PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Wiegenlied
by Ludwig Achim von Arnim

O Jesu liebes Herrlein mein,
Hilf mir wiegen mein Kindelein,
Im Himmelreich, und in der lieben Christenheit,
Eya! Eya! Schlaf du liebes Kindelein,
Der heilig Christ will bei dir seyn,
Mit seinen lieben Engelein, in Ewigkeit.
O du liebes Jesulein,
Du Tröster mein, erfreu mich fein,
Und mach uns arme Würmelein
Zu Dienern dein!
O Jesu, Gottes Söhnelein,
Und Marien Kindelein,
Laß dir mein Kind befohlen seyn,
Im Himmelreich, und in seim kleinen Wiegelein,
Eya! Eya! schlaf mein liebes Kindelein,
Dein Christ bringt dir gut Aepfelein,
Baut dir ein schönes Häuselein im Himmelreich.
Du trautes Jesulein,
Gottes Lämmelein, erbarm dich mein,
Und faß mich auf dein Rückelein
Und trag mich fein.
O Jesu, liebes Brüderlein,
Du wollst Emanuelchen seyn,
Und unser ewigs Priesterlein,
Im Himmelreich, und in der lieben Christenheit.
Eya! Eya! schweig du trautes Kindelein,
Es beißt dich sonst ein Eselein,
Und stößt dich Josephs Oechselein, zu Bethlehem.
O du süßes Jesulein,
Erhalt uns rein, im Glauben dein,
Bitt für uns arme Sünderlein,
Den Vater dein.
Jesus das zarte Kindelein,
Lag in ein'm harten Krippelein,
Gewindelt in ein Tüchelein,
Zu Bethlehem, im finstern Stall, beim Oechselein.
Eya! Eya! Joseph kocht ein Müselein,
Maria streichts ihrm Söhnlein ein,
Das Küßlein wärmt ein Engelein;
Nun singet fein, o du liebes Jesulein,
Die Unschuld dein, laß unser seyn,
Und mach uns arme Leute fein
Heilig und rein.

Meter: iambic
An Anakreon
by Theodor Däubler

O Lober des Dionysos, Preiser des Weines,
Anákreon, Sänger so holder Gestalt,
Ich huldige auch des Bacchos' naher Gewalt:
Ach, gliche dem Lied deiner Gottfeiern meines!
Entblitzte der Liebe ein hingefunkt-reines
– Urfrommend, doch eignes – Gedicht mir, so alt
Wie Weisen entzündender Weltengehalt:
Gelänge Erfülltsein Gehülltheit des Scheines!
Anákreon, Sehnsuchten singender Seher,
Dein Weh überwellt uns ein inselndes Meer:
Du pochst an die Pforten Verliebter; nicht eher
Entweiche vom Weltweg, als bis der Begehr
Nach flammenden Herzen veratmet! Beweher
Erglühender, wettre auf Wolken einher!

Meter: polymetric
ADRII.
by Adolf Černý

Dávná mládí ztraceného lásko,
jejíž obraz nic mi nesmyje,
bujných ňader, modrých zraků krásko –
budiž pozdravena, Adrie!
Na mžik jen jsem užil tvojí krásy
na pobřeží slunném před lety –
a už byl jsem na vše, na vše časy
ve kruh tvého kouzla zakletý.
Jen jsem jednou s břehů spatřil kdysi
ve tvých zracích jiskřit slunojas –
a již nevybledly mi tvé rysy,
musím k nim se vracet zas a zas.
Vrátil jsem se k tobě, krásná, znova –
marně... domů spěl jsem nezkojen.
Přicházíš k mé duši liliová,
modrá, purpurová – jako sen.
A tak zase tlumok svůj jsem stáhl,
tváří v tvář ti říci pospíšil,
za zimy jak po tobě jsem prahl,
za mrazu jak o tobě jsem snil!
Břehy tvé mi v jižní kráse kynou,
vlny tvoje zvou mne do dálek –
každé chvíle zřím tě jinou, jinou,
v stálé změně tvůj mi září vděk!
Kéž mi dáno někde ve tvé dálce
na ostrově míru spočinout,
oddechnouti po bojích a válce
bez tísnivých, těžkých ducha pout!
A když to ne, kéž mi aspoň dáno,
krasavice oslnivých vnad,
se svou lodí v poslední své ráno
kdesi u tvých břehů ztroskotat!

Meter: trochaic
Klage der Magd
by Gottfried Keller

Nun ist der Lenz gekommen,
Nun blühen alle Wiesen,
Nun herrschen Glanz und Freude
Auf Erden weit und breit;
Nur meine böse Herrin,
Sie keift und zetert immer
Noch wie in der betrübten
Und kalten Winterzeit!
Wenn ich am frühen Morgen
Mit aufgewachtem Herzen
Im Garten grab und singe,
Die Welt mir freundlich blickt,
Wirft sie mir aus dem Fenster
Die ungefügen Worte,
Daß rasch in meiner Kehle
Das kleine Lied erstickt.
Und wenn mein Vielgeliebter
Am Hag vorüberwandelt
Und ein paar warme Blicke
Mir in die Seele warf,
Höhnt sie am Mittagsmahle,
Daß ich am untern Ende
Das Auge nicht erheben
Und mich nicht rühren darf,
Daß hungernd ich, mit Tränen,
Das Essen stehenlassen
Und mich hinweg muß wenden
Voll Scham und voll Verdruß
Und weinend im Verborgnen
Die Rinde harten Brotes
Mit all den harten Reden
Hinunterwürgen muß.
Sogar wenn ich am Sonntag
Will in die Kirche gehen
Und mir ein armes Bändchen
Am Hals nicht übel steht,
Vergiftet sie mir neidisch
Mit ungerechtem Tadel
Die wochenmüde Seele,
Das tröstliche Gebet.
Mag selber sie nur beten,
Daß ihre eignen Kinder
Nicht einmal dienen müssen,
Wenn ihr das Glück entschwand
Und sie als arme Mutter
Wird um die Häuser schleichen,
Wo jene sind geschlagen
Von böser Herrenhand!

Meter: iambic
Kamarádi.
by Adolf Heyduk

Žid s krčmářem šli kolem práva
a do hovoru žid se dává:
„Viz, kým to vítr potřepává!
Či nevidíš? mně zdá se věru,
že k tobě v noci chodil šeru
a pil a miloval tvou dceru.“
„Nu,“ židovi v raz krčmář praví,
„však pili jsme též na tvé zdraví;
vtip jeden, tři jsme byli hlavy.
On krad’, já skrýval jej i věci,
ty’s roznášel to na svém pleci,
on pad’, my na živu jsme přeci!
Dál řemeslo teď vedem sami.
Hej, jak pak, nechceš, starý známý –
dí k viselci – zas píti s námi?
Nu, chceš-li, přijď!“ A zbojník s práva
svou hlavou na hruď poklepává, – –
a na západě noc juž vstává.
A druzi šli, když přišli domů,
byl stůl již uchystán; však komu
ten třetí džbán a číše k tomu?
„Ej, pro mne!“ chlap dí, kráče v chatu,
jenž zločinů svých za oplatu
tam na čakanu propad’ katu.
A krčmář s židem hrůzou jatí
zří, jak se šklebí: „Nuže, platí,
proč nechcete mi nalívati?“
A mizí, z třetího piv džbánu...
v tom zlodějském jati stánu
žid s krčmářem a spjati k ránu.
Den první kat je kolem trápí,
den druhý věšeni jsou chlapi,
den třetí pověsť krajem kvapí.

Meter: iambic
SLAVNOSTI LETA.
by Emanuel Lešehrad

Nádherné, růžové keře
zlomeny v zákoutí parku;
vyšli si k palácům slunce,
kde prý je jásot a sláva.
Po jásotu, slávě a hodech
netouží něžné mé srdce –
já žiji svým vybledlým zjevům,
já zbožňuji zakrytý smutek.

Meter: dactylic
51. In ein Stambuch, zu Niesoway in Schirvan am Kaspischen Strande
by Paul Fleming

Hier braust mein naher Tod! und du, mein wahres Leben,
weinst, Bruder, lachend hier. Ich zweifle fast noch dran,
ob ich der Warheit selbst itzt glauben darf und kan.
So hat mich Angst und Lust auf einmal ganz umgeben.
Du machst mir Freud und Trost, diß Wasser Furcht und Beben,
Ach Freund, ach schaue mich, ach schaue dich doch an,
was hat das Glücke doch uns beiden nicht getan?
Gott aber habe Dank, der uns läßt oben schweben.
Euryalus ist tot, sein Nisus lebt mehr nicht.
Orestes hört nicht mehr, was Pylades verspricht.
Uns beide sol die Welt so treu', als jene preisen.
Dein aber, o Hyrkan, und deiner Wellen Macht
sol bei uns allezeit nach Würden sein gedacht.
Auf, Freund, auf, mehr als Freund! itzt laß uns weiter reisen.

Meter: iambic
The Retreat
by Henry Vaughan

Happy those early days! when I
Shined in my angel infancy.
Before I understood this place
Appointed for my second race,
Or taught my soul to fancy aught
But a white, celestial thought;
When yet I had not walked above
A mile or two from my first love,
And looking back, at that short space,
Could see a glimpse of His bright face;
When on some gilded cloud or flower
My gazing soul would dwell an hour,
And in those weaker glories spy
Some shadows of eternity;
Before I taught my tongue to wound
My conscience with a sinful sound,
Or had the black art to dispense
A several sin to every sense,
But felt through all this fleshly dress
Bright shoots of everlastingness.
       O, how I long to travel back,
And tread again that ancient track!
That I might once more reach that plain
Where first I left my glorious train,
From whence th’ enlightened spirit sees
That shady city of palm trees.
But, ah! my soul with too much stay
Is drunk, and staggers in the way.
Some men a forward motion love;
But I by backward steps would move,
And when this dust falls to the urn,
In that state I came, return.

Meter: iambic
V BOUŘI.
by Josef Václav Sládek

KVIL ptáka jsem zaslech vichřicí
půlnoční chvílí –
mně krev se stáhla od lící,
vichřice bouří, pták kvílí.
Vichru a bouři své vše jsem dal, –
ty se mi odměnily!
vše v lidský smích, vše v lidský kal!
vichřice bouří, pták šílí.

Meter: dactylic
Winter Remembered
by John Crowe Ransom

Two evils, monstrous either one apart,
Possessed me, and were long and loath at going:
A cry of Absence, Absence, in the heart,
And in the wood the furious winter blowing.

Think not, when fire was bright upon my bricks
And past the tight boards hardly a wind could enter,
I glowed like them, the simple burning sticks,
Far from my cause, my proper heat, my center.

Better to walk forth in the murderous air
And wash my wound in the snows; that would be healing,
Because my heart would throb less painful there,
Being caked with cold, and past the smart of feeling.

Which would you choose, and for what boot in gold,
The absence, or the absence and the cold?

Meter: iambic
Entgegnung
by Joseph von Eichendorff

»sei antik doch, sei teutonisch,
Lern, skandiere unverdrossen,
Freundchen, aber nur ironisch!
Und vor allem laß die Possen,
Die man sonst genannt: romantisch.« –
Also hört man's ringsher schallen;
Aber mich bedünkt: pedantisch,
Sei das Schlimmste doch von allen.
Wem der Herr den Kranz gewunden,
Wird nach alledem nicht fragen,
Sondern muß, wie er's befunden,
Auf die eigne Weise sagen,
Stets aufs neu mit freud'gem Schrecken,
Ist sie auch die alte blieben,
Sich die schöne Welt entdecken,
Ewig jung ist, was wir lieben!
Oft durch des Theaters Ritzen
Bricht's mit wunderbarem Lichte,
Wenn der Herr in feur'gen Blitzen
Dichtend schreibt die Weltgeschichte,
Und das ist der Klang der Wehmut,
Der durch alle Dichtergeister
Schauernd geht, wenn sie in Demut
Über sich erkannt den Meister.

Meter: trochaic
87.
by Daniel Czepko von Reigersfeld

Wirckt Gott: so wird die Welt: und das von Ewigkeit:
Das höchste Wesen weiß vor sich von keiner Zeit.

Meter: iambic
100.
by Friedrich von Logau

Wer, wie die Menscheit geht, wil wissen ihre Spur,
Der wisse: Sie geht von, durch, in, auß der Natur.

Meter: iambic
CO TOBĚ ŘEK’ BYCH...
by Otakar Auředníček

Co tobě řek’ bych, pro to slova není.
Zda tónů všech zářivý soulad může
andělských křídel vystihnouti chvění,
neb vůni, kterou večer dýší růže?
Co tobě řek’ bych, pro to slova není.
To božství rád bych vdechl do svých písní,
jež z očí tvých mi na dno duše kane,
kdy na mne zírají řas černých třísní...
Tu vůni, která z tvého těla vane,
to božství rád bych vdechl do svých písní.
Tvé tělo, z alabastru vása bílá,
z níž dýchají všech zahrad bílé květy,
mou duši vlnou vůně vyplnila.
Mně kouzlí mystické a divné světy
tvé tělo, z alabastru vása bílá.
Nech dlouze líbat mne tvé nožky malé,
ty nožky, jež jsou jak dva mladí ptáci,
v tvých očí stínu ve sny neskonalé
nech se mne schvět, kdy svět se kol mne ztrácí,
nech dlouze líbat mne tvé nožky malé!
Nech být mne bohem na krátkou jen chvíli,
a pak rád rozbiju číš duše svojí,
v sny skolébej mne, anděle můj bílý,
a v lůně opojném ložnice tvojí
nech být mne bohem na krátkou jen chvíli!

Meter: iambic
La fiera
by Francisco Javier Ugarte y Pages

Negra turba de luengas vestiduras
avanza, se difunde y se propaga,
como voraz, asoladora plaga
invade el llano y cubre las alturas
Culpable de pasadas desventuras,
con nuevos infortunios nos amaga
(¿Es calumnia? -¡Mejor!- ¡Hay quien la paga!)
¡Viva la libertad! ¡Mueran los curas!-
Así grita procaz el torpe encono
de secta impía, que volcar quisiera
familia, propiedad, altar y trono
¡Combate a Cristo, porque Cristo impera!
Y al oír de tus labios «Te perdono»,
con creciente furor ruge la fiera.

Meter: iambic
Am Barren
by Joachim Ringelnatz

Deutsche Frau, dich ruft der Barrn,
Denn dies trauliche Geländer
Fördert nicht nur Hirn und Harn,
Sondern auch die Muskelbänder,
Unterleib und Oberlippe.
Sollst, das Hüftgelenk zu stählen,
Dich im Knickstütz ihm vermählen.
Deutsches Weib, komm: Kippe, Kippe!
Deutsche Frau, nun laß dich wieder
Ellengriffs im Schwimmhang nieder.
So, nun Hackenschluß! Und schwinge!
Schwinge! Hurtig rum den Leib!
O, es gibt noch wundervolle
Dinge. Rolle vorwärts! Rolle!
Rolle rückwärts, deutsches Weib.
Deutsche Jungfrau, weg das Armband!
In die Hose! Aus dem Rocke!
Aus dem Streckstütz in den Armstand,
Nun die Flanke. Sehr gut! Danke!
Deutsches Mädchen, Hocke, Hocke!
Mußt dich keck emanzipieren
Und mit kindlichem »Ätsch-Ätsche«
Über Männer triumphieren,
Mußt wie Bombe und Kartätsche
Deine Kräfte demonstrieren.
Deutsches Mädchen – Grätsche! Grätsche!

Meter: trochaic
1L: Am Untersaum
by Christian Morgenstern

Am Untersaum
des Wolkenvorhangs
hängt der Sonne
purpurne Kugel.
Langsam zieht ihn
die goldene Last
zur Erde nieder,
bis die bunten Falten
das rotaufzuckende Grau
des Meeres berühren.
Ausgerollt ist
der gewaltige Vorhang.
Der tiefblaue Grund,
unten mit leuchtenden Farben
breit gedeckt,
bricht darüber
in mächtiger Fläche hervor,
karg mit verrötenden
Wolkenguirlanden durchrankt
und mit silbernen Sternchen
glitzernd durchsät.
Aus schimmernden Punkten
schau ich das Bild
einer ruhenden Sphinx
kunstvoll gestickt.
Eine Ankerkugel,
liegt die Sonne im Meer.
Das eintauchende Tuch,
schwer von der Nässe,
dehnt sich hinein in die Flut.
Die Farben blassen,
mählig verwaschen.
Und bald strahlt
vom Himmel zur Erde
nur noch
der tiefe, satte Ton
blauschwarzer Seide.

Meter: polymetric
by Johann Wolfgang von Goethe

Ja, in der Schenke hab’ ich auch gesessen,
Mir ward wie andern zugemessen,
Sie schwatzten, schrieen, händelten von heut,
So froh und traurig wie’s der Tag gebeut;
Ich aber sass, im Innersten erfreut,
An meine Liebste dacht’ ich — wie sie liebt?
Das weiss ich nicht; was aber mich bedrängt!
Ich liebe sie wie es ein Busen giebt
Der treu sich Einer gab und knechtisch hängt.
Wo war das Pergament, der Griffel wo?
Die alles fassten! — doch so wars! ja so!

Meter: iambic
An den geneigten
 Leser.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Do sprach die Keiserinne/
Wir Fröwen han kürzen Mut:
Swas eine iez nit im Sinne/
Gern sie es moren tut.
Da sprach die Käyserin/
Wir Frauen haben leichte Sinnen
Wozu man heute sie nicht überreden können/
Da wollen morgen sie auch ungebeten hin.

Meter: iambic
Ein Bild
by Klabund

In einer Galerie ein Mädchenbild – war es in Kassel,
In München, in Berlin? – ich weiß nur, daß es mir gehört.
Ihr ganzer Leib ein Auge: eine Assel,
Die feuchte Grüfte raschelnd stört.
Doch sah man näher hin, so milderten die falben,
Verhetzten Blicke sich, die dem Beschauer fluchen,
Und sind wie junge, frühgefangne Schwalben,
Die flügelschlagend ihren Süden suchen.

Meter: iambic
Der Stern der Seelen,
by Ludwig Christoph Heinrich Hölty

Jenen freundlichen Stern, den Gespielen der Abenddämmrung,
Und Verkünder der Ruh, bewohnen die Seelen der Menschen,
Eh der Allschaffende ruft, und die Seelen vom Schlummer erwachen,
Vom halbwachenden Schlummer, den unter Blumen sie schliefen.
Geuß durch die Wipfel des Hayns, wo ich singe, schönster der Sterne,
Hellres Licht! Dich beschwebt ich in meiner schlummernden Kindheit,
Und Jahrtausende träumt' ich in deinen Thalen vorüber.
Süßes Gefühl der Erinnrung beschleicht die Bewohner des Erballs,
Wenn sie dich schaun; dein hellströmender Lichtglanz füllt sie mit Wonne.
Alle lieben sie dich, besuchen den Hayn, wo du funkelst.

Meter: polymetric
1L: Welche Wonne!
by Ludwig Tieck

Welche Wonne!
Unten liegt ein Himmelsthal
Im Glanz der reinen Sonne.
Wie der Weg sich senkt
Rücken neue Hügel, Berge vor –
Rundum Glanz und Farbenpracht;
Am Wege hohe Hecken
Von blühenden Granaten,
Gluth auf Gluth gedrängt.
Wie voll, wie frisch, wie lachend
Hier Kuß an Kuß
Und Liebesgruß
In grünen Zweigen winkt.
Die Geführten wandeln jubelnd,
Und werfen die rothen Blüthen
Lachend dem Kranken zu.
Plötzlich ertönt,
So scharf und voll
Betäubend fast
Ein Chor von grillenden, schrillenden Stimmen.
Das ist der Cicadengesang,
So oft von alten Dichtern gepriesen,
Doch wehe!
Kein andrer Ton dringt in mein Ohr,
Kein Baumgeflüster,
Kein Vogelgesang,
Und wiederhallen
Die Felsen rings
Das klanglose taube Gezirpe.
Doch eben so plötzlich
Als es begann
Verstummt es jetzt.
Und ein lieblich Schweigen
Dehnt sich wollüstig
Liebeathmend
Durch den Raum des blauen Himmels,
Durch das blühende Thal
Und über die lachenden Gebirge hin.
Und meine Seele
Strebt vergeblich
Worte zu finden,
Ihr stilles Entzücken
Sich und andern zu sagen.

Meter: iambic
Dvojí láska.
by Jaroslav Vrchlický

Slovo tvoje, perla, přišlo v ucha mého škebli.
Slovo tvé v mé duši kvete, svlačec mezi stébly.
Narcis tvůj na tulipány střásá všecku rosu.
Slzy tvé mi padly v duši rosou v hnízdo kosu.
Pinie tvá před mým zrakem štíhlejší vždy vzrůstá.
Nesmím-li pás obejmouti, dovol zlíbat ústa.
Z kadeře tvé sladký mošus celý vesmír plní.
V stínech vlasů tvoje ňadra svůdněji se vlní.
Otrok tvůj svou hlavu skláním u prahu tvých dveří.
Tebe zřím a o hnízdu sním, jež jsem viděl v keři.
K písni mojí hvězdy tančí divým vlnobitím.
Mně stačí, když pod svou rukou tvoje srdce cítím.

Meter: trochaic
29.
by Friedrich Rückert

Geziemend ist der Schmuck an Weibes Leib allein,
Und die geschmückte soll der Schmuck des Mannes seyn.

Meter: iambic
SLASTI A STRASTI NÁRODA
by Josef Svatopluk Machar

Je to historie, národe můj milý,
do houpačky zlé tě nyní posadili!
Básník největší zhas – slzy ronit máš,
ač po čertech málo z veršů jeho znáš –
hned zas volají ti z žurnálových mečet:
Národe, teď nutno hlučně zaplesat:
básník největší let dožil šedesát!
(tys jej, jak tam toho, ovšem taky nečet).
Hned zas dům se zřítí – nakáží ti smutek –
pohřeb zasypaných – musíš rozčílit se
z komunistů drzých pro nepěkný skutek –
sotva odychnou si znavené tvé plíce,
je tu jubileum drahé republiky:
nakážou ti radost, osvětlení, vzkřiky,
s houpačkou svou letět máš už zase výš –
národe můj milý, máš to pěkný kříž!

Meter: trochaic
Sedlák nebo král?
by Václav Antonín Crha

V Záboří je pořekadlo
o tom kdoby nesmekal;
každý totiž se ho táže,
je-li sedlák nebo král.
Záborští si vypravují,
jak král Jiří z Poděbrad
na honech vždy dlíval u ních
a jak měl jej každý rád.
Jednou také o těch honech,
když se den už naklonil,
navracel se Jiří z lovu
a sedláčka dohonil.
Družinu svou vzadu nechav,
brzy hovor zapředl,
a sedláček vypravoval,
proč ze své vsi vybředl.
Pravil, že sem z dálky přišel,
že má času na mále,
ale že jde schválně z domu
podívat se na krále.
„Toť ti bude velmi snadno, –
Jiřík na to zase řek’ –
hleď, aby ses jednou dostal
do Záboří na zámek.“
Tím mi není spomožíno, –
sedlák mrzut namítal,
na zámku je prý těch pánů,
že nelze říc’, kdo je král.
„Také v tom je snadná pomoc, –
Jiřík opět odvětí, –
pojď jen se mnou, já tam též jdu,
můžeš krále viděti.“
„Na zámku pak pozor dávej
na každého člověka,
když vše smeká a se kloní,
jediný kral nesmeká.“
Tak šli oba po Záboří
v hovoru svém pořád dál:
sedlák kráčel hezky v pravo
a po levé jemu král.
Všude stojí lidu plno,
v oknech, ba i po střeše
a vše smeká, slávu volá
v opravdové útěše.
Sedláček je u vidění,
hledí sem a hledí tam
a věru, vše smeká před ním,
nemámí-li zlý jej klam.
A což teprv, když šli k zámku
sedláček byl v nesnázi:
panstvo i lid slávu jásá
a hudba je provází.
Zděšen sáhá sobě sedlák
na klobouk i na habit
zda-li sám snad není králem
chce se chudák přesvědčit.
„Jářku, strejčku, – já bych prosil –
posléz z hrdla vypraví, –
jeden z nás musí být králem,
buďto já anebo vy.
Všechen lid je samá úcta,
činí pokoření svá,
a co všecko vůkol smeká,
Nesmekáme jen my dva“.
Usmál se král a šel dále,
i lid v Zaboři se smál
a ptá se, když nesmeká kdo,
jeli sedlák nebo král.

Meter: trochaic
[man reichte dir die Dichterpalme]
by Franz Grillparzer

Man reichte dir die Dichterpalme,
Doch hast du nur die Dichtertünche;
Als Dichter zählst du unter die Halme.
Als Mensch – bist du einer der Münche.

Meter: iambic
- 1206 - Acto I, SANCHA De Las aventuras del hombre (Auto)
by Lope de Vega

No sé que tengo, dulce pensamiento,
que en un instante mismo lloro, y río,
solicito lo mismo que desvío
y tengo en el temor atrevimiento.
Entristéceme a veces el contento
y en la misma esperanza desconfío,
que puede ser el sentimiento mío?
que sin sentir la causa el daño siento.
Mas quien a un tiempo espera, y desconfía,
está triste, y alegre, qué pregunta?
pues que responde, amor, la causa es mía?
Amor, que por la vista el alma apunta,
¿qué quiere? espera, teme, abrasa, enfría,
y en un sujeto mil contrario junta.

Meter: iambic
49.
by Friedrich von Logau

Was in deiner Apothecke, feine Welt, zu treffen an,
Ist nur Teuffels-Koth zum meisten und der bitter Entzian.

Meter: trochaic
Soneto
by Juan de Salinas

Los dos Pompeyos del mayor Romano
hijos, a Europa y Asia dividieron
sus cenizas; y allí donde se vieron
triunfar, cedieron a enemiga mano.
Las arenas que baña el africano
Nilo, sepulcro al gran Pompeyo fueron,
si es que al Cielo los Dioses no subieron,
del divino valor asombro humano.
Las tres partes del mundo sujetadas,
por su valor, por su saber profundo,
por túmulo la Parca les destina.
Prodigio grande, ¡oh, suertes desdichadas!
porque menor lugar, que todo un mundo
capaz no fuera de tan grande ruina.

Meter: iambic
Hodiny.
by Jaroslav Vrchlický

Vedle v pokoji zas hodiny mé bijí.
Život prosou jest, či poesií?
Či směs obou? Těžko rozeznávat,
kde by člověk chtěl se všemu vzdávat,
v živé věřit – mrtvé oplakávat.

Meter: trochaic
- LXIX - Al ver trocados los favores que mereció
by Joseph de Litala y Castelvi

Rendir la vida al sacrificio breve
de un incendio amoroso (Anarda mía)
si del afecto ha sido idolatría,
tributo es que a tu Deidad se debe.
Dichoso aquel, que tantos rayos bebe,
sin temor de que pueda la osadía
turbar de sus progresos la porfía
ni reducir su vuelo a helada nieve.
Si algún tiempo mi Amor fue venturoso,
ceniza es ya, que adquiere en la mudanza,
el perder de su ardor lo fervoroso,
si la Fortuna trueca la balanza,
que espero en este mar tan proceloso,
cuando otro toma Puerto en mi esperanza.

Meter: iambic
Skrbec.
by František Vladislav Hek

Skrbci jakémus se zdálo,
žeť jest stkvostné hody strojil,
na něž peněz svých nemálo
přes svou líbost vynaložil.
Ráno vstana rmoutil se a děsil,
až i z té těžkosti se oběsil.

Meter: trochaic
Las mujeres en berlina – La apasionada
by Jacinto Labaila

La mujer que de férvidas pasiones
tiene en el alma hoguera abrasadora,
al punto que del hombre se enamora,
vive del aire, nútrenla ilusiones
Pasadas las primeras emociones,
tanto ya te acaricia y tanto
                        llora
que al fin su pesadez ya te
                        encocora
al ver que ella desoye tus sermones
Separada de ti no está un instante
y te habla de su pleito eternamente,
con tal constancia que te causa grima:
has conquistado una mujer amante,
esto es un sinapismo, un emoliente,
que nunca, nunca te echarás de encima.

Meter: iambic
- CXIII -
by Lope de Vega

Desde que viene la rosada Aurora
hasta que el viejo Atlante esconde el día,
lloran mis ojos con igual porfía
su claro sol, que otras montañas dora.
Y desde que del Caos, don de mora,
sale la noche perezosa y fría,
hasta que a Venus otra vez envía,
vuelvo a llorar vuestro rigor, señora.
Así que ni la noche me socorre
ni el día me sosiega y entretiene,
ni hallo medio en extremos tan extraños.
Mi vida va volando, el tiempo corre,
y mientras mi esperanza con vos viene,
callando pasan los ligeros años.

Meter: iambic
El mes del amor
by Felipe Pérez Capo

«¡Germinal!» dice el aura embalsamada
que lleva del placer ecos ardientes;
«¡Germinal!» con sus trinos más
                     potentes
canta en el bosque el ave enamorada
«¡Germinal!» es el toque de llamada
que une en un solo afán a los vivientes;
«¡Germinal! ¡Germinal!» gritan las gentes
«¡Germinal!» sin amor la vida es nada
¡Mes de ensueños, placeres y armonías,
de luz vigor, aromas y colores:
sarta brillante de risueños días!
En que todo, a una voz, habla de amores;
en que hasta el sol, con nuevas energías,
manda en sus rayos, besos a las flores.

Meter: polymetric