PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- XIV -
by Bocangel y Unzueta

Amante ruiseñor que das al viento
las quejas donde vive mi esperanza;
que, aunque el viento es imagen de mudanza,
sólo en él mi dolor vive de asiento.
En ti turbó la paz de tu elemento
aquel brazo, que a toda vida alcanza;
también me hirió, mas con mayor pujanza,
cuando el golpe de envidia es más violento.
A los dos sólo un golpe dio la muerte
(porque de único asunto no presumas):
a mí los ojos, cuando a ti las balas.
¡Oh, cuánto más te mejoró la suerte!
Hiérete amor y déjate con plumas,
para seguir un ofensor con alas.

Meter: iambic
DLOUHÁ ZIMA.
by Jan Spáčil Žeranovský

Nevím, nevím, co to bude, zima že tak dlouha,
jako v srdci opuštěném po shledání touha.
Pouta vod po dlouhé zimě našla slitovníka
a déšť kapek na balvany rozpustile stříká.
Některé na louku zbloudí, praví stéblům: Sestry,
což jste nyní beze skvostů, dřív jste byly pestry.
Útlá stébla šepcí tiše: „Tepla ještě málo,
věř nám, slunce, které vzešlo, o jaru jen lhalo.“
Věřím sám, že doba jara není přec tak blízka,
ač již kapek hravé proudy bijí na skaliska.
Přec to jaro mluví tiše: „Ještě jih mě jímá;
jako smutek ve tvém srdci, tak buď dlouhá zima.
Polož ještě ke spánku se, lví ty hlavo těžká;
neboj se, že nepřijde již, když se jaro zmešká.
Vím, že trním zbodli tebe, o sny vrhli losy:
já ti všecky nahradím je, v rány kapnu rosy.
Dlouhé-li tvé utrpení, dlouhé bude štěstí;
já pak všecky květy jeho v klín ti mohu snésti.
Dřímej ještě, lví ty hlavo, ještě pro tě místa,
neb kdo spí po boji dlouhém, ten se k žití chystá.“
Tajný život chví se v ledě tuchou svého příští
a tvým dechem vzbudí zeleň, kde se jíní blýští.
Neklamu se ještě: „Zmírám,“ mluví všecko ke mně,
brzy však vše volat bude: „Ožij, ožij, země!“
Vím to sám a v duši mojí vře to v divém žáru:
„Zimo, zimo, ty se chystáš k velikému jaru...“

Meter: trochaic
- 2 - Acto II, LEONARDA
by Lope de Vega

A las perlas del alba descogían
pintadas hojas las abiertas flores
cuando en alegre paz dos ruiseñores
su nido sobre un álamo tejían.
Pero en el tiempo en que coger querían
el fruto de sus cándidos amores,
llegaron otros dos competidores
que cuanto fabricaban, deshacían.
Las pajas de que ya vestido estaba
bañaron en cristal los arroyuelos
de una fuente que el álamo bañaba.
Así fueron mis ansias y desvelos
cuando pensé que nido fabricaba.
Tal fin promete amor: principio en celos.

Meter: iambic
Lipany.
by Karel Babánek

Žloutnoucí obilí, červené máky,
bělavá oblaka, daleký kraj.
Vísky a věže měst, s topoly cesty,
mohyla bílá, hle, lipanská pláň.
V modřínech naříká vítr a kvílí,
zamlklí poutníci do kraje zří.
U cesty sadař svou úrodu hlídá,
úrodu chudičkou přítomných dní.

Meter: dactylic
Soneto
by Matías Juan Beana

En globo azul, que el euro no violenta,
tranquilidades de su seno undoso,
no hallando en amarguras su reposo,
el pasajero en sed corre tormenta.
Javier Sagrado su desmayo alienta,
y a los clamores míseros piadoso,
solicita el licor venga precioso,
que socorra una pena que atormenta.
A Cristo invoca, de la Cruz pendiente,
cuyo costado (fuente a los mortales)
el bote de una lancha abrió con brío.
Bendijo el mar la Cruz, Sacro Tridente,
y como sintió el ponto en sus cristales,
aquella dulce fuente, se hizo río.

Meter: iambic
V. Na severu do města jsem přišel,
by Jaroslav Vrchlický

Na severu do města jsem přišel,
sotva jsem si used’ na hospodě,
k sýru, černé řetkvičce a vodě,
již jsem slyšel,
sousedé u vedlejšího stolu
co si vyprávěli spolu.
Konšelův syn s hochem starostovým,
otci dobří, zdá se, kamarádi byli,
právě disputaci podstoupili
na koleji Otců řádem novým.
Těžká these byla hochům dána,
do večera hájili se z rána
před učeným sborem doktorů,
mezi mistry, popy, bakaláři
hádali se oba v potu tváří,
sylogismy tahali se dolů, nahoru,
konec konců byl:
primatorův synek zvítězil.
Čert vždy šeptne v ucho náhodě.
Teď se otci sešli v hospodě,
karty přinesla sklepnice mladá.
Netkli se jich, víc je baví váda,
konšel s primatorem zle se hádá:
„Můj hoch jen si palmu zasloužil!“
otec starostův děl velkopansky:
„Můj zas po těch tretách netoužil!“
odpovídal konšel furiantsky,
„jestli syn můj podleh’ tvému hochu,
náhody v tom býti může trochu.
Ale teď si hoďme, líp to jest,
nežli rváti na vzájem si čest.“
Vášeň boje v konšelovi schladla,
zamícháno – karta padla,
vítězem tu zas byl primator,
smíchem popukat se mohl sbor.
„Mám to smůlu!“ ten dí polohlasně,
„Mám to štěstí!“ karta padla krásně,
primator dí s hrdým čelem,
rozhlédnuv se po vůkolí celém,
„hochu, nic již nelituj,
jedno vždy si pamatuj,
vždycky primator jde před konšelem!“

Meter: trochaic
2. Jaroslavu Motyčkovi
by Jaroslav Kvapil

Rozmilý bratře Motyčko,
maličko, jenom maličko –
a zítra, Pánbůh s náma,
uvidíš Abraháma!
Býval to dědek vousatý,
plesnivý od hlavy do paty,
býval to dědek pomalý,
velebný kmet mu říkali,
směšný byl volky nevolky,
přestal už myslit na holky,
k hrobu měl stále blíž a blíž –
zkrátka, byl světu na obtíž!
Ale když já ho uviděl,
dědek už lepší mravy měl,
ohozen znova se všech stran
oholen byl a ostříhán,
svezla se s něho tíž veškerá –
a zkrátka, dělal frajera!
Minula zase řádka let,
chtěl bych už mladším závidět,
držím však s nimi stejný krok –
a dědek mládne rok co rok.
Doufám, že bude stále týž,
až zítra ráno ho uvidíš,
a jistě si přátelsky řeknete,
v prožluklé době téhleté
že líp je pustit se znova v svět,
než doma za pecí plesnivět.
A tedy, bratře rozmilý,
pohov si dnes jenom na chvíli,
a pak zas v nové pochody
s bratřími na stráž svobody!

Meter: dactylic
1L: Es lebt ein Gott, der Schöpfer des Weltenrunds,
by Otto Erich Hartleben

Es lebt ein Gott, der Schöpfer des Weltenrunds,
so sagen sie. – Doch geben sie Kunde auch,
ob von dem Funkeln, das den einen
Tropfen im Meere des Alls umflimmert,
ob er vom Ringen menschlicher Nichtigkeit
jemals vernahm? – All-mächtig und -liebevoll
ist er! Vor seinen Vateraugen
birgt im unendlichen Raum sich Niemand!
Kein Schmerz ist ihm, kein Jubel der Freude fremd:
als Gott der Liebe preisen wir ihn auf Knien!
– So
nimmer ermessne Jammerwüste?
Er
des Tiefgemeinen?
sich wälzen Millionen Herzen,
blutig, gemartert ein langes Leben?
Und
die Welt ins wahnlos friedliche Nichts zurück?
Der Gott – grausamer wär er wahrlich,
als der verworfenste Menschenbube.

Meter: iambic
To Ben Jonson
by Thomas Carew

Tis true, dear Ben, thy just chastising hand
Hath fix'd upon the sotted age a brand
To their swoll'n pride and empty scribbling due;
It can nor judge, nor write, and yet 'tis true
Thy comic muse, from the exalted line
Touch'd by thy Alchemist, doth since decline
From that her zenith, and foretells a red
And blushing evening, when she goes to bed;
Yet such as shall outshine the glimmering light
With which all stars shall gild the following night.
Nor think it much, since all thy eaglets may
Endure the sunny trial, if we say
This hath the stronger wing, or that doth shine
Trick'd up in fairer plumes, since all are thine.
Who hath his flock of cackling geese compar'd
With thy tun'd choir of swans? or else who dar'd
To call thy births deform'd? But if thou bind
By city-custom, or by gavelkind,
In equal shares thy love on all thy race,
We may distinguish of their sex, and place;
Though one hand form them, and though one brain strike
Souls into all, they are not all alike.
Why should the follies then of this dull age
Draw from thy pen such an immodest rage
As seems to blast thy else-immortal bays,
When thine own tongue proclaims thy itch of praise?
Such thirst will argue drouth. No, let be hurl'd
Upon thy works by the detracting world
What malice can suggest; let the rout say,
The running sands, that, ere thou make a play,
Count the slow minutes, might a Goodwin frame
To swallow, when th' hast done, thy shipwreck'd name;
Let them the dear expense of oil upbraid,
Suck'd by thy watchful lamp, that hath betray'd
To theft the blood of martyr'd authors, spilt
Into thy ink, whilst thou growest pale with guilt.
Repine not at the taper's thrifty waste,
That sleeks thy terser poems; nor is haste
Praise, but excuse; and if thou overcome
A knotty writer, bring the booty home;
Nor think it theft if the rich spoils so torn
From conquer'd authors be as trophies worn.
Let others glut on the extorted praise
Of vulgar breath, trust thou to after-days;
Thy labour'd works shall live when time devours
Th' abortive offspring of their hasty hours.
Thou are not of their rank, the quarrel lies
Within thine own verge; then let this suffice,
The wiser world doth greater thee confess
Than all men else, than thyself only less.

Meter: iambic
36.
by Friedrich Rückert

Wol Hirten seid ihr all, und wisset, jeder werde
Mir geben Rechenschaft von sich und seiner Herde.
Du König bist ein Hirt, der Volksherd' angestammt,
Und gibst mir Rechenschaft von deinem Hirtenamt.
Du Richter bist ein Hirt des Rechtes in dem Lande,
Und gibst mir Rechenschaft von deinem Hirtenstande.
Du Priester bist ein Hirt in meines Stalles Hürde,
Und gibst mir Rechenschaft von deiner Hirtenwürde.
Du Lehrer bist ein Hirt in Zucht und Unterricht,
Und gibst mir Rechenschaft von deiner Hirtenpflicht.
Du Krieger bist ein Hirt, und wachst für Schutz und Ehre,
Du gibst mir Rechenschaft von deiner Hirtenwehre.
Du Bürger bist ein Hirt im anvertrauten Gut,
Und gibst mir Rechenschaft von deiner Hirtenhut.
Du Vater bist ein Hirt, für Weib und Kind erlesen,
Und gibst mir Rechenschaft von deinem Hirtenwesen.
Du Diener bist ein Hirt für deines Herren Habe,
Und gibst mir Rechenschaft von deinem Hirtenstabe.
Wol Hirten seid ihr all, und wisset, jeder werde
Mir geben Rechenschaft von sich und seiner Herde.

Meter: iambic
DUŠE MÁ...
by Antonín Klášterský

Duše má jak seděla by
jako vězeň s pouta tíží;
v žalář padá přísvit slabý,
a čas se tak zdlouha plíží!
Sedí, sedí – ani neví,
je-li noc či den je právě,
zní-li venku ptačí zpěvy
nebo vítr v suché trávě.
Sedí, sedí bez pohnutí,
nezasténá, nezakvílí,
přešel vzdor, jenž ruku nutí
mříží zatřást, přešly síly.
Však teď chví se ve hluboku,
děs jí křiví bledé rysy,
slyší kroky – mnoho kroků –
jaká hrůza! To jsou krysy!
Zná je dobře, ze všech koutů
noc co noc se sběhnou na ni,
marně smrt zve ve svém poutu,
cítí, jak ji každá raní.
Každá raní, každá bodá,
každá zub až na dno vtíná,
mrákotě se těžké poddá –
venku chladná noc je října...
Bože, myslím často v děse,
duše má jak vetchá blána,
dřív než tělo rozpadne se,
myšlénkami rozhlodána!

Meter: trochaic
V.
by Gustav Pfleger Moravský

„Je hezká, bratře?“ „„Co to za otázku?
Skutečná krása jímá básníka!““
„Nuž, uvidím ji, tu tvou milou lásku?“
„„Dnes ještě, chceš-li; já však tolika
O tobě povídal juž, že na zkázku
Tě znají jako mne a že jim věru
Víc nejsi cizincem. Dnes ku večeru
Se ještě k Orlovskému podíváme,
Neb mnoho vespol vyjednávať máme.
Ty’s přišel v nejpěknější dobu právě,
By’s zběhlým štětcem prospěl mojí slávě.

Meter: iambic
Svorná mysl, svorný duch
by Emanuel Züngel

Svorná mysl, svorný duch
divy činí jako Bůh!

Meter: trochaic
103.  Auch von derselben.
by Angelus Silesius

Ich selbst bin das Metall/ der Geist ist Feur und Herd/
Meslias die Tinctur, die Leib und Seel verklärt.

Meter: polymetric
Tristeza de indio
by Luis Hine

Quiero otra vez atravesar el
                     río
donde la luna en su cristal se baña,
para darle mi adiós a la montaña
que ocultaba el nidal de mi bohío
Ya nunca más en la estación del frío,
cuando la luz del padre sol se empaña,
amparado al fogón de mi cabaña
podrá soñar el pensamiento mío.
Cual bandada de pájaros perdidos,
vamos los hijos de la selva heridos,
sin Dios, sin esperanza y sin hogar.
Mi tristeza la oculto en mi piragua,
y voy dando mis lágrimas al agua
que se las lleva, indiferente, al mar

Meter: polymetric
A la muerte de Lope de Vega
by Fernando Bermúdez Carvajal

Atiende, o huésped, y que canta
                     admira
muerta la voz de Apolo el monumento,
que son por resolverse en su elemento
los nervios cuerdas y los huesos lira
Suena, no arde, que cortés la pira,
como por desnudar el instrumento,
llegó a quitar la piel a aquel portento
mudo que canta, muerto que respira
Las primeras cenizas que han mentido,
que en la urna, que Sessa las construye,
faltando el alma, asiste la viveza.
Mas no, que siempre con igual partido,
porque viva este cuerpo sustituye,
o LOPE el alma, o Sessa su grandeza.

Meter: polymetric
- 1296 - Acto II, PEDRO
by Lope de Vega

Pasa la nave igual al pensamiento;
líquidos montes de salada espuma;
flecha del agua, de los vientos pluma,
rayo veloz del húmedo elemento;
y en un instante el proceloso viento,
para que de las alas no presuma,
hace que la alta máquina consuma
toda su fuerza con rigor violento.
Lozano almendro esmalta la vestida
camisa, y en un punto el cierzo vierte
las flores por la tierra agradecida.
¡Oh humana condición que nos advierte
que no hay seguro bien en esta vida,
porque se va camino de la muerte!

Meter: polymetric
- XXXVI - A don Francisco de Bobadilla
by Diego Ximenez Ayllon

Un celo singular y un presupuesto
de ser por virtud de armas colocado
dejar Señor os hizo aquel estado
do fuistes en Italia de atrás puesto.
Porque el valor y esfuerzo no compuesto
de fuerte corazón acompañado
hace el varón ilustre más preciado
y es para él mandar muy poco el resto.
Así que cargo tal puesto en olvido
a cosas muy más altas aspirando
servís con diligencia en esta tierra.
Y vuestras altas obras ilustrando
habéis en poco tiempo merecido
lo que hay que merecer aquí en la guerra.

Meter: iambic
1.
by Hermann von Lingg

Zwei Felsen stehn und werden stehn und ragen,
Der Zeit zum Trotz, und neben der Geschlechter
Und ihres Wegs Umwandlung in gerechter
Verehrung aller Welt, umblüht von Sagen.
An Chios' rebumrankten Sarkophagen,
Dem Fels Homers, der Mythen grauem Wächter,
Tönt mit des Meers unendlichem Gelächter
Sein Lied, gleich unerschöpft, von Tag zu Tagen.
Ein andrer, nicht so sonnig, ragt im Norden,
Und wie der düstrer scheint hinabzuschauen
Zum Grund der See, aus dem er einst geworden:
So blickt auch Shakspeare's Geist durch Nacht und Grauen
Zum Grund des Seins; der Vorzeit Schatten gleiten
Um ihn im Morgenlicht der neuen Zeiten.

Meter: iambic
Von dem Sitz der Sinnlichkeiten.
by Barthold Heinrich Brockes

Ja unfer gantzer Leib, wenn man ihn recht betracht,
Scheint für die Sinne bloß gemacht.

Meter: iambic
- VII -
by Franciscode Aldana

Crudas y heladas ondas fugitivas
que de mi bien la calidad hurtasteis,
cuando el hermoso pie ledas bañasteis,
al mayor sol entre mil piedras vivas;
así, tan alta suerte, ondas esquivas,
como ésta que mi luz visteis y amasteis,
nunca os dejé de honrar, pues le abrazasteis,
y siempre andéis de tal suceso altivas,
que, si de nuevo aquí volviere y ella
pisare algún peñasco helado y frío,
muy paso le digáis de esta manera:
«A ti misma te pisas, ninfa bella,
pues yo la yerba en mis riberas crío
y matas tú quien honra a mi ribera».

Meter: polymetric
- 4 -
by Lope de Vega

¿Quién no se muere de tu amor, si mira
con la piedad que escuchas y respondes?
¿cómo es posible que las puertas rondes
de un alma, que te trata con mentira?
Mas eres Dios, Señor, ¿de qué me admira
el mirar que ofendido no te escondes?
a quien te quiere y ama correspondes,
y con quien te ofendió, templas la ira.
Cuando consideré mi desvarío,
temblaba yo tus iras y desdenes,
y hallé tu pecho fácil, tierno y pío.
¡Qué condición tan generosa tienes!
¿quién es ingrato con tu amor, Dios mío,
pues apenas te llaman, cuando vienes?

Meter: iambic
II. Jedle.
by Jaroslav Vrchlický

Pochmurné jedle!
Jak smutný celý hvozd váš! – Ale štěstí,
že plané růže smějí se hned vedle!

Meter: iambic
6. Na uhrovitého starého vínodusa.
by Matěj Josef Sychra

Neníli to zázrak spitý kmete!
Že ti v tváři keř již vinný kvete?
Dozrajíli brunatné ty hrozny,
Budeš věru! na pohled až hrozný!

Meter: trochaic
Schwäbische Nachtigall
by Ludwig Eichrodt

Eine Amsel im Gebüsch,
Und ein Liebchen roth und frisch,
Und ein blauer Himmel d'rüber,
Ist mir auf der Welt nichts lieber.
Wunnigliche zarte Maid,
In der holden Maienzeit,
Küssen wollen wir und kosen,
Unter Rosmarin und Rosen.
Willst du nimmer sein die Braut:
Drunten steht ein Kirchlein traut.
Dort ist Alles zahm und friedlich –
Und ein Grab auch ist gemüthlich.

Meter: trochaic
Fülle.
by Conrad Ferdinand Meyer

Genug ist nicht genug! Gepriesen werde
Der Herbst! Kein Ast, der seiner Frucht entbehrte!
Tief beugt sich mancher allzureich beschwerte,
Der Apfel fällt mit dumpfem Laut zur Erde.
Genug ist nicht genug! Es lacht im Laube!
Die Pfirsche hat dem Munde zugewunken!
Ein helles Zechlied summt die Wespe trunken —
Genug ist nicht genug! — um eine Traube.
Genug ist nicht genug! Mit vollen Zügen
Schlürft Dichtergeist am Borne des Genußes,
Das Herz, auch es bedarf des Ueberflußes,
Genug kann nie und nimmermehr genügen!

Meter: iambic
Z violek. (1.)
by Irma Geisslová

Mládí! – toť vesna života,
rdící se v růžovém listí;
myšlénky, touhy vzlétají
k nebi jak motýlci čistí.
Mladosť nám mění na růže –
ba i to kamení žalu,
pokavad duše vesela,
pokavad netonem v kalu.

Meter: dactylic
A Lope de Vega
by Clemente Althaus

¡Salve, gran Lope, de la tierra espanto,
de España eterno honor, oh el más
                     fecundo
de cuantos vates vio jamás el mundo
y la Gloria endiosó en su templo santo!
Si a tu tan fácil vena, a caudal tanto,
arte correspondiera más profundo,
si par te declarara, y sin segundo
el dios augusto que preside al canto
¡Cuántas veces tu rica fantasía
las tres jornadas animó de un drama
en el pasmoso término de un día!
Y aunque imperfectos la Razón los llama,
bástele de tu patria a la ufanía
que de ti sólo lo contó la Fama

Meter: polymetric
136.  Dem Weisen gilt alles gleiche.
by Angelus Silesius

Alls gilt dem Weisen gleich; er sitzt in ruh und stille:
Geht es nach seinem nicht/ so gehts nach GOttes wille.

Meter: iambic
III
by José Santos Chocano

Episodios galantes: citas breves y oscuras;
femeninos perfiles en cerradas calesas;
silbidos que se cruzan en la sombras espesas;
y brazos donjuanescos que aprisionan cinturas.
Abadías que amparan un hervor de locuras,
monasterios que tienen encantadas princesas;
breviarios en que cartas de amor laten opresas,
rosarios que en los dedos cuentan cien aventuras.
Es un tiempo que pasa todo él de soslayo:
la mujer sospechosa sufre siempre un desmayo
y el galán bajo el lecho disimula una cita.
Se diría que Venus a rezar ha aprendido;
y, beatíficamente, moja el ramo florido
de sus dedos rosados en el agua bendita

Meter: anapestic
1649–1793–????
by Heinrich Heine

Die Briten zeigten sich sehr rüde
Und ungeschliffen als Regizide.
Schlaflos hat König Karl verbracht
In Whitehall seine letzte Nacht.
Vor seinem Fenster sang der Spott
Und ward gehämmert an seinem Schafott.
Viel höflicher nicht die Franzosen waren.
In einem Fiaker haben diese
Den Ludwig Capet zum Richtplatz gefahren;
Sie gaben ihm keine Calèche de Remise,
Wie nach der alten Etikette
Der Majestät gebühret hätte.
Noch schlimmer erging's der Marie Antoinette,
Denn sie bekam nur eine Charrette;
Statt Chambellan und Dame d'Atour
Ein Sansculotte mit ihr fuhr.
Die Witwe Capet hob höhnisch und schnippe
Die dicke habsburgische Unterlippe.
Franzosen und Briten sind von Natur
Ganz ohne Gemüt; Gemüt hat nur
Der Deutsche, er wird gemütlich bleiben
Sogar im terroristischen Treiben.
Der Deutsche wird die Majestät
Behandeln stets mit Pietät.
In einer sechsspännigen Hofkarosse,
Schwarz panaschiert und beflort die Rosse,
Hoch auf dem Bock mit der Trauerpeitsche
Der weinende Kutscher – so wird der deutsche
Monarch einst nach dem Richtplatz kutschiert
Und untertänigst guillotiniert.

Meter: iambic
XxIX .
by August von Platen

Versank ich still und laß,
Mir war's, als hätt' ich obgesiegt,
Bezwungen Lieb' und Haß.
Doch fühl' ich, daß zu jeder Frist
Das Herz sich quält und bangt,
Und daß es nur gebrochen ist,
Anstatt zur Ruh' gelangt.
Du hast zerstückt mit Unbedacht
Den Spiegel dir, o Thor!
Nun blickt der Schmerz verhundertfacht,
Vertausendfacht hervor.

Meter: iambic
A mi madre
by Vicente Riba Palacio

¡Oh, cuán lejos están aquellos días
en que cantando alegre y placentera,
jugando con mi negra cabellera,
en tu blando regazo me dormías!
¡Con qué grato embeleso recogías
la balbuciente frase pasajera
que, por ser de mis labios la primera,
con maternal orgullo repetías!
Hoy que de la vejez con el quebranto
mi barba se desata en blanco armiño,
y contemplo la vida sin encanto,
al recordar tu celestial cariño,
de mis cansados ojos brota el llanto,
porque pensando en ti me siento niño.

Meter: iambic
VNITŘNÍ POHLED
by Emanuel Lešehrad

Mlčení jitra zpívá.
Kam se tvá duše dívá,
má dívko snivá?
– Dívá se v nitra taje,
kde v sadu srdce zraje
plod stromu ráje.
Rozevři, dívko, dlaně,
snů perly odevzdaně
ti skanu na ně.
– Nechť se jen perly třpytí;
mé oči zářněj’ svítí
než šperky kvítí.
Nuž, rci, proč v tobě tma je,
když smavý zrak tvůj plaje
jak poklad báje?
– Temno je clonou zdání,
jež bdícím nezaclání
hvězd rozkvétání.

Meter: iambic
VI. Rodem z nové Cerekvice,
by František Hajniš

Rodem z nové Cerekvice,
U nás dostal neštovice,
Uzdravil se z těchto sice,
Nastudil však sobě plíce;
Nepovstalť jest z lůžka více,
Umřelť na chorebné plíce
Pan Hejtmanek z Cerekvice.

Meter: trochaic
Z DENNÍKU BÁSNÍKOVA. (I. KDY ŽE?)
by Jaroslav Vrchlický

Kdy že budeš hotov s všemi tóny
na strhaných strunách tvého srdce,
které kvílí, kvílí ustavičně?
Známe je už všecky po paměti,
ustaň přec již!
A já odpovídám:
Neznáte jich, jako já jich neznám.
Vizte v slunce záři deštnou krůpěj,
každou chvíli jak se v barvě mění,
nejen v barvě, ale i v svém tvaru.
Byla slza, v které duha hrála,
teď je kapka s matným leskem perly,
slunce zajde – bude tmy jen okem
v tmu se dívající pouze hlubší,
vždycky táž a vždycky zase jiná.
Tak mi nechte i mou smutnou píseň,
času bude dost, až slunce zajde,
až tmy okem já se budu dívat
v hlubší temno, v němž je Smrt i Žití.

Meter: trochaic
El amor a Jesús
by Santa Teresa de Jesús

No me mueve ¡mi Dios! para quererte
el cielo que me tienes prometido,
ni me mueve el infierno tan temido
para dejar por eso de ofenderte
Tú me mueves, Señor, muéveme el verte
clavado en esa cruz y escarnecido;
muéveme el ver tu cuerpo tan herido,
muévenme tus afrentas y tu muerte;
muévenme, en fin, tu amor, y en tal manera,
que aunque no hubiera cielo yo te amara,
y aunque no hubiera infierno te temiera.
No me tienes que dar porque te quiera;
pues aunque lo que espero no esperara,
lo mismo que te quiero te quisiera.

Meter: iambic
Iv. Der Hirsch und der Fuchs
by Gotthold Ephraim Lessing

»hirsch, wahrlich, das begreif' ich nicht,
Hört' ich den Fuchs zum Hirsche sagen,
Wie dir der Mut so sehr gebricht?
Der kleinste Windhund kann dich jagen.
Besieh dich doch, wie groß du bist!
Und sollt' es dir an Stärke fehlen?
Den größten Hund, so stark er ist,
Kann dein Geweih mit Einem Stoß' entseelen.
Uns Füchsen muß man wohl die Schwachheit übersehn;
Wir sind zu schwach zum Widerstehn.
Doch daß ein Hirsch nicht weichen muß,
Ist sonnenklar. Hör' meinen Schluß.
Ist jemand stärker, als sein Feind,
Der braucht sich nicht vor ihm zurück zu ziehen;
Du bist den Hunden nun weit überlegen, Freund:
Und folglich darfst du niemals fliehen.«
Gewiß, ich hab' es nie so reiflich überlegt.
Von nun an, sprach der Hirsch, sieht man mich unbewegt,
Wenn Hund' und Jäger auf mich fallen;
Nun widersteh' ich allen.
Zum Unglück, daß Dianens Schar
So nah mit ihren Hunden war.
Sie bellen, und sobald der Wald
Von ihrem Bellen widerschallt,
Fliehn schnell der schwache Fuchs und starke Hirsch davon.
Natur tut allzeit mehr, als Demonstration.

Meter: iambic
- VIII - Al mismo asunto
by Antonio Enriquez Gomez

Si extranjeras Regiones fatigando
estoy por no saber, justo sería
que se acabara con la pena mía
la vida pues lo estoy solicitando.
Vivir para morir es ir llevando
el dolor con tiránica osadía;
o acabe de llegar tan largo día
o viva eterno este morir penando.
Mas en vano mi espíritu lamenta
desprecios cuando la contraria suerte
quiere que no los diga y que los sienta.
Y si ha de ser mi mal tan firme y fuerte,
una de dos, o quíteme la afrenta
o sepúlteme luego con la muerte.

Meter: iambic