PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Die Feuerwerkerstochter
by Gustav Schwab

Auf waldigem Boden, im grünen Moose
Umwebt's den Baum, wie Schimmer der Rose,
Wie Nelkendunkel, wie Tulpenlicht,
Wo liebliche Jugend den Reigen flicht.
Schwarzbraune Maid, die schlanke, bleiche,
Die tanzt am fliegendsten um die Eiche,
Hat Augen reg wie ein Sonnenreif,
Und Brauen schwarz wie ein Pulverstreif.
Vor ihrer Blicke Stralengarben
Erlöschen die Blumen, die rosigen Farben,
Sie steigt aus Allen, sie strebt mit dem Wind:
Drum ist sie des Feuerwerkerskind.
Erwachsen unter den glühenden Sonnen,
Besprengt vom Stral der sprühenden Bronnen,
Bewacht vom äugelnden Feuerrad,
Das Haupt gekehrt zum Raketenpfad;
So ist sie gediehen, zum Glanz erlesen,
Die kühne Gespielin der feurigen Wesen,
Sie mischt in heitere Jugendpracht
Die plötzliche Flamme, den Ernst der Nacht.
Ein Knabe steht abseits vom Reigen,
Versunken in süßes, schauendes Schweigen,
Er blickt aus schwarzem Auge so hell:
Das ist des Feuerwerkers Gesell.
Und was er von farbigen Feuern geboren,
Das flieget, das braus't ihm vor Augen und Ohren,
Die hellen Springquellen, das römische Licht;
Er lauschet mit Wonne dem innern Gesicht.
Doch nach dem Schimmer und nach dem Gesause
Schleicht er geblendet, betrübt nach Hause,
Die Sonne sinkt, der Morgen glüht,
Sein Feuerglück hat ausgeblüht.
Nur rußiges Korn wird jetzt gedroschen,
Die Jungfrau sitzt und spinnt erloschen,
Kein Funk' aus ihrem Auge hellt
Des finstern Stübchens öde Welt.
In stiller Hoffnung schafft der Junge,
Stampft voll die Form zu künftigem Schwunge:
»bald loderst auf, du schlummerndes Korn!
Bald springt auch der Liebe vergrabener Born.«

Meter: iambic
- LII -
by Bocangel y Unzueta

Crece el dolor y, en orden a su aumento,
el mismo mal me presta resistencia.
¿Quién hasta agora ha visto la paciencia
convertirse en especie de tormento?
La costumbre de un largo sentimiento
hizo ya natural lo que es violencia;
sólo el mal me amenaza con su ausencia,
después que el mal me sirve de alimento.
Ya desespero de esperar la muerte,
supuesto que es un mal que dura poco
(bien que en la vida me sostengo apenas).
Cautela fue de amor contra mi suerte
herir el pecho hasta dejarle loco
porque después adore yo sus penas.

Meter: polymetric
MŮRY.
by Jan Opolský

Když vosí báně přestaly se chvěti
a noční únos jakž takž prozrazen,
ze žlabů skal lkal vítr vypuzen
jak pod vodou zpěv pohrobených dětí,
když temné pánvi, v níž se stříbro smálo,
lakomec chystal spánek do hlíny,
kde bahno hříchem dusíc rostliny
pod bublinami plynů usínalo,
tu jemné můry, o nichž nevíme,
se znakem smrti vrátily se z honu
a chtíce usnout v květech svadlých tónů,
se motaly po hrobech touhy mé.

Meter: iambic
1L: Was uns belustigt: du mußt uns aus eigenem Laden verkaufen,
by Friedrich Schiller

Was uns belustigt: du mußt uns aus eigenem Laden verkaufen,
Und für ein Dritteil Rabatt stellst du an Pranger dich selbst!

Meter: iambic
27.
by Friedrich von Logau

Deutsche Sinnen sind gefallen, deutsche Reden sind gestiegen;
Scheint also, man laß an Worten mehr als Thaten ihm genügen.

Meter: polymetric
V SAMOTÁCH.
by Josef Šimánek

V samotách těžkých, smutečních,
v nichž svítí hvězdy osamělé,
my po zahradě jdeme stmělé,
znaveni tíží hříchů svých.
Již zanik ples a zanik smích,
a bledost myšlenky plá v čele.
A bol se chvěje v sféře celé,
jak vůně, zbylá po růžích.
Nic nehne se. Tvá hoří ústa
jak věčná lampa pod křížem,
jak žhavý květ, jenž z trnů vzrůstá.
A hodin zvuk se chvěje z dáli,
jak omylem by zbloudil sem,
kde Smrt i čas v své stíny halí.

Meter: iambic
BRATRSKÁ.
by Václav Jaromír Picek

Píme, bratří, z lásky číše,
Otec na nás hledí s výše,
Všechny stejně miluje;
Ctěme bratra jako sebe,
Na zemi pak zkvete nebe,
Věčné se nám slibuje.
Ať ten bratr z cesty zbloudí,
Přec v něm pramen cnosti proudí,
Na čas jen byv pokalen;
Slunce boží všechněm svítí,
Hvězdy září, kvete kvítí,
Všem se chystá rajský den.
Slabým pozděj’ – silným spíše
Otevrou se světla říše,
Po níž touží lidský duch;
Bratr dobrý obrať zraky
Bratra svého nad oblaky,
Kde je láska, světlo – Bůh.
A to světlo, a ta láska,
Ona země s nebem páska,
Pak obejme všechny nás;
Tam si ruce zas podáme,
Číše lásky vystřídáme,
V onom ráji – věčných krás.

Meter: trochaic
V. ŠIBŘINKOVÁ EROTIKA.
by Karel Mašek

Já půjdu taky do Šibřinek,
však zda tam najdu milou svou,
jež mi již rok plá do vzpomínek
jen svojí tváří laskavou?
Zda přijde v prostém selky šatě,
či jako víla zářící,
co rybářka či v kněžny zlatě
a zda-li s maskou na líci?
Ať tak či tak – v tom pestrém reji,
jenž kolem mne tu dovádí,
ji poznám přec – neb oko její
ji vždy a všude prozradí.
Však darmo hledám. Svojí milé
tu dneska asi nespatřím,
nuž ukrátím si zde ty chvíle
v rozmluvě s postillonem tím.
Co pak mi chceš, že na tom plesu
tak dlouho již mne sleduješ?
„O milce tvé ti zprávu nesu,
že má tě ráda.“ – Oh, ty lžeš.
„Ne, pravdu dím. Nuž sejmi masku,
ať zřím kdo jsi. – „Tvá rozmilá...“
Zřím před sebou svou starou lásku,
však Bože! jak se změnila!
„Proč se tak smutně díváš na mne?
Viď, jiná jsem, než bylo kdys...
ach, mnohé lásky slovo klamné
tak změnilo mé tváře rys.
Tys uzmul mi žár oka mého,
Tvůj sok nach retů vylíbal
a půvab vlasu hedvábného
kýs malíř pro svůj obraz vzal.
Pan kadet zas a láska jiná
si stopy uzmuli mých vnad –
a to jen tvá, jen tvá je vina,
žes naučil mne milovat!“
Můj postillone, stiš své žaly,
tak jako já je skolébám –
jen když jsme vroucně milovali,
to stačí našim vzpomínkám.
Co více chceš? Tvých očí krása
nechť září z chudých veršů mých,
nechť z písní mého soka jásá
tvých purpurových retů smích.
Vlas bohatý tvůj na oltáři
na skráních světic vzplane tu
a na bojišti nechať září
tvá láska v smrti kadetu.
Ó nedej trápiti se želem,
že lásce jsem tě naučil, –
když byl jsem dobrým učitelem,
pak dosažen je pravý cíl.

Meter: iambic
Abendgesang
by Johann Rist

Werde munter, mein Gemüte,
Und ihr Sinne geht herfür,
Daß ihr preiset Gottes Güte,
Welch' er hat gethan an mir,
Als er mich den ganzen Tag
Für so mancher schweren Plag
Hat erhalten und beschützet,
Daß mich Satan nicht beschmitzet.
Lob und Dank sei dir gesungen,
Vater der Barmherzigkeit,
Daß mir ist mein Werk gelungen,
Daß du mich für allem Leid
Und für Sünden mancher Art
So getreulich hast bewahrt,
Auch die Feind hinweg getrieben,
Daß ich unbeschädigt blieben.
Keine Klugheit kan verstehen
Deine Güt' und Wunderthat;
Ja, kein Menschenkind kan sehen,
Was dein' Hand erwiesen hat;
Deine Wolthat ist zu viel,
Sie hat weder Maß noch Ziel.
Herr, du hast mich so geführet,
Daß kein Unfall mich berühret.
Dieser Tag ist nun vergangen,
Die betrübte Nacht bricht an;
Es ist hin der Sonnen Prangen,
Welch' uns all' erfreuen kan.
Stehe mir, o Vater, bei,
Daß dein Glanz stets vor mir sei
Und mein kaltes Herz erhitze,
Wenn ich gleich im Finstern sitze.
Herr, verzeihe mir aus Gnaden
Alle Sünd' und Missethat,
Die mein armes Herz beladen
Und so gar vergiftet hat,
Daß auch Satan bös und stil
Mich zur Höllen stürzen wil.
Aber, Herr, du kanst mich retten,
Strafe nicht mein Übertreten.
Bin ich gleich von dir gewichen,
Stell' ich mich doch wieder ein,
Hat uns doch dein Sohn verglichen
Durch sein' Angst und Todespein.
Ich verleugne nicht die Schuld,
Aber deine Gnad und Huld
Ist viel größer als die Sünde,
Welch' ich stets in mir befinde.
O du Licht der frommen Seelen,
O du Glanz der Ewigkeit,
Dir wil ich mich ganz befehlen
Diese Nacht und allezeit.
Bleibe doch, mein Gott, bei mir,
Weil es nunmehr dunkel schier
Und ich mich sehr drob betrübe;
Tröste mich mit deiner Liebe.
Schütze mich fürs Teufels Netzen,
Für der Macht der Finsternis,
Die mir manche Nacht zusetzen
Und erzeigen viel Verdrüß;
Laß mich dich, o wahres Licht,
Nimmermehr verlieren nicht.
Wenn ich dich nur hab' im Herzen,
Fühl' ich nicht der Seelen Schmerzen.
Wann mein' Augen schon sich schließen
Und ermüdet schlafen ein,
Muß mein Herz dennoch geflissen
Und auf dich gerichtet sein.
Meiner Seele mit Begier
Träume stets, o Gott, von dir,
Daß ich fest an dir bekleibe
Und auch schlafend dein verbleibe.
Laß mich diese Nacht empfinden
Eine sanft und süße Ruh,
Alles Uebel laß verschwinden,
Decke mich mit Segen zu;
Leib und Seele, Mut und Blut,
Weib und Kinder, Hab' und Gut,
Freunde, Feind' und Hausgenossen
Sind in deinen Schutz geschlossen.
Ach, bewahre mich für Schrecken,
Schütze mich für Ueberfall,
Laß mich Krankheit nicht aufwecken,
Treibe weg des Krieges Schall,
Wende Feur und Wassersnot,
Pestilenz und schnellen Tod;
Laß mich nicht in Sünden sterben
Noch an Leib und Seel verderben.
O du großer Gott, erhöre,
Was dein Kind gebeten hat.
Jesu, den ich stets verehre,
Bleibe ja mein Schutz und Rat
Und mein Hort; du werter Geist,
Der du Freund und Tröster heißt,
Höre doch mein sehnlichs Flehen!
Amen, ja, das sol geschehen.

Meter: trochaic
1L: Wenn sich das Jahr geändert, und der Schimmer
by Friedrich Hölderlin

Wenn sich das Jahr geändert, und der Schimmer
Der prächtigen Natur vorüber, blühet nimmer
Der Glanz der Jahreszeit, und schneller eilen
Die Tage dann vorbei, die langsam auch verweilen.
Der Geist des Lebens ist verschieden in den Zeiten
Der lebenden Natur, verschiedne Tage breiten
Das Glänzen aus, und immerneues Wesen
Erscheint den Menschen recht, vorzüglich und erlesen.

Meter: iambic
Félix Arvers
by Fernando Maristany

En mi alma y en mi vida escóndese un secreto:
en un punto un amor eterno concebido;
es mal sin esperanza y es fuerza ser discreto,
y así, quien causa el daño jamás lo habrá sabido.
Habré, ¡ay!, cerca de ella pasado inadvertido,
y habré vivido solo estando ella a mi lado;
mi vida hora tras hora por fin habré gastado
sin osar pedir nada ni haber nada obtenido.
Aunque el Señor la hizo más dulce que la miel,
del murmullo amoroso que eleva su pisada,
siguiendo distraída su ruta, nada oirá.
Al austero deber piadosamente fiel,
si esos versos leyere, do está, dirá extrañada:
«¿quién es esa mujer?» y no comprenderá.

Meter: polymetric
Vzpomínka.
by Xaver Dvořák

Od chvíle blaha na klínu matky,
zašlého ráje dozvuku sladký,
na křídle touhy duch můj k vám slét
v to mrtvé moře věčnosti zpět.
Nořím se ke dnu, v okamžik krátký
bych zvednul z hlubin perly ty zpátky;
nad hlavou mojí burácí svět,
slyším proud jeho nad sebou hřmět.
Je mi tak úzko! nesmím vás vzíti
do proudu jeho v peřeje žití;
na chvilku jenom ať zdřímne zdlouha
na křídle snů svých u vás má touha;
pak půjdu šťasten v života vír,
v srdci svém nesa poklid a mír.

Meter: polymetric
- LXVIII -
by Francisco de La Torre

Ya quebradas prisiones, ya cadenas
reforzadas amor arrastra, en tanto
que, de tu sinrazón y de mi llanto,
tomas seguro para darme penas.
No son de menos fuerza las serenas
lumbres del cielo que idolatro, cuanto
las ligaduras del furioso encanto
con que de mi sentido me enajenas.
No, amor, no dejaré tu real bandera,
menos, que con la vida y alma triste;
cantaré donde fuere tu grandeza.
Dame seguro tú de una firmeza
que vacila en mi daño, que, aunque muera,
no dejaré de amar lo que me diste.

Meter: polymetric
En la aldea
by Francisco Lles

Los tordos han cantado en la espesura:
se funde en la quietud de la pradera
un manzano, borbota, en la ribera
del bosque, un agua cristalina y pura
Enfloran los castaños en la altura
del coto vecinal La carretera
como cinta de nieve, reverbera
en medio del verdor de la llanura
El campanario secular adquiere,
bajo su capa de tupida hiedra,
un dejo de tenaz melancolía;
y en la paz del crepúsculo que
                     muere
cierra sus ojos de hormigón y piedra
cansados de observar la lejanía

Meter: polymetric
Das Duell
by Franz Grillparzer

Der Hase und das Lamm im Streite,
Sie fordern sich zum Zweikampf aus.
Das Windspiel, ob geneigt gleich einer Seite,
Soll Richter sein dem blutgen Strauß.
Der Tag erscheint, der Hase sucht das Weite,
Das Lamm ist kaum sich seines Siegs bewußt.
Da wirft das Windspiel sich an seine Brust
Und ruft entzückt, in Freundesarm gebettet,
»er machts wie ich, du bist gerettet,
Wirst nicht getötet und ersparst das Morden,
Hier, nimm von meinem Hals den eignen Löwenorden.«

Meter: iambic
1L: Clitandern macht sein Reichthum Sorgen:
by Christian Felix Weiße

Clitandern macht sein Reichthum Sorgen:
Der bringt ihm Geld, und der will borgen,
Und jener handelt um den Pacht:
O welche Quaal! um sie zu enden,
Eilt er sein Reichthum zu verschwenden:
Das hat er gut gemacht!
Stax fordert Geld, um froh zu leben,
Sein Vater will ihm keines geben
Von Schätzen, die er toll bewacht:
Er thut dem Vater einen Possen,
Geht in den Krieg, und wird erschossen:
Das hat er gut gemacht!
Mops, in Carossen herzufahren,
Nimmt sich ein Weib von siebzig Jahren,
Denn sie hat Geld, und er liebt Pracht;
Nie hat ihm mehr als jetzt gefehlet:
Im kurzen ist er todt gequälet,
Das hat er gut gemacht!
Jobst, seiner Kinder Glück zu heben,
Läßt sich des Adels Würde geben,
Und lehrt sie ihres Standes Macht:
Doch bey freyherrlichen Geberden
Sieht sie die Welt zu Bettlern werden:
Das hat er gut gemacht!
Ruffin will als Minister sterben,
Und sucht durch Ränke zu erwerben,
Worzu ihn kein Verdienst gebracht;
Er steigt am Hof und fällt auch wieder,
Der Höfling tritt ihn stolz darnieder:
Das hat er gut gemacht!
Veit, der der Zeiten Bosheit kannte,
Freut sich jetzt seiner alten Tante,
Die seine junge Frau bewacht:
Doch die zu menschlich sie zu quälen,
Hilft ihr die jungen Buhler wählen:
Das hat er gut gemacht!

Meter: iambic
TUZE ČASOVÉ
by Josef Svatopluk Machar

Blázni, nebezpeční méně více
řádí u nás volně bez kontroly,
ať v novinách, ať to v politice,
všude řádí, pohleď kam jen koli.
Básníci svou zbrklost příslovečnou
potvrzují znovu; kritiků pak
um se snaží stvořit slávu věčnou
z šarád jejich. Kritik – taky vrták.
Vrtačí se vůbec. Loď nám tone,
zatím zřejmě. Lid nám hladem hyne.
Toť prý plody jsou jen války oné,
z mudrckých úst rozšafně soud plyne.
Osude, už nic nás nezachrání,
nesmiluješ-li ty nad námi se:
vytluč blázny z našich českých plání,
český rozum ať zas navrátí se!

Meter: trochaic
- LXI -
by Juan de Arguijo

Otras dos veces del furioso Noto
probé las iras en el mar turbado,
y no volver jamás a tal estado,
arrepentido, prometí y devoto.
De la deshecha jarcia y leño roto
di los despojos al altar sagrado,
y apenas pisé el puerto deseado
cuando olvidé el peligro y rompí el voto.
Y ahora, que continua y fiera lucha
mar y vientos se esfuerzan en mi daño,
y sus enojos aplacar porfío,
mis sordas voces sin piedad escucha
el justo cielo. ¡Oh inútil desengaño!
¡Cuán tarde llegas al remedio mío!

Meter: iambic
- 1300 - Acto I, DANTEO
by Lope de Vega

¡Oh cintas verdes, por mi bien halladas,
si esperanza me dais del bien que os pido!
Mas, ¿cómo la tendrá quien ha perdido
aquel cabello donde os vio colgadas?
Porque ayudáis a la prisión atadas,
de cuyo laberinto de oro he sido
preso dos años dulcemente asido
en cadenas de amor de sus lazadas.
¿Qué me sirve teneros tan distintas
de los cabellos donde estáis, si en ellos
queda el alma en las hebras más sucintas?
Ausente lloraré sus lazos bellos,
pues para la ocasión así la cintas,
y dicen que ha de ser por los cabellos.

Meter: iambic
- XCII -
by Juan Boscan

¡Oh si acabase mi pensar sus días,
o fuese de eternal sueño oprimido!
No es bien vivir, trayéndome el sentido
pesadas y continuas chismerías.
O me carga de tristes fantasías
o me da el bien tan corto y tan medido
que me espanto de que se han mantenido,
con su tanto gastar, las penas mías.
Viéndome Amor gemir de fatigado,
sobre esto de mi mal me está acallando;
mas aun conmigo en esto se desmide,
como madre con hijo regalado,
que si le piden rejalgar, llorando,
no sabe sino darle lo que pide.

Meter: iambic
V ZÁŘI SVOBODY!
by Xaver Dvořák

Pýchou se srdce dme:
má země, lid můj, svaté dědictví mé,
svobodni jsme!
sami si znovu navždy vévodíme.
Jak ze sna procitlí!
sen těžký, jehož nemohli jsme střásti,
smrtelně mdlí,
hrobový kámen na nás zdál se klásti.
Tři sta let potupy,
pout kruhy na otcovské líše vláčet –
v paměti lpí,
jak otroci v jhu musili jsme kráčet. –
Zas svobodni, ó zvěst!
jak vztekle posud pnou se naše svaly,
svírá se pěst;
dost rabství! svatý boj jsme dokonali. –
Teď hlavu vznést jen výš!
my sami z krve mučedníků, reků
stvořili říš
svobodnou, před věky jak byla věků.
Vavříny věnčeni,
z Evropy areny my jdeme v plese;
zdar tomu dni,
v červáncích slávy jenž nám vzněcuje se!
Dnes tomu deset let,
však v srdci dosud závrať opojení,
žár stejný, vznět,
jak v první den, i nenávist se pění.
Svým národem chcem být!
a doma být chcem v dědičné jak zemi!
o své se přít
jak kdysi Otci, slavní trofejemi!
Ó země, Praho ty!
zas budete kvést z velikánů síly
a z cizoty
se probírat výš k vznešenému cíli.
Sem nach a diadém!
ať zhalíme Vás slávy do purpuru,
ať z hrdel všem
hymn vítězných zpěv letí do azuru!
Váš úděl budoucnost!
a věčná, slavná, jak chcem v srdci prostém;
dost jha už, dost!
my cítíme, jak svobodou svou rostem.
My z deseti dnes let
stvoříme pro Vás slavná tisícletí,
a dnes kde děd,
vlást budou slavněj’ pravnuků rod, děti!...
Pýchou se srdce dme,
sen? skutečnost? ples nadšení mne jíme:
Svobodni jsme,
má země, lid můj, svaté dědictví mé!

Meter: iambic
17. An einen Dilettanten
by Johann Gaudenz von Salis-Seewis

Für mein Vergnügen schreib' ich nur,
Sagst du, und niemand straft dich Lügen.
Denn keine Seele glaubte noch,
Du schriebest andern zum Vergnügen.

Meter: iambic
295. Je liebender je Seeliger.
by Angelus Silesius

Daß Maß der Seeligkeit mißt dir die Liebe ein:
Je Völler du von Lieb/ je Seelger wirstu sein.

Meter: iambic
Gesang
 am Geburthstage der Königin
by Anna Luise Karsch

Ihn bringet, unter viel erstritnen Cränzen,

Meter: iambic
John oder Harry?
 [ 1844. ]
by Theodor Fontane

Da drüben an des Rheines Borden,
Des Franzmanns ritterlicher Sinn
Ruft jenen Percy aus dem Norden,
Den Heißsporn immer vor mich hin;
Den Heißsporn, der zum Zeitvertreibe
Die Schotten dutzendweis erstach,
Und jammernd dann zu seinem Weibe
Von thatenlosem Dasein sprach.
Und seh ich dann auf Polstersitze
Dich deutschen Michel hingestreckt:
Den Mund voll selbstgefällger Witze,
Und in der Hand ’nen Becher Sekt;
Wird mir dazu die Augenweide
Von Hängebauch und Doppelkinn,
Will mir, zu meinem eignen Leide,
John Falstaff gar nicht aus dem Sinn.
Wie, oder wär dies Locker-leben
Der Klugheit Maske nur für Dich?
Wirst Du Dich aus dem Schlamm erheben
Wie
Wirst Du dereinst in Schlachtentänzen,
Bei Shrewsbury, auf blutgem Feld
Mit Percy’s Lorbeer Dich bekränzen?
Dann grüß Dich Gott, Du Zukunftsheld.

Meter: iambic
V den všech věrných Dušiček.
by Václav Antonín Crha

Tam na Chlumu kostelíček,
stojí samojediný,
hledí dolů na sta křížů
do polabské krajiny.
Sta křížů tu na sta hrobech,
bez nápisu, bez jmena,
nikdo tady dnes nepláče,
jenom z hájů ozvěna.
Nikdo nepřichází s věnci,
nikdo nenese jim vděk,
opuštěni spí tu mrtví
v den všech věrných Dušiček.
Aj, ký zjev to od východu?
Jasný hosť jde na hřbitov,
smuten zří po celé pláni,
ponavštíví každý rov.
Povzdechne tu nad padlými
z duše Svojí hluboka;
proč Mu vstoupá mezi hroby
vřelá slza do oka?
Mocný orel nad ním pne se,
mrtvým snáší lásky děk:
Císař sám to na bojišti,
V den všech věrných Dušiček.

Meter: trochaic
PÍSEŇ O KŘÍDLATÉM KONI.
by Antonín Klášterský

Dokonáváš, dokonáváš,
okřídlený koni!
Hlava tvá se v smrtné křeči
smutně k zemi kloní;
tělo – kosť jen, kůže – rány,
peruť – brky vyškubány,
co však teď už do ní!
Opuštěný, upoutaný
k dřevěnému kolu,
bez pomoci, bez útěchy,
ve palčivém bolu
čekáš smrť, a havran strojí
ve výši se na hruď tvoji,
jenom sletět dolů.
Vidíš, vidíš, k takovému
dochází to konci!
Moh’ jsi spřežen v saně letět
s rolničkami, zvonci,
moh’ jsi pyšný v lehkém cvalu
nosit slávu generálů
nebo štváti s honci.
Moh’ jsi krásně na parádách
tančit podle hudby,
uzdu třpytnou, pláštík s erbem,
který nevyrud’ by;
snad i bílé ručky časem
byly by s tvým hrály vlasem,
ó, té sladké sudby!
S pohřbem moh’ jsi kráčet slavně,
v smutek zahalený,
v cirku vzbudit potlesk davů,
svůdné nosit ženy,
přepnout, sílu v kopyt čtveru,
na dostihách barieru,
první dobýt ceny.
Byli by ti tučnou pastvu
kladli do tvých jeslí,
sladkými tě jmény zvali,
výkřiky a hesly,
pak by byli s velkou slávou
složili tě v jámu tmavou,
mohylu ti snesli.
Však tys nechtěl. Strhals vzdorně
pout a uzdy tíže,
co ti byly zlaté třásně,
rolničky a špíže,
zved’ jsi se jak vítr divý
přes lesy a hory, nivy,
stále nebi blíže.
Rozepjal jsi bílou peruť,
z nozder šlehly blesky,
řítil jsi se, slunce v oku,
přes oblačné stezky;
pohrdaje šerem kolny,
pádils volný, volný, volný,
bez pouta a přezky.
Spíjel jsi se nesmírností,
hvězd a slunce třpytem,
v mrak i blankyt hřměl jsi v letu
neskroceném, hbitém,
a když nohou dup’ jsi v mraky,
tisíc jisker na oblaky
trysklo pod kopytem.
Zřel jsi zemi. Viděls bratra,
jak tu dole oře,
před tebou se rozvíralo
celé zemské hoře;
chtěl jsi, kdy už táhlo k noci,
vléci slunce nazpět mocí,
předčit slunné oře.
Ale běda, běda, běda!
Let tvůj byl tak krátký!
Křídla slábla, tíž tě táhla,
a tys padl zpátky,
a tvůj let přes mračen krovy
hodí se i básníkovi
už jen do pohádky...
Hladov, s křídlem polámaným
pad’ jsi s mnohou ranou,
a tu přišli, přivázali
ke kolu tě s hanou,
servali ti křídla, brachu,
a teď zmíráš, vzdorným k strachu,
s nohou upoutanou.
Nuže, skonej tiše, rychle,
rek smrť krátkou volí,
moh’ by kol tvůj bratr jeti,
který táhl v poli,
zařičel by, chtivý píce,
a věř, než ty rány, více
výsměch žití bolí!

Meter: trochaic
Wahl
by Joseph von Eichendorff

Der Tanz, der ist zerstoben,
Die Musik ist verhallt,
Nun kreisen Sterne droben,
Zum Reigen singt der Wald.
Sind alle fortgezogen,
Wie ist's nun leer und tot!
Du rufst vom Fensterbogen:
»wann kommt das Morgenrot!«
Mein Herz möcht mir zerspringen,
Darum so wein ich nicht,
Darum so muß ich singen,
Bis daß der Tag anbricht.
Eh es beginnt zu tagen:
Der Strom geht still und breit,
Die Nachtigallen schlagen,
Mein Herz wird mir so weit!
Du trägst so rote Rosen,
Du schaust so freudenreich,
Du kannst so fröhlich kosen,
Was stehst du still und bleich?
Und laß sie gehn und treiben
Und wieder nüchtern sein,
Ich will wohl bei dir bleiben!
Ich will dein Liebster sein!

Meter: iambic
XXXVI.
by Gustav Pfleger Moravský

Když přišla polívka, tu úředníci
Zas nový process právě počali,
O exekucí totiž jednající,
Jíž propad’ jeden statek nemalý,
Když zkazili ho chytří překupníci.
Polívka byla hustá, po francouzsku,
Že žádný nemusil vzíť k tomu housku;
A když se paní do velkého křiku –
Jak v společnosti mají vezdy v zvyku –
O modě daly, tu garnírované
Juž přišlo maso neočekávaně.

Meter: iambic
A Lope Félix de Vega Carpio
by Baltasar Eliseo de Medinilla

Si a la boca del tiempo, que devora
duros bronces y mármoles, la fama
robó su nombre, y con ilustre llama
renace cada día con la Aurora:
¿Qué importa que la envidia
                  finja ahora
niebla, o Lope, a tu gloria, que
                     derrama
Océanos de luz, donde se inflama,
y espléndida por ti, más se decora?
Vence escribiendo, mírate a ti mismo,
pues no has dejado a quien; que
                  a la serena
virtud la detracción en vano ofende
¿Mas cómo ya te ofenderá su abismo,
si como a sí la envidia se condena,
la verdad a sí propia se defiende?

Meter: iambic
Soneto
by Baltasar de Escobar

Dormía en un prado mi pastora hermosa,
y entorno de ella erraba entre las flores,
de una y otra usurpando los licores,
una abejuela, más que yo dichosa,
que vio los labios donde amor reposa
y a quien el alba envía los colores,
y al vuelo refrenando los errores,
engañada, los muerde como a rosa.
¡Oh venturoso error, discreto engaño!
Oh temeraria abeja, pues tocaste
donde aun imaginarlo no me atrevo!
Si has sentido de envidia el triste daño,
parte conmigo el néctar que robaste;
te deberé lo que al amor no debo.

Meter: iambic
- 771 - Acto III, Escena IV, DINARDA De El arenal de Sevilla
by Lope de Vega

Cuenten luego novelas y ocasiones
de la imaginación más divertida,
que allá saldrá el romance de la vida
alegando mezquinas invenciones.
Por el amor de Albano y sus pasiones
cruzo el mar, me disfrazo decidida
y a la mujer que es más aborrecida,
fingiéndome don Juan, canto ilusiones.
Romper trato esta farsa y burda treta
y cien veces de Albano el pensamiento
a sus grillos me amarra y me sujeta.
¡Cumple, Amor, tu decreto soberano,
que he de seguir en el primer intento
hasta que de Fenisa libre a Albano.

Meter: polymetric