PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
A LADISLAO ERRÁZURIZ
by Rubén Darío

El día de los castos azahares
y el velo virginal, eras dichoso:
¡quién te viera feliz como el esposo
de aquel dulce Cantar de los Cantares!
Hoy sabes de dolor, llorando a mares,
sin miel, sin luz, sin flores, sin reposo;
sopló sobre ti un viento borrascoso
y has sentido el pesar de los pesares.
¡Sombra trágica y negra! El niño llora
de la madre ante el cuerpo mudo y frío,
que deja al compañero que la adora.
Queda el gemir, queda el hogar vacío;
la noche amarga tras la blanca aurora...
¿peto por qué, pero por qué, Dios mío? ...

Meter: polymetric
NIKDY SPÁT!
by Jaroslav Vrchlický

Den za dnem se zvolna šine
jak za vlnou vlny spád,
od naděje spěcháš k jiné.
Co tě vábí? co ti kyne?
Srdce mdlé dí: „Půjdem spat!
Vrať se v dětství naposledy,
v růží dech a lípy chlad!
Kde ten čas, kdy měsíc bledý,
jak šel z mraků na výzvědy,
zřel tě v klínu báby spát?
Pozděj myslil’s na umění,
vlnu rhytmu, citů chvat.
Teď se chýlíš k podjeseni,
a tvé dumy a tvé snění
s vlaštovkami půjdou spat!“ –
Však z té tváře, jež se chýlí
ke mně a chce vše mi dát,
cosi prosí, volá, kvílí
hněvem obra, pláčem víly:
Nesmíš, nesmíš, nesmíš spát!
Láskou musíš povstat k žití,
láskou musíš k činu vzplát,
perlu, již tvé srdce cítí,
vrhnout v času vlnobití!
lidský duch též nejde spat!
Na tom ohni, jejž jsi vznítil,
také jiný chce se hřát;
ať jsi louč neb slunce chytil,
stačí, abys v boj se řítil,
křísil, budil, nedal spát.
Kdo tou poutí beze směru
první uzří zoři plát?
Neptej se! jdi dále v šeru,
hledej pravdu, boží dceru,
padni! – ale nechoď spat!
Bůh sám zmizel v času moři,
nikdo neví, jak ho zvát,
víme jen, že žije, tvoří,
v přírodě plá, v srdcích hoří –
a též nikdy nejde spat!

Meter: trochaic
- LXXXIII -
by Fernando de Herrera

Trenzas que en la serena y limpia frente
de anillos de oro crespo coronadas
formáis lucientes vueltas y lazadas,
donde el mayor Vulcano espira ardiente,
el Sol, o que aparezca en Oriente
con las puntas de llamas dilatadas,
o que las junte, de subir cansadas,
se rinde a vuestra luz resplandeciente.
Vos, mis hermosos cercos, anudado
tenéis mi cuello, y nunca espero el día,
principio a libertad, fin a la pena.
Porque alegre en el mal de mi cuidado,
de la prisión huir no pienso mía;
ni los lazos romper de esta cadena.

Meter: iambic
- LXIX -
by Hernandode Acunya

Después, Amor, que me privó tu mano
de aquella vista en que vivía seguro,
es vuelto en escabroso estilo y duro
el mío, que antes era humilde y llano;
y en tal extremo, que si el más liviano
dolor que siento declarar procuro,
voy por áspera peña o alto muro
para haber de llegar al más cercano.
La lengua al pronunciar está turbada,
que en tantas tan dañosas ocasiones
cada cual se le ofrece por primera:
así sale la voz flaca y cansada,
y tan confusa de entre mil pasiones,
que de ninguna da razón entera.

Meter: iambic
Respuesta primera de la dama
by Margarita de Hickey y Pellizoni

Silvio, el voraz incendio que violento
en tu amoroso pecho se derrama,
de ardores juveniles, vulgar llama,
y de común pasión propio alimento
Lo esforzado acredita de tu aliento,
que con los imposibles más se inflama,
si es que más propiamente no se llama
de una loca ambición, justo tormento.
Pues transformar (¡qué error!) quieres altivo,
en tu noble arrogancia sin segundo,
el genio que me dio naturaleza;
advierte que ese empeño es excesivo,
porque más que el imperio, sí, del mundo,
la libertad estima mi belleza.

Meter: polymetric
A la memoria de Mme. Ackermann fallecida recientem
by Alfredo Opisso

Vivistes en silencio, pura, austera,
sin saber que era amar ni ser hermosa;
viviste como santa Dolorosa
para quien ningún mal extraño era.
Siempre tu frente se mostró severa,
fruncida por la idea tenebrosa
del mal que al hombre sin cesar acosa
desde el nacer a su hora postrimera
Tú repetiste el desolado grito
que el náufrago del mundo lanza en vano,
y tuviste el amor por un deliro,
y altanera retastes al tirano,
y en tus versos de lava y de granito
al fin su lira halló el dolor humano

Meter: iambic
1L: Mein Bruder Jonathan, dein höchstbetrübter Freund,
by Johann Christian Günther

Mein Bruder Jonathan, dein höchstbetrübter Freund,
Dein David, weiht dir hier die Pflicht der lezten Ehre.
Verzeihe, wo ich dich durch mein Betrübnüß störe,
Weil doch die Redligkeit mit meinem Auge weint.
Der Spiegel deines Bluts, aus dem die Unschuld scheint,
Fliest nur darum so klar, daß er mein Leid vermehre,
Und dein geschwinder Fall giebt aller Welt die Lehre,
Wie falsch des Glückes Gunst es mit der Tugend meint.
Ach wunderbarer Schluß! Hat denn dein Vaterland
Kein Grab vor deinen Leib? Und muß ein fremder Sand
Dein unbeflecktes Herz mit einer Gruft versorgen?
Gedult! Der Kühne Stoß, der dich aus Sodom stößt,
Hat durch das Sterben dich der Sterbligkeit erlöst,
Und auf dein Abendroth folgt nun ein schöner Morgen.

Meter: iambic
- XXXIII - A Fénix en la empresa
by Pedro Soto de Rojas

No de aromas sabeas, sí en pomposa
altiva ostentación, al nido aspira
¡Oh Fénix! tu ambición; ¡Oh Fénix! mira
cuanto la igual modestia es honorosa.
Si duración, afectas codiciosa,
prepara en la feliz Arabia Pira
al tránsito fatal; venera, admira
fragante copia, al Evo sonorosa.
No rara ya, no prohibida, no sabia
te niegas premio, a dignos tanto ardores:
cambias el blando Soto a Alcázar fuerte.
Si feliz no sin ti, siempre tu Arabia:
vuelve (¡mas tarde ya!) goza sus flores,
apacibles desdenes de la muerte.

Meter: iambic
-XXXIII-
by Fernando de Herrera

No es tan duro mi pecho que no sienta
la fuerza del dolor que en él desciende;
mas amor, por más daño, me defiende
que descubra las llagas de mi afrenta.
quiere que calle el mal y que consienta
la pena que me aqueja y siempre ofende,
y en fuego desusado tarde enciende
el corazón, que en llama se sustenta.
Si esta grave pasión no perturbara
el pecho, bien pudiera confiado
llegar al dulce fin de la alegría;
mas ¡ay, cuánto es esta esperanza cara!
y por mirar su bien ¡cuánto ha pasado
de afán y de tormento la alma mía!

Meter: iambic
Das Lied des Idioten
by Rainer Maria Rilke

Sie hindern mich nicht. Sie lassen mich gehn.
Sie sagen es könne nichts geschehn.
Wie gut.
Es kann nichts geschehn. Alles kommt und kreist
immerfort um den heiligen Geist,
um den gewissen Geist (du weißt) –,
wie gut.
Nein man muß wirklich nicht meinen es sei
irgend eine Gefahr dabei.
Da ist freilich das Blut.
Das Blut ist das Schwerste. Das Blut ist schwer.
Manchmal glaub ich, ich kann nicht mehr –.
(wie gut.)
Ah was ist das für ein schöner Ball;
rot und rund wie ein Überall.
Gut, daß ihr ihn erschuft.
Ob der wohl kommt wenn man ruft?
Wie sich das alles seltsam benimmt,
ineinandertreibt, auseinanderschwimmt:
freundlich, ein wenig unbestimmt.
Wie gut.

Meter: iambic
Na smrt básníka.
by Jaroslav Vrchlický

Kdo velký, zvolna z té areny světa,
host tichý, ztrácí se syt denní vřavy;
tak’s odešel a za haluzí slávy
a k hodu žití jiných roj se slétá.
Však v dálku do mlhy se halí meta,
ten, který spad’ s tvé posvěcené hlavy,
ten laur, ó pěvče, ač byl hořký, tmavý,
ten v srdcích jedině jen tobě zkvetá!
Tys jeden z posledních byl krásy kněží,
jak orel vysoko táh’s nade všemi,
kam k slunci oko odváží se stěží.
Teď s rozbitými ležíš perutěmi,
teď s kaditelnou, s věnci každý běží,
roj špačků křičeti můž – ty jsi němý.

Meter: iambic
FLORA
by Rubén Darío

A tus pies Triptolemo, Dea, su cornucopia
vierte, mientras tus manos alzan, sobre la testa
encrespada de oro, la simbólica cesta
en donde el Iris mágico sus riquezas acopia.
El perfume que nace de tu sustancia propia
unge los palpitantes senos de la floresta,
y la estación que ríe bajo su luz de fiesta,
hace tus gracias suyas y tus sonrisas copia.
Pues al paso de Flora la tierra se conmueve,
y con formas de oro, de púrpura, de nieve,
de azul, la maravilla de su misterio expresa.
Así, llena de música la selva melancólica,
traduce por el son de la flauta bucólica
lo que arde, lo que aspira, lo que ama, lo que besa.

Meter: anapestic
257. Na N.
by Matěj Josef Sychra

Strejc tvůj po svých táhnouti prý hodlá.
K čemu? snadli chybila mu modla?

Meter: trochaic
- CCII - Al Príncipe de Ascoli
by Gutierre de Cetina

Cuando algún hecho grande y glorioso
o victoria de ejército alcanzaban,
arcos, colosos, mármoles alzaban
los romanos al que era victorioso.
Quedaba el nombre así de aquel famoso,
y de una envidia honesta despertaban
los ánimos de aquellos que aspiraban
venir a un fin tan alto y glorioso.
Estos escudos de armas, los trofeos,
las memorias que veis en cada parte,
príncipe digno de inmortal historia,
despertadores son de los deseos
que a un hijo tal cual vos del nuevo Marte
harán subir a la paterna gloria.

Meter: polymetric
Soneto
by Felipe II

Es la muerte un efecto poderoso,
firme su proceder mal entendido;
amada de Mitrídates vencido,
temida de Pompeyo victorioso.
Es al muerte un antídoto dudoso,
al veneno del mísero rendido,
que de propias desdichas sacudido
libra en eterno sueño su reposo
Puerto donde la nave combatida
piensa tener propicia la acogida,
de la saña del mal, contrario y fuerte
Es un bien no estimar y de tal suerte
que todo lo que vale nuestra vida
es porque tiene necesaria muerte

Meter: dactylic
Gräber in Schleswig
by Theodor Storm

Nicht Kranz noch Kreuz; das Unkraut wuchert tief;
Denn die der Tod bei Idstedt einst entboten,
Hier schlafen sie, und deutsche Ehre schlief
Hier dreizehn Jahre lang bei diesen Toten.
Und dreizehn Jahre litten jung und alt,
Was leben blieb, des kleinen Feindes Tücken,
Und konnten nichts als, stumm die Faust geballt,
Den Schrei des Zorns in ihrer Brust ersticken.
Die Schmach ist aus; der ehrne Würfel fällt!
Jetzt oder nie! Erfüllet sind die Zeiten,
Des Dänenkönigs Totenglocke gellt;
Mir klinget es wie Osterglockenläuten!
Die Erde dröhnt; von Deutschland weht es her,
Mir ist, ich hör ein Lied im Winde klingen,
Es kommt heran schon wie ein brausend Meer,
Um endlich alle Schande zu verschlingen! – –
Törichter Traum! – Es klingt kein deutsches Lied,
Kein Vorwärts schallt von deutschen Bataillonen;
Wohl dröhnt der Grund, wohl naht es Glied an Glied;
Doch sind's die Reiter dänischer Schwadronen.
Sie kommen nicht. Das Londoner Papier,
Es wiegt zu schwer, sie wagen's nicht zu heben.
Die Stunde drängt. So helft, ihr Toten hier!
Ich rufe euch und hoffe nichts vom Leben.
Wacht auf, ihr Reiter! Schüttelt ab den Sand,
Besteigt noch einmal die gestürzten Renner!
Blast, blast, ihr Jäger! Für das Vaterland
Noch einen Strauß! Wir brauchen Männer, Männer!
Tambour, hervor aus deinem schwarzen Schrein!
Noch einmal gilt's, das Trommelfell zu schlagen;
Soll euer Grab in deutscher Erde sein,
So müßt ihr noch ein zweites Leben wagen! –
Ich ruf umsonst! ihr ruht auf ewig aus;
Ihr wurdet eine duldsame Gemeinde.
Ich aber schrei es in die Welt hinaus:
Die deutschen Gräber sind ein Spott der Feinde!

Meter: iambic
The Sonnet
by Ella Wheeler Wilcox

Alone it stands in Poesy’s fair land,
   A temple by the muses set apart;
   A perfect structure of consummate art,
By artists builded and by genius planned.
Beyond the reach of the apprentice hand,
   Beyond the ken of the unturtored heart,
   Like a fine carving in a common mart,
Only the favored few will understand.
A chef-d’oeuvre toiled over with great care,
   Yet which the unseeing careless crowd goes by,
A plainly set, but well-cut solitaire,
An ancient bit of pottery, too rare
   To please or hold aught save the special eye,
These only with the sonnet can compare.

Meter: iambic
Gandalín, escudero de Amadís de Gaula, a Sancho Panza, escudero de don Quijote
by Cervantes

Salve, varón famoso, a quien fortuna,
cuando en el trato escuderil te puso,
tan blanda y cuerdamente lo dispuso,
que lo pasaste sin desgracia alguna.
Ya la azada o la hoz poco repuna
al andante ejercicio; ya está en uso
la llaneza escudera, con que acuso
al soberbio, que intenta hollar la luna.
Envidio a tu jumento y a tu nombre,
y a tus alforjas igualmente envidio,
que mostraron tu cuerda providencia.
Salve otra vez, ¡oh Sancho!, tan buen nombre,
que sólo a ti nuestro español Ovidio
con buzcorona te hace reverencia.

Meter: polymetric
HLEDAL – NAŠEL.
by Václav Šolc

Hněvá na kmotra se kmocha,
oněměla jako socha,
a ač v duši vzteky chová,
nemluví přec ani slova.
Kmotr pod vous se usmívá
a jen tiše hlavou kývá:
„Však si kmotra jazyk zjedná,
dřív než vyjde hvězda jedna“ –
nevšímá si hněvu dále –
kmotra mlčí neustále.
Vyšla hvězda, druhá – třetí,
obloha juž celá vzplála,
kmotra jakby ve zakletí
přece ani nemukala.
Kmotr v koutku podřimuje,
podřimuje, rozumuje:
„Vida kmotru! jaká, taká,
snad si hraje na mudráka,
myslí ona jistě sobě,
mluvit stříbro, mlčet zlato –
však se kmotra vyspí na to“ –
uleh’ a spal jako v hrobě.
Vzešlo ráno – kmotr vstává,
dobré jitro ženě dává,
zapomněl již na to zcela,
včera že mu oněměla –
kmotra ale ani čmuchu,
jak by všeho zbyla sluchu,
ani slova nemluvila,
kmotru záda obrátila.
Toho již to zebe trochu,
že má míti němou kmochu,
vždyť mu libánková doba
ještě ani neodkvetla,
a již taká tvrdá zloba
manželskou mu radost shnětla.
Začne žerty, okem mrká,
a povzdáli u kmotřice
jak holub kol holubice
šlape, točí se a vrká;
přisedne k ní na lavici,
zaškube i za suknici –
ale kmotra ani slova,
ač ví, že ta ústa její,
jako ptáčka písně pějí,
otočí se – mlčí znova.
„I toť, aby všickni ďasi
takovéto ženské špásy!“
rozkřikne se kmotr, vstana –
„ukáži já také pána!
Však že’s dobře při oltáři,
mluvíc hbitě po faráři
jazýček svůj v ústech smýkla,
div že jsi s nezajikla –
budeš mluvit, nebo, sice -!“
kmotrovo se vzňalo líce.
Avšak kmotra ani muku,
vyskočí jen, zbočí ruku,
dupne sobě, vzepne páže,
ale jazyk nerozváže.
Minul den, i druhý přišel,
kmotr ani slova přece
od své kmotry neuslyšel;
náhle mu cos v mysl padne,
běží, béře loučku s pece,
a ač slunce svítí za dne,
kmotr světlo rozkřesuje
a při rozžatém kahánci,
jakby byla tma jak v ranci,
cosi hledá po světnici –
kmotra za ním pokukuje.
Kmotr svítí, všude hledá,
pod stolem i pod lavicí,
ba i každý hrnec zvedá,
na kmotru se neohledá;
tu to již jaks podpaluje,
kmotr přec jen svoje kuje,
bruče při to neustále:
„Ďasi vědí, kde as vězí!“
pod postelí hledá dále,
vystlanou i postel shází,
však co hledá nenachází.
Kmotra jakby na řetězi,
tak to s ní už škube, cuká,
mlčí přec, jen jazyk kouše.
Kmotr druhé rozžav souše
po světnici dále šuká,
otvírá i obě truhly,
šaty stroje, protřasuje,
na podlahu vyhazuje –
kmotra stojí jako v uhlí;
když pak kmotr loučku třetí
rozžal a zas dále hledá,
kmotra k němu celá bledá
jedním skokem pozaletí:
„Co tu hledáš blázne, cháme!
či se ti snad rozum láme!?“ –
„Jen tvůj jazyk, kmotra milá,
jejž jsi byla potratila –
teď však jsem jej právě našel“ –
kmotr klidně loučku shášel.
Kmotra stavidla teď zvedá –
mělať dlouho zadržáno,
a jak vyjde boží ráno,
celý den si pokoj nedá,
stále jazykem zas seká.
Kmotr jako ve vidění,
kdy as konce bude, čeká,
čeká, avšak konce není.
Ach, byť čekal dlouhá léta,
ba až do skonání světa, –
kmotře jazyk nescepení! –
V koutku vždy pak kmotr sedal
a litostné vzdechy zvedal:
„Že jsem já ten jazyk hledal!“ –

Meter: trochaic
[jeder Irrtum hat drei der Stufen]
by Franz Grillparzer

Jeder Irrtum hat drei der Stufen,
Auf der ersten wird er ins Dasein gerufen,
Auf der zweiten will man ihn nicht eingestehen,
Auf der dritten macht nichts ihn ungeschehen.

Meter: trochaic
- XIII - A dos hermanos nacidos de un parto...
by Agustin de Salazar y Torres

¿Qué domino adquirís, constelaciones,
allá en la fija luz del firmamento,
que puedan de un influjo en un aliento
nacer y respirar dos corazones?
Repitióse una vida en dos acciones,
y de dos voces se formó un aliento,
de dos almas fue sólo un movimiento,
pues también se imitaron las pasiones.
De ver prodigio igual el mar airado,
a uno anegó; pero los dos murieron,
y unidos a la playa los condujo,
como diciendo al cielo el ponto helado:
«Yo uno anegué; si entrambos fenecieron,
divídase la culpa con tu influjo.»

Meter: iambic
A un rayo, que abrasó el retrato de una dama, de quien su galán estaba celoso. En boca del galán
by Jerónimo Cáncer y Velasco

Rayo veloz, que por naturaleza,
buscas la cumbre con ardiente saña,
sin duda hiciste paz con la montaña,
cuanto en Clori fulminas, es bajeza.
Si es blanco de tus iras la firmeza,
como en lo vario tu esplendor se empaña
firme te pareció, también se engaña,
la luz, si la divierte la belleza.
Pues abrasó tu fuego tanta nieve,
que aun copiada no sé si la encendiste:
vengaras de una vez tantos recelos.
O abrasarás también su dueño aleve,
y si sólo a arruinar sombras naciste,
sombras mis celos son, veré en mis celos.

Meter: iambic
LA TEMPORADA
by José Santos Chocano

Como desborde que febril avanza
por las campiñas con salvaje brío,
la ciudad se despuebla en el estío
y hacia la aldea sin temor se lanza.
Contúrbase la dulce venturanza
de la aldea a la fuerza del gentío,
como laguna al recibir un río,
que ansioso de amplitud por fin la alcanza.
De gozar ya cansado, noche y día,
—en el mar o en el campo, brisa u ola—,
huye el tumulto a la ciudad sombría;
mas siempre inmensa hacia la aldea sola
toma en verano aquella farsa impía,
que se viste de frac o arrastra cola...

Meter: iambic
Mi Serafín y yo
by Dolores Bolio

Sobre mi corazón, tan tiernamente
he oprimido su testa ensortijada,
que se desliza el oro por la almohada
como en cumbre invernal sol refulgente
Suspiro, y al besar su pura frente
sorprendiendo mi rostro en su mirada,
me parezco a la luna que extasiada
su miniatura copia en una fuente
Y le arrulla mi voz: ¡Naturaleza
con mi sangre pintó tus encendidas
y redondas mejillas; tu cabeza
forjaron mis ideas florecidas;
tu espíritu, mi
                  amor: yo llevo impresa
tu forma entre mi ser hace mil vidas!

Meter: polymetric
Son...sone...tes
by Julio Flores Roa

Oh tú que en gradación eterna y muda
has ostentado todos los colores,
como el iris que el sol con sus
                     fulgores
forma en la negra inmensidad desnuda!
Tú que conoces al varón que suda
de un mísero destino los rigores;
tú, que ya no tendrás días mejores
de esta existencia en la batalla dura;
Tú, que verde y sutil como la malva
cubrir osaste como al sol la nube,
de nuestro amigo la luciente calva;
Hoy que el sepulcro tu carrera ataja,
no te diré como a la niebla: ¡Sube!
Yo te diré como a la noche: ¡Baja!
Duerme tú, que sufriste los sudores
de esa columna humana en cuya cumbre
tanto el alma vertió candente
                     lumbre
que hasta el pasto quemó con sus ardores
Duerme tú, que jamás sucios favores
lograste, como muchos, por costumbre;
que toda tu asquerosa podredumbre
se torne al cabo en perfumadas flores
No, la muerte no es noche; es luz, es alba
que a la niebla de la nada aterra
y de la sombra sepulcral nos salva;
Como el cadáver que la tumba encierra,
tú bajaras desde la estéril calva
de Carlos, ¡ay!, a fecundar la tierra
Tú, que la cumbre de Tamayo un día
ocupaste como águila altanera,
que bajo el dombo de la azul esfera
mira la muda inmensidad vacía;
Tú, que en la noche tempestuosa
                  y fría
diste abrigo en la calma y en la
                     cuera
de aquel que es más delgado que una cera
y más largo tal vez, que una bujía
Debes dormir en el recinto oscuro
de la tierra, que es madre bondadosa,
que lecho da a su huésped, jamás duro,
y que hace al rededor nacer la rosa
y tornar en ambiente blando y puro
todo lo que al morir rueda a la fosa
Reposa, pues entre la tumba hueca
que va a cambiar tu singular destino;
ya que malezas no hubo en tu camino
llevas al fenecer mucha manteca
Aunque muerta, tu cinta no está seca;
quizás untada de aguardiente o vino,
de la muerte en el raudo torbellino,
como todas irá de Ceca en Meca
Pero tal vez la savia oscura y sola
de la fecunda tierra, cuyo aliento
vaga al acaso como inmensa ola,
hará de ti, para halagar al viento
el cáliz de una trémula amapola
o la corola azul de un pensamiento

Meter: polymetric
Úvodní verše.
by Jan Evangelista Nečas

Jen do letu, můj okřídlený koni,
můj Pegase, neb jak tě lidé zovou! –
Dnes nastoupíme světem jízdu novou,
kde polní růže podél cesty voní; –
kde lán se houpá vlnou zlatých klasův,
kde mořská vlna v běsné bouři syčí,
kde člověk líbá, žehná, kletbou křičí,
a zticha sténá do nebeských jasův;
kde srdce lidstva žití zvonem zvoní,
kde na mohylách suchá šustí tráva,
kde lid by umřel za svou řeč a práva –
tam dej se v let, můj okřídlený koni!

Meter: iambic
PÍSEŇ SMÍŘLIVOSTI.
by Karel Červinka

Je večer. Už se šeří,
tma zvolna padá sem,
a staré stromy čeří
se tichým šelestem...
Sám v parku ještě zbylý,
zřím, jak se noc už chýlí
a visí nad městem.
Tu marný cit mě zasáh’,
jak šel jsem v parku klid,
zaperlit slova v řasách
byl schopen onen cit,
zem jíhla, země měkla, –
šat bílý včera svlékla,
shas’ den, už začlo tmít...
Ó, něco minulého,
jak v šera šeď jsem šel,
se dotklo srdce mého,
když kolem park se stměl,
když zmizely v tmách domy,
když pod starými stromy
mech vlhký zavoněl.
Teď kdybych mohl vrátit,
jejž zašlápnul jsem, květ,
moh’ lásku láskou splatit,
já splatil bych ji hned –
teď, když se tma v park sklání,
co vzal jsem se tvých skrání,
já čisté dal bych zpět!
Slib tobě nesplněný –
já splnil bych ten slib,
jak jdu tu rozteskněný
ve stínu starých lip,
pro květ, jenž k zemi padl,
– víš tehdy! – a tam zvadl,
já, dítě, bych se shýb’! –
Věř, kdybych mohl najít’,
klid, který jsem ti vzal,
proň do daleka zajít’,
na cestu bych se dal,
prach s vedrem rád bych snášel,
jen kdybych klid tvůj našel,
já bych jej vyhledal.
Věř, dítě, když se smrákal
dnes v podjaří ten den,
že pro všecko bych plakal,
pro celý život ten –
dnes po něm stesk mě ovál,
kéž by se opakoval,
a třeba jen jak sen!
Však proklela’s mě hrdě,
kam chci, už nesmím tam –
ty odpovídáš tvrdě:
„Co pravíš, vše je klam!“ –
Ať klam, ať pravda! V trudu
já na konec tu zbudu
vším opuštěn – a sám!...

Meter: iambic
El aguinaldo
by Gabriel de la Concepción (Plácido) Valdés

En el jardín de Venus los amores
revolaban con plácida alegría
cuando el dios de los astros esparcía
en oriente sus vivos resplandores
Las fuentes y los pájaros cantores
sonaban con acorde melodía,
y un dulce acento entre ellos me
                     decía
que te brindara el aguinaldo en flores
Venus misma me dio con rostro ledo
aquesta pucha que al mandarte admiro,
ni aguinaldo mejor brindarte puedo
Que en ramo de esmeraldas, oro y zafiro,
cuyos colores en la flores cedo;
y en fin, en cada flor pongo un suspiro.

Meter: iambic
PÍSEŇ K HVĚZDÁM.
by Antonín Klášterský

Vy hvězdy, ó, vy čisté hvězdy,
vy oči nocí podjarních,
když zahledím se k vám, tu vezdy
jak když se hne cos v prsou mých;
jak když tam padá s modré výše
kus záře vaší měkce, tiše
jak zlaté zrno v brázdu lích.
Vy letíte jak odekvetlých
nebeských květů lehký pýr,
však do srdce se s výšin světlých
jak rosa od vás snáší mír,
a od vás jak když vesmír plní
a lidskou duši do dna zvlní
tajemná hudba sférných lyr.
Té hudby ohlas v duši mojí,
a je v ní jarní noci klid
a vůně trav a mladé chvoji
a přelet stínů, jisker třpyt
a šelest listí, který zdlouha
jak nekonečna vane touha,
již nelze, nelze vyslovit.
Vy hvězdy, ó, vy hvězdy čisté,
svědkyně našich bolů, vin,
loď lásky veďte k tiši jisté,
kde šumí nocí klasy třtin,
však rozpuklému přejte vraku
s tou hudbou, mírem vašich zraků
ať měkce padá do hlubin!

Meter: iambic
- LXXXIV - Para el principio de la historia del señor rey don Felipe II, de Luis Cabrera
by Gongora

Vive en este volumen el que yace
en aquel mármol, Rey siempre glorioso;
sus cenizas allí tienen reposo,
y de ellas hoy él mismo aquí renace.
Con vuestra pluma vuela, y ella os hace,
culto Cabrera, en nuestra edad famoso;
con las suyas le hacéis más victorioso
del francés, belga, lusitano, trace.
Plumas de un Fénix tal, y en vuestra mano,
¿qué tiempo podrá haber que las consuma,
y qué envidia ofenderos, sino en vano?
Escriba, lo que vieron, tan gran pluma,
de los dos mundo uno y otro plano,
de los dos mares una y otra espuma.

Meter: polymetric
- 774 - Acto III, LUCINDA De El asalto de Mastrique por el Príncipe de Parma
by Lope de Vega

Alarga riendas pensamiento loco,
si descansa el amor con la venganza;
que cuando entre los males hay mudanza,
yo pienso que los males duran poco.
Si con tus alas el remedio toco,
no se anegue en la pena la esperanza;
logre su pretensión la confianza,
si al cielo con mis lágrimas provoco.
Mitigad, corazón, vuestros desvelos,
esforzad el valor de mis porfías
mientras os miran los piadosos cielos;
porque con celos estorbar los días
que no se gocen los que dan los celos,
basta para templar las penas mías.

Meter: iambic