PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
SESTRY. (2. BUDOUCNOST A PŘÍTOMNOST.)
by Adolf Černý

Jde paní, černá lilje, útlá v pasu,
jak náměsíčná tiše kráčí k předu,
tvář krásná, ale chladná jako z ledu,
a svůdná ústa, avšak beze hlasu.
Zrak stopen kdesi v bezdnu příštích časů,
duch krouží kolem neznámého středu –
a člověk kráčí, otrok v jejím sledu,
kde vlát zří proudy jejích černých vlasů.
Ó, chtěl by v oči pohledět jí dlouze,
a žádost poznání ho žene za ní – –
Vždy o krok před ním tajůplná paní...
A omámený nezří, v marné touze
jak zatím vadnou sestry její vnady,
jež v objetí s ním věrně kráčí všady...

Meter: iambic
Soneto
by Jerónimo Matías Litala

Suene otra vez en plectro, si sagrado
la voz que a tanta fama ha renacido,
cante, que sólo porque se ha excedido,
es tu Lira quien sólo le ha imitado
No es de mi obligación afecto osado,
aunque tuyo el mayor aplauso ha sido,
que en el que tu Deidad ha merecido
huye estas atenciones el cuidado
Blasón del tiempo, de Caliope gloria,
es todo, y cuanto Euterpe te asegura
de la inmortalidad grave desvelo:
Vencida, sino muda a tu memoria
tiene en la envidia Urania, que
                  en luz pura
doctos prodigios te dictó del Cielo

Meter: polymetric
Přítel.
by Václav Jaromír Picek

Komu stále z jasných tváří
Vlídnost, mír a láska září,
Kdo jen cnost a krásu ctí,
Přírodě se zasvětí,
Tenť miláček srdce mého,
Perla má – ten přítel můj.
Kdo mne cestou vésti může,
Ať má trní nebo růže,
Kroky mé kdo napraví
A mé bludy neslaví,
Toho ctím co vůdce svého,
Ten je druh a přítel můj.
V tísni s bližním kdo slzívá,
Ať měsíc neb kříž on vzývá,
Oko bratra sušit zná,
Vlast a národ v srdci má,
Ten mi s nebe blaženého
Na svět dán – ten přítel můj!

Meter: trochaic
* * * Vy budete mou, chcete-li,
by Jaroslav Hendrych

Vy budete mou, chcete-li,
já omámím Vás pocely,
je popeleční zítra středa,
dnes chceme býti veselí.
Jen nestyďte se, prosím, nic,
nač rudě kvete bílá líc,
vždyť útěchu přec velkou máte,
že dnes jich klesne na tisíc.
Ty slzy pak to nespraví,
je rozum v mládí kulhavý, –
a v úterý přec masopustní
se barrikády nestaví.

Meter: iambic
15.
by Heinrich Heine

In der Hand die kleine Lampe,
In der Brust die große Glut,
Schleichet Psyche zu dem Lager,
Wo der holde Schläfer ruht.
Sie errötet und sie zittert,
Wie sie seine Schönheit sieht –
Der enthüllte Gott der Liebe,
Er erwacht und er entflieht.
Achtzehnhundertjähr'ge Buße!
Und die Ärmste stirbt beinah!
Psyche fastet und kasteit sich,
Weil sie Amorn nackend sah.

Meter: trochaic
- XV - A Julia
by Juana Ines de La Cruz

La heroica esposa de Pompeyo, altiva,
al ver su vestidura en sangre roja,
con generosa cólera se enoja
de sospecharlo muerto y estar viva.
Rinde la vida en que el sosiego estriba
de esposo y padre, y con mortal congoja,
la concebida sucesión arroja,
y de la paz con ella a Roma priva.
Si el infeliz concepto que tenía
en las entrañas Julia, no abortara,
la muerte de Pompeyo excusaría.
¡Qué tirana fortuna! ¡Quién pensara,
que con el mismo amor que la temía,
con ese mismo amor se la causara!

Meter: iambic
-XXIII-
by Garcilaso de La Vega

En tanto que de rosa y azucena
se muestra la color en vuestro gesto,
y que vuestro mirar ardiente, honesto,
enciende al corazón y lo refrena;
y en tanto que el cabello, que en la vena
del oro se escogió, con vuelo presto,
por el hermoso cuello blanco, enhiesto,
el viento mueve, esparce y desordena;
coged de vuestra alegre primavera
el dulce fruto, antes que el tiempo airado
cubra de nieve la hermosa cumbre.
Marchitará la rosa el viento helado,
todo lo mudará la edad ligera,
por no hacer mudanza en su costumbre.

Meter: iambic
Soneto
by Baltasar del Alcázar

Rindamos, cuerpo, los cansados bríos;
tiempo es que el tiempo los comprima y venza
y que la mísera alma te convenza
a no enlazarla más en yerros míos.
Los dulces y amorosos desafíos
en esta edad que a descender comienza
caúsanos confusión, ira y vergüenza
pues por venir sin tiempo, vienen fríos.
La voluntad indómita que andaba
corriendo el campo como vencedora,
rinda ya la cerviz áspera y brava.
A la razón, que arrinconada mora,
bastan los años que mando la esclava:
gobierne ya su casa la señora.

Meter: iambic
- 1 - Acto II, CELIA De El premio del bien hablar
by Lope de Vega

Si vanas son las esperanzas mías
¿qué me queréis, engaños, si mis daños
consisten en que engaño mis engaños
por desesperación de mis porfías?
¿De qué sirve poner al bien espías,
cuando tan ciertos son los desengaños?
¿Ni esperar días, que parecen años,
si pasan años que parecen días?
Amor, que nunca más verdad tuviste,
¿por qué no das lugar a la esperanza,
que en desengaños de mi bien consiste?
¿Dónde caminas, loca confianza?
Que no hay estado en el amor más triste
que querer esperar sin esperanza.

Meter: iambic
1765.
by Anna Luise Karsch

Durch deines Lagers Ueberhang
Ist nicht des Tages Blick gedrungen,
O Phillis! als mich zum Gesang
Mein klopfend Herz schon aufgezwungen.
Ich nahm die Leyer, dachte dich,
Und frug, ob meine Muse wüßte,
Daß Phillis lieblich träumend sich
Mit mir und ihrem Schäfer küßte?
Komm, meine Freundin! küsse mich,
Und laß mich deine Rechte führen
Zum Hügel, den so schauerlich
Die Zeichen der Vernichtung zieren.
Ein halb zerstöhrter Tempel ragt
Hervor, als hätte man vor Zeiten
Hier den Apoll um Rath gefragt
Beim Waffengriff, zu Krieg und Streiten.
Uns dünkt, als ob die Pythia
Noch in den dunklen Thälern säße,
Und murmelte was jezt geschah,
Und das Zukünftige vergäße.
Komm, meine Phillis! wenn der Tag
So heiter bleibt, und fühle Trauer,
Wie damals, da Dein Daphnis lag
Vor Dir im lezten Todesschauer.
Nein, nicht so grausam fühle sie,
Dich müsse zärtlich nur durchdringen
Bei Birken die Melancholie,
Und dich zu sanften Thränen zwingen.

Meter: iambic
44.  GOtt liebt sich nicht als sich.
by Angelus Silesius

Gott liebt sich nicht als sich/ nur als das Höchste gut/
Drumb schau/ daß er auch selbst/ was er befihlet/ thut.

Meter: iambic
- XLI - Deseando librarse del odio en que se había mudado el amor
by Luis de Ulloa y Pereira

Yo fui loco de amor en su cadena,
con afrentosos eslabones preso,
ya con la libertad, y sin el seso
he mudado el delirio, no la pena.
Porque de agravios la memoria llena,
y rota la paciencia con el peso,
mi alma de un exceso en otro exceso,
no el escarmiento, la venganza ordena.
Este segundo error ha introducido
otra ciega pasión, con que forzado
pienso en la causa de mi engaño necio.
Y estoy sin acordarme del olvido,
solicitando a costa del cuidado,
lo que puedo tener con el desprecio.

Meter: polymetric
Modlitba Páně.
by Jan Jindřich Marek

Otče náš!
K tobě důvěrně voláme,
Neb my lásku dobře známe,
Nás kteroužto objímáš,
Otče náš!
Bože náš!
V nejjasnější velebnosti
Ty přebýváš na výsosti,
Svět okem svým přehlídáš,
Bože náš!
Pane náš!
Dejž, by tvé velebné jméno
Nás ode všech bylo ctěno,
Jež za dítky uznáváš,
Pane náš!
Králi náš!
Rozmnož říši svých milostí,
Rozněť v nás oheň těch ctností,
Za které nám nebe dáš,
Králi náš!
Tvůrce náš!
Tvou ať vůli tak plníme,
Jak o andělích to víme,
Svou milost když nám ty dáš,
Tvůrce náš!
Dárce náš!
Své uděl nám požehnání!
Tvá dobrota všecko chrání,
Vše živíš a ostříháš,
Dárce náš!
Soudce náš!
Odpusť nám! hle my slzíme,
A bratřím též odpouštíme,
Jak ty nám to ukládáš,
Soudce náš!
Spáso náš!
Nám slabým nedej klesnouti,
V hříšném víru zahynouti;
Neb naši ty křehkost znáš,
Spáso náš!
Štíte náš!
Ach odvrať od lidu svého
Největší zlé všeho zlého –
Hřích, jejž v nenávisti máš,
Štíte náš!

Meter: trochaic
Sie seufftzen Beyde.
by Hans Assmann von Abschatz

Du pflegest dich gantz laut/ ich heimlich zu beklagen/
Die Seufftzer sind gemein bey dir und mir/ mein Kind:
Ich weiß/ daß meine nur auff dich gerichtet sind/
Von deinen weiß ich nichts zu sagen.
Ein Ander mag uns Neyd um unsre Seufftzer tragen:
Ich weiß/ daß meine nur auff dich gerichtet sind.
Wohin die deinen gehn/ mein allerliebstes Kind/
Da weiß ich nichts/ und will nichts sagen.

Meter: iambic
- CXCIX - A la muerte de don Rodrigo Calderón
by Juan de Tassis y Peralta

Este que en la fortuna más subida
no cupo en sí, ni cupo en él su suerte,
viviendo pareció digno de muerte,
muriendo pareció digno de vida.
¡Oh providencia nunca comprendida,
auxilio superior, aviso fuerte,
el humo en que el aplauso se convierte
hace la misma afrenta esclarecida!
Purificó el cuchillo los perfectos
medios que religión celante ordena,
para ascender a la mayor victoria,
y trocando las causas sus efectos,
si glorias le conducen a la pena,
penas le restituyen a la gloria.

Meter: iambic
FRAGMENTY. (II.)
by Gustav Pfleger Moravský

Tak douškem z číše strastí pil...
Když v roznětu ji uchvátil:
Tu nedbal, v ní-li slasť či jed.
A tak svůj život utratil!
Zdaž vinou vlastní zmařil květ,
Když stromu kořen vyvrátil
V předivém vzteku blesku vzmět?
A přec mu srdce zkamení.
A duši stráví v plameni
Mrak plný vzdechův trápivých!
Cit vřelý – v mráz se promění;
Myšlénky hasnou v zdrojech svých,
A skutek umře v umdlení,
Nemaje tokův kojivých.
Jak přílud děsí slastí klín;
Čím má býť, toho mhavý stín
Krok vleče v chmúrách loudavý,
Jak mrak přec nebes tihne týn.
Sám sebou nejsa, sotva ví,
Že žije této země syn,
Zná jedno smrti otravy.
A kdo se srdce dotkne snad,
By přivodil v ně citův slad:
Ten vzloudí jiskru hasnoucí,
Jak kamene ji dává sklad.
Ta vzplane náhle – ve stkvoucí
Se záři stráví její chvat,
Jak blesk juž v vzniku hynoucí.

Meter: iambic
103
by Josef Vlastimil Kamarýt

Chleba dej, když lační bližní;
napoj ho, kdy prahne žížní;
nuzné přijmi pod střechu;
nemocné rád obsluhuj;
smutné vězné navštěvuj;
odranému podej oděvu;
tak se do blahého nebe připravuj.

Meter: trochaic
122.  Die doppelte Thorheit.
by Angelus Silesius

Du renst in Tods gefahr schnöd’ Ehre zuerwerben;
Umb ewge Herrligkeit hörstu nicht gern vom Sterben.

Meter: iambic
MANUEL RAVAGO
by Cecilio Apóstol

Era un señor de gigantesca traza
y de adiposa humanidad. Su gloria
la forma con el don de la oratoria,
la brillantez del escritor de raza.
¡Movía el genio su ciclópea masa
Caballero de limpia ejecutoria,
de las normas que forjan su historia,
no le apartó el temor ni la amenaza.
De su hora quedará firme el vestigio,
porque estaba labrado su prestigio,
sobre el cimiento de la fe cristiana.
Un justo gana con su muerte el cielo,
y en cambio pierde su nativo suelo
un gran cultor del había castellana.

Meter: iambic
Las piedras preciosas – El coral
by José Navarro Montes de Oca

Del fondo de los mares extraído
de los raros zoófitos calizos,
sobre tu cuello, a tu collar prendido,
aumenta su belleza tus hechizos
Flor marina de púrpura sangrienta,
roba a tu boca su color de grana,
y finge clavel rojo que revienta
y en pétalos de oro se desgrana.
Cuando en tu nuca, de blancor intenso,
lo miro ensangrentar tu carne, pienso
en el abierto rictus de una herida,
por donde, entre raudales desbordados,
brotara, de tus senos traspasados,
la sangre, como púrpura encendida.

Meter: iambic
PESIMISMO
by José Santos Chocano

A veces, cuando pienso que no es nada
la grandeza más alta de la vida,
rasgar quiero las vendas de mi herida
y bajo el firme pie quebrar mi espada.
Cuando a veces, después de la jornada,
llego a ver que el estímulo se olvida,
admiro el audaz paso del suicida,
conquistador de la verdad callada...
Veré desde hoy, por eso, indiferente
al héroe que su diestra hunde en la brasa
y al que defiende con su diestra un puente
que ante la ley que lo sojuzga todo,
no es mérito el dejar cuando se pasa
estampadas las huellas en el lodo.

Meter: polymetric
1.
by Friedrich Rückert

Die Dichtung geht der Zeit voran und hinterdrein,
In der Vergangenheit zeigt sie der Zukunft Schein.

Meter: polymetric
Al mismo
by Clemente Althaus

Gloria Suprema del linaje humano,
que al griego excedes y al valor latino,
oh tú en quien plugo al Hacedor divino
juntar sus dones con profusa mano:
¡Oh grande vencedor del océano,
y vencedor más grande del destino,
descubridor de un mundo y adivino,
tipo ideal del héroe y del cristiano!
Sin duda el mundo ante grandezas
                     tantas
absorto, y grato a tan heroicas penas,
del orbe el cetro colocó a tus plantas
Mas ¡ay! de asombro y de dolor me llenas,
cuando indignadas tus cenizas santas
agitan en la tumba tus cadenas

Meter: iambic
- 1344 - Acto I, LUJÁN
by Lope de Vega

Reinaldo fuerte en roja sangre baña
por Angélica el campo de Agramante;
Roldán valiente, gran señor de Anglante,
cubre de cuerpos la marcial campaña;
la furia Malgesí del cetro engaña;
sangriento corre el fiero Sacripante;
cuanto le pone la ocasión delante
derriba el suelo Ferragut de España.
Mas, mientras los gallardos paladines
armados tiran tajos y reveses,
presentole Medoro unos chapines;
y entre unos verdes olmos y cipreses,
gozó de amor los regalados fines,
y la tuvo por suya trece meses.

Meter: iambic
LXV. Slavné činí k národnímu svátku
by František Jaroslav Vacek Kamenický

Slavné činí k národnímu svátku
Na Vyšehradě se přípravy;
S obou břehů šíré Vltavy
Lid se sbíhá v směsici a zmatku.
Každý bylby rád hned od začátku
Svědkem očitým té oslavy,
Plné skvostnosti a oupravy,
Knížecího Oldřichova sňatku.
Se zalíbením tu na nevěstu
Milokrásnou každé oko zře,
An se blíží k Libušinu městu.
Z tisícerých úst lid provolává
S plésáním ve slušné úkoře:
„Boženě a Oldřichovi sláva!“

Meter: trochaic
Jezero.
by Herma Pilbauerová

Jezero dřímá v hlubině lesa,
skály je střeží, ptáče tam plesá,
v hladinu zářnou krajina snivá,
nebe i slunce, luna se dívá.
Vše mě tam vítá, vše mě tam táhne
v samotu, po ní srdce mé prahne.
Zřím na ty vnady v hlubině siné,
nebe jak lesy v náruč svou vine.
V rozkoši zírám, jezero krásné,
na obraz čarný v hloubi tvé jasné;
nikdo jej nemůž’, nikdo ti vzíti,
dokud jen krůpěj v tobě se nítí.
„Což kdyby vichry lesy mi sklály?“
Nechť! Zbudou přec ti – nebe a skály;
žaloba němá budou tu státi,
až jim snad věky krásu jich vrátí. – –
Také má duše obraz si chrání,
zářivá láska nad ním se sklání;
poklad ten drahý nižádná světa
nevyrve z nitra zloba mi kletá.
„Což v duši teskné osudu ruka
zničí-Ii lásku, zaseje muka?“
Ó, přec v ní zbude obraz ten drahý,
láska jejž vedla přes duše prahy.
Jezero klidné v hlubině lesa,
skály je střeží, ptáče tam plesá;
kroky mé v kraj ten rády tak spějí,
vždyť mi tam nitra ohlasy znějí.

Meter: polymetric
Soneto
by Antonio Hurtado de Mendoza

Brama el mar, de los aires ofendido,
y estrella quiere ser en su elemento;
gime de horrores desatado el viento,
un mal de tantos montes oprimido.
Cruje la selva, el Cielo, embravecido,
estremece el dudoso firmamento;
que no hay quien niegue a un daño el sentimiento,
una queja, una lágrima, un gemido.
Yo solo, siempre en padecer constante,
soy de mi mal en la postrera cumbre,
alma sin voz, silencio de diamante.
¡Oh, continua enseñada pesadumbre!
sufrir sin novedad, un triste amante,
tanto debe un dolor a la costumbre.

Meter: polymetric
Sündenlast
by Ludwig Achim von Arnim

Es sterben zwei Brüder in einem Tag,
Ein armer und ein reicher,
Der reiche, der wird in die Hölle begraben,
Der arme in den Himmel.
Und da der Reiche begraben ward,
Saß er in großer Hitze,
Sah er seinen herzgeliebten Bruder,
In der ewigen Freude sitzen.
Ach Bruder, herzliebster Bruder mein,
Reich mir ein Tröpflein Wasser,
Wohl auf meine Zunge, wohl auf meinen Mund,
Das mich erquicken möge.
Ach Bruder, herzliebster Bruder mein,
Kein Tröpflein soll dir werden,
Du hast den Armen das Brod versagt,
Hasts Hunden und Schweinen gegeben.
Hab ich den Armen das Brod versagt,
Habs Hunden und Schweinen gegeben,
Mein großes Gut trieb Uebermuth,
Kann es nicht mit mir nehmen.
Wenn Berg und Thal aufeinander ständ,
Viel lieber wollt ich sie tragen,
Als daß ich soll stehn vor dem jüngsten Gericht,
Soll alle meine Sünden beklagen.
Und käm alle Jahr ein Vögelein,
Und nähm nur ein Schnäblein voll Erden,
So wollt ich doch die Hoffnung haben,
Daß ich könnt seelig werden.
Amen, Amen, steht auch dabei,
Gott helf uns allen zusammen,
Wohl hier und dort aus aller Noth,
Durch Jesum Christum Amen.

Meter: iambic
That you were once unkind befriends me now (Sonnet 120)
by William Shakespeare

That you were once unkind befriends me now,
And for that sorrow which I then did feel
Needs must I under my transgression bow,
Unless my nerves were brass or hammer’d steel.
For if you were by my unkindness shaken
As I by yours, you’ve pass’d a hell of time,
And I, a tyrant, have no leisure taken
To weigh how once I suffer’d in your crime.
O, that our night of woe might have remember’d
My deepest sense, how hard true sorrow hits,
And soon to you, as you to me, then tender’d
The humble salve which wounded bosoms fits!
    But that your trespass now becomes a fee;
    Mine ransoms yours, and yours must ransom me.

Meter: iambic
Positivismus.
by Jaroslav Vrchlický

Sám s družinou svých snů jde básník světem.
Co věřit a v co doufat? – Není duchů.
Vzduch andělů se nezachvívá letem,
jen padající listí zní mu v sluchu.
Mha nesplývá víc na postavy stinné,
jež Makbethovi zastoupily cestu,
pahýlem suchý strom lhostejně hyne,
gnom s kahancem se neobjeví v klestu.
Svět prázdný jest a pod sobectví maskou
se tají cit a chlad probíhá kosti,
a duše chví se těžkou nad otázkou:
V čem je tvá poesie, budoucnosti?
Je v ruce pilné, jež svůj osud tvoří,
je v křídle dějin, které vichrem letí,
je v lesů hukotu a bouři moří,
je v lásce žen a ve úsměvu dětí;
je ve všem, co se hlásí ku životu,
je v číši, z které nadšení žár tryská,
je v svalu ruky, ve vrásce a potu,
kde ret se líbá, kde se ruka stiská;
je v slze, která přes tvář bledou splývá,
je v svatém hněvu, v touze po volnosti,
ba je v té bázni, s níž tvá duše snivá
se nechce sříci cetek minulosti.
Však dolů s nimi, bez soucitu dolů!
to vetchý háv, juž časy přes něj spěly;
však z lidské práce, radosti a bolu
ti tryskne pravá báseň – člověk celý!

Meter: iambic
A Juan de Castellanos
by Francisco Soler

De tales elegancias se matiza
vuestra suave musa cuando canta,
que a la de los antiguos se adelanta
y por los que son hoy se solemniza
Aliéntase la frígida ceniza
que del sepulcro frío se levanta
oyendo vuestra lira, que con tanta
facundia sus hazañas eterniza
Con gran razón, heroico Castellanos,
indiano morador os quiere y ama,
mediterráneos y marinos puertos,
viendo que con labor de vuestras manos
viven los vivos por eterna fama,
y tienen vida hechos de los muertos.

Meter: iambic
Auf ihre Spatzierfahrt.
by Christian Hofmann von Hofmannswaldau

Chlorinde, wenn du dich hinaus aufs feld bemühst,
Und da vergnügungen aus allen blumen ziehst,
So lasse doch dein hertz ans lieben auch gedencken;
Fragstu: wie schicket sich das lieben auf das feld,
Das blumen bey sich führt und anmuth in sich hält,
Wie kan denn dieses mich zur liebes-anmuth lencken?
So sag ich: ja gar recht; es paart ja jedes sich,
Und diß bedencke du, und denck an mich und dich.

Meter: iambic
The Red Wheelbarrow
by William Carlos Williams

so much depends
upon

a red wheel
barrow

glazed with rain
water

beside the white
chickens

Meter: dactylic
SEN LETNÍ NOCI
by Jiří Mahen

To včera bylo – v polospánku
zas vyhoupla se nad obzor.
Sklem zablyštěla nade hvozdy
ta nejdivnější ze všech hor,
jak v pohádkách jsme kdys ji zřeli
a jak v nás věčně krásná je,
kde z háje pták jen hnízdil smělý
a vzlétal rovnou do ráje.
Jak byla nízká! Rukou skoro
jsi mohl sáhnout na témě –
a přece rázem tyčila se
vysoko všechny nad země...
Ta divná hora démantová
v obzoru širém, dalekém
si nějak dětsky potutelně
vždy zahrávala s člověkem!
Teď stál jsem pod ní. Moci během
po jejích bocích nahoru
a opojit se jednou provždy
písněmi dnů a prostorů!
Teď ztratil jsem ji... Což tu vskutku
přede mnou tedy nestála?
Na samém konci světa náhle
se na mne tvrdě dívala.
Hoj nyní jsem ji hmatal zrovna –
však jakým ohněm pálila!
Teď celá děsem zachvěla se
a náhle blesky chrlila,
a jak by na mně mstít se chtěla
za lidský život zbabělý,
mne srážela kams do propastí,
kde haldy mrtvých ležely...
To divný boj byl... Stokrát znova
jsem vracel se k ní oklikou
a pořád jak by zabíjela
tu touhu ve mně velikou,
již pes má jistě také ve snu:
utéci všemu na chvíli
a omočit si pracku v lávě,
z níž všichni jsme se zrodili!
Smích sprostě divý zněl tou horou,
pláč teskně tichý nad ní zněl –
já ničemu a všemu náhle
jsem kolem sebe rozuměl –
a jedno zvlášť jsem chápal jasně
v té smyslů divné závrati:
že mládí náhle uplynulo
a nic že nám je nevrátí.

Meter: iambic
My love is as a fever, longing still (Sonnet 147)
by William Shakespeare

My love is as a fever, longing still
For that which longer nurseth the disease;
Feeding on that which doth preserve the sill,
The uncertain sickly appetite to please.
My reason, the physician to my love,
Angry that his prescriptions are not kept,
Hath left me, and I desperate now approve
Desire is death, which physic did except.
Past cure I am, now reason is past care,
And frantic-mad with evermore unrest;
My thoughts and my discourse as madmen’s are,
At random from the truth vainly express’d;
    For I have sworn thee fair and thought thee bright,
    Who art as black as hell, as dark as night.

Meter: polymetric
Marnost nad marnost
by Xaver Dvořák

Vše mi zniká! Vidím hroby;
mrtvé oči hledí ke mně,
hle, jak krásu hnití drobí,
sny a touhy vssává země.
Všecko mizí! Slunce jasy
ni svit luny neviděti;
všecko zhaslo, pod ty řasy
neproniká světlo dne ti.
Jen Ty, Bože, svítíš záře
v hrobu temnoty a noci
jako úsvit do žaláře,
v bouři hvězdou ku pomoci.
Jen Ty, Bože, z věčna dáli
jako Otec spěcháš vroucí
nám vstříc, již ti unikali
celý život – svému soudci.
V oči dětí ustrašené
s láskou hledíš, se soucitem,
který hříchu nevzpomene,
nezaplane v hněvu lítém.
Počítáš jen vrásky v čele,
hloubky očí vyplakaných
a rty v uhel ohořelé
po modlitbách vroucně vzdaných.
Co Ti hříchy! jen když se Ti
z víru světa všichni vrátí
do náruče jako děti,
bys měl koho milovati.
Tvoje láska jako moře,
bez hrází jak věčnost celá,
nedosáhneš k dnu se noře,
výšky nejme peruť smělá.
A já prahnul po té lásce,
které nemá chudá země,
v lidském srdci nevykvete,
Svojí lásky dej mně, dej mně!
Přiviň mne, ach, k její zdroji
jako matka k prsu vine,
ať se srdce upokojí,
ať má touha odpočine.
Tluku na ty brány žití,
které vedou v Tvoje ráje.
Otče, rač mi otevříti,
ať má duše nedočkavá
Tvá je! Tvá je!

Meter: trochaic
Již dávno tomu...
by František Cajthaml-Liberté

Již dávno tomu – zdá se to snem.
Vše shltlo již času moře.
Patnáctkrát jabloň už rozkvetla
pod okny na našem dvoře...
Před jitrem, než slunce vstávalo,
když ještě ves tvrdě spala,
matička raneček synkovi
na cestu dálnou svázala.
Do světa, do Němec na vandr –
v domově není proň chleba;
vždyť bída dost mladším bratříčkům
ruměnec ze tváře střebá.
Matka i syn vyšli z chaloupky,
hořkost je zbavuje řeči...
Na vršku kratičké loučení –
srdce je sevřeno v křeči...
Však dávno tomu. Muž vrací se,
otužen v příboji žití.
Na čele vrásky, vlas postříbřen,
v nitru se vzpomínky nítí.
Z vršku se na domky zadíval:
Zdráva buď, otcovská chatko!
Cizo v ní – – ach, syna uvítat
nepřijdeš víc, mrtvá matko!
Tak známé i cizí všechno zde,
a všude svědkové mládí.
Myšlenka myšlenku křižuje,
s bolestí radost boj svádí...
Přede vsí stařeček vychrtlý,
tluče tu hromádky štěrku.
Ejhle, náš bývalý starosta,
jenž nosil vždy plno šperků!
Když knížku cestovní vydával,
varoval před chasou rudou,
měl hrozný strach před tím dělením:
smutnou mu ku stáru hudou!
Pomřelo půl vsi, půl sestárlo,
znal‘s muže – teď starci vetší.
Jen hájek dubový na stráni
v síle se zelená větší.
Na statcích lichváři vladaří –
vyhnali rolníků řadu!
Přibylo tady, ba přibylo
neštěstí, bídy a hladu.
Nový je milostpán na panství,
zapudil zloděje správce.
Sto dětí dělnicím zanechal –
ďas vem ho, starého dravce.
Lid úpí ve dvojím otroctví,
duši mu nezhřál dech jara:
na týle zaťat dráp vrchnosti,
a ducha temní mu fara...
Patnáctkrát už jabloň zakvetla,
patnáctkrát zakvetla rudě,
patnáctkrát vzklíčilo obilí
ve potem zrosené půdě.
V památku květ z hrobu matčina,
větvičku z jabloně milé –
vzmuž se, osuš oko, blouznivče,
zapomeň na štěstí chvíle...
V obzoru červánky zaplály,
červánky krvavě rudé,
v ohni je vesnička stopena –
ztiš se, ztiš, můj věrný trude!

Meter: dactylic