PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
35. Der Entfernten
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Wohl denk' ich allenthalben,
O du Entfernte, dein!
Früh, wenn die Wolken falben,
Und spät im Sternenschein.
Im Grund des Morgengoldes,
Im roten Abendlicht,
Umschwebst du mich, o holdes,
Geliebtes Traumgesicht!
Es folgt in alle Weite
Dein trautes Bild mir nach,
Es wallt mir stets zur Seite,
In Träumen oder wach;
Wenn Lüfte sanft bestreifen
Der See beschilften Strand,
Umflüstern mich die Schleifen
Von seinem Busenband.
Ein Abglanz seines Schleiers
Scheint auf die Saat gewebt;
Sein Hauch, was des Gemäuers
Bewegten Eppich hebt;
Der Kleidung weiche Falten,
Geformt aus Glanz und Duft,
Entschwinden in den Spalten
Der öden Felsenkluft.
Wo rauschender und trüber
Der Strom Gebirge trennt,
Weht oft sein Laut herüber,
Den meine Seele kennt;
Wenn ich den Fels erklimme,
Den noch kein Fuß erreicht,
Lausch' ich nach jener Stimme;
Doch Kluft und Echo schweigt.
Wo durch die Nacht der Fichten
Ein Dämm'rungsflimmer wallt,
Seh' ich dich zögernd flüchten,
Geliebte Luftgestalt!
Wenn, sanft dir nachzulangen,
Der Sehnsucht Arm sich hebt,
Ist dein Phantom zergangen,
Wie Taugedüft verschwebt.

Meter: iambic
Caput XIII.
by Heinrich Heine

Die Sonne ging auf bey Paderborn,
Mit sehr verdross’ner Gebehrde.
Sie treibt in der That ein verdrießlich Geschäft –
Beleuchten die dumme Erde!

Meter: iambic
Del Burlador, académico argamasillesco, a Sancho Panza Del Quijote, Primera parte, capítulo LII
by Cervantes

Sancho Panza es aquéste, en cuerpo chico,
pero grande en valor, ¡milagro extraño!
Escudero el más simple y sin engaño
que tuvo el mundo, os juro y certifico.
De ser conde, no estuvo en un tantico,
si no se conjuraran en su daño
insolencias y agravios del tacaño
siglo, que aun no perdonan a un borrico.
Sobre él anduvo -con perdón se miente-
este manso escudero, tras el manso
caballo «Rocinante» y tras su dueño.
¡Oh vanas esperanzas de la gente!
¡Cómo pasáis con prometer descanso,
y al fin paráis en sombra, en humo, en sueño!

Meter: iambic
V lagunách.
by Otokar Mokrý

Snivý cinkot mandoliny
ssaje vlna unylá,
s arkýře se plachým stínem
chýlí hebká mantila.
Hedváb šustí – temnou clonou
kývá ruka bělostná,
přes mramor se perly zvukem
snují slova milostná.
Srší jiskrou blyskotavou,
kanou v duši rozňatou
jako s vesla zlaté kapky
ve lagunu hvězdnatou.
Má gondole – černá rakev,
clona – příkrov spuchřelý,
a vln šplíchot – mluva ze sna
těch, co dávno zemřeli.
Žhavé moře výspy Lidu
líbá vášní neskojnou,
v mrtvém vedru akácie
sní tam vůní opojnou.
Hvězdy sypou žhavé jiskry
na Rialta zimný práh,
na němž švarná Venécie
dříme jako na marách.
Mrtva... spí bez diademu –
zpěv můj v lagun jezeře
slétá kvítkem imortelky
jí ve vlhké kadeře.

Meter: trochaic
A ls sie ihren  N ahmens- T ag
 anderwerts begangen.
by Christian Friedrich Hunold

Dein Nahmens-Tag/ du holder Augen Sonne!
Verschliesset zwar vorlängsten seinen Schein;
Doch wie mein Hertz die Lust entfernt gewonne/
Die damahls mir nicht konte nahe seyn:
So lässet Mund und Hand
Nach frohen Wiedersehen/
Die Opffer-Glut geschehen/
Die dir zuvor im Geiste war entbrandt.
Es zünden sich nun tausend Freuden-Kertzen/
Ach glaub' es nur in meiner Seelen an/
Man nennt dich kaum/ so regt sich schon im Hertzen
Diß/ was dein Aug' im Spiegel sehen kan.
Gebräuche Weichen hier
Und der Calender Zeiten/
Denn deine Lieblichkeiten/
Begehen stets dein Nahmens-Fest in mir.
Ach meine nicht/ daß blosse Schmeicheleyen
Der Worte Glantz und falscher Firniß seyn/
Nein/ wahrer Ruhm muß Schönheit nur erfreuen/
Die Heßliche streicht Complimenten ein.
Es muß die gantze Welt
Mit einer Sonne prahlen/
Und deiner Augen Strahlen
Sind nur ein Blitz/ der tausend Hertzen fällt.
Du hast die Kunst an meiner Brust erwiesen/
Gesteh' es nur/ wie starck du mich gerührt.
Die Helena hat Griechenland gepriesen/
Und ward hernach durch sie in Brandt geführt.
Du bist auch wunderschön;
Doch leschen deine Hände
Nicht meiner Liebe Brände/
Wird man an mir ein ander Troja sehn.
Vergnüge dich indessen in der Seelen/
Und küsse stets das schönste Glück der Welt.
Die Flora darff dir keine Rosen zehlen/
Dein Antlitz ist ein Blumen-reiches Feld.
Grünt nun dein Frühlings-Schein
In steter Schönheit-Blüthe/
So laß auch deine Güte
Annehmlichste! mein schöner Frühling seyn.

Meter: iambic
- LXVI - A la muerte improvisa de un caballero muy dichoso y de aventajadas prendas
by Luis de Ulloa y Pereira

No de accidente falleció improviso,
enfermo estaba de felicidades
este de las humanas vanidades
prodigio, envidia, lástima, y aviso.
De la fortuna el disponer preciso,
obrando lisonjeras falsedades,
opuso a su valor dificultades,
concediéndole más de lo que quiso.
Desvaneció los odios recatado,
uso de los honores entendido,
conquistó voluntades generoso:
Si dejara de ser afortunado,
luciera más del mérito adquirido:
no pudo ser mayor, siendo dichoso.

Meter: polymetric
VI. Jak krásná ctnosť je hostinství
by Duchoslav Panýrek

Jak krásná ctnosť je hostinství
a národu jak sluší,
když hosté všechno vyjedí,
a on sám zuby suší! –
Když z hosta se pak hostitel
a vládce domu stává,
jenž hostiteli z vděčnosti
žebrácké drobty dává!...

Meter: iambic
Přede žněmi.
by Adolf Heyduk

Klas květů plnou hlavu shýbá,
čil povívá jím větrů chvat,
a slunce paprsek jej líbá,
jenž k nivě s požehnáním pad’.
Ó, klase, na ta žírná lada
již smrt se chystá; klidně trp!
Týž pramen slunné záře padá
i na chystaný tobě srp.

Meter: iambic
1L: Alles kann sich umgestalten!
by Friedrich von Matthisson

Alles kann sich umgestalten!
Mag das dunkle Schicksal walten.
Muthig! auf der steilsten Bahn.
Trau dem Glücke! trau den Göttern!
Steig, trotz Wogendrang und Wettern,
Kühn, wie Cäsar, in den Kahn.
Laß den Schwächling angstvoll zagen!
Wer um Hohes kämpft, muß wagen!
Leben gelt' es oder Tod!
Laß die Woge donnernd branden!
Nur bleib immer, magst du landen
Oder scheitern, selbst Pilot!

Meter: trochaic
- LIX - A don Álvaro de Bazán primer marqués de Santa Cruz
by Fernando de Herrera

Esconde, tardo Bágrada, en tu seno
la fiera armada de tu osada gente,
y arrancando los cuernos de la frente
pierde el orgullo ya, de esfuerzo ajeno.
Que a todo el ancho Ponto pone freno,
vengando con la aguda espada ardiente
los insultos, que sufre el Occidente,
el domador del cita y agareno.
Verás la tierra presa, el mar sangriento,
y al nombre de Bazán temblar medroso
el corazón más bravo y arrogante,
y atado en hierro el cuello descontento,
rendirse al brazo suyo poderoso
cuanto abrazan el Nilo y grande Atlante.

Meter: iambic
To Quilca, a Country House not in Good Repair
by Jonathan Swift

Let me thy Properties explain,
A rotten Cabin, dropping Rain;
Chimnies with Scorn rejecting Smoak;
Stools, Tables, Chairs, and Bed-steds broke:
Here Elements have lost their Vses,
Air ripens not, nor Earth produces:
In vain we make poor Sheelah toil,
Fire will not roast, nor Water boil.
Thro' all the Vallies, Hills, and Plains,
The Goddess Want in Triumph reigns;
And her chief Officers of State,
Sloth, Dirt, and Theft around her wait.

Meter: iambic
Jenom růží kdyby na hrob zbylo.
by Adolf Heyduk

Nežádám já na tom světě širém
žádný pomník, jenž by světu věstil,
kde as leží opásaný mírem
ten, jenž nad vše vlasť a lásku pěstil.
Jenom kdyby růží na hrob zbylo
a dvě ruce skrovný vínek svily,
jedno srdce kdyby zatoužilo,
oči dvě se v slzách zatopily:
pak bych blažen v svého hrobu temně
dřímal tiše, mile, blaze, jemně. –

Meter: trochaic
Los celos
by Domingo del Monte

Son los celos, Belinda, infierno ardiente
de odios, rabia, rencor y cruda ira:
¡infelice del hombre que los mira,
cual yo, en su pecho, y sus furores siente!
No entonces, ¡oh Belinda! tiernamente
mi perdida razón tu gracia admira:
entonces te detesto, y no respira
más que venganzas la ofuscada mente
Bárbaro
                  entonces, con puñal recibe
tus miembros bellos con placer rasgara,
tu corazón buscando aborrecible
Estos los celos son: si no probara
el amado tormento tan temible,
¿cuál dicha a la de amor se comparara?

Meter: iambic
127. Kdyby soli bylo na zbyt.
by Matěj Josef Sychra

Kdyby každá žena jako Lothova
Pro všetečnost v solní sloup se změnila,
Očby žádná nouze o sůl nebyla?
Solniceby všady byla hotova.

Meter: trochaic
1.
  Napoleon’s Rückzug aus Russland.
by N. N.

Eine feste Burg ist unser Gott,
Die beste Wehr und Waffen.
Der Frankenkaiser kam zu Spott,
Nichts half sein ems’ges Schaffen.
Es hat auf Nordlands Feld
Gott selbst ihn hingestellt.
Dort stand er kahl und naß,
Fror und Freund Boreas
Gab stürmend ihm’s Geleite.
In Moskau zog der Welschen Heer
Hinein von allen Seiten.
Den Czaarenkremmel fand es leer
Von Koch- und Küfer-Leuten.
Werthlos wird Demantpracht,
Wo Durst und Hunger wacht.
Aus ries’gem grauen Thor
Seht wirbelnd dort empor
Die Flammensäule steigen!
Die Beresina hemmt den Weg,
Den Tausend heimwärts wollen.
Der tapfre
Trotz Sturm, trotz Eisesschollen;
Es drängt in Hast und Wuth
Der Troß gen Brück’ und Fluth.
Manch’ Kranker stürzt hinab,
Jhn grüßt das kühle Grab.
Hoch thürmen sich die Leichen!
Zerstoben war das Flitterwerk,
Dem Staub war es entnommen.
Das kühnste Heer, voll Geist und Stärk’,
Sank hin, im Frost verklommen.
Gott wollt’s. — Der Zweifler zwar
Wähnt: Nichts sei wunderbar!
Merk’ denn: was Haß vollführt,
Stirbt, wird nicht statuirt. —
Ewig nur lebt die Liebe!

Meter: iambic
6.
 Johannisthau.
by Annette von Droste-Hülshoff

Es ist die Zeit nun, wo den blauen Tag
Schon leiser weckt der Nachtigallen Schlag,
Wo schon die Taube in der Mittagsgluth
Sich trunkner, müder breitet ob der Brut,
Wo abends, wenn das Sonnengold zergangen,
Verlorner Funke irrt, des Wurmes Schein,
An allen Ranken Blütenbüschel hangen,
Und Düfte zieh’n in alle Kammern ein.
„weck’ mich zur rechten Zeit, mein Kamerad,
Versäumen möcht’ ich Sanct Johannis Bad
Um Alles nicht; ich hab’ das ganze Jahr
Darauf gehofft, wenn mir so elend war.
Jerome, du mochtest immer gut es meinen,
Bist auch, wie ich, nur armer Leute Kind.
Doch hast du klare Augen und die Deinen,
Und ich bin eine Waise und halb blind!
Hat schon der Hahn gekräht? ich hab’s verfehlt;
Oft schlaf’ ich fest, wenn mich der Schmerz gequält.
Ob schon die Dämmrung steigt, ich seh’ es nicht,
Mir fährt’s wie Spinneweben am Gesicht;
Doch dünkt mich, hör’ im Walde ich Gebimmel
Und Peitschenknall; was das für Fäden sind,
Die mir am Auge schwimmen? lieber Himmel,
Ich bin nicht halb, ich bin beinah’ schon blind.
Hier ist der Steg am Anger, weiter will
Ich mich nicht wagen, hier ist Alles still,
Und Thau genug für Kranke allzumal
Des ganzen Weilers, eh’ der Sonnenstrahl
Mit seinem scharfen Finger ihn gestrichen
Und aufgesogen ihn der Morgenwind;
Doch ist kein Zweiter wohl hieher geschlichen;
Denn, Gott sei Dank, nur Wenige sind blind.
Das ist ein Büschel — nein — doch
Ich fühle meine Finger kalt und naß;
Johannes, heiliger Prophet, ich kam
In deinem werthen Namen her und nahm
Von jenem Thaue, den im Wüstenbrande
Die Wolke dir geträufelt, lau und lind,
Daß nicht dein Auge in dem heißen Sande,
Nicht dein gesegnet Auge werde blind.
Gepredigt hast du in der Steppengluth —
So weißt du auch, wie harte Arbeit thut;
Doch arm und nicht der Arbeit fähig sein,
Das ist gewiß die allergrößte Pein.
Du hast ja kaum geruht in Mutterarmen,
Warst früh ein elternlos, verwais’tes Kind,
Woll’ eines armen Knaben dich erbarmen,
Der eine Waise ist wie du, und blind!“

Meter: iambic
Soneto
by Adán Centurión Córdoba

Profundo lecho que de mármol duro
me guardará el descanso postrimero,
abre tus senos, que según espero,
en breve ocuparé tu sitio oscuro.
Si en parte alguna puedo estar seguro
en ti no me hallará daño tan fiero,
o no veré quizá el mal de que muero
faltándome la luz deste aire puro
Y rota la cadena que detiene
en esta miserable y triste vida,
el alma, a sus pesares aherrojada,
descansará del mal que en ella
                     tiene
el agua del olvido, ya bebida,
en los Elíseos Campos olvidada

Meter: iambic
14.
by Friedrich von Logau

Was hasset doch den Edelmann der Bürgersmann so viel?
Er neidet das, was er nicht ist und gerne werden wil.

Meter: iambic
ŠOTEK. (XIV.)
by Svatopluk Čech

Stůj mi, ďase! Marné přání.
Skočil na vysoký kmen
a již ke mně z hustých shluků
svěžích listů, květných puků
drobný obličej se sklání,
zpupným smíchem rozškleben.
Po úponce modrých květů
k tůni průzračné se svez’,
pokropil mne vláhy pryskem
a pak vzhůru s vodotryskem
zatančil si, ve přemetu
nazpět do bassinu kles’.
Odtud přeběh’ žlutou stezku
stínem hrdých platanů,
skryl se mezi máku stonky,
v růže, narcissy a zvonky
a zas letěl kmitem blesku
na lehký krov altanu.
Březové ho tají mlází,
loubím jasmínu se mih’,
hned se směje mílku v toule,
hned zas k najadě se choule
a teď z obrovité vázy
za mnou zazněl pekla smích.
Do všech koutů sadem kříží,
již můj budí hněv a vztek,
volám, hrozím, za ním spěji,
proudy potu v obličeji,
leč on prchá neustále,
do houští mne svádí dále,
jako motýl těká v kolu
s tulipánu na violu,
pádí k rozkošnému domu,
který ztajen v soumrak stromů
tiše, vábně povyhlíží
ze špalíru merunek.
Zde si used’, zoubky ceně,
na kamenných stupňů mech –
snad, by znaven okřál trochu.
Nyní neujdeš mi, zlochu!
Napřáhl jsem ruku mžikem,
skočil za svým uprchlíkem,
ruka třaskla na kameně –
po rarachu ani vzdech.
Zdvihám ruku prázdnou žasna –
Pekelná kde zase láj?!
Vznáším po diblíku oči –
Hlava se mi náhle točí:
V otevřených domu dveřích
s jarním kvítím na kadeřích
vidina mi září jasná
dívka, sama celý máj.
Z retů, granátových poupat,
září Elborusu sníh,
oči hvězdy spadlé v řasu,
dešti zlatorusých vlasů
rozkošně se vidím koupat
vnadu ramen okrouhlých.
Udiveně na mne hledí,
ptá se: jaký zde můj cíl?
Šotka zlobou se mne sklouzlo
neviditelnosti kouzlo,
mládí s krásných tvarů sborem,
a já vypouleným zorem
hledím místo odpovědi
na nejkrašší z luzných vil.
Pak cos koktám o nákladných
zdobách v její zahradě;
dívka na mé na rozpaky
hledí úsměvnými zraky –
a již chápu, v jaká místa
prch’ mi šotek dozajista:
že se ukryl v hebkou řasu,
do těch oček slunojasu,
do granátového květu
těchto drobných, smavých retů,
o dolíčků lící vnadných
a v ten důlek na bradě.
Ukloniv se nemotorně,
opustil jsem vílu pak
a s té doby ze dne ke dni
žiju zase život všední,
píšu verše na zakázku,
chodím z šera na procházku
a tu někdy zbloudím k sadu
odlehlému, přes ohradu
na dům pod copatým krovem
ve špalíru merunkovém,
v okna prázdná, ježto kryje
zelenavá žaluzie,
ohlednuv se přepozorně
vyšlu kradmo plachý zrak.
Ten tam šotek! A já bloudek,
místo vzdušných útvarů,
z nichž mi zbyly mlžné třásně,
fragment ledajaké básně,
která asi do puntíku
bude bita od kritiků –
proč jsem raděj’ z jeho spárů
nevydral si jiných darů:
sedmimílové snad boty,
abych utek’ z naší sloty,
neprůzračnou clonu k tělu
pro pohledy věřitelů,
Bruncvíkovo ostří líté,
jímž bych – však to všichni víte –
aneb aspoň zlata soudek,
k tomu bečku tolarů!

Meter: trochaic
Slečny ze zámku.
by Alois Škampa

Za těsnou hradbou ozlacených mříží,
dál od zámku, se v lesní temno hříží
park zrůžovělý broskví květem...
V něm rozkošno tak volnou trávit chvílku,
on krásou svou je toužícímu snilku
sám o sobě – juž celým světem!
Sta ptáků vždy tam zpívá v křoví nízkém,
a na cestách, jež čistým, zlatým pískem
se vysypány v loubí tratí –
střevíčků malých něžné stopy vryté
kdy jeví se, tu v záhady jich skryté
je sladko tak se zadumati!
V záhybu cesty maně ku altánu
tiš dřímavá jak často v letním ránu
sem zvábí sama kroky tvoje!
Nad purpur světlý medných zimolezů
a štíhlé trsy rozvitého slezu
tu zlaté víří vážek roje,
výš, bez bázně, nad rysem tvojí hlavy –
sýkorka malá hnízdo sobě staví
a s hvizdem skáče v keřích lísky,
a broskve staré nad stezku se kloní,
opojným vínem bílých puků voní
a květ svůj sněží na plot nízký...
Sem v jitru pozdním někdy chodívají,
a při samém je vídat parku kraji –
dvě víly mladé, zámku slečny!
Ta starší z nich je štíhlá, tmavooká,
a její alt zní jako písně sloka,
– ó, jak jsem vždy jí za něj vděčný!
Tať smutna vždy! Leč pravým neposedou
je sestra její, jež má líci bledou,
a šedý zrak a zlaté vlasy.
Jí v nevýslovném vše tak sluší ladu,
že šotkem být se zdá mi těchto sadů,
když se svou vážnou sestrou hrá si!
Jak motýl plachý pěšinou vždy těká,
zde květ – tam list dlaň její urve měkká
a ret si šeptá verše v tichu,
či předběhne svou družku kdesi stranou
a v oblacích pak bezu uschovanou
jí zradí náhle příval smíchu!
A jindy v mech si sedši při křovisku
svým slunečníkem kreslí srdce v písku
neb vrabcům vůkol drobty hází...
Oh, líbezný když obrys její hlavy
se k mřížím parku někdy nedostaví,
já cítím hned, – jak vzlet mým písním schází! –

Meter: iambic
Er hat zu  Elida  keine Vergnügung.
by Johann Georg Gressel

Ich baue mir ein Haus von kummer-vollen Nesseln/
Wo Einsamkeit und Gram mir stets zur Seiten stehn:
Die Traurigkeit will mich mit todten Schatten fesseln/
So daß kein Freuden-Stern in meiner Brust zu sehn.
Der süsse
Mir stinckt des Zuckers Safft als bitter Wermuth an/
Und mein Verhängniß läst nur saure Galle quillen/
Die keine Lustbarkeit allhier verzuckern kan.
Mit Thränen wird mein Tranck nur allzu offt vermischet/
Mir wird ein schwartzes Brodt das liebliche
Mein Lust-Wald ist ein Ort/ wo Unck’ und Schlange zischet/
Ein Schwantz-Stern sticht hinweg den günstigen
Vor die genoßne Lust empfind’ ich herben Schmertzen/
Die Einsamkeit schenckt mir Allaun und Wermuth ein/
Die Traurigkeit bestürmt die Thore zu dem Hertzen/
Es soll mein Sinnen-Bau ihr steter Wohn-Platz seyn.
Doch unterweilen labt mich noch ein Angedencken/
Und die gehabte Lust dem matten Geist erquickt/
Wenn aber ich zu weit wil Zaum und Zügel lencken/
So wird die Frölichkeit mit dem Kapzaum bestrickt.
Und also muß mein Geist in stetem Kummer schweben/
Weil hier zu
Hir muß ich als ein Münch in engen
Dazu
Hier kan ich nicht mit Lust dich/ meinen Engel/ schauen/
In dessen Angesicht
Hier find’ ich meine Lust in den bekleeten Augen/
Wenn drauf im süssen Thau
Mit dieser Lustbarkeit muß ich mich hier vergnügen;
Jetzt muß ich seyn ein Knecht in der Egypter Land/
Bis nach verloffner Zeit die Lust mich ein wird wiegen
In jenem
Indessen lebe wohl/ dein Glücke muß stets blühen/
Dein Auge schaue nichts als lauter Wohlergehn/
Die Segens-Wolcke soll auf deine Scheitel ziehen/
Und was behaglich ist/ muß dir zur Seiten stehn.
Es mehre sich die Pracht der angenehmen Glieder/
Grün wie ein
Daß/ wann ich dermahleinst komm’ aus der Wüsten wieder/
Ich gegen deine Pracht verachte Thron und Kron.
Du aber
Dein Angedencken macht/ daß ich noch lebend bin/
Dein Bild verwehret mir in Ohnmacht hinzufallen/
Sonst fiel der matte Leib/ wie zarte Blumen/ hin.

Meter: iambic
Nebe.
by Josef Burgerstein

Jako děcko měl já za to,
Oblaka že nebem jsou,
Hvězdy, měsíc – ty že zlato,
Slunce – koulí plamennou!
Že mi hraček bylo třeba
Pro nevinnou radost mou,
Zvolal jsem já tehdáž k nebi:
„Kéž ty hvězdy moje jsou!“
Matinka, jenž při mně stála,
Vzdychnutí mé slyšela,
Milostně se pousmála,
Napotom však pravila:
„Dítě, někdy poznáš nebe,
Kteréž dvě jen hvězdy má;
Oblaží-li láskou tebe,
Pak tvé blaho setrvá!“
Že jsem tehdáž nepochopil,
Co tím matka říci chce,
V myšlénkách jsem oči sklopil,
Kde to nebe asi je?
Co jsem však zhled’, dívko, tebe,
Co jsem zhled’ tvé očičky –
Znám je již, to krásné nebe,
Znám již ty dvě hvězdičky.
Kéž by mi tvé srdce přálo,
By se nebe zraků tvých
Věčně na mne láskou smálo –
Blahem citův upřímných!

Meter: trochaic
Chor der Wiener Musiker beim Berlioz-Feste
by Franz Grillparzer

Genossen, macht ein ernst Gesicht,
Es geht um unsre Ehre,
Und können wir das Leichte nicht,
Versuchen wir das Schwere.
Setzt hoch und höher euch das Ziel,
Verspottet alle Schranken;
Von fern gesehn, erspart man viel,
Vor allem die Gedanken.
Und fehlt uns etwa das Talent,
Genie lacht der Gemeinheit,
Drum, Nullen, schart soviel ihr könnt,
Euch um die fremde Einheit.
Der Haydn ist doch gar zu alt,
Was soll uns solch Gewinsel?
Wir malen auch, wie er gemalt,
Nur mit dem groben Pinsel.
Und hält sie Mozart noch behext,
Sein Reich soll bald verschwinden.
Wir
Bei ihm wars bloß Empfinden.
Beethoven erst hob sich vom Staub,
Drum sei er unser Lehrer;
Heißt das: von da an, wo er taub,
So wünschen wir die Hörer.
Und wo ein Großes, wo ein Kleins,
Wir schildern es in Tönen:
Die Fibel und das Einmaleins,
Zum Henker mit dem Schönen!
Nehmt noch das Feldgeschrei zuletzt
Von Macbeths Zauberschwestern.
Das foul is fair heißt übersetzt:
Lobhudeln – und verlästern.

Meter: iambic
ZA HELENKOU
by Antonín Sova

Vzduch byl temnou nocí opilý.
Vítr ustal. Psi se ztišili.
Rakvička, kde smutné růže vadly,
samotinká v prázdné komnatě
mlčela víc jaksi, dojatě,
babskými netknuta zaříkadly.
K ránu stále kratší voskovice,
chválu mrtvé věrně zpívajíce,
úsvitu zas přenechaly lkát,
rozdněním jež počalo se bát; –
pak, jdouc po odlétlých stopách v rose,
za dušičku jitřní slunce modlilo se.

Meter: trochaic
212.  Der liebe Mittelpunct und Umb-
 kreiß.
by Angelus Silesius

Der liebe Mittelpunct ist GOtt und auch jhr Kreiß:
In Jhm ruht sie/ liebt alls in jhme gleicherweiß.

Meter: polymetric
1L: Das Hergebrachte, sei es noch so schlecht,
by Karl Henckell

Das Hergebrachte, sei es noch so schlecht,
Es gilt euch heilig als Gewohnheitsrecht.
Ihr würdet träg im alten Gleise schleichen,
Trieb' man euch nicht von Zeit zu Zeit
Die Sporen in die Weichen.

Meter: iambic
Un guardapelo
by Ángel María Dacarrete

¡Oh, tú tocaste su virgíneo pecho!
¡Tú coronaste su cabeza un día!
¡Comprimiendo latidos de agonía
a mi apenado corazón te estrecho!
Trocada viendo en funerario helecho
la blanca flor de la esperanza mía,
¡recuerdo de mis horas de alegría
cuál te idolatro en lágrimas deshecho!
Casto beso te imprima el labio ardiente
y en ti beba las gotas de su llanto,
bálsamo celestial a mi amargura
¡Queda divino don siempre pendiente
de mi pecho, morada del quebranto,
de un amor infelice sepultura!

Meter: polymetric
XVI. Samota Brahmanova.
by Jaroslav Vrchlický

Chtěl býti sám i zašel v pustý hvozd,
leč kakadu i opice, jež vříská,
mu překážely – leckde ze křoviska
se ceníce i lkavý skalní drozd.
Výš zašel, kde jen třtina roste nízká,
však i zde chráštal močálů byl host,
šel ještě dál až v bažin třasaviska,
jimž v kštici plál jen ranní rosy skvost!
Šel ještě dál k jezerům svatým výš,
chtěl ticho pít a samotu jen bezdnou,
však žitím vřela i jich modrá číš!
Kam ohled’ se, stál život všady za ním,
do duše házel stopu jemu hvězdnou
a jitra růže vdechl jeho skráním.

Meter: iambic
- XLVI - Convaleciente de una enfermedad grave, discretea con la Señora Virreina, Marquesa de Mancera, atribuyendo a su mucho amor aun su mejoría en morir
by Juana Ines de La Cruz

En la vida que siempre tuya fue,
Laura divina, y siempre lo será,
la parca fiera, que en seguirme da,
quiso asentar por triunfo el mortal pie.
Yo de su atrevimiento me admiré,
que si debajo de su imperio está
tener poder, no puede en ella ya,
pues del suyo contigo me libré.
Para cortar el hilo que no hiló,
la tijera mortal abierta vi;
¡ay parca fiera! dije entonces yo,
mira que sola Laura manda aquí;
ella, corrida, al punto se apartó
y dejome morir sólo por ti.

Meter: polymetric
El poder del canto
by Julio Flores Roa

Tañe Orfeo su cítara y avanza
con pie seguro hacia el remoto oriente;
canta y su voz desbórdase en torrente
de fe y amor, de vida y esperanza
Camina y la brumosa lontananza
despéjase ante el lírico potente,
cuyo canto retumbaba en el ambiente
rindiendo todo cuanto a herir alcanza.
Al vasto azul se asoman los querubes
El mago mira en torno , y sus sombríos
ojos le advierten que a distancia corta,
hombres, fieras, reptiles, aves, nubes,
montes y valles, piélagos y ríos
lo van siguiendo en procesión absorta.

Meter: iambic