no es, Marica, tu pie ni aun su zapato.

Meter: polymetric
1L: Hurrra, zum ersten Mal:
by Richard Fedor Leopold Dehmel

Hurrra, zum ersten Mal:
Mutter, der Peter,
hurra, jetzt geht er!
Kuck, ganz alleinechen
setzt er die Beinechen,
ganz wie zur Reichstagswahl,
wie Onkel Wackelpfahl!
Aua, Geschrei:
bautz, vorbei!

Meter: iambic
KLETBA MODERNÍ EROTIKY.
by Jan z Wojkowicz

Moje duše ta chce ženu jednu,
moje tělo opět ženu jinou –
a můj rozum neukojí žádná
z těch, jež zkojila by duši mou neb tělo!
Bože, kterak v sobě svá „já“ spojit!
Bože, kterak všechna svá „já“ skojit!
Všechna svá „já“ spojit bez rozporu,
všechna svá „já“ skojit bez bolesti –
bez bolesti vlastní i svých bližních,
beze slevy, bez omezování!

Meter: trochaic
Chytrákovi sobci.
by Beneš Metod Kulda

Směšné věci mluvíš dneska,
pozvaný dav tobě tleská:
„Na zdar, řeč tvá velmi hezká!“
Mnohým z davu cosi šumí,
žádný z nich ti nerozumí;
jiný smích svůj v sobě tlumí.
Opět jiný líně zívá,
ale potom hlučně zpívá,
vždyť má za to korbel piva.
A což národ, jeho blaho?
Sklamání mu bude draho;
zalkej vlasti, zalkej Praho!
Mluvku zisk a sláva vnadí,
co mu po tom, vlast že zradí?
Jen když sobě žáhu schladí!
Odkud tato podlost čirá?
Jemu schází v Boha víra,
bez níž arciť národ zmírá.
Zbav se, zbav se liščí kůže,
osvoj sobě moudrost muže;
poctivost jen rodí růže.

Meter: trochaic
Consejo a un militar
by Juan Bautista Arriaza

Si por la noble senda del dios Marte
subir quieres al templo de la Fama,
y arrebatar allí la verde rama
que la envidia jamás podrá quitarte.
Es fuerza, oh Blanco, a los estudios darte,
pues en las glorias a que el Dios te llama
no sirve ya el valor que el pecho inflama,
si no lo templa y modifica el arte.
Es bien que por modelo te presentes
de altos varones la inmortal caterva
que en letras y armas fueron excelentes.
Pues el lauro que Marte te reserva,
para darlo por premio a los valientes,
se lo da por la mano de Minerva.

Meter: polymetric
La causa del talento
by Aurelio Yanguas

¡El talento! La causa no concibo
de sus siempre pasmosas producciones
¿Es el alma? ¿Serán las vibraciones
que agitan la materia su motivo?
¿Qué agente singular mueve al que, altivo,
luce su ingenio y elevados dones?
Ya me doy del fenómeno razones,
y tal como las siento las escribo.
Fuentes de inspiración, de ciencia focos,
son escasos los hombres que yo cuento;
son necios, pues, los más; los sabios, pocos.
Luego deben su fama de talento,
esos hombres que el vulgo llama locos,
a una excentricidad del pensamiento.

Meter: polymetric
- LIV -
by Argensola

Si acomodado en mi fortuna aprieto
mi Proteo interior con cautos nudos,
y jamás por mi incienso dio estornudos,
oh Atlante, al humo interesal tu nieto;
si nunca al vulgo mi opinión sujeto,
y con mis risas cínicos barbudos,
y la verdad con sus aplausos mudos
mi frente adorna de laurel secreto,
¿Por qué la estéril soledad codicio?
Viviendo al siglo de oro interiormente,
¿no estoy bien retirado en mi conciencia?
¿Por qué? Porque cursando entre la gente,
si se echa un necio sobre mi paciencia,
verteré por los poros el juicio.

Meter: iambic
A las obras de don Agustín Salazar y Torres
by Félix de Lucio Espinosa y Malo

Este docto Volumen, que hoy alcanza
veneración, y envidia gloriosa,
para la imitación más cuidadosa
da el ejemplar, y quita la esperanza
El pincel de su Autor la confianza
sólo tendría, en línea tan dudosa,
de pasar más sutil, más ingeniosa
otra línea, entre asombro, y alabanza
Tú nos muestras, don Juan, tú
                  nos revelas
(haciéndole inmortal con tus cinceles)
la estatua, que a dejar labrada anhelas
Y de este numeroso, y dulce Apeles
serán más veneradas hoy sus telas,
pues sepultó contigo sus pinceles

Meter: polymetric
Work without Hope
by Samuel Taylor Coleridge

Lines Composed 21st February 1825

All Nature seems at work. Slugs leave their lair—
The bees are stirring—birds are on the wing—
And Winter slumbering in the open air,
Wears on his smiling face a dream of Spring!
And I the while, the sole unbusy thing,
Nor honey make, nor pair, nor build, nor sing.

         Yet well I ken the banks where amaranths blow,
Have traced the fount whence streams of nectar flow.
Bloom, O ye amaranths! bloom for whom ye may,
For me ye bloom not! Glide, rich streams, away!
With lips unbrightened, wreathless brow, I stroll:
And would you learn the spells that drowse my soul?
Work without Hope draws nectar in a sieve,
And Hope without an object cannot live.

Meter: iambic
II. Pláč země
by R. Bojko

PĚT PÁSEM pahýlných – pět pádů zastavení
na pouti k přátelům mým s křížem na rameni,
pět kusů z končetin a zkrvácený trup,
jejž chtivě obzírá si nenasytný sup – –
Když prvá pásma rval, vzdych poutník jako všichni:
Ty srdce zpokorni, ty hořký hněve ztichni,
ty duše má však věz, věz pro vše příští časy,
jak žalně, žalobně zrazena stýskala si:
„Vy širé lesy mé, již ve váš tmavý šat
své údy nebudu si halit, odívat,
již nikdy chorál váš a píseň táhle šumná
nevpadne mohutně v můj háj a luh a humna,
již nezaštítí mne a hrad můj, bílý dům
váš vrchol velebný a zamyšlený chlum –
Oh, sbohem ochránče můj, strážce věkověký,
praotče vod a rud mých, každé zpěvné řeky,
a sbohem pramínky, vy třpytná holátka,
jež skřítkům povila podzemní pohádka,
vy drobná kuřátka, co štěstím zapípala,
když záře sluneční jim zrnek nasypala.
Však vy, vy všichni, co jste, zbledlí, zsinalí
pod pláštěm vojenským jen ruce spínali
a hlavy klopili, opile vrávorali,
že čest, čest mou i svou jste navždy zaorali –
vy buďte obzvláště dnes silni, stateční.
Je snáze podstoupit boj, bitvy jateční,
než na kříž položit se velkopáteční
ke smrti zdlouhavé, oběti dobrovolné,
jež hřebem potupy jen, hany, hanby prolne – –“
Když hloub však, hlouběji, až k srdci bodal už
s rozkoší sadickou stáčeje v ráně nůž,
pad poutník, poslouchal, jak v nejtěžší své chvíli
snů jeho královna se svíjí, kvílí, šílí:
Po horách hvozdů mých, přes houští, holou stráň
hnal, honil po věky mě, divukrásnou laň,
až dopad, porazil – Psy zlými poškubána,
bezbranná, bezmocná, sám řez a samá rána,
tu ležím pod krutě vysokou oblohou
se ctí svou ubohou, se slávou u nohou –
smeť mezi národy, vích slámy v jejich plotu,
jímž každý otírá si zablácenou botu –
já ticha, pokoje pokorná královna,
já vědma vidoucí, věštkyně čarovná,
co stále dávala znamení varovná – –
Krev z údů přeťatých potokem v písek teče
a tělo zmítá se v konvulsích muk a křeče – –
Vám nic-li do toho, vy všichni, co tu jdete,

Meter: polymetric
Pfauenart
by Ludwig Achim von Arnim

Leucht't heller denn die Sonne,
Ihr beiden Aeugelein!
Bei dir ist Freud und Wonne,
Du zartes Jungfräulein,
Du bist mein Augenschein,
Wär ich bei dir allein,
Kein Leid sollt mich anfechten,
Wollt allzeit fröhlich seyn!
Dein Gang ist aus dermaßen,
Gleichwie der Pfauen Art;
Wenn du gehst auf der Straßen,
Gar oft ich deiner wart,
Ob ich gleich oft muß stehen
Im Regen und im Schnee,
Kein Müh soll mich verdrießen,
Wenn ich dich Herzlieb seh.

Meter: iambic
Entwurff einiger Betrachtungen,
 über den
  Zustand der Seeligen.
 Beym Anfang des 1727sten Jahres.
by Barthold Heinrich Brockes

Die Elisäischen, so süß beschriebnen Anen,
Die wir in Heydnischer Poeten Schrifften schauen,
Sind würcklich lieblicher, sehn angenehmer aus.
Ach! daß man sich doch nicht nach GOTTes Wort bemüht,
Von GOTTES Majestät was würdigers zu dencken!
Ich will dann itzt von jenem seel’gen Wesen,
So, was ich in der Schrifft, und sonst davon gelesen,
Als auch, so weit sich meine Kräffte strecken,
In froher Demuth euch entdecken.
Doch ist die Meinung nicht, daß das, was ich erzehle
Nothwendig so, und zwar, daß nichts dran fehle,
Dereinsten sich begeben müsse.
Ach nein! ich mache nur,
Nach einigen Gesetzen der Natur,
Und Richtschnur der Vernunfft, gantz unmaßgeblich Schlüsse.
Das Unerschaffne Licht, der Schöpffer, kann und wird
Ja überschwenglich mehr, als wir gedencken,
Den Seelen, die er liebt, den seel’gen Frommen scheucken.
Aufs wenigst’ hoff’ ich nicht, daß ich geirrt,
Wenn ich zugleich daraus dir eine Probe gebe,
Daß unser Geist zwar schwach, jedoch so sehr verwirrt
Am Jrdischen nicht klebe:
Nein, daß dem Menschen, mehr, als er gedencket,
Zum dencken Fähigkeit geschencket,
Wodurch sich denn zugleich noch ein Beweis entdecket
Von unsrer Seelen Daur, der in der Folge stecket.
Auf denn! mein Geist! auf! auf! spann’ alle deine Kräffte,
Zu diesem nützlichen Geschäffte,
Mit Lust und Andacht an!

Meter: iambic
Z Ghettta.
by Jaroslav Vrchlický

To v parném bylo odpoledni léta,
kdy do uliček zabloudil jsem Ghetta,
v síť křivolakou nachýlených domů
a špinavých, kam hukem dálných hromů
zněl vozů hlomoz, tlumen křikem dětí.
Zde v směsi odpadků a rumů, smetí
jsem viděl v shluku, povyku a křiku,
jak uštvanou výsměšky uličníků
se potáceti ženu. Obraz děsný!
Ve žluté tváři slední zbytky Vesny
se ztrácely pod špíny husté šeří,
ve vlasech rozcuchaných množství peří,
šat záplata a chůze vrávoravá.
A výsměch výrostků kol neustává.
Proč smáli se, já zvědav byl a blíže
jsem přihlédnul a poznal, svatá tíže,
tíž mateřství pod clonou vetchých cárů,
že tak ji zhnětla, zbavila všech tvarů,
že mohla v laciný být posměch luze,
a v tom, co v žití nejsvětější, k hrůze.
V dům starý vešla provázena skřekem.
A já jsem v duši splakal nad člověkem
a ono místo písma šlo mi hlavou,
kde člověk korunován ctí a slávou
jest málo menší andělů tvých, Pane!
Taj nevystihlý sfingy nezbádané
mne schvátil a já snil, jak z také ženy,
jíž mnohý surový škleb ve tvář hodil,
v čas, celý svět kdy v tmu byl pohroužený,
jak zoře jitra – Spinoza se zrodil.

Meter: iambic
SONETO AUTUMNAL AL MARQUÉS DE BRADOMÍN
by Rubén Darío

Marqués, ( como el Divino lo era) te saludo.
Es el otoño y vengo de un Versalles doliente.
Había mucho frío y erraba vulgar gente.
El chorro de agua de Verlaine estaba mudo.
Me quedé pensativo ante un mármol desnudo,
cuando vi una paloma que pasó de repente,
y por caso de cerebración inconsciente
pensé en ti. Toda exégesis en este caso eludo.
Versalles otoñal; una paloma; un lindo
mármol; un vulgo errante, municipal y espeso;
anteriores lecturas de tus sutiles prosas;
la reciente impresión de tus triunfos... prescindo
de más detalles para explicarte por eso
cómo, autumnal, te envío este ramo de rosas.

Meter: anapestic
Soneto amoroso
by Quevedo

Silvia ¿por qué os da gusto que padezca,
tan grave mal, como por vos padezco?
Si lo causa lo poco que merezco
ninguno tiene el mundo que os merezca.
Ni fe tan pura hay quien os la ofrezca
como yo con esta alma vuestra ofrezco,
y nadie agradeció como agradezco
pena, que tanto ofenda y entristezca.
Y aunque en valor estemos desiguales,
a tener compasión de mis dolores
bien os pueden mover extremos tales.
Pues cuantos piden que les deis favores,
en bien amaros no me son iguales,
ni os han sufrido tantos disfavores.

Meter: iambic
Der eiserne Flegel
by Hermann Löns

Damiett, Damiett, du feine Stadt,
Der Türke hält dich fest;
Wir wurden müde, wurden matt,
Vor dem verdammtigen Nest.
Es floß das teure Christenblut
Von Zinnen und Tor herab;
So mancher Christenmensch, treu und gut,
Fand vor Damiett sein Grab.
So manche Mutter im deutschen Land
Die Augen unter sich schlägt;
Es fiel der Spiegel von der Wand,
Der Wurm in der Lade sich regt.
So manches Mädchen im deutschen Land,
Das weint sich die Augen rot;
Der Rosmarin in Blüte stand,
Und heute ist er tot.
Herr Hayo, der Friese, der blickte quer,
Seine Faust zum Tische kracht;
»bei Christi Tod, ich leid's nicht mehr,
Ein Ende wird gemacht!«
Er nahm den Dreschflegel von der Wand,
Von Eisen war der gebaut;
Er stieg bis auf der Mauer Rand,
Und sang so lustig und laut.
Er sang ein friesisches Drescherlied,
Er sang nicht gerade fein;
Er sang den Heiden Furcht ins Gemüt
Und Angst in die Hosen hinein.
Es klang sein Flegel die klapp, die klapp,
Er drosch nach alter Art;
Er drosch ihnen Arme und Beine ab,
Er drosch nicht allzu zart.
Sie ließen die Mauern, sie ließen das Tor,
Sie ließen die feine Stadt;
Es stieg das heilige Kreuz empor,
Wo der Halbmond gestanden hat.
Herr Hayo lachte in seinen Bart
Und trank zwölf Schoppen Wein,
Und sprach: »Geht's nicht auf gute Art,
So schlagt mit dem Dreschflegel drein.«

Meter: iambic
Kalné dni.
by Emanuel Lešehrad

Ach, že tak brzo zmizel sen;
a nebe plné modrých hvězd,
jež dívaly se do oken.
Já slyšel ze sna háje kvést
a viděl ruce princezen!
Teď vidím ve tmách plno cest –
a vlas můj hrůzou rozježen!
Ach, shasl bledý luny jas
a prchl z duše velký klid:
zřím popraviště v temnu zas,
z mlh noci slyším vzdechy znít
a hluchých bubnů slyším hlas, –
ne, není možno klidným být,
ten smutek je jak slizký plaz.
Můj svět je navždy zapadlý
a srdce moje uvadá,
a duch můj pro vždy rovněž mdlý
se v peklo noci propadá.

Meter: iambic