PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
XiII.
by Heinrich Heine

O schwöre nicht und küsse nur,
Ich glaube keinem Weiberschwur!
Dein Wort ist süß, doch süßer ist
Der Kuß, den ich dir abgeküßt;
Den hab' ich, und dran glaub' ich auch,
Das Wort ist eitel Dunst und Hauch.

Meter: iambic
A la amistad
by Alberto Lista

La ilusión dulce de mi edad primera,
del crudo desengaño la amargura,
la sagrada amistad, la virtud pura
canté con voz ya blanda, ya severa.
No de Helicón la rama lisonjera
mi humilde genio conquistar procura;
memorias de mi mal y mi ventura,
robar al triste olvido sólo espera.
A nadie, sino a ti, querido Albino,
debe mi tierno pecho y amoroso
de sus afectos consagrar la historia.
Tú a sentir me enseñaste, tú el divino
canto y el pensamiento generoso:
Tuyos mis versos son y esa es mi gloria.

Meter: iambic
NEŠLO TO LEHKO...
by Viktor Dyk

Nešlo to lehko; ví bůh sám:
ne Czerninovou vinou.
Posléz však podepsali mír
Sevrjuk s Ukrajinou.
Nešlo to lehko: přitlačit
Němci se odhodlali.
Pan Lenin s Trockým teprv pak
míreček podepsali.
A teď jde třetí zvláštní mír,
na Rumunsku je řada.
Tak psáno: pad’-li vévoda,
i jeho plášť s ním padá.
Čekám. Že růže přináší
nám trpělivost, vězme!
Jen vědět: přijde čtvrtý mír,
nebo tři prvé čert vezme?

Meter: iambic
Obživení.
by Vojtěch Nejedlý

Jaroslava milovala
Nad své oko Lidmila,
S ním se ve snách obírala,
Na něj ve dne myslila.
Mládenec však svodný zradil
Svého srdce milenku,
K lásce ošemetné vnadil
Rozkošnější panenku.
Proto krásná duše vadla
Jako parnem květina,
Věrné milovnicy padla
Poslední již hodina.
V smrti duchem navštivila
Ještě milka zrádného,
S smutnou tváří promluvila
Slova srdce těsného:
Vstaň, a vzhlédni na mé líce,
Na mé oči hasnoucý!
Již mne neozdobí více
Růže v tváři kvetoucý.
Zhasly oči krása těla,
Zbledly vábné růžičky,
Sladká usta umrtvěla
Milované dívčičky.
Již ti milá nevypraví
Svého srdce vroucnosti,
Ani v písni neoslaví
Nezrušené věrnosti.
Usta mlčí, srdce stojí,
Lásky mylné necýtí,
Jiná naděje mne kojí,
Věčná moudrost osvítí.
Tělo svadlé složí v hrobě,
S ním y lásky trápení,
Duše půjde Bože k tobě,
Dojde v nebi blažení!
Řkoucy smutně pohleděla
Na mládence milého,
Mžikem jak stín odletěla
Z obývání smutného.
Jaroslav se vytrhl z spaní,
Zaslechl zvonit hodinku;
Bože! vykřikl, v dobu ranní
Ztratil jsem svou dívčinku.
A hned letěl jako střela
K opuštěné milence;
Ztrnul, u mrtvého těla
Klekl, a pravil k panence:
Nastojte! můj klenot zlatý
Leží tady bez sebe!
Co sy počnu? Který svatý
Vdechne ducha do tebe?
Kams se dělo srdce věrné,
Kde jsy kráso májová?
Otevři se oko černé,
Mluvte usta medová!
Vrať má krásná, vrať se s nebe
Bohumilá dušinko!
Vstaň! tvůj milý volá tebe,
Vstaň má drahá dívčinko!
Prohlédni, jak zoufá sobě,
Hořem mře co jarní květ,
Se světa chce jíti k tobě
Panno dražší nežli svět.
Vrať má krásná, vrať se s nebe
Bohumilá dušinko!
Vstaň, tvůj milý volá tebe,
Vstaň má drahá dívčinko!
A tu div že nerozplynul
V slzy, plakal lítostí,
Stuhlé ruce k srdcy vinul,
A je líbal s vroucností,
K ustům usta vložil svého
Ducha chtěje do ní vlít,
Až y v žilách těla mdlého
Začala krev levně jít.
Vzdychlať, oči otevřela,
Kde jsem? zavzněl slabý hlas,
Jaroslava uviděla,
A se pozdravila zas.

Meter: trochaic
MILE.
by Jaroslav Vrchlický

Moje dítě, moje dcero,
jedno přání jen!
V lidských cest by smutné šero
čist byl vždy tvůj sen;
abys nikdy nepoznala,
zač já trpěl jsem,
cena žití jak jest malá
a jak hořká zem!
Abys klidně všecko nesla,
život co můž dát,
lásku s vírou měla vesla
a cit – nikdy stát.
Dál se brodit, dál se nésti
mrákotami, tmou,
v práci najít všecko štěstí
s tichou modlitbou!
Pak jít milá tak a čistá
ve hrob, jak jsi dnes,
a mně dobýt kousek místa
k sobě do nebes!

Meter: trochaic
An Gott.
by Anna Luise Karsch

Mit einer Fluth in seinen Schlund gezogen.

Meter: iambic
TOBĚ VDĚČÍM...
by Ludvík Lošťák

Tobě vděčím, moje milá,
že’s mě doufat naučila,
neboť věřím, květe bílý,
k jasnému že spějem cíli.
Přijde jaro – duše vysní
mnoho nových lásky písní,
v náruč Tvojí budou spěti
orlem, který k slunci letí...
A mé srdce bez úkoje
zaplesá si: Věčně’s moje!

Meter: trochaic
1L: Hat Er es nicht gleich uns geschaffen?
by Friederike Kempner

Hat Er es nicht gleich uns geschaffen?
Mit gleichen Sinnen auch versehen?
Es liebt, und haßt, fühlt Weh und Freude:
Das müßt ihr ja doch zugestehen,
Daß es nicht auch französisch spricht,
Das ändert doch die Sache nicht! –

Meter: iambic
- CI -
by Argensola

El hombre fue de dos principios hecho,
tales que, con jactancia verdadera,
a sus ojos le alegra cualquier fiera,
y cualquier planta parentesco estrecho.
Pero cuando él reconoció en su pecho
la gran porción del fuego de la esfera,
vio, con admiración de ver lo que era,
que a la divinidad tiene derecho.
Haz pues que con trocado ministerio
a la vaga altivez del albedrío
el sentido inferior no tienda redes,
y cuando él pretendiere ¡oh Fabio mío!
hacerte siervo, acuérdate que puedes
mirar esas estrellas con imperio.

Meter: polymetric
JE TŘEBA VŠEMU SMILOVÁNÍ.
by Antonín Sova

Je třeba všemu smilování
co malé, ustrašené prosí.
Co lidské je, co bolest nosí.
Co vyčísti lze v bílé skráni,
jsou plny světla tvoje řasy,
s moudrostí zápasících hříchů.
A z tvého bouřlivého smíchu
já vím, jak hořce plakala jsi.

Meter: iambic
Figurada contraposición de dos valimentos
by Quevedo

Sabe, ¡oh rey tres cristiano!, la festiva
púrpura, sediciosa por tus alas,
deshojarse las lises con las balas,
pues cuanto te aventura, tanto priva.
Sabe, ¡oh humana deidad!, también tu oliva
armar con su Minerva a Marte y Palas,
y, laurel, coronar prudentes galas,
y, próvida, ilustrar paz vengativa.
Saber poner tu púrpura en tus manos,
decimotercio rey, con prisión grave,
tu esclarecida madre y tus hermanos.
Tu oliva, ¡oh gran monarca!, poner sabe
en tu pecho los tuyos soberanos,
con la unidad que en los imperios cabe.

Meter: polymetric
- XIII - A una tempestad
by Lope de Vega

Con imperfectos círculos enlazan
rayos el aire, que en discurso breve
sepulta Guadarrama en densa nieve,
cuyo blanco parece que amenazan.
Los vientos, campo y naves despedazan;
el arco, el mar con los extremos bebe,
súbele al polo, y otra vez le llueve,
con que la tierra, el mar y el cielo abrazan.
Mezcló en un punto la disforme cara
la variedad con que se adorna el suelo,
perdiendo Febo de su curso el modo.
Y cuando ya parece que se para
el armonía del eterno cielo,
salió Lucinda, y serenose todo.

Meter: iambic
DR. KRAMÁŘ
by Josef Svatopluk Machar

Neblahá korouhvičko větrní!
Rez tebe sice dosud neskvrní,
však tím se o své výtečnosti nemyl:
ty můžeš arci vláti na špici
a býti chloubou moudré radnici
buď Tábora neb rodných svojich Semil,
však nad národem vlát a k předu vést
jej žárem, mrazem, psotou bídných cest,
ne, tam tvůj talent přec jen nesahá,
větrní korouhvičko neblahá!

Meter: iambic
92.
by Friedrich von Logau

Ein Geitziger, der reich, der ist ein Betler doch;
Wie viel er immer hat, begehrt er mehres doch.

Meter: iambic
- 730 - Jornada III, NEMOROSO De Castelvines y Monteses
by Lope de Vega

Cayó la Troya de mi alma en tierra,
abrasada de aquella griega hermosa
por quien fui Paris cuando fue mi diosa,
y ahora el rey que despreció y destierra.
Mas como las reliquias dentro encierra
de la soberbia máquina famosa,
de la troyana reina victoriosa
renace el fuego y la pasada guerra.
Tuvieron dentro el alma inmortal vida
aquellas prendas que en su centro apoya,
mi ciego amor, sobre los otros ciego;
mas, ¡ay de mí!, que con estar rompida,
aun no puedo decir: «¡Aquí fue Troya!»
porque es lo que era en tierra, ahora en fuego.

Meter: iambic
Las señas
by Juan Bautista Arriaza

Perdí mi corazón ¿le habéis hallado
ninfas del valle en que penando vivo?
Ayer andando solo y pensativo
suspirando mi amor por este prado.
Él huyó de mi pecho desolado
como el rayo veloz, y tan esquivo
que yo grité: «¡detente oh fugitivo!
y ya no le vi más por ningún lado.
Si no le conocéis, como en un ara
arde en él una hoguera, y cruda herida
por víctima de Silvia le declara.
Dadle por vuestro bien, que esa homicida
le hizo tan infeliz, que adonde para
mi corazón, ya no hay placer, ni vida.

Meter: polymetric
- XV - Disculpa su amor, atribuyéndole a influjo de su estrella
by Agustin de Salazar y Torres

También yerran los astros, Celia mía,
pues con ímpetu justo, aunque violento,
para tu indignación y mi tormento
despertaron tu hermosa tiranía.
En fe de la suprema simpatía
que turbó con su fuerza mi escarmiento,
este, que te parece atrevimiento,
influjo fue primero que osadía.
Una estrella te inclina hacia mis males,
otra me persuade esta locura,
y ambas se alumbran con tus luces bellas.
Templa pues los rigores celestiales,
o enmiéndame, si puede tu hermosura
corregir el secreto a las estrellas.

Meter: polymetric
Amen, amen pravím vám, má zlatá,
by Josef Holý

Amen, amen pravím vám, má zlatá,
je to pravda, já vás mám rád přec!
Ven jen s vámi, slova kostrbatá!
Vezmete si mne? Jsem chudý švec!
Slova prostá dratvemi jsou mými,
verše šiju, lepím plané rýmy,
cvoky biju, přiznám, často zkřiva.
Na verpánku duši kolébám,
jež mok smolný příliš, příliš pívá – – –
Amen, amen pravím vám –

Meter: trochaic
JSOU RÁNY...
by Vojtěch Martínek

Jsou v žití rány, jež se nezacelí.
Když myslíš si, že bolest se již ztrácí,
zas poznovu se rána zakrvácí,
a stejno vše, ať hýříš ve veselí,
či do smutku se noříš rozechvělý,
či zapomnění hledáš-li si v práci.
Poznovu žhavá bolest se ti vrací
a znovu zalká ztlumený cit vřelý.
Jsou rány, které bolí trvajíce,
neb času proud je ještě jitří více
a vlévá hořkost každé do cévy.
Ó blažen aspoň, kdo, ač rána pálí,
přec klidnou tváří hada v srdci halí
a na své vrásky vetká úsměvy.

Meter: iambic
1L: Ist ein Esel zu erstreiten, ey, so suche dir zur Hand
by Friedrich von Logau

Ist ein Esel zu erstreiten, ey, so suche dir zur Hand
Einen Richter, der nicht selbsten ist dem Esel anverwand.

Meter: polymetric
- CXXVIII -
by Fernando de Herrera

Regando enciendo todo, ardiendo baño
con triste humor, prolijo, el campo abierto,
y mi afán canso, y lloro sin concierto,
y el llanto con suspiros acompaño.
Esperanza y razón mi injusto daño
causa; esta y aquella al fin desierto
me tiene de salud, y tan incierto,
que con el bien y con el mal me engaño.
Voy como sombra pálida, y cuitoso
doy gemidos, y asombro el bosque oscuro,
que tarde en lasa y honda voz responde.
En tanta confusión, do estoy medroso,
una luz se me ofrece y ardor puro
distante, pero cerca se me esconde.

Meter: iambic
XX.
by Gustav Pfleger Moravský

To jediné jsou zbytky blahých časů,
Kde poesije v zimě pučela
A také na mráz rozstřela svou krásu.
Vltava železného neměla
Sic tehdy mostu, za to bujnou chasu.
To na želízkách klouzání tak znalé,
Ta točení, přeskakování stálé,
To v kruhu velkém letné obíhání
Zde přímo, tam zas v lehkém kolíbání
Kol stěžně v ledy mocně vraženého,
To vše podlehlo prose věku zlého!

Meter: iambic
Ejusdem   Lobgesang.
 Von Herren Mauritzẽ Fürsten zu Vranien/
 Grafen von Nassaw.
by Martin Opitz

Ihr Menschen bawet einen Tempel/
Für den/ der aller Fürsten Ruhm/
Der aller Soldaten exempel/
Auch aller Tugent Blum/
Vnd singet stets: Mauritz durch deine thaten
Bistu der Ruhm der Fürsten vnd Soldaten.
Welche Witz aber darff sich wagen/
Ja welche Stim ist wohl hoch gnug/
Der Welt mit worten fürzutragen/
Seine Werck mechtig kün vnd klug?
Ist nicht der glantz seiner gleichlosen Thaten
Ein Spiegel für die Fürsten vnd Soldaten?
Gleich in dem Frühling seiner Jugent
Er also schlug die stoltze Feind/
Daß die gedancken/ seine Tugent
Zuberüren/ zu nieder seind:
Vnd ist allein die Geschicht seiner thaten
Ein wahrer Text für Fürsten vnd Soldaten.
Was hat wohl Grichenland erdichtet
Von seinen Helden allzumahl;
Vnd was hat Hercules verrichtet
Mit eusserster Müh vnd Drangsall?
Daß gleichen mög vnsers Moritzen thaten/
Die ein Lehrbuch für Fürsten vnd Soldaten.
Sein Nam macht/ daß die schier verzagen/
Deren Hertz voll ehrgeitz vnd pracht:
Er ist der erst/ den Feind zuschlagen:
Vnd der letzt auß der grösten Schlacht;
Er ist der Ruhm der Fürsten vnd Soldaten/
Vnd wunder sein seine gleichlose thaten.
Was er mit reiffem Rath thet gründen/
Verrichtet er schnell/ vnd mit fleiß;
Gleichlos ist er zu vberwinden/
Vnd zuverzeihen gleicher weis.
Also daß billich er durch seine thaten
Ein Spiegel ist für Fürsten vnd Soldaten.
Das vnglück kan sein Aug vertreiben/
Der Hertzen trost seind seine wort/
Sein vnruh macht vns ruhig bleiben/
Seiner müh Meer ist vnser port:
Vnd die anzahl seiner mächtigen thaten/
Sein das Lehrbuch der Fürsten vnd Soldaten.
Seine Sanfftmuth man hat erfahren
In seiner Feinden wuth vnd flucht/
Siegen verzeihen vnd bewahren
Ist seiner arbeit süsse Frucht:
Ein jedes stück seiner löblichen thaten
Ist ein Beispiel für Fürsten vnd Soldaten.
Er ist der Welt zier hochgeehret/
Der bösen Straff/ der guten Lohn/
In aller Welt Hertzen vermehret/
Seiner Feind forcht/ seiner Freund wohn/
Die sagen all/ er sey durch seine thaten
Allein der Ruhm der Fürsten vnd Soldaten.
Wohlan so bawet einen Tempel
Für den/ der aller Fürsten Ruhm/
Der aller Soldaten exempel/
Vnd auch aller Tugenten Blum/
Vnd singet stets: Moritz/ durch deine thaten
Bistu der Ruhm der Fürsten vnd Soldaten

Meter: iambic
L. K. H.
by Viktor Dyk

Propadají se léta v bezednu
a s nimi vše, čím tvrdl jsi a měkl.
Až dosud já se časem rozhlédnu,
bezděčně ptám se: Co by asi řekl?
A roky mizí v bezútěšných tmách,
kde kráčel jsi, teď jako bys se řítil.
A dosud ptám se časem v myšlenkách,
bezděčně ptám se: Co by asi cítil?
Květ jara uvad’, ptáci odlétli
a v bílé mlze zanikají hlasy.
Let devět přešlo, co tam v dálce tlí,
a já se ptám: Co miloval by asi?
Pod jaký prapor šel by as se bít?
Čí osud asi připoutal by k svému?
Do jakých výší rozlét’ by se cit?
K jakému cíli spěl by vzdálenému?
Já nevím. Spí. Smrt sáhla na čelo
dotekem chladným ukončujíc muky.
Já pouze vím, že cos mi chybělo
v mých těžkých chvílích. Slůvko jen. Stisk ruky.
A mezera, vím, zbyla doposud,
cos, co se slovy definovat nedá.
Tak chorý, jemuž amputován úd,
po letech ještě bezděčně ho hledá.

Meter: iambic
STRÝČEK.
by Josef Václav Sládek

KDO kabonit se viděl pana strýčka? –
Roj dětí stále za ním jako včely,
a není jednoho, jež nepodělí:
– když nemá v kapsách, alespoň je hýčká!
Po celý život říkal, že si „vyčká!“
a v kanceláři „čekal“ život celý,
a zbyly mu dvě dýmky na neděli,
a na den všední ukousaná špička.
O dušičkách rád po hřbitově chodí
a pokleká na hroby opuštěné, –
kde nepoklekne, aspoň květ tam hodí.
– Až odhodíte, strýče, tu svou špičku,
kdo pod tím rovem vás si připomene? –
Zde dlouho byste zůstal klečet, – strýčku!

Meter: iambic
Večerní myšlénky. (VII.)
by Karel Maria Drahotín Villani

Třtiny na rybníce vlají,
Jenžto vichrem rozbouřen;
Kalné vlny šepotají,
Z hloubi slyšet kvíl a sten.
Hrůza vládne v blízkém lese –
Vichřicí se klátí strom:
Skála věčná se tam třese –
Ptactvo plaší blesk a hrom.
Co ty vlny šepotají?
Proč se děsí zvěř a lid?...
Zločinci se zpovídají,
Jimž jen Bůh můž’ odpustit!

Meter: trochaic
Die beste Dankbarkeit.
by Barthold Heinrich Brockes

Ich seh das lieblich-grüne Gras,
Wenn es vom Thau des Morgens naß,
Als wie im bunten Feuer glimmen.
Ich seh der Sonne güld’ne Gluht
Auf reiner Bäche glatter Flut,
Als wie ein fliessend Silber, schwimmen.
Durch diesen Schein, durch dieses Glänzen
Entreisset sich die frohe Sele
Aus ihres ird’schen Cörpers Höle,
Aus den ihr sonst gewohnten Grenzen.
Durch dieses Feuers bunten Schein
Wird sie recht als auf einem Wagen
Von Feu’r und Glanz empor getragen.
Sie steigt durch die so schönen Flammen
Zu Dem, aus Dessen tiefem Meer
Von Lieb’ und Licht so manches Heer
Von Sonnen und von Welten stammen.
Sie zündet Jhm der Andacht Kerze,
Zu Seiner Ehr’, in Ehrfurcht an,
Und, weil sie sonst nichts geben kann,
So gibt sie Jhm im Dank ihr Herze.

Meter: iambic
VYJDĚTE Z TOHO DOMU...
by Adolf Černý

Vedli nás do domu Říma po trní, skalách a hloží,
biřici, žoldnéři, kati kopím a meči nás hnali,
jak chtěli papež a biskup, jak kázal kníže a král –
v bolestech, ranách a krvi umíral národ boží;
kde dříve ke stolu Páně velkého, malého zvali,
by z něho sílu svou čerpal – krvavý plod mu teď zrál.
Krvavý plod, a jak hořký, otravy plný a zhouby!
Ti jedni zmírali po něm v trápeních těla a muce,
druhé zas v neznámou dáli vyháněl na cizí lán –
a kdo té na cestě zbyli, po kost jak nemocí zlou by
schváceni byli a jati: zemdlely nohy i ruce
a jejich duch ve svém letu v temnoty noci byl sklán.
Tak vešli do toho domu. Ze živých ran krev jim tekla,
za nimi křížová cesta, po níž je vodili po věk –
oni však nezřeli krve, pamět je nevedla zpět.
A když by vedla, hned duši děsili hrůzami pekla,
varhanám dávali zněti, aby se zachvíval člověk,
zlatem jej mámili, aby volnosti uspalo vznět.
Dědové, otcové, děti žili a mřeli v tom domě,
do něhož paprsky slunce mohly jen barvami na skle,
v němž místo oblohy klenba s obloukem nalomeným,
namísto života mrtvé obrazy hleděly skromně,
květy jen v ornament ztuhlé po zdi se vinuly prasklé,
namísto dýchání lesů kadidla vznášel se dým...
A my v tom vězení duší, a my v tom domě jsme posud.
Tu a tam rozbité okno propouští sluneční pramen,
do dusna sklepení vzduchu svěžího uvádí proud –
marně však vábí nás volnost, my zříme tupě v svůj osud,
nedbáme o dveře opřít sílu svých plecí a ramen,
nedbáme zbavit se tíže vnucených, potupných pout.
Ani když dopadne na tvář pohany ošklivá slina,
zlolajný ret když nám ztupí, co bylo posvátno otci,
vítězný posměch když stihne slávy nám zapadlý rov –
není nám jasno, že na tom naše jest největší vina,
nevzbouří krev se nám v žilách, dále jsme beránci krotcí,
s hanbou se tísníme dále pod cizí, nevlídný krov.
Co ještě musí se státi, abychom procitli ze sna?
Abychom očima zřeli, ušima slyšeli jasně?...
Kostnické plameny září – vizte, kde přítel, kde vrah!
Prabáby slzy a vzdechy, praděda útrapa děsná,
popravy, vyhnanství, pouta – z minula volá vše hlasně:
Vyjděte z tohoto domu! Vyvrzte z obuvi prach!

Meter: dactylic
- XXXVIII -
by Bocangel y Unzueta

La voz a Italia, cuando el eco a España,
fía el sagrado cisne que venero.
Dúdase dónde se escuchó primero,
si el eco es voz, pues como voz engaña.
No es hoy la maravilla más extraña
de Urbano, que le admite el orbe entero;
ni ser mayor, por lo mayor pondero;
poder crecer en su mayor hazaña.
Y tú, Gabriel, que extiendes la armonía
del Rey del Tibre por los campos míos,
canta, mayor que Orfeo en tu trabajo.
Que de Orfeo es lo más que se atendía
parar las ondas, no mezclar los ríos,
y tú juntaste el Tibre con el Tajo.

Meter: iambic
JABLOŇ.
by Josef Václav Sládek

KVETE jabloň z jara,
bělá se a rdí poupaty celá,
za včelou k ní pro med přijde včela,
jabloň kvete; co se o to stará,
v jaký úl s ním která odletěla.
Jablky je obalena celá
na podzim a sotva že je nese,
jedno spadne, druhé někdo střese,
co jí potom, co kdo s nimi dělá.
Přijde vítr, na ukřehlém kmenu
jednu nechá, druhou větev schvátí. –
Stará jabloň! toporem ji sklátí,
do krbu ji hodí do plamenu.
Co jí potom, že se tak s ní děje? –
kvetla, nesla, – nyní kohos hřeje.

Meter: trochaic
50.
by Friedrich Rückert

Sie haben ihr Vertraun auf dich gesetzt, und baun
Auf dich; so setze du auf Gott auch dein Vertraun.
Wie sie vertrauenvoll auf dich schaun als Berather,
So schau mit doppeltem Vertraun auf deinen Vater.

Meter: iambic
LXXIV.
by Gustav Pfleger Moravský

A jim též podávám svou nyní ruku,
Kdož osudy tvé četli soucitně,
A k vroucímu je vinu srdce tluku,
Když slza sladká v očích prosvitne,
Co odměna mých písní mdlému zvuku!
Jak přátel vlastních kruh je pozdravuji!
I k těm svou smírnou ruka obracuji,
Jichž mého verše dovádivé rýmy
Hněv rozjitřily zvuky zostřenými!
Zde končím... nerad se svým rekem v žale
Se loučím... rád bych zpíval o něm dále!...

Meter: iambic
Meine Göttin
by Johann Wolfgang Goethe

Welcher Unsterblichen
Soll der höchste Preis sein'?
Mit niemand streit ich,
Aber ich geb ihn
Der ewig beweglichen,
Immer neuen,
Seltsamen Tochter Jovis,
Seinem Schoßkinde,
Der Phantasie.
Denn ihr hat er
Alle Launen,
Die er sonst nur allein
Sich vorbehält,
Zugestanden
Und hat seine Freude
An der Törin.
Sie mag rosenbekränzt
Mit dem Lilienstengel
Blumentäler betreten,
Sommervögeln gebieten
Und leichtnährenden Tau
Mit Bienenlippen
Von Blüten saugen,
Oder sie mag
Mit fliegendem Haar
Mit düsterm Blicke
Im Winde sausen
Um Felsenwände
Und tausendfarbig,
Wie Morgen und Abend,
Immer wechselnd,
Wie Mondesblicke,
Den Sterblichen scheinen.
Laßt uns alle
Den Vater preisen!
Den alten, hohen,
Der solch eine schöne
Unverwelkliche Gattin
Dem sterblichen Menschen
Gesellen mögen!
Denn uns allein
Hat er sie verbunden
Mit Himmelsband
Und ihr geboten,
In Freud und Elend
Als treue Gattin
Nicht zu entweichen.
Alle die andern
Armen Geschlechter
Der kinderreichen
Lebendigen Erde
Wandeln und weiden
In dunkelm Genuß
Und trüben Schmerzen
Des augenblicklichen,
Beschränkten Lebens,
Gebeugt vom Joche
Der Notdurft.
Uns aber hat er
Seine gewandteste,
Verzärtelte Tochter,
Freut euch! gegönnt.
Begegnet ihr lieblich,
Wie einer Geliebten!
Laßt ihr die Würde
Der Frauen im Haus!
Und daß die alte
Schwiegermutter Weisheit
Das zarte Seelchen
Ja nicht beleid'ge!
Doch kenn ich ihre Schwester,
Die ältere, gesetztere,
Meine stille Freundin:
O daß die erst
Mit dem Lichte des Lebens
Sich von mir wende,
Die edle Treiberin,
Trösterin Hoffnung!

Meter: iambic
Diotima .
by Friedrich Hölderlin

Leuchtest Du wie vormals nieder,
Goldner Tag! und sprossen mir
Des Gesanges Blumen wieder
Lebenathmend auf zu Dir?
Wie so anders ist's geworden!
Manches, was ich traurig mied,
Stimmt in freundlichen Akkorden
Nun in meiner Freude Lied,
Und mit jedem Stundenschlage
Werd' ich wunderbar gemahnt
An der Kindheit stille Tage,
Seit ich sie, die Eine, fand.
Diotima! edles Leben!
Schwester, heilig mir verwandt!
Eh' ich Dir die Hand gegeben,
Hab' ich ferne Dich gekannt.
Damals schon, da ich in Träumen,
Mir entlokt vom heitern Tag,
Unter meines Gartens Bäumen,
Ein zufriedner Knabe lag,
Da in leiser Lust und Schöne
Meiner Seele Mai begann:
Säuselte, wie Zephyrstöne,
Göttliche! Dein Hauch mich an.
Ach! und da, wie eine Sage,
Jeder frohe Gott mir schwand,
Da ich vor des Himmels Tage
Darbend, wie ein Blinder, stand,
Da die Last der Zeit mich beugte,
Und mein Leben, kalt und bleich,
Sehnend schon hinab sich neigte
In der Todten stummes Reich:
Wünscht' ich öfters noch, dem blinden
Wanderer, dies Eine mir,
Meines Herzens Bild zu finden
Bei den Schatten oder hier.

Meter: trochaic
63. Auff die Vorsichtigkeit
by Christian Wernicke

Wer mit Vernunfft der Zeit und dem Verhängniss weicht,
Wer nicht dem Glücke traut auch in den besten Tagen,
Den stört kein Zufall nicht: Das
Wer lang' hierrauff

Meter: iambic
Lieben und geliebet werden ist das höchste
 Vergnügen.
by Johann Georg Gressel

Was ist Vergnüglichers im gantzen Rund der Erden/
Als Lieben/ und zugleich mit Ernst geliebet werden
Was ist annehmlichers als ein
Den reine Liebe schenckt aus innerm Hertzen-Fluß/
Was ist erquickender als schöne Brust Granaten/
Worinnen Milch und Blut zur Kühlung hingerahten.
Was ist bezauberndes als die gewölbte Schooß?
Die uns entzücket macht der satten Sinnen loß.
Was ist verzuckerter als feuriges Umhalsen?
Das Honig-Kuchen macht aus bittern Wermuths-Salsen.
Was ist anmuhtiger als ein
Von zarten Helffenbein zur Nächte Zeit-Vertreib?
Was ist gewünscheters als Leib an Leiber leimen/
Und feuchten Perlen-Thau in Liebes-Muscheln schäumen?
Was ist entzückender als in der Muschel ruhn/
Wo Lust und Kitzelung der Wollust-Thor auf thun?
Was ist begierlicher als da den Eintritt nehmen?
Wo
Nichts ist Vergnüglichers/ nichts das mehr Wollust schafft/
Als wenn nur gleicher Will in beyder Hertzen hafft.
Nichts ist/ das mehr erquickt/ daß mehr die Geister blendet/
Als wenn man seine Brunst im Schooß zur Kühlung sendet/
Nichts ist verzuckerter/ nichts kommt gewünschter an/
Als wenn man in der Lieb sich recht ergötzen kan.

Meter: iambic
19.
by Friedrich von Bodenstedt

Fürcht nicht, daß ich in das Gemeine
Und Rohe mich vertiefe,
Solange ich von gutem Weine
Und guten Witzen triefe.
Von manchem Liedesedelsteine
Der Glanz verborgen schliefe,
Wenn ihn der Duft von gutem Weine
Nicht in das Dasein riefe.
Wo bliebe der höchste Berg, wenn seine
Höhe bloß aufwärts liefe?
Zu Füßen wachsen ihm die Weine.
Er hält sich durch die Tiefe!
Und so erkenne du auch meine
Höhe in meiner Tiefe:
Solang ich sie bei gutem Weine
Durch guten Witz verbriefe!

Meter: iambic