PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Na Kavkaze.
by T. M. Marek

Hoj, letí jezdci plaňavou,
chocholy pestré nad hlavou
se v ranní záři míhají –
kdo jsou a koho stíhají?
Oj, bujaré to junáctvo,
sivého Donu kozáctvo;
kořisti se mu zachtělo,
na Turky sobě vyjelo.
Ku horám tamo vysokým
ženou se letem divokým;
tam počíhají ve stínu,
pak běda Turku, Turčínu!
Kozáci v boj se hotoví,
a sivý Kavkaz nepoví,
že s molodci tu ataman –
zařinčel v dáli jatagan.
Na bujna oře at’man vsed.
„Hahej! molodci, za mnou vpřed!“
A letí chrabří sokoli –
aj, čarokrásné údolí!
Ve stínu stromu košata
je hojná čeká odplata;
zajásá mysl hrdinů:
„To není tlupa Turčínů!
Kdo jste?“ – „Paniaczku kochany!
jsme z Polsky národ týraný,
naduté hnětlo panstvo nás!“ –
„A co vás táhne na Kavkaz?“
„Tam za horami ukojí
se bída naše ve boji,
ve boji s Turky pohany!“ –
„Ha! to je lov nám vítaný!
Pojeďte, bratří rodní vy,
kozácké s námi na nivy,
okřejte v novém domovu,
pak potáhneme k Azovu.
Tam Turka, vraha, potřeme
a kořisť hojnou najdeme!“
Tak at’man bujném na oři
ku bratrům rodným hovoří. –
Hoj táhnou jezdci plaňavou,
chocholy pestré nad hlavou –
to od Donu jsou Kozáci
a s nimi bratří Poláci.

Meter: iambic
1L: Der selbselbste Lebens-Safft / wird mit Milch getränket.
by Catharina Regina von Greiffenberg

Der selbselbste Lebens-Safft / wird mit Milch getränket.
Der die weite Welt besiegt /
in der ängen Krippen ligt.
Wunder! aller Himmel Herr sich der Erden schenket.
Der selbst ist das Höchste Gut / sich ins Elend senket.
Die Bewegung wird gewiegt:
von der selbst der Himmel kriegt
seines Lauffes Ordnung-Pflicht / und nach ihr sich lenket.
Hirten! lasst den Himmel stehn /
und uns in den Stall hingehn!
kam' euch jemals auch zu Ohren
solch ein sonder-Wunderwerk /
daß die Schwachheit hat die Stärk'
und ein Stern die Sonn gebohren?

Meter: trochaic
Cítíš to stesknutí v mlhavém odpůldni,
by Adolf Bohuslav Dostal

Cítíš to stesknutí v mlhavém odpůldni,
venku když listí už padá,
když se ti vrývavě vzpomínka poslední
z přešlého léta do duše vkrádá,
ty bys plakala ráda?
Je to jen smutek a pláč někdy zoufalý,
co tady ze všeho zbývá;
my jsme tak věřili, my jsme tak doufali,
teď nám ten smutek do hrudi splývá,
a v našich duších se stmívá.

Meter: dactylic
100.
by Friedrich Rückert

Beständig ist kein Glück im Unbestand des Lebens,
Als nach Beständigem Beständigkeit des Strebens.

Meter: iambic
97.
by Friedrich von Logau

Wer hoch gestiegen ist, wil immer höher steigen;
Wer niedrig stehet an, wil tieffer sich nicht neigen.
Ein ieder wil hinauff und hasset seinen Stand,
Begehret immer das, was ihm doch nicht bekant.

Meter: iambic
SRPNOVÝ VEČER.
by Vojtěch Martínek

Hasne západ krvavý,
v sadě vánek šelestí.
Rozumíš, co vypráví?
O lásce a o štěstí.
A než všechno utichne
v noci vonném objetí,
růže pozdrav vydychne...
Slyšíš se ji zachvěti?
Jako nápěv houslový
píseň vane blíž a blíž.
Jenom sladce napoví,
co ty tiše dopovíš:
Slyším nápěv, slyším jej,
dopovím jej, milý můj:
Miluj, miluj, objímej!
Polib, polib, pomiluj!

Meter: trochaic
- -
by Lope de Vega

¿Quién es aquel Atleta esclarecido,
que sale de la bélica palestra
con tres coronas en la mano diestra,
y el manto negro en púrpura teñido?
Si vence y triunfa, ¿cómo viene herido?
si viene herido, ¿cómo el triunfo muestra?
que es nueva imagen a la vista nuestra
laurel sangriento y vencedor vencido.
O solo peregrino de Verona,
¿negras y blancas armas, sangre y palma
no muestran que es de Pedro la persona?
Si sangre, si laurel te tuvo en calma,
así reparten lo que Dios corona,
las heridas al cuerpo, el triunfo al alma.

Meter: iambic
Amor mundano
by Bernardo López García

Yo la juraba amor; por fiel trofeo
mi vida la ofrecí con mis destinos;
sus ojos grandes, cándidos, divinos,
contemplaban mi loco devaneo.
Como tiemblan las almas al deseo
temblaban los remansos cristalinos;
el ruiseñor cantaba entre los pinos
los cantos de Julieta y de Romeo
Recordando un amor que es maravilla,
«Tú serás mi Isabel», grité con pena
doblando en su presencia la rodilla;
y ella me dijo con su voz serena:
«Ya me duele el estómago, Marsilla;
convídame a cenar, que no estoy buena »

Meter: iambic
Funeral bucólico – II
by Justo Sierra

Mas llegan los pastores en bandadas
al reír la mañana en el Oriente;
mezclan su voz al cántico doliente
y se abren las violas perfumadas.
Ya se tornan guirnaldas animadas
las danzas; ya las mueve
                     ritmo ardiente
al que hacen coro en la
                     vecina fuente
faunos lascivos y risueños driadas
Vibra Febo su arco de diamante;
el baile raudo gira, el seno
                        opreso
de las pastoras rompe en delirante
grito de amor que llena el aire en ceso
Mirtilo, el boquirrubio, en
                     ese instante
vuelto habría a la vida con un beso

Meter: polymetric
Mudrcové lajíc Boží bázni
by František Sušil

Mudrcové lajíc Boží bázni
Přemoudře se nyní na tom shodli,
Že prý bídné křesťané ctí modly,
Oni že jsou lidé bohorázní.
Slepici-li vejce učí kázni?
O! vás v mozek mečem tupým bodli!
Čili takto duch váš jesti podlý,
Že nic svojich nevidíte strázní?
Což vás želím, robi přenešťastní;
Přeplýváte jenom zlobou vlastní,
Vlastní zlost mstí nad vámi se krutě.
Žlouteník vše věci vidí žlutě,
Proud má barvu země, kterou teče,
Satan všady peklo svoje vleče.

Meter: trochaic
Ach, přijde čas?
by Jan Pelíšek

Ó lide Husův, popatř po Sionu
a po vlasti, co vůkol zří tvůj zrak?
V té zemi Žižkových kdys legionů
jak září asi kalicha dnes znak?
Ach, kde květ mnohý stkvěl se po záhonu,
dnes všudy smutno, neveselo tak.
Jak zvadlé všecko v zahradě té Boží,
co trní tu, co koukole a hloží!
Kde jest ta vroucí víra apoštolů,
jíž slavně přemáhali vzdorný svět?
Kde jejich síla v útrapách a v bolu,
jíž znali v Kristu všecko přetrpět?
Kde věrnost, s jakou kříž svůj nesli spolu,
kde jejich nadšení a mocný vzlet,
jenž povznášel je nad zášť, nad ústrky,
když stáli jako ovce mezi vlky?
Kde jest ta svatá láska učedníků,
v níž rozkoš měli anjelé i Bůh?
Kde cit ten bratrský, jímž v zloby ryku
tak vroucně, dojemně lnul k druhu druh,
že říkaly i davy protivníků:
„Aj, jak jsou jedno srdce, jeden duch!
Jak mají soucit s každé bědy vráskou,
hněv neznají, i křivdy mstí – jen láskou!“
Tak bylo kdys. Tak rozkošnými květy
byl poset druhdy církve jarní sad,
když v letnice na křesťanské ty čety
Duch svatý jako jarní prška pad. –
Ó vzplanou kdy zas víry svaté vzněty?
Přemůže láska srdcí mráz a chlad?
Ó zavane nám do života ruchu
kdy zase máj, zas nové jaro duchů?
Ach, přijde čas, kdy vryje v dějin desky
lid Písma zas den slavné obnovy,
kdy šlehnou mocně kalicha zas blesky
těm mučedníkům našim na rovy?
Ach, přijde čas, kdy ten náš národ český
si ztrhá s šíje tmářův okovy,
a dokáže, že duch, jímž kdys tak slynul,
v nás přece ještě cele nevyhynul?
Je marnost člověk, nechť i mocí slyne;
to jaro může vykouzlit jen Bůh.
Nuž vzhlédni, smiluj ty se, Hospodine,
kéž zaburácí v srdcích tvůj zas Duch!
Kéž obživí, co v lhostejnosti hyne!
Kéž vzbudí víru a s ní nový ruch!
Kéž jednou kraje české zas to spatří,
že Kristus vskutku Pán náš a my bratří!

Meter: iambic
Epilog.
by Jaroslav Vrchlický

V mistrově dílně (obraz poslední
on svého cyklu skončil) Amor stál
a malíř pravil: „Nu, tak pohlédni,
co zla jsi v světě rozpoutal a stkal!“
Však ferina se smál.
„Měl bych se mstít a za to v tvoje vlasy
sníh stáří vsypat, v srdce nudy led,
tak pomluvil’s mne, avšak jaké krásy
a poesie tím Jsi stvořil svět!
Co dělati? Buď tobě odpuštěno,
a šťastná láska v žití buď tvé věno!“

Meter: iambic
Sinn-Bilder und Wahl-Sprüche.
by Hans Assmann von Abschatz

Die beste Zeit vergeht den Menschen unter Händen/
Die Kranckheit findet sich/ das Alter schleicht sich ein/
Verdruß und Mühsamkeit muß ihr Ergötzen seyn/
Biß sie/ nach vieler Qual/ das kurtze Leben enden.

Meter: iambic
Sedmikrásy.
by František Zelenka

Bílých na pažitě
plno sedmikrás
vytrysknulo hbitě,
sotva sníh se střás.
Sedmikrásek roje
s travou zelenou,
potok, písní zdroje,
zvěstí jara jsou.
To tak všechno raší,
všechno pučí v květ,
v kterém k nám se snáší
láska na ten svět.
A v to srdce mladé
padá divný cit,
s nímž se touha krade:
též své jaro mít.

Meter: trochaic
- 140 - Nihil gloriosum, nisi totum
by Lope de Vega

Purpúreo Febo despreciando el suelo,
a sí mismo fatal si anochecía,
cuando con plumas de oro el fénix día
previno a España el generoso vuelo.
El peso del Atlántico desvelo
en dos altos pirámides confía,
en quien pudo librar su Monarquía
por bien universal piadoso el cielo.
Salió la luz a deshacer agravios,
a la ciencia el Imperio, y persuadida
la fama a la verdad doró los labios.
Hable la guerra, y el estudio pida,
tendrán en el gobierno de los sabios
laurel las armas y las letras vida.

Meter: iambic
JÁ (II)
by Petr Bezruč

Rudým a svislým pod paprskem slunce
v srpnu když balvany dýchají žáry,
bystřina Morávka v lože se vpije,
horníci pod zemí zdvihají rámě,
kováři v červené železo buší,
na dlani pole na Krásné, na Pražmě
v úžehu slunce jich kloní se ženy:
já z toho tichého národa vzešlý,
poroba jemuž při kolébce stála,
robota děcko juž za ručky chytla,
nezdárný kovkopů, kovářů synek
z Ostravy prchl jsem, Vítkovic, z Bašky,
z Frydlantu, z Orlové, z Dombrové, z Lazů,
kladivo, motyku v kopalnu hodil,
matku a sestru jsem na poli nechal,
dědovy housle jsem s hřebíku strhl,
já na ně zahrál. Snad jednou z nich zněly
veselé tÓny, tož mládí a láska.
Nevím, už nevím. – Je tomu dávno.
Tři struny praskly.
Cizího kněze jsem vyhodil z chrámu,
rektora z cizácké udeřil školy,
les, co mi pobrali, zapálil v noci,
panského ušáka na poli skolil,
smýkli mnou v Těšín, Bůh zmátl mi smysly.
Pod Lysou kosům a veverkám hrál jsem,
pod rudým jeřábem na větvi vrabcům.
Z dědiny k dědině chodil jsem horkem,
horkem a zimou a sněhem a deštěm.
Za ploty hrál jsem a pod okny hrál jsem,
jedinou strunu mají mé skřipky,
těžký dech sedmdesáti tisíců,
co hasli pod Lysou, při Bohumíně,
v borových urvaných hájích co hasli,
v urvaných Bezkydech pomalu hasnou,
v Šumbarku shasli a v Lutyni shasli,
v Datyních hasnou a v Dětmarovicích,
v Porembě shasli a v Dombrové hasnou.
Strhněte stany a zahaste ohně!
Hnulo se sedmdesáte tisíců,
na Olze před lety rozbit byl tábor,
daleko uhli jsme za Lucynu,
přejdem na Moravu, za Ostravici,
mlčící národ a vyhaslý kmen.
Před nimi tančí jak David před archou,
jak trhlý chřestýš při píšťaly zvuku,
komický rapsÓd těch sedmdesáti tisíců,
don Quijote z Bezkyd, má z jalovce kopí,
brnění z mechu a ze šišek helmu,
z Lysé hřib za štít a z kapradin hledí,
chytit chce úporné rameno sudby,
černý meč rytíře v krunýři zlatém:
Já Petr Bezruč, od Těšína Bezruč,
toulavý šumař a bláznivý gajdoš,
šílený rebel a napilý zpěvák,
zlověstný sýček na těšínské věži,
hraju a zpívám, co kladiva duní
z Vítkovic, z Frydlantu, pod Lipinami.
Kolem jdou bohatci cizí mi víry,
(Bezruči Petře, jak je máš rád!),
mužové slavných a vznešených názvů,
skvělí jak bozi a hrdí jak hvězdy,
(Bezruči Petře, kdo ubil tvou ves?),
kolem jdou v hedbáví, v atlasu dámy,
kolem jdou mužové, vážní i mocní,
na Dunaji mocní, ve zlatém městě,
kolem jdou básníci z vltavských břehů,
co milují ženy, jak kázala Paříž,
pod smyčcem zoufalá chvěje se struna,
těžký dech sedmdesáti tisíců,
kamenům zpívám a balvanům hraju,
hraju a zpívám – tož dáte mi krejcar?

Meter: dactylic
TALISMÁN
by Jesús Balmori

Como si adivinaras que quería ser bueno,
Arrancar del rosal de mi fé toda espina,
Me diste la medalla que pendía en tu seno,
¡Pétalo perfumado de tu carne divina!
En esta soledad en que mi alma restalla,
Estandarte glorioso por el dolor deshecho,
Prendida a una cadena de oro, tu medalla
¡Es la única oración que tengo sobre el pecho!
Ella es mi compañera en la noche y el día,
Ella te acerca más a mí, te hace más mía,
Ella no me permite que te ponga en olvido,
Y al orarla en la hora de mi eterna desgracia,
"Dios te salve, María, llena eres de gracia",
Pienso en tí, y voy quedándome dulcemente dormido

Meter: polymetric
PRACHOVSKÉ SKÁLY. (IV. (Lachmannova jeskyně.))
by Ferdinand Tomek

Co pohnutkou as bylo podivínu,
že bydlil v této nehostinné sluji,
jíž ústa slunce nikdy necelují,
jež v šeru věčném tone jen a stínu?
Zda pudil jej sem černý nevděk synů,
jenž mezi lidem vesským hrozně bují,
či ženy nevěra, jíž pochlebují
víc řeči sladké nežli řady činů?
Mně neznámo, co dálo se mu v duši,
když mezi skály prchal z rodné chatky,
než zdá se mi, že rozumím mu též;
vždyť vím, jak pro všecky jsou stesky hluši
tak mnozí lidé, kosa hvizd že sladký
jest upřímný, řeč lidí – pouhá lež.

Meter: iambic
Das Spiegelbild
by Franz Grillparzer

Ich lag im grünen Laubgezelt,
Die Stirn in heißer Hand,
Verbaut von Zweigen Flur und Feld,
An eines Brunnens Rand.
Und als ich so am Rand gelegt
Mein Bild im Quell gewahrt,
Fühlt ich mich wunderbar bewegt,
Vergaß des Wassers Art
Und rief: So hegest du mein Bild,
Du Wesen, still und rein,
Des Herzens Sehnen, ungestillt,
Soll drum dein eigen sein,
An deinem Ufer will ich ruhn,
Will mir ein Laubdach baun,
Matt von des Lebens Mühn und Tun
In deine Wellen schaun.
Da, neben meinem, in dem Quell,
Gewahr ich noch ein Haupt;
Es ist mein Freund, erkenn ich schnell,
Den ich entfernt geglaubt;
Und wie er schalkhaft lächelnd, froh,
Sich über mich gebeugt,
Mit emsger Treue, ebenso
Der Spiegelquell ihn zeigt.
Da war ich schnell vom Traum erwacht,
Doch zürnt ich nicht dem Quell,
Ich zürnte, daß ich nicht bedacht,
Was doch vom Anfang hell:
Des Wassers Art ist eben so,
Zeigt nicht nur
Die ganze Welt ist dessen froh,
Und ich auch grolle nicht;
Auch in der Folge will ich gern
An deinem Ufer gehn,
Recht innig froh, auch mich von fern
In deinem Selbst zu sehn;
Doch wohnen hier, mich dir vertraun –
Laß fahren das, mein Sinn!
Wer wird sein Glück auf Wasser baun?
Und also ging ich hin!

Meter: iambic
Bolzano.
by Jaroslav Vrchlický

Po divé bouři, ve které duch lidský
své zdrtil okovy
a v boj se pustil mocný, gigantický –
klid nastal hrobový.
Tma noci opět roztáhla své sítě
nad spící Evropou,
ten k světlu smělý let byl sražen hbitě
reakce potopou.
Klid. – Ticho. – Myšlénka kde jaká plála,
se v popel stulila,
a v stínu žalářů vlast sirá stála
jak velká mohyla!
Po špičkách musil plížit se, kdo chodil,
šeptat, kdo mluvit chtěl,
kříž halil v stín svůj svět – a kdo se zrodil,
strach u kolébky měl.
Ó děsná doba! – Jest však vlastnost světla,
že temno proletí,
pruh jasu, v němž zem liliemi zkvětla,
má slunce v zápětí.
Šer jitra posýlá do spících polí
své zpěvné skřivany,
a vítěz den se vznese nad údolí,
a mlhy – strhány!
Tak stalo se v té mrtvé, hluché tíši,
v níž minulý spal věk,
on povstal, na čele jas jiných říší,
zář velkých myšlének!
On učil pouze, nabádal a radil,
zdroj lákal z tvrdých skal
a zjevem svým svět v harmonii ladil,
zpět dal mu ideal!
Svět vzal mu vše – však přec jej neoklamal,
v svém srdci on měl skvost:
on ze všech růží ostré trny lámal,
zrak zvedal v budoucnost.
Půl mudrc a půl apoštol on kráčel
do zápasu jak v ples,
jak Hus chřest okovů za sebou vláčel,
jak Ježíš kříž svůj nes’.
By lidstvu získal ztracený zas eden,
v boj vyzval nenávist
a otroctví a tmu, a štít měl jeden:
své svědomí – byl čist.
A v lidskosti, jež žehná jen a dává,
tvář Boha věčnou zřel,
z ní v duši pad’ mu svit, jenž neustává
plát vyvolencům z čel!
Ó vlasti! u kolébky tvého jitra
bděl velký jeho stín,
do vínku dal ti perly svého nitra,
než slovo přešlo v čin.
Řadou svých žáků, světlých bojovníků,
vnik’ v paláce i chýž,
a brzy vzduch se zachvěl v jarém ryku:
Ó budiž světlo již! –
Teď po století bují jeho setba,
myšlénka vítězí,
a jeho sokům – zbyla pouze kletba
a prasklé řetězy!

Meter: iambic
A Elisa
by Alberto Lista

En vano, Elisa, describir intento
el dulce afecto que tu nombre inspira;
y aunque Apolo me dé su acorde lira,
lo que pienso diré, no lo que siento.
Puede pintarse el invisible viento,
la veloz llama que ante el trueno gira,
del cielo el esplendor, del mar la ira;
mas no alcanza al amor pincel ni acento.
De la amistad la plácida sonrisa,
y el puro fuego, que en las almas prende,
ni al labio, ni a la cítara confío.
Mas podrás conocerlo, bella Elisa,
si ese tu hermoso corazón entiende
la muda voz que le dirige el mío.

Meter: iambic
Oda na důstojného Pána, Pana Antonína Strnada.
by Antonín Pavlovský

Viděl sem, jak ondy pletly
Vlastky věnce protebe,
Kvítí vonné ssebou vlekly,
Roucha zlatá přessebe,
Nadhvězdy se jasnějc skvěly,
Slávu vpísních Čecha pěly.
Strašná bouře nehrozývá,
Nehuláká věčně hrom;
Vzýmě krásy sproštěn bývá,
Vjaře zas pak pučí strom;
Naše řeč pak zavržena
Má vždy být a potupena?
Tys náš vůdce! Česká sláva
Vsrdcy Českém pučí zas,
Nezahynou svatá práva,
Volá Čecha Umky hlas,
Ospalého zesna budí,
Kochraně své řeči pudí.
Viz, jak hbitě zlůžka skáče
Kvlasti láskou rozplývá,
Pták jak, když mu zhnízda ptáče
Bráti chceme, křičívá:
Křídla outlá roztahuje,
Syče krček natahuje.
Tak Čech bdí a opatruje
Vzříceninách svatou řeč,
Pilnost jeho odvracuje
Křivé hany tupý meč,
Vzhůru! volá: bratří vstaňte,
Vzhůru! milé řeči braňte!
Blaze nám! Čech Čecha slyší,
Libý Čecha Čechu hlas,
Mladý, starý, nižší, vyšší
Jedním hlasem volá zas:
Vzhůru bratří! Vzhůru vstaňme,
Mužně milé řeči braňme!
Slyš! jak dnem y nocý hezké,
Roztomilé Čechyně
Prozpěvují písně České
Popahorku, vdolině,
Vkrásném máji hoší mladí
Hlasem zpěvy České sladí;
Nechť se, čím chce, vychlubuje,
Nepocýtí, co je čest,
Kdo své vlasti nemiluje;
Čechem býti sláva jest;
V Čechách věčně vždy tvé jméno
Odpotomků bude ctěno.

Meter: trochaic
El perro del mendigo
by Timoteo Domingo y Palacio

Sin codiciar el pan de los señores
ni el mágico solaz de la opulencia
comparte con insólita paciencia
el perro con el pobre sus dolores
Cuando propios, estériles amores
escapan con horror de la indigencia,
un solo ser la brinda su obediencia,
su cariño leal, y sus favores
¿Nunca os hizo sentir el compañero
inseparable, el colega inocente
del olvidado y triste pordiosero?
¡Qué ejemplo de piedad tan elocuente
para el vil interés, que airado
                  y fiero
derrama tanto mal sobre su frente!

Meter: iambic
A Flérida
by José León León Valdés

Si hoy se derrama en la feliz natura
el numen de la celica alegría,
y muestra ledo el refulgente día,
brillantes rayos de inmortal ventura
Si hoy al destello de la lumbre pura,
que el regio sol del horizonte envía,
se elevan a la atmósfera vacía
los himnos que celebran tu hermosura
Admite virgen, el humilde canto
que en alabanza de tu gloria entona,
bañada en fuego de entusiasmo santo,
el arpa de que de flores se corona
al discantar el celestial encanto
del ángel bello de la ardiente zona

Meter: iambic
TOUHA PO JIHU.
by Václav Jaromír Picek

Co as duši vábí
K jihu končinám,
Jakby dala výhost
Sladkým dědinám?
Proč ta sladká touha
Po modrých nivách,
Vavřínových hájích,
Moři, olivách?
Jen ji v ráj ten pusťte,
Ať se oblaží,
Však ona se vrátí,
Až se nabaží.
Ptáče také rádo
K jihu zaletá,
Předc na sever chvátá,
Kde hnízdečko má.
Za hory domovské
Kdo na pouť se dá,
Dřív bol neukájí,
Až je uhlídá.
Tak ať duše touží
K jihu končinám,
Předc ji to zas vábí
K sladkým dědinám.

Meter: trochaic
Reif zum Schnitt ...
by Sándor Petöfi

Reif zum Schnitt ist schon die Frucht,
Heiß glüht es hernieder, –
Montags, wenn der Morgen graut,
Geht's zur Ernte wieder!
Reif ist meine Liebe auch,
Und so heiß mein Sinnen, –
Könnt' ich doch zur Schnitterin
Dich, mein Schatz, gewinnen!

Meter: trochaic
- LVII - Al obispo Antonio Venegas
by Gongora

Este a Pomona, cuando ya no sea
edificio al silencio dedicado
(que si el cristal le rompe desatado,
suave el ruiseñor le lisonjea),
dulce es refugio, donde se pasea
la quietud, y donde otro cuidado
despedido, si no digo burlando,
de los términos huye de esta aldea.
Aquí la Primavera ofrece flores
al gran pastor de pueblos, que enriquece
de luz a España, y gloria a los Venegas.
¡Oh, peregrino, tú cualquier que llegas,
paga en admiración las que te ofrece
el huerto fruta, y el jardín, olores!

Meter: polymetric
[horch' hörst du nicht vom Himmel her] [1]
by Georg Friedrich Daumer

Erschlagen ist Hafis. Wer ihn erschlagen,
Das mußt du, Kind, dein schwarzes Auge fragen.
Der böse Mohr! Wie grimmig ist sein Eisen!
Der Tod umröchelt ihn in tausend Lagen.
Ach hat der Vogel Edens eine Seele,
Strebt nicht zu dir sein heißes Flügelschlagen? –
Nicht schrecke mich mit der Vernunft! Denn diese,
Nichts hat sie hier zu schaffen und zu sagen.
Der Liebe Weg ist unbegrenzt,
So kalte Schranken nicht und enge Hagen.
Barmherzigkeit – welch edle Tugendübung!
Was hast du hier zu zaudern und zu zagen?
Du bist aus einem eignen Stoff gebildet;
Dich rühren nicht Hafisens schöne Klagen.

Meter: iambic
SONETY ZVÍKOVSKÉ. (IX.)
by Antonín Klášterský

Noc. Měsíc září. Hvězd tak jako kvítí
je po obloze. Lesy mlčí v snách,
a noc je slyšet, jak jde po špičkách,
jez hučí dál... U přívozníka svítí...
Mlýn dále klepe, v proud se kolo řítí,
jak hvězdy hoří třpytné mušky v tmách,
a ve měsíčné záři na skalách,
jež tmí se zryté, tichý Zvíkov zříti.
Teď zdá se ti, že dosud celý, celý,
jak v dávném věku se skal hleděl v dol.
Ó, pohleď tam, jak teď se to tam bělí!
Ty zachvíš se, neb nevíš, jsou to břízy,
či kráčí to snad Bílá paní kol
ve skvoucím sněhu dlouhé svojí řízy?

Meter: iambic
A estas animosas palabras que decía Epicteto: «Pule, Júpiter, super me calamitates»
by Quevedo

«Llueve, oh Dios, sobre mí persecuciones»,
mendigo, esclavo y manco, repetía
Epitecto valiente, y cada día
a Júpiter retaban sus razones.
«Vengan calamidades y aflicciones
averigua en dolor mi valentía;
con los trabajos mi paciencia expía
mi sufrimiento, en hierros y prisiones.»
¡Oh hazañoso espíritu hospedado
en edificio enfermo, que pudieras
animar cuerpo excelso y coronado!
Trabajos pides y molestia esperas,
y, con tener a Dios desafiado,
ni ofendes, ni presumes, ni te alteras.

Meter: polymetric
DÍVCE SE ZLATÝMI VLASY.
by František Kvapil

Máš modré oči pomněnek
jak lesní studánka v taji,
za šera, za tichých soumraků
v nich hvězdy prokmitají.
Máš čelo nad sníh bělejší,
vlas nad ním do zlata svítí,
ten šťasten bude as na stokrát,
kdo v jeho chytí se síti.
Máš tílko útlé jak olšina,
jež v potoku shlíží se v kráse,
na tváři poupě ti růžové
jak ve snu zardívá se.
Ty tančíš, zpíváš si vesele,
jak skřivan zpívá si v poli,
kdo slyší tě, sotva si vzpomene,
že ho kdes u srdce bolí.
Roj světlušek tě oblétá,
když z luk jdeš, v úsměvu zraky,
ve vlasech bílý květ kopretin,
v náručí chrpy a máky.
Tak jsem tě jednou potkal též,
mně v srdci zajihlo starém,
mně bylo, ve snu jak kouzelném
když zima potká se s jarem.

Meter: dactylic
La Eucaristía
by José Peris y Pascual

Tú, que de gloria y majestad vestido,
reinas, Señor, en tu inefable altura,
¿por qué desciendes a la tierra impura,
velado en una hostia y escondido?
Si eres del cielo Rey, del Padre Ungido,
y eterno sol de nítida hermosura,
¿por qué aquí moras en tiniebla oscura,
cual astro que sus luces ha perdido?
Porque en tu alteza soberana quieres,
que, en su impotencia la razón vencida,
diga la Fe lo que en la hostia eres:
Luz de las almas, celestial comida,
víctima del amor, fénix que mueres,
y renaces y vives y das vida.

Meter: polymetric
Nelituj...
by František Zelenka

Bolesti té drahé nebudiž Ti líto,
v které jsi se tichá stala navždy mou,
vždyť v ní tolik štěstí světle bylo slito,
vzkřísila mi cesty chudé bolnou tmou.
Nebudiž Ti líto bolesti té svaté,
nevzpomínej smutna prvých obětí,
já Ti u oltářů žehnám tisíckráte,
srdce spíš tam zemře, než je znesvětí.
Nikdy nezapomeň horká polibení,
slzy, štěstí, touhy, náhle trysklý žal;
věř, že větší lásky v širém světě není
té, jíž, drahá, tehdá jsem Tě miloval...

Meter: trochaic
1L: Was kümmerts dich in deinen Wolken droben,
by Johann Georg Jacobi

Was kümmerts dich in deinen Wolken droben,
Du launischer April,
Ob wir dich tadeln, oder loben?
Ein großer Herr thut meistens, was er will.
Auch halten wir geduldig still,
Und leiden, was wir leiden müssen.
Gieb uns zuweilen nur ein wenig Sonnenschein,
Damit wir dessen uns erfreun:
Dann magst du wiederum mit Schnee und Regengüssen,
Mit Sturm und Blitz und Hagel dir
Bey Tag und Nacht die Zeit vertreiben!
In unsrer kleinen Wirthschaft hier
Soll dennoch gutes Wetter bleiben.

Meter: iambic