PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Gustoso el autor con la soledad y sus estudios, escribió este soneto
by Quevedo

Retirado en la paz de estos desiertos,
con pocos, pero doctos libros juntos,
vivo en conversación con los difuntos
y escucho con mis ojos a los muertos.
Si no siempre entendidos, siempre abiertos,
o enmiendan, o fecundan mis asuntos;
y en músicos callados contrapuntos
al sueño de la vida hablan despiertos.
Las grandes almas que la muerte ausenta,
de injurias de los años, vengadora,
libra, ¡oh gran don Iosej! docta la emprenta.
En fuga irrevocable huye la hora;
pero aquella el mejor cálculo cuenta
que en la lección y estudios nos mejora.

Meter: iambic
Srdce – hřbitov.
by Ladislav Quis

Klidné, smutné srdce toto,
jako hřbitov opuštěný
slz tu bolně rozechvěný
nikdo mrtvým neroní.
Žádných slzí! – Vždyť už zhynul,
kdo by pro ně nářek ved.
Žádných slzí! – Čas jen drtí
tiše, stále živých sled.

Meter: trochaic
91.
by Friedrich von Logau

Der Sack, worein der Krieg, was er gestohlen hat,
Hat alles eingepackt, wo war er? In der Stadt.

Meter: iambic
45. Auff die eingebildte Rossa
by Christian Wernicke

Was nützt dein
Ist's weil man deinen Mann zum
O Thorheit!
Und er macht

Meter: amphibrachic
When in the chronicle of wasted time (Sonnet 106)
by William Shakespeare

When in the chronicle of wasted time
I see descriptions of the fairest wights,
And beauty making beautiful old rhyme
In praise of ladies dead and lovely knights,
Then, in the blazon of sweet beauty’s best,
Of hand, of foot, of lip, of eye, of brow,
I see their antique pen would have express’d
Even such a beauty as you master now.
So all their praises are but prophecies
Of this our time, all your prefiguring;
And, for they look’d but with divining eyes,
They had not skill enough your worth to sing:
    For we, which now behold these present days,
    Have eyes to wonder, but lack tongues to praise.

Meter: iambic
IiI.  Auff den Sontag des gegenwertigen
 Messias/ oder den  III.  der Zukunft Christi.
 Matth. 11.
by Andreas Gryphius

Das Lösegeld der welt/ der Väter langes hoffen
Kom’t noch den augenblick/ vnd schleußt die Ohren auff
Die Taubheit hat verstopfft/ der nicht-mehr-stummen hauff
Erzehlet seine werck’/ jhm stehn die Gräber offen.
Wer blind war siht vnd find’t/ wie eben eingetroffen
Was jemal Gott versprach. Er schawt der Lamen lauff/
Der Außsatz muß vergehn/ Hier wird ohn tewren kauff
Den Trost geschenckt/ die vor in thränen schier ersoffen.
O seelig den von hier kein ärgernis abdringt/
Den keiner wollust Wind gleich leichtem Schilffe zwingt
Den kein Tyrannen trutz/ kein Schwerd in Feindes händen/
Kein Kärcker! keine Schmach! kein weiches Purpurkleid/
Auch keiner Höfe pracht/ kein gutt/ noch grimmes leyd/
Kein Reichthumb/ kein Geschenck/ kein Armut ab-mag wen-
den.

Meter: iambic
Vidění.
by Josef Václav Pokorný-Pikulík

Viděl národ jako Jakub kdysi –
anjelé jak sestupují k němu;
a když procit’, směšnou uzřel změnu –
Na řebříku jenom loutky visí! –

Meter: trochaic
Ahora sí... ahora no...
by Carlos Valverde López

Abierto el ventanal un sol caliente
de maracas y ron llega encendido,
palangana y jabón, trapo raído,
y mi oscura ansiedad adolescente
La mulata me abraza sonriente
y siento su pasión estremecido,
ahora sí ahora no como el latido
de la luz de neón intermitente
Y su cuerpo de miel empapa el mío,
negra su piel sobre mi piel ardiente
y el cáliz de su flor lleno y vacío.
Ahora sí ahora no , incandescente
su tronco en contorsión, escalofrío
su sexo de guayaba y aguardiente

Meter: polymetric
342. Proč výtkou dítě, karatelé přísní,
by Adolf Heyduk

Proč výtkou dítě, karatelé přísní,
že v drobné sloze mé je rosný stesk;
vždyť štěstí na hrobech rost’ květ mých písní!

Meter: iambic
38.
by Heinrich Heine

Ernst ist der Frühling, seine Träume
Sind traurig, jede Blume schaut
Von Schmerz bewegt, es bebt geheime
Wehmut im Nachtigallenlaut.
O lächle nicht, geliebte Schöne,
So freundlich heiter, lächle nicht!
Oh, weine lieber, eine Träne
Küß ich so gern dir vom Gesicht.

Meter: iambic
Ze středu lesa dávno už
by Gustav Dörfl

Ze středu lesa dávno už
se blížím k lesu pokraji,
a mně se zdá, že dosud mne
ty lesní panny stíhají.
Že lezou ke mně skulinou
a sedají tu vedle mne,
a přece víc už nevidím
ty noční zjevy tajemné.
A je mi, jak by někdo chtěl
v mé srdce propast veproklát,
tak hlubokou, že do ní by
se vešel celý Křivoklát.

Meter: iambic
47.
by Friedrich Rückert

Siehst du, wie der Planet sich um sich selber dreht,
Und still dabei im Kreis um seine Sonne geht?
Was um die Sonn' ihn zwingt, und was um sich ihn schwingt,
Ist nicht verschieden, eins durchs andre ist bedingt.
Das ist des Mannes Muth, der auf der Liebe ruht,
Der selbst sich thut den Dienst, den er dem andern thut.
Dagegen ein Trabant ist jener Stern genant,
Der seinem Hauptstern sich zuwendet unverwandt.
Er kehrt in Dienstespflicht ihm zu sein Angesicht,
Und dreht sich so um ihn, doch um sich selber nicht.

Meter: iambic
Weinlied
by Hermann von Lingg

Schon grüßt ein scharfer Hauch von Ost
Die sternhell frühen Nächte,
Da rauscht und braust der junge Most,
Ein Herold neuer Mächte!
Ob Laub an Laub vom Baume fällt,
Ob jede Blume sterbe,
O Sommerlust, versunkne Welt,
Der Wein ist jetzt dein Erbe.
Im Wein erglüht der Sonnenschein,
Der längst hinabgegangen,
Im Wein nur soll die Blume sein,
Nach der wir noch verlangen.
Dem Wein, dem Wein ist alles Reich
Der Flammenkraft verliehen;
Ihr Zecher auf! Laßt uns sogleich
Das Testament vollziehen!
Hier, wo am Herd verglimmt das Laub
Vom jungen Reis der Rebe,
Stoßt an, hier über Glut und Staub:
Der Geist des Lebens lebe!
Der Geist, der unterm Schnee noch wärmt
Die Zukunft reicher Saaten
Und fort und fort die Welt durchschwärmt
In goldnen Jugendtaten!

Meter: iambic
Tiché kroky.
by Jaroslav Vrchlický

Ne ty, kterými rek smělý
bouří, až kol svět se chvěje,
vítěz stoupá zkrvavělý
v tříšť a rumy epopeje;
ne ty, jimiž na tribunu
vkročí smělý řečník lidu,
pohnutí by rozchvěl strunu,
zjitřil všech, svou zakryl bídu;
ne, ty nezní v mojí knize,
těm jsem dávno zavřel duši,
ty vše prázdně, ty vše cize
v samotě zní a zní v hluši.
Ale krůček děcka vratký
slyším, jímž se plíží z ticha
k loži nemocné své matky
v obavě, zda ještě dýchá.
Kroky dívky slyším v hloží,
za milým až sem se drala,
by pod sochou Matky Boží
vřesu hrsť mu zanechala.
Kroky slyším pravou stezku
hledajících ve dne, v noci
u paláců mříží v strach
tápajících bez pomoci.
Kroky bědných v opuštění
i své vlastní mezi nimi,
vzdechy v chvíli roztoužení,
v chvíli povzletu však rýmy.
Jak se v nitru odrážely
kroky cizí a ty vlastní,
jak v nich uběh život celý...
Ať si uběh – byl přec básní.

Meter: trochaic
Zweifel.
by Joseph von Eichendorff

Könnt' es jemals denn verblühen,
Dieses Glänzen, dieses Licht,
Das durch Arbeit, Sorgen, Mühen
Wie der Tag durch Wolken bricht,
Blumen, die so farbig glühen,
Um das öde Leben flicht?
Golden sind des Himmels Säume,
Abwärts ziehen Furcht und Nacht,
Rüstig rauschen Ström' und Bäume
Und die heitre Runde lacht,
Ach, das sind nicht leere Träume,
Was im Busen da erwacht!
Bunt verschlingen sich die Gänge,
Tost die Menge her und hin,
Schallen zwischendrein Gesänge,
Die durch's Ganze golden ziehn,
Still begegnet im Gedränge
Dir des Lebens ernster Sinn.
Und das Herz denkt sich verloren,
Besser Andrer Thun und Wust,
Fühlt sich wieder dann erkohren,
Ewig einsam doch die Brust.
O des Wechsels, o des Thoren,
O der Schmerzen, o der Lust!

Meter: trochaic
II. Na ňadrech tvých ty chvíle jsou mé žití,
by Jaroslav Vrchlický

Na ňadrech tvých ty chvíle jsou mé žití,
z nich pouze slunce v pusté dny mé stéká,
na chvíle ty má lačná duše čeká,
tvých očí ždajíc rosnou vláhu píti.
Na ňadrech tvých líp nežli v měkkém kvítí
bych usnul rád a zahnal do daleka
vše, kolem nás co hlučí a se vzteká,
čím dlouho cizí umíme si býti.
Na ňadrech tvých, kde pokoj, mír a těcha,
kéž jednou bůh mne sladce umřít nechá,
když nedopřál mi žíti u nich v štěstí;
na ňadrech tvých a v očích tvých, v tvém klínu
zda rozkoší dřív či dřív touhou zhynu?
Jen tam! – vše jiné lhostejné mi jesti.

Meter: iambic
Zuschauer
by Kurt Tucholsky

In Oberammergau in weiter Halle
sitzt ebenso erschüttert wie geneppt,
die Menschenschar bei dem Posaunenschalle
und sieht, wie man den Christ zu Kreuze schleppt.
Sie lauschen jenem großen Oratorium.
Ungläubige spenden Gläubigen Applaus.
Ein paar acteurs. Ein Riesen-Auditorium.
Sie sehn nur zu. Tun nichts. Und gehn nach Haus.
Es dampft Berlin. Bei schönstem Sommerwetter
ist knackend voll der ganze Sportpalast.
Das macht: Es boxt doch heute Breitensträter!
Na Mensch, wenn du das nicht gesehen hast!
Die Frauen schaun verzückt ein Suspensorium.
Die Männer boxen nicht. So sehn sie aus –!
Ein paar acteurs. Ein Riesen-Auditorium.
Sie sehn nur zu. Tun nichts. Und gehn nach Haus.
Wir sind zweihundert.
Seit vier deutschen Jahren
schießt man uns einen nach dem andern ab.
Allein in Krach und Not und in Gefahren.
Schon liegen unsre Besten still im Grab.
Wo seid ihr, Freunde? Müssens nur wir tragen?
Für wen wird eigentlich dieser Kampf geschlagen.
Bleibt das nun so? Ists nur ein Provisorium?
Wir stellen immer uns allein heraus.
Ein paar acteurs. Ein Riesen-Auditorium.
Sie sehn nur zu. Tun nichts.
Und gehn nach Haus.

Meter: iambic
Tres cruces – Jesús
by Justo Sierra

En la cruz del helénico guerrero
la Patria, santo amor, nos ilumina;
la libertad albea matutina
del tracio esclavo en el suplicio fiero
Uno hay mayor del Gólgota el madero;
porque en el ser de paz que
                     allí se inclina
el alma en sus anhelos se adivina
que está crucificado el hombre entero
De esas tres hostias de una gran creencia,
sólo Jesús resucito y alcanza
culto en la cruz, señal de su existencia
Es que nos ha dejado su enseñanza,
un mundo de dolor en la conciencia
y en el cielo una sombra de esperanza.

Meter: iambic
601. Von einem ledigen Entsinken in die Gottheit
by Gerhard Tersteegen

Mein Gott hat mich getröstet wohl,
Wenn ich ganz leer bin, wie ich soll,
Er mich herstellt und neu will machen;
Könnt' ich nur gänzlich ledig stehn,
Mit Christus immer weitergehn,
Das wär' die reichste Sach' der Sachen!
Doch will er mich noch weiterbringen,
Ich soll ins Meer der Gottheit dringen;
Da bin ich aller Sorgen ohn',
Da stört mich keiner Stimme Ton.
Ach Gott, wie wohl, wie reich, wie selig
Schwimmt man im Meer der Gottheit ja!
Nur Gott ist unsre Sache da,
Das Herz ist trostesvoll und fröhlich.
Gott mir verspricht dies ew'ge Leben,
Er wird mir's auch gewißlich geben;
Nur daß ich, vom Geschaffen frei,
Auch Eins, mit Einem eines sei.
Der Liebe Kraft mein zart Gesicht
Stets hält auf Gott allein gericht't,
Ach Gott, wie wohl, wie reich, wie selig,
Schwimmt man im Meer der Gottheit ja!
Nur Gott ist unsre Sache da,
Das Herz ist Trostes voll und fröhlich.

Meter: iambic
Das Ungewitter
 in der Nacht vom 31ten August 1761.
by Anna Luise Karsch

Der Hagel rauscht und weckt die Trunkenbolde,

Meter: iambic
Kdože zrozen z matky,
by Vincenc Furch

Kdože zrozen z matky,
Neměl slzí v oku? –
Člun náš slabý plove
V šírém světa toku.
Veslo, plachta bílá
Hne a dme se v moři –
Doufej – nad přístavem
Spasný oheň hoří!

Meter: trochaic
- 87 - Acto I, EL REY
by Lope de Vega

La tierra al alto cielo agradecida
la lluvia paga en frutos sazonados,
y al labrador sus ásperos cuidados,
paga la espiga en su sazón cogida
La vid beneficiada, la teñida
planta, en lagares de uvas coronados,
la oveja al dueño, y al rocío los prados,
que cuando llora el Alba tienen vida.
De su agradecimiento muestra indicio
la concha que saliendo a las riberas
paga en perlas al Sol su claro oficio.
Para mostrar con obras verdaderas
que aquel que no agradece el beneficio
es menos que las plantas y las fieras.

Meter: iambic
124. Von GOtt.
by Angelus Silesius

Gott ist ein solches Gutt/ je mehr man Jhn empfindt:
Je mehr man Jhn begehrt/ verlangt/ uñ Lieb gewiñt.

Meter: iambic
STROM ŽIVOTA. (VI.)
by Jan z Wojkowicz

Ty širý, zelený můj Strome Života,
Ty v sadě Božím nejkrásnější Strome,
jaký že dnes, kdy táhne nad Zemí
zas nový jara dech se svými písněmi,
to skýtáš pohled ve svých výších pro mě.
kde na Tvých větvích už to rozkvétá
novými sliby zas pro Tvého miláčka,
pro nové mládí – ne však, žel, již pro mě!
Mých snění roj Tvé květy oblétá,
med nadějí z nich ssát však dnes už nelze mi –
tak v úlu srdce svého stesk jen ukládám...
A přec – s jak velkou láskou, Strome velebný,
se všemi smysly Tobě poddávám!
Když větru van hne Tvými větvemi:
Jakou to hudbou dálnou, báječnou,
až někam k nebetyčným končinám,
Tvou celou bytostí to zachví, zašumí!
Jak když se hráze moří protrhnou
a zabučí to nekonečností:
Tak velebné přes všecky ohrady,
vstříc krásným větrům každé Náhody,
všem volným hrám,
to s výsostí Tvých valnou prostorou
se po vší zemi rozehlaholí –
veliká hymna říše Svobody,
v níž širé srdce samé Přírody
posílá pozdrav dálným Výšinám!
Jak hudba Tvá je drahá mladým snům!
Jich pažím rozpjatým, jich smělým pohledům!
Jen pokyneš jim svými větvemi
k neznámých dálav širým prostorám:
Hned jako polnicí to pro ně zašumí –
hned píseň, jak Tvůj šum, tak jarou, svobodnou,
si zpívajíce v pochod do dáli,
pro dary Tvé si za Tvým hlasem jdou,
až kdo ví kam!
Vždyť rytmem mízy Tvé v jich cévách krev jim víří
a v tužbách jich a snech to zní tak Tvůj jak šum –
hruď jich se ve větru, jak větví Tvojich šíří:
Ty zpíváš: A hlas Tvůj tak přemocně jim zní,
tak známě promlouvá k jich podvědomým snům,
jak pištce kouzelníka píseň vábení,
jež k dálným, neznámým je láká obzorům...
Vím, mnohé jablko tak smutně mimo padne!
Vím, mnohé, odhozeno, marně v trávě zvadne!
Než lze jich milencům Tvým příliš želeti?
Vždyť tak je učíš Ty svým hlasem staletí:
že ne ten, kdo se vpřed na povely Tvé vrhá,
ni ten, kdo bez váhání plody Tvoje trhá,
leč ten, kdo otálí, propadá prokletí.

Meter: iambic
Miserere mei
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Un día llegará tal vez cercano,
en que mi pobre espíritu abatido,
por el dolor o la vejez rendido,
se postre ante tu rostro soberano.
¡Perdónale, Señor! Si fue liviano,
mísero pecador empedernido,
humillado a tus pies y arrepentido
no ha de implorar tu compasión en vano
¡Perdónale, Señor! Desde la alteza
donde, Rey de los reyes, erigiste
la eterna majestad de tu grandeza
Perdónale, Señor: víctima triste
de la vil condición y la flaqueza
de esta carne mortal ¡que Tú le diste!

Meter: iambic
- XXXIX - Al Duque de San Germán, Virrey de Cerdeña
by Joseph de Litala y Castelvi

Partenope gloriosa fue tu Cuna,
y Flandes, y Milán tu escuela han sido,
allí te vio con el arnés lucido
el Belga Sol, y la Flamenca Luna.
En tus manos tuviste la fortuna,
hurtando a las injurias del olvido
mucho laurel, y al Catalán vencido,
no dejó tu valor fuerza ninguna.
Temió tu espada el fiero Lusitano,
ceñido de tus fuertes escuadrones,
de Olivenza en el campo, y en el llano.
Sus almenas honraron tus pendones,
envidia fuiste al Orbe Castellano,
muro a Cerdeña, y pasmo a las naciones.

Meter: polymetric
Las piedras preciosas – El crisoberilo
by José Navarro Montes de Oca

De suave brillo, claro y transparente,
tenue y redonda lágrima brillante,
auna a su matiz blanco y luciente,
limpia luz de reflejo fulgurante.
Al lirio imita en su color
                     Se siente
mirándolo en tu dedo palpitante
la ilusión de mirar un refulgente
lucero de blancura alucinante
Si te adornas con él, Venus radiosa,
se piensa que su magia prodigiosa
conserva todo su feliz encanto
Y cuando lloras de inquietud sencilla,
es un crisoberilo en tu mejilla
cada gota de nieve de tu llanto.

Meter: iambic
Der Diplomat
by Franz Grillparzer

Ein umgekehrter Talleyrand,
Obwohl sonst gern sein Affe,
Fängt er mit dem Minister an
Und endiget als Pfaffe.

Meter: iambic
Night and Death
by José María Blanco White

¡Qué noche! Cuando Adán fue revelado
quién eras, y aún no vista, oyó nombrarte,
¿no temió que enlutase tu estandarte
el bello alcázar de zafir dorado?
Mas ya el celaje etéreo, blanqueado
del rayo occidental, Héspero parte;
su huesta por los cielos se reparte
y el hombre nuevos mundos ve admirado
¡Cuánta sombra en tus llamas ocultabas,
oh sol! ¿Quién acertará cuando
                     ostenta
la brizna más sutil tu luz mentida
esos orbes sin fin que nos velabas?
¡Oh, mortal! Y, ¿el sepulcro te amedrenta?
Si engañó el sol, ¿no engañará la vida?

Meter: iambic
- XXVI - Del suceso de Judit
by Trillo y Figueroa

Cual se mira a los soplos impacientes
del austro fiero la robusta encina,
o cual las nieves de la cumbre alpina
desatadas en líquidas corrientes;
de Betulia los muros ya dolientes
así al golpe cruel de su ruina,
cuando cauta Judit los avecina
del honor a los rayos más lucientes.
El débil golpe de una débil mano
¿quién ¡oh fortuna! recelar pudiera
a un tiempo tan pesado y delicioso?
Mas ¡ay! que fue de impulso soberano,
y el delito peligra en la ribera
mucho más que en golfo proceloso.

Meter: polymetric
Des alten Mannes Sehnsucht nach dem Sommer
by Hugo von Hofmannsthal

Wenn endlich Juli würde anstatt März,
Nichts hielte mich, ich nähme einen Rand,
Zu Pferd, zu Wagen oder mit der Bahn
Käm ich hinaus ins schöne Hügelland.
Da stünden Gruppen großer Bäume nah,
Platanen, Rüster, Ahorn oder Eiche:
Wie lang ists, daß ich keine solchen sah!
Da stiege ich vom Pferde oder riefe
Dem Kutscher: Halt! und ginge ohne Ziel
Nach vorwärts in des Sommerlandes Tiefe.
Und unter solchen Bäumen ruht ich aus;
In deren Wipfel wäre Tag und Nacht
Zugleich, und nicht so wie in diesem Haus,
Wo Tage manchmal öd sind wie die Nacht
Und Nächte fahl und lauernd wie der Tag.
Dort wäre alles Leben, Glanz und Pracht.
Und aus dem Schatten in des Abendlichts
Beglückung tret ich, und ein Hauch weht hin,
Doch nirgend flüsterts: »Alles dies ist nichts.«
Das Tal wird dunkel, und wo Häuser sind,
Sind Lichter, und das Dunkel weht mich an,
Doch nicht vom Sterben spricht der nächtige Wind;
Ich gehe übern Friedhof hin und sehe
Nur Blumen sich im letzten Scheine wiegen,
Von gar nichts anderm fühl ich eine Nähe.
Und zwischen Haselsträuchern, die schon düstern,
Fließt Wasser hin, und wie ein Kind, so lausch ich
Und höre kein »Dies ist vergeblich« flüstern!
Da ziehe ich mich hurtig aus und springe
Hinein, und wie ich dann den Kopf erhebe,
Ist Mond, indes ich mit dem Bächlein ringe.
Halb heb ich mich aus der eiskalten Welle,
Und einen glatten Kieselstein ins Land
Weit schleudernd, steh ich in der Mondeshelle.
Und auf das mondbeglänzte Sommerland Fä
Fällt weit ein Schatten: dieser, der so traurig
Hier nickt, hier hinterm Kissen an der Wand?
So trüb und traurig, der halb aufrecht kauert
Vor Tag und böse in das Frühlicht starrt
Und weiß, daß auf uns beide etwas lauert?
Er, den der böse Wind in diesem März
So quält, daß er die Nächte nie sich legt,
Gekrampft die schwarzen Hände auf sein Herz?
Ach, wo ist Juli und das Sommerland!

Meter: iambic
II. Blesk slunce zářivý kles' v mlhy večerní
by Jaroslav Havlíček

Blesk slunce zářivý kles' v mlhy večerní
a v teskné mlčení kraj pohroužil se tichý –
a rubáš chladivý, jímž lesy dýchaly,
pomalu snášel se na doorané líchy.
Vzduch těžký, dusivý se větry nadouval,
jež z tmavých obzorů sem zalétaly svěží,
a tiché zvonění se snivě vlnilo
sem z dálek modravých a ze vzdálených věží.
A bílé na cestě v tom kraji smutnícím
stál člověk shrbený se strhanými rysy,
pot s čela stíral si a dlouhým pohledem
se díval, červánky jak na obzoru visí –

Meter: polymetric
Má duše žízní!
by Xaver Dvořák

Má duše žízní po tobě, ó písni,
jak jahody květ bílý v mechu třísni
po slunce třpytu v stínu šumných buků,
ne ještě květ – spíš poupě na rozpuku.
Jí v náruč klesni, v květ jak rosa padá
a jitra zlato na hory a lada,
kdy nachem rdí se stráně, les a nivy,
kdy zem jest jeden obraz čarotklivý.
V mé nitro dechni, jako snivá vesna
v kraj dýchá smutný, když jej budí ze sna,
a kolem skrání věnec z květů stáčí
a místo snů tká jemu hlahol ptačí.
Ó, slétni v hruď, jak nebes anděl slétá
v den každý rozžít slunce – kahan světa;
hle, duše má juž čeká v srdce tluku –
ne ještě květ – spíš poupě na rozpuku,
až „epheta“ díš a k ní vztáhneš ruku.

Meter: iambic
Las piedras preciosas – La amatista
by José Navarro Montes de Oca

Piedra de transparencia delicada,
de un color de violeta luminoso,
sobre tu blanca mano, ensortijada,
es un extraño talismán hermoso.
Cristal teñido de óxido violado,
de transparente gama brilladora,
derrama su fulgor iluminado
en radiación joyante y seductora.
Son tus ojeras, cárdenas y bellas,
que marcan en tu faz las
                     hondas huellas
del íntimo deseo que te agobia,
dos largas amatistas voluptuosas,
que, bajo tus pupilas luminosas,
palpitan en tu blanca faz de novia.

Meter: iambic
Auf eine erbare Wittwe.
  J. M. Kuntzin.  1741.
by Christian Gotthold Spindler

So giebst du mir die Ehren-Crone,
Mein Joel, dort vor deinem Throne.
O! wie ist es so angenehm
Jm himmlischen Jerusalem!
Geliebte Kinder, laßt das Trauren,
Stillt euer zärtliches Bedauren,
Gönnt mir den sanfften Ruhe-Ort,
Bedenckt mein letztes Segens-Wort.

Meter: iambic
Mi amor aviva, Jesús
by Vicente Sarthou Carreres

Si amor es santidad, yo quiero amarte
con toda alma, con todo corazón
y con todas mis fuerzas; que la
                     unión
de mi ser a tu Ser pueda inclinarte
a que enciendas en mí para loarte
una hoguera de mística pasión
y que sea capaz mi inspiración
de entenderte, sentirte y expresarte
Que viva yo, mas no sea quien viva,
sino Tú por vivir siempre conmigo
Egoísmo y placer mi pecho esquiva.
por gozar del placer de estar contigo
Aviva, pues, mi fe, mi amor aviva,
y en vez de ser mi Juez, serás mi Amigo.

Meter: anapestic
Karel Burian.
by Josef Lukavský

Stůj, bídné pero, ukloň zdvořile se,
když o jasnosti inkoustem chceš psáti,
neb do těch výší, v jaké on se vznese,
ty nemůžeš se ani podívati.
O mrzkém kovu nepiš, který nese
jen súročení, a nemusíš dbáti
ni vavřínů, jichž déšť se v roce snese,
kdy není chuti smlouvy přetrhati.
Jen obdiv znej, pěj o brillantech tonů,
o hloubce duše, o čarovném zjevu,
o zázračném a jedinečném zpěvu.
Rozpoutej chválou znění všechněch zvonů
a přece až v svět hymnou budou zníti,
On „něžným“ veršem také odpoví ti.

Meter: iambic
Memorabilia
by Robert Browning

Ah, did you once see Shelley plain,
   And did he stop and speak to you?
And did you speak to him again?
   How strange it seems, and new!

 But you were living before that,
   And you are living after,
And the memory I started at—
   My starting moves your laughter!

 I crossed a moor, with a name of its own
   And a certain use in the world no doubt,
Yet a hand's-breadth of it shines alone
   'Mid the blank miles round about:

 For there I picked up on the heather
   And there I put inside my breast
A moulted feather, an eagle-feather—
   Well, I forget the rest.

Meter: iambic
Anaemie.
by Karel Hlaváček

Noc jižní, lhostejná se zastavila zvolna,
smích smutný, ač tak intimní v svých retech, přec jen smích...
a fixní idea má k všemu blahovolná
ji zvolna dohání příznačnou chůzí nesmělých.
Jdou tmavým údolem dědičné Anaemie,
kde před věky vše vybledlo a vzduch je prořídlý,
kde měsíc morosní, jenž k ránu vzchází, mdlý je,
a kudy ať kdo šel, byl jednou pro vždy rovněž mdlý.
Jdou mlčky... Občas zakašlají starostlivě,
a vznětlivé pak zastaví se v mlze průhledné,
a k Alpám, nahoře jež klečí nehnutlivě,
nad čelo každá po kradmu svou ruku nadzvedne...
A zase jdou... Žel, s vědomím, že kolem v přítmí
nic nedokvetlo, nedozrálo jemnou závratí,
že otec vinnen tím, že sebe sladčí: přijď mi
nic vrátit nemohlo a nemůže a nevrátí.

Meter: iambic
V HLUBINÁCH.
by Antonín Klášterský

Do moře mrtvý pad’,
v ten největší všech hrob,
jej vlna vlně podala
v hloub statisíce stop.
Jej slizký měkkýš chyt’
a rameny kol spjal:
Žes nemřel v ženy objetí,
už neměj, mrtvý, žal!
Krab přissál se mu hned
u jeho chladných úst,
a korál šeptal: Ze srdce
chci, mrtvý, tobě růst!
A na dně sirén rej
ho čekal, v oku taj:
Ó, mrtvý, pojď a dopověz
nám starou lidstva báj!

Meter: iambic
El ombú
by Carlos Ortiz

Con el firme tentáculo rugoso,
a un sombrío fragmento que le signa
sobre el suelo su mundo, se resigna,
infinito y soberbio en su reposo.
Penitencia aprovecha del coloso
para hacer fugaz céfiro la indigna
burla inquieta y sutil, que
                  suave asigna
un mohín a su fronda sigiloso
Y es el agua también, en su pasada,
que al mofarse del térreo enclavamiento
recrudece su estancia anquilosada
Mas consciente el ombú del valimiento,
nunca vio por el viento derribada
su corteza, y al agua hace alimento

Meter: anapestic