II. VÝPRAVA.
by Jan Václav Tůma

Ne vlašťovky družné odletěly
za odletlým sluncem v horké kraje,
ale táhli voje veleslavné
za udatným králem v horké boje.
Plyne Dunaj, plyne,
cizinou se šatí,
za Dunajem v pravo
na vysokých horách,
kde se staví slunce,
malá vlasť se živí;
malá vlasť, maličká
jako zrno písku,
chudá jako ptáče
dvěma pánům slouží,
roztržena v půli.
Což je do panenky,
když má dva milence,
koho srdce volí,
tomu celá láska,
jenom jeden milý.
Zastesklo se dítkám po jich otci,
milovaném otci králi českém,
přišli prosit ku zlatému trůnu:
„Pane mocný, králi Otakare!
Bůh ti žehnej a tvé zemi slavné,
která zvítězila nad Tatary;
ty jsi vládl srdcem zlata lepším,
tys byl otcem dítek dobrotivým,
Uher hospodaří hůř než Tatar:
vezmi ty nás pod ochranu svoji.“
„Nelze rušit smlouvy uzavřené,
Neumí král český víru lháti;
Otakar co slíbil Bohu, lidem,
slova svého zradou neporuší.“
Donesli svým bratřím za Dunajem
smutní posli královské to slovo,
zarmoutili srdce doufající:
ode hory k hoře země pláče,
od jitra po večer slzy roní,
a tak bídné nebožátko schází.
Rozprchli se Uhři po krajinách,
s černým srdcem, s vraždou v oku žhavém,
zlato, stříbro, ženy mladé berou,
starce vraždí, děti ubíjejí,
a tu malou vlasť jim na podkovách
větrem roznášejí ručí koně;
a ty rodné luhy starodávné
nikdy také bídy neviděly,
samy pláčí nad porobou vlasti;
šedé hlavy jejich k nebi hledí,
jestli Bůh se na tu vraždu dívá,
a za pomstu prosí žalostivě.
Však se nebe samo slitovalo,
anděl pomsty píše Otakara
v knihu zlatou písmem nehynoucím;
jedinýť on v světě spravedlivý
hříchy vrahů mečem božím tresce.
Přišly hory k němu požalovat,
přišly prosit k stolci nádhernému:
„Nemožno nám déle v bídě žíti,
zachraň, zachraň děti osiřelé!
Vítězem jsi slavným nad pohany,
Uher hůře činí nežli pohan.
Pohanili slavné jméno tvoje,
pohanili vítězný tvůj prapor,
prapor posvěcený lidu tvého:
„„bojí se nás král Otokar český,
moci naší on vás neubrání!““
Vskočí král a v hněvu oko září,
v hněvu božském blesk se s bleskem střídá:
„Přisám Bůh! ta hana k nebi volá,
Bůh to pomstí nám a Václav svatý,
nezrušilť já smlouvy uzavřené!
Česť svou celý národ bude bránit,
korunu i prapor posvěcený,
které král mu jenom opatruje,
slavně vznese na vítězném poli.
Běda, kdo má národ bojující
za věc svatou v boji proti sobě!
Vyřiďte svým bratřím pozdravení!“
Řekl král, a jako střela hbitě
po vlastech se posli rozejeli,
po všech pánech, rytířích a městech
vyzvat národ na boj trestající.
I po Otě z Branibor markrabí,
i po vojevodě z Korutanska,
i po arciknězi Solnohradu,
i po jiných mnohých vojevodech,
aby plnili své povinnosti
a s ním táhli proti Uhrům divým.
Radosť z královského pozdravení
roznese se po všech po krajinách,
poskočí tu každé srdce bodré,
národ český sahá k svaté zbrani.
Šedá matka, chudá, opuštěná,
vypravuje syna jediného,
jenž jí vzdělával to pole malé,
živil, šatil, slzy s líce líbal.
Sama meč mu ostrý k boku váže,
na helmici dává péro bílé,
líbá zbraň a líbá syna svého:
„Jdi, mé dítě, jdi jen za svým králem,
on je dobrý, on je spravedlivý,
na kopí přineseš duše Uhrů,
aneb padneš, věčná matky chloubo –
a pak svatým budeš matce vlasti;
o mne postará se otec v nebi!“
A tam tatík slepý, šedovlasý,
žehná syna kopí starodávné:
„Zbraní tou tvůj praděd, děd můj slavný,
Lotharovi pobil mnoho Němců,
když je vedl Soběslav, ctný kníže.
Mečem tím i já jsem hlavy černé
divých Tatařínů k zemi klátil,
v pravo v levo vítězství roznášel,
když nás vedl Jaroslav, rek český,
a kdy Němci všickni doma spali.
Zbraně Vaše slávou posvěcené
svatý Vácslav zas povede k slávě,
ryzí zlato jen se ohněm čistí,
Čech svou slávu bojem hlásat musí.“
Z dědin muži k hradům pospíchají
ode hlavy k patě ozbrojeni,
z hradů páni s družinami svými
k otci Otokaru věrně pílí.
Není chýžky, jež by nevěděla,
král že táhne do svatého boje,
mečem hájit cti a slávy vlasti,
a ty zbraně ještě bojem horké
po vší zemi o vítězství mluví.
V hradu bílém na šedivé skále
osedlaný koník pána čeká,
za úzdu ho drží pěkný panoš;
za koníkem tři sta silných páží,
v každé páži smrtonosné zbraně.
A ty lesklé zbraně slunce zlatí,
a ty bystré oči ohněm planou,
však je statný Lev jich vojevoda.
Sešel dolů s vysokého hradu,
za ním sešla dcera jeho lepá,
krásná jako luna nad hvězdami.
Jásá sbor a pozdravuje paní,
že jim slávu věští jako anděl,
kloní se rytíři udatnému.
Káže rytíř sboru pomlčeti,
takto mluví k šedivému starci:
„Tys byl věrný strážce hradu mého,
tys mi vždycky dobré služby konal,
já byl tobě dobrotivým pánem.
Slovo krále, vůle boží svatá;
musí otec dítky opustiti,
zanechat bez matky o sirobě.
Tobě odevzdávám svoje dítě,
dceru milou, celé svoje srdce,
vezmi ty ji pod ochranu svoji:
chraň mi ji, co živé oko v hlavě,
chraň mi ji, co šediny své bílé,
až se zdráv a vítěz z boje vrátím.
Jaroslav tvůj, Lva rytíře chlouba,
prapor můj ponese po mém boku,
toho já ti budu opatrovat.“
Řekl tak a objal dceru svoji,
objal starce, vsedl na kůň bystrý,
panoš slíbal starci svadlé tváře,
poklonil se paní, sbledl v líci,
vztýčil prapor jasný nade hlavou.
Rachotem se brány otevřely,
zavál prapor nad udatným sborem,
vedl voj ku králi Otokaru.
Jásá sbor a volá hlasem sterým:
„Sláva Lvu a sláva králi Čechů,“
a ti muži srdcem bohumilým
posílají pěkným táhlým hlasem
zbožnou píseň k Bohu do nebeska:
„Nedá zahynouti Vácslav svatý!“
Naposled se prapor k hradu vrací
a již zmizel v tmavé dáli lesa,
nevidí ho více modré oko,
jasná hvězda s hradu šedivého,
dívčí srdce opuštěno šepce:
„S Bohem otče! S Bohem Jaroslave!“
Letí mračno, letí po obloze
daleko za hory pomstu bouřit:
tak se voje krále rozletěly
trestat Uhry, škůdce jmena Čechů. –
Zem se třese kroky bojovnými. –

Meter: trochaic