PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
1.
by Gustav Schwab

Der Henker mit dem Beile
Vor Herzog Alba tritt:
»du liebest, Herr, die Eile,
Mein Beil war scharf, es schnitt.
Es schnitt dem starren Alten
Durch's knöcherne Genick;
Der Junge wollt' nicht halten,
Ihn zwang der Knechte Strick.
Die Frau – den kleinen Knaben
Läßt von der Brust sie nicht –
Sie kommt, sie will es haben,
Jetzt gleich vor dein Gesicht.«
Und vor des Herzogs Augen
Trug sie die Mutterbrust,
Sie ließ das Kindlein saugen,
Sie blickt es an mit Lust.
Das Weib sprach ohne Beben:
»mein Kind ist noch nicht satt,
Laß mich so lange leben,
Bis es getrunken hat.
Es liegt auf weichen Pfühlen
An einem süßen Born.
Ja, könntest du das fühlen,
So legte sich dein Zorn!«
Der Herzog sprach mit Hohne:
»werd' ich ein Säugling – gut!
Dann hoffet, daß ich schone;
Für jetzt will ich dein Blut!«
Als drauf der Diener faßte
Das Kind mit rauher Hand,
Die Mutter erst erblaßte,
Die Mutter erst entbrannt'.
Es hob in wilden Wellen
Sich ihre bloße Brust,
Es ward zu Feuerquellen
Der Augen stille Lust.
Sie rief: »O süß ist Sterben,
Wenn eins vom Hiebe stirbt!
Du, Herzog, sollt verderben,
Wie welkend man verdirbt!
Nach Leben sollst du trachten
Und sollst, wie unentwöhnt
Mein Kindlein dort, verschmachten,
Das nach der Mutter stöhnt!«
Der Herzog hat's vernommen,
Er hört ihr schweigend zu;
Den Henker läßt er kommen
Und schaffet bald sich Ruh.
Er läßt im Tod sie trotzen,
Er sitzt im Purpurglanz,
Sein Leben fühlt er strotzen
Vom Mark des Niederlands.

Meter: iambic
- XXXIII - A la muerte de una dama
by Luis Carrilloy Sotomayor

¡Ten, no la pises, ten!: de losa fría,
de piedra, ¡oh caminante!, más que helada,
es centella en ardor, ya tan mudada
que es cera la que mármol ser solía.
Cenizas guarda aquí, que en solo un día
Amor robó, y en hora desdichada,
diestra quebró, cuanto sangrienta, airada,
lazo que olvido y tiempo no temía.
Envidiosa la Muerte y la Fortuna,
con uno y otro golpe procuraron
a su firmeza hallar flaqueza alguna.
Mas la Fortuna y Muerte se engañaron
si está donde no puede la Fortuna,
ni la Muerte y sus alas alcanzaron.

Meter: iambic
Sonetos en su honor – Don Juan de Albión
by Cristóbal de Virués

Aquel valor, Virués, que habéis mostrado
en el heroico proceder de Marte
siguiendo su honrosísimo Estandarte
con pecho de virtud y honor armado.
Aquel mismo mostráis en alto grado
siguiendo del divino Apolo el Arte
en su más bella y más excelsa
                        parte
de sus dones altísimos dotado
Y así Palma de Marte a
                     vuestra mano
dará, y Lauro de Apolo a vuestra frente
la piadosa de Dios potente diestra.7

Meter: iambic
There was an Old Person of Nice
by Edward Lear

There was an old person of Nice,
Whose associates were usually Geese.
They walked out together, in all sorts of weather.
That affable person of Nice!

Meter: polymetric
Naladění.
by Jaroslav Vrchlický

Mou ztmělou jizbou světlý duch
jak přeletěl by, vzduchu vlny
se rozčeřily v zlatý pruh
a známých písní sladký ruch
mi zaleh’ v sluch
tak čaruplný!
Hyacint, který vad’ a bled’
na okně v jizbě samotáře,
jak zázrakem se zved’ a květ’
a měkké vůni spěla v sled
z kalíšků v let
cos jak mdlá záře!
Cit dlouho mrtvý v srdci mém
se chvěl a roztál v sladkém bolu
a rýmy na se kývly: Jdem,
jak motýli dva navzájem,
jenž spití snem
na jednom stvolu.
A jak bych stihnul hudbu sfer,
již andělů sbor křídly tlumí.
Jak stál bych v dumný podvečer
kdes v horách, rákos u jezer
zří v hvězdný šer
a ze sna šumí.

Meter: iambic
Za východu slunce.
by Rudolf Pokorný

Zas pluh se boří v tvrdou půdu,
zas pastvy plny zvonků stád,
a horal seje zlatou rudu:
„Splať, ovísku, mi nastokrát!“
Ej, celý chotár – píseň vzletná
a všecky pastvy – jedna flétna:
o jak jsem blažen, čil a mlád!
Hen východ slunce! Zlaté šípy
s hor červan střílí čarovný –
oj, což to v jeho nitru kypí:
boj noci skončen nerovný.
A zvolna slunce z hor se béře,
pak shledne zem a ve nádheře
se vrhá v náruč královny!
Tu rozpadnou se květů víčka,
les poklady své zotvírá,
a stříbrotkanou mlhou říčka
se blýská hned i zastírá.
A jaký pěje ptactvo choral!
Hle na kolena padl horal,
a píseň na rtech – umírá.
Já v troskách stojím na hradisku,
a do srdce mi kouzla jdou:
o tuším juž a vidím v blízku
tu nejkrásnější píseň svou...
V ní východ slunce hory slavil,
v ní horský duch svou vesnu ztrávil
a lidu byla modlitbou...

Meter: iambic
ODPOVĚĎ.
by Václav Alois Jung

V zášeru dřímá krajinka hor,
v chaloupkách světélka hasnou.
Ticho, jen z hloubi zalká-li bor,
odvětí ozvěn v duši ti sbor,
jež snad až ve hrobě žasnou.
Kam děl se, bory, sladký váš hlas
provátý lásky mé klidem?
Což pak tu nemám blaho své zas
líbaje rosu s hebkých mu řas
neznanou bezcitným lidem?
Zašumte ještě z nitra svých dum
tajemná prorocká slova,
zkvete-li štěstí mým příštím dnům?...
Slyš, ten hlas děsný!... v tesklivý šum
zahoukla příšerně sova.

Meter: polymetric
Die Gemsen.
by Barthold Heinrich Brockes

Sonst ist überall bekannt, wie sie uns so nützlich seyn;
Für die Schwindsucht ist ihr Unschlitt, fürs Gesicht die
Galle gut;
Gemsenfleisch ist gut zu essen, und den Schwindel heilt
ihr Blut;
Auch die Haut dient uns nicht minder. Stralet nicht
aus diesem Thier,
Nebst der Weisheit und der Allmacht, auch des Schö-
pfers Lieb' herfür?

Meter: polymetric
Bálové šaty.
by Antonín Klášterský

Co platno, kol že všecko dřímá,
a mdlobou, světlem slábne zrak,
že v jizbě chudobné tak zima
a v jejím srdci právě tak,
když chtějí – ó, klatý
ten úkol a chvaty! –
mít zítra ty bílé, bálové šaty.
Od rána k noci, z noci ke dnu
pro radosť jiných neznat klid
a sama nemít krůpěj jednu
své srdce zpráhlé ovlažit!
Zrak vidí sál zlatý,
je hudbou sluch jatý...
tím vinny ty bílé, bálové šaty.
A nepomyslí zítra v letu
si tance dívka, plná stuh,
až bude chválit toilettu
jí pochlebníků hladkých kruh,
k ní půvabem vzňatý,
co slz padlo na ty
tak lehké a bílé, bálové šaty!

Meter: polymetric
- XX -
by Hernandode Acunya

Nunca me vi tan solo ni apartado,
que lo pudiese estar de un pensamiento
que me renueva el doloroso cuento
de mi estado presente y del pasado;
do Amor, por verme siempre lastimado
con apariencias de contentamiento,
modera su rigor, y luego siento
con esperanza mi dolor mezclado.
Entran luego los dos en su porfía,
donde en fin el temor vence la prueba
y pierde la esperanza mal fundada.
En esto estoy mil veces cada día,
y siempre el mismo caso me renueva
tristes congojas y, pasión doblada.

Meter: polymetric
Dedicatoria
by Marcelino Menéndez Pelayo

Recibe de mis versos el presente
debido a tu belleza soberana,
en tus aras tal vez ofrenda vana,
tal vez recuerdo de mi amor ardiente
Yo vi, señora, tu beldad riente
en la sonante playa layetana,
donde eleva Favencia la romana
hacia las nubes su murada frente
Te vi, te amé, mi corazón fue preso
entre los rayos de tus claros ojos,
entre las nubes de tu crencha hermosa
¡Feliz quien pueda, de tus labios rojos,
ebrio de amor, arrebatar un beso,
y venga sobre mí la muerte odiosa!

Meter: iambic
Novinám.
by Ladislav Quis

Jsou jak slunce. Denně vycházejí z rána,
vidí, co se děje v světa šírém kraji,
svítí všem a mnohým zatopí,
z dřímot budí nejednoho pána,
jiného však sladce uspávají;
bohužel, též mnohé ohřívají.

Meter: trochaic
SRPEN
by František Odvalil

Po době květů pučících a vítězného zrání
doba vůně těžké, vůně zatuchlé.
K zemi, z které rostl, těžký klas se sklání.
Kosa šelestí a dává rány nahluchlé.
Bylo by to drsné, bylo by to teskné –
ale je to silné, krutě radostné!
Bez reflexí kosa vražedná se leskne.
Každý chce být živ – i ten kdo sel a žne.
Počkáme rádi na mládí nové a na příští krásu.
Je z čeho sít. I máky rudě zahoří zas.
K modrookým chrpám padá tlum snědých klasů
a o život teskní – hluchý jen klas.

Meter: trochaic
11. Druhá útěcha.
by František Ladislav Čelakovský

Nermutiž se, Baviuse, proto,
Míň že máš než jiní čitatelův:
Štěstí – pouhé štěstí! – V náhradu ty o to
Máš tím více nasledovatelův.

Meter: trochaic
Píseň
by Otokar Fischer

Proč tvé rudé líčko pobledá?
– Srdce, srdíčko mi usedá.
Proč tvůj hlas tak zklamaně teď zněl?
– Motýlek se mih a uletěl.
Proč jsi smutna jako na podzim?
– Mohu zpívat. Slovy nepovím.

Meter: trochaic
Sonetos burlescos – Soñé que la fortuna
by Manuel Justo de Rubalcava

Soñé que la fortuna en lo eminente
del más suntuoso trono me ofrecía
el imperio del orbe y que ceñía
con diadema inmortal mi augusta frente
Soñé que del ocaso hasta el
                        oriente
mi formidable nombre discurría
y que del septentrión al mediodía
mi poder se adoraba humildemente
De triunfantes despojos revestido
soñé que de mi carro rubicundo
tiraba César con Pompeyo uncido.
Despertóme el estruendo furibundo,
solté la risa y dije en mi sentido:
así posan las glorias de este mundo.

Meter: polymetric
87.
by Friedrich von Logau

Gedencken magst du alles, nicht alles darffstu sagen;
Das sagen pfleget Busse, das dencken nicht zutragen,
Wil nur nicht dein Gewissen dich für dir selbst beklagen.

Meter: iambic
ZELENÍ SÁM... (I.)
by Viktor Dyk

Zelení sám a bez cíle.
Čím, srdce, čím jsi opilé?
Obzory, dálky, širý svět.
– Tichounké meze, polní květ.
Veliká slova, ruch a hluk.
– A konejšivá zeleň luk.
Osudy, cíle, úkoly.
– A koutek, kde nic nebolí,
nebolí marně jdoucí čas,
jedinců útisk, útisk ras,
nebolí vina tvoje skrytá,
nežaluje a nevyčítá.

Meter: iambic
- LXXX -
by Argensola

Mario es aquel que del minturno lago
al África, por él domada, huyendo
le vemos, sus ruinas confiriendo
con las altas ruinas de Cartago.
Filis, de tu altivez el justo pago
en la pintura muda estás leyendo,
pues también hace el tiempo por estruendo
en el reino de amor el mismo estrago.
El cristal en que afilas cada día
tus flechas te dirá mejor la historia
de Mario y de Cartago en tu figura;
y comprendida en la fatal victoria,
tarde concederás que tu hermosura
no fue más que una breve tiranía.

Meter: iambic
- XXII -
by Fernando de Herrera

Inmenso ardor de eterna hermosura
en vuestra dulce faz se me aparece,
y en mis entrañas arde y siempre crece
con inmortal incendio virtud pura.
Con alteza y valor vuestra figura
sin igual en mi alma resplandece,
y pues ufana sufre, bien merece
algún corto favor de su ventura.
No puede ser mayor vuestra belleza,
y no es ya justo que ceguéis mis ojos,
su flaca luz gastando en tanto fuego;
que si al pecho mostráis vuestra grandeza,
muriendo en llama no daré despojos,
los que pudiera dar viviendo ciego.

Meter: polymetric
PÍSEŇ.
by Josef Lukavský

Má duše zpívá, zpívá dnes,
jakoby jaro bylo,
skřivánkem letí do nebes,
kde zlatovo a bílo,
v kadencích lásky zvoní v svět
líbajíc každý strom a květ,
nedbajíc šípů, kterým snad se
jí zabít zalíbilo.
Mé srdce zvučí, zvučí v dál,
jakoby jásat chtělo,
že do něho jsem tebe vzal,
aby tvou duši mělo,
když slavnost bohů nastala
a ty, jež tolik váhala,
s jásotem duši dala jsi mi
a podala své tělo.
Jsem celý v píseň proměněn,
jež od počátku žila,
neb nejmilejší ze všech žen
mne v tony proměnila,
a volám v jas a zvoním v tmách,
myšlenek démantový prach
by ohněm rozzářila
má Písnička, má milá.

Meter: iambic
JABLŮŇKO –!
by Jan Beránek

Výš, jablůňko, poskoč směle,
okénko mně zastři celé!
Suky v kůru nasej u pně
po korunu jako stupně!
Aby mohl vzhůru kdosi,
kdo ty sladké sny mně nosí...
Den až usne v chodu líném,
ty se hustě obal stínem!
Až pak se spleti tvých snětí
polibky mně na rty sletí,
dbej ty, ať jich prška plesná
neprobudí chaty ze sna:
zahuč, jak u větru vání,
– bdi a šum až do svítání!

Meter: trochaic
- 20 - Envidia a un sastre que tomaba las medidas a una dama
by Lope de Vega

Más eres sol, que sastre, ¡extraño caso!
Jaime, pues sólo el sol dicen que ha sido
quien a la Aurora le cortó vestido
con randas de oro en Turquesado raso.
Tú le mides el pecho, aunque de paso,
y yo en mis versos mis desdichas mido,
cortando galas en papel perdido
a manera de sastre del Parnaso.
Este soneto, Jaime, cosa es clara,
que si dijese aquí lastre, o arrastre
el consonante dice en lo que para.
Mas si envidiar un sastre no es desastre,
cuando te acerques a su hermosa cara
sé tú el Poeta, y déjame ser sastre.

Meter: iambic
Túmulo
by Quevedo

La mayor puta de las dos Castillas
yace en este sepulcro, y, bien mirado,
es justo que en capilla esté enterrado
cuerpo que fue sepulcro de capillas.
Sus penitencias no sabré decilllas,
pues de correas sin número cantado
tan bien con el cordel se ha meneado,
que vino a los gusanos hecha astillas.
Diéronla crecimientos de priores,
después de un pujamiento de donados
que en siglo vivieron de pernailes.
Aborreció seglares pecadores,
buscó instrumentos vivos y pintados,
porque tiene capillas como frailes.

Meter: iambic
BEZHLAVÝ JEZDEC.
by František Serafínský Procházka

Strahovská cesta vysoká
oživne jednou do roka,
kopyt se ozývá dus a cval,
zvon když bil půlnoční rány.
Kde se vzal jezdec, tu se vzal,
z klášterní ujíždí brány.
Zelených jisker tryská svit
koni, jak letí, zpod kopyt,
hřívou mu povlává vichru dech,
že s bílou sutanou splývá.
Podivný jezdec ve třmenech
bezhlavým trupem se kývá.
Tak co rok jednou vyletí,
ohnivý pes mu v zápětí,
předběhne, na cestu posvítí
s tlumeným záhrobním štěkem.
Tak to je, můžeš věřiti,
v den onen dlouhým již věkem.
Mnich prý to býval, poeta,
z kláštera nevyšel po leta,
jenom zahradou bloudíval,
posvátné kanzony skládal.
Leč při tom hryz’ ho tajný žal,
a mukou neznámou strádal.
Májový den byl, v reji much
zahrada plna zlatých pruh,
vůní ji prochvívá sládnoucí
rozvitý šeříku hrozen.
Neznámé touhy horoucí
v té chvíli plamen je zrozen.
Vzedme se, srdce zachvátí
ve víru divé závrati – –
Ubohý mníšku, ó ubohý!
K hodinkám darmo dnes zvoní,
tvá duše luzné mátohy
trávníkem rozkvetlým honí.
Každá má zlaté kadeře
jak ta madona v klášteře,
a lehké jako libela
na ňadrech závoj se houpe,
ramínka běl se zaskvěla
záhyby tkaniny skoupé.
Jiskrně vzhlíží ke mnichu,
směje se, směje potichu,
jako pýr vznáší se po trávě,
na nové cestičky svádí,
a v duši mnichu jásavě
vykřikne poznané mládí. –
V ambity když pad’ noční stín,
opouštěl klášter Serafín,
táhla ho přesladká vidina
vysokým návozem k městu.
Byla to hezká blondyna,
Serafín našel k ní cestu.
Poseděl s pannou nezbednou
a hlavu ztratil pojednou,
bez ní se k půlnoci navracel,
aťsi ho kdokoli slyší.
Před ním vklouz’ s týchž cest do svých cel
převor i ostatní mniši.
Kantáta víc ho neláká,
změnil se, změnil v tuláka,
hymny pěl na svého anděla.
Klášter byl pojednou vzhůru,
když bratr Serafín zvesela
spustil jim světáckou s kůru.
Měl převor tenkrát těžkou noc,
vše svaté vzýval o pomoc,
nešlo dál mlčet a trpěti,
co bylo v zkázu všech oudů:
Pekel jsi propadl knížeti,
zasednem k přísnému soudu.
Kajícní byla komora,
dubové dvéře, zápora,
zbloudilý v komoru vsazen brat
o vodě, o chlebě v tiši,
a ďábla přišli vymítat
převor a v průvodu mniši.
Poeta vadl. Krátký čas,
a jako svíce náhle zhas’.
Však těžké prokletí neblaze
postihlo duši i tělo:
to všechněm živým k výstraze
po smrti blouditi mělo.
Návozem dolů po cestě
pojede co rok k nevěstě,
zatknutou pravici do hřívy
touhy své černého koně
a před ním ohař ohnivý,
vášeň to v divokém honě.
Na hrobě kámen těžký byl,
přece se s hrobu odvalil,
a jezdec na koni, hlavy prost,
burácí v půlnočním stíně.
V soudný den bude trestu prost,
panna mu hlavu dá v klíně.
Pánbůh je dobrý, v milosti
k slávě ho věčné uhostí,
dřív mnohem ke smíru nakloní
v nezměrné lásce svá líce:
ví, že by mělo na koni
blouditi bezhlavců více.

Meter: polymetric
PRVNÍHO BŘEZNA.
by František Kvapil

Sníh pod jezem se ještě bělá
vrb svislých v hustém kořání,
leč nad ním stráň již pučí celá
a v modru pějí skřivani.
Chvoj plna jehnědů je zlatých,
zdroj stříbrem kutý strhl pás,
jen mžik a z roklí ze zavátých
vstříc rdí se kouzlo sedmikrás.
Vzduch stopen v záři, čápů řada
k nám s plesem táhne od dálky –
již vše si jarní šalmaj skládá,
kraj lesa zkvetly fialky.
Tam nesvadnou, kde kos teď jásá;
zvěsť jara nesou v shluky měst,
všem dí: Jde s námi radosť, krása,
a světa bůh dnes láska jest!
Tak, Poesie! když duch stůně
muk, všedních strastí v závrati,
nám vždy tvá nesmrtelná vůně
sny, jaro, štěstí navrátí!

Meter: iambic
9.
by Friedrich von Bodenstedt

Worin besteht der ganze Unterschied
Wohl zwischen mir und unserm Muschtahid?
Wir beide suchen vor dem Volk durch Predigen
Uns überflüssiger Weisheit zu entledigen,
Ich singend – er mit näselndem Gekreische,
Das Herz sitzt ihm so tief im dicken Fleische,
Daß nie vom Herzen trat etwas zutage –
Derweil ich mein Herz auf der Zunge trage.
Auf seinen kurzen Beinen wackelt er
Ernst wie ein alter Gänserich einher;
Und keucht, als müßt' er nebst dem vollen Magen
Die Sündenlast der ganzen Menschheit tragen.
Ich wandle ganz leichtfüßig durch die Straße;
Er seufzt und flucht – ich lächle und ich spaße.
Er liebt's, mich im geheimen durchzuhecheln,
Ich aber nehm' ihn öffentlich aufs Korn,
Und er hat weit mehr Furcht vor meinem Lächeln,
Als ich je Furcht gehabt vor seinem Zorn.

Meter: iambic
Kristu na Golgotě.
by Jaroslav Vrchlický

V své chorobě upírám oči k Tobě,
jak o hranatou, nehostinnou skálu
opíráš v křeči svaté ruce obě
ve mírných očích nekonečnost žalu.
Ne svého jen, i žalů těch, kdo budou,
i našich žalů, ba i našich dětí,
ať zápasí juž na krev a pot s hrudou,
ať bolů těžkých se chví ve objetí;
všech žalů země příštích, které mořem
svět zahrnou, nést dokud bude jarmo
a dokud povinnost mu bude hořem
a bájí volnost, dokud tekla darmo
Tvá krev a pukalo Tvé srdce čisté.
Na všech já myslím boje, hoře, ztráty,
všech pot můj smáčí vlas jak Tvůj kdys Kriste,
a cítím, každý trpící jak svatý!

Meter: iambic
Quintana
by Antonio Arnao

Si conquistara yo, con lid ardiente,
la corona que Píndaro ceñía;
como tributo al genio la pondría
del hispano cantor sobre la frente
El númen de su voz grandilocuente
los ánimos inflama todavía,
y el eco vividor de su armonía
va de edad en edad, de gente en gente
Heraldo de magnánimas acciones,
victorioso alcanzó como trofeo
el laurel de perinclitos varones;
mas ¡oh! pintar su apoteosis creo
con decir que ante el Corso y sus legiones
fue para España sombra de Tirteo

Meter: polymetric
V opuštěném atelieru.
by Bohdan Kaminský

Ty ruce pilné klesly jen a ztuhly,
co umřel nám, to je už kolik dní...
a zde ještě ta paleta a uhlí
a náčrtky, jež sbalil kdysi v role
či rozvěsil si po té stěně holé,
a zde ještě ten obraz poslední
a na podstavci z nedávné té chvíle
je ještě plátno bílé.
A jak mi oči na to plátno klesly,
mně zvlhnul zrak a tak mi bylo v snách,
že něčí ruka kontury tam kreslí. –
Je před nocí a na podzimní lada
tak v dáli mha a noc a smutek padá
a vítr chví se v stromů korunách
a s obzorem, kam v smutku zrak se dívá,
stín něčí mlčky splývá...

Meter: iambic
57.
by Friedrich von Logau

Ist die Seele Wirth und der Leib ihr Haus,
Wie daß dieses dann jenen offt jagt auß?

Meter: polymetric
Astrophil and Stella 7: When Nature made her chief work, Stella's eyes
by Sir Philip Sidney

When Nature made her chief work, Stella's eyes,
In colour black why wrapt she beams so bright?
Would she in beamy black, like painter wise,
Frame daintiest lustre, mix'd of shades and light?
Or did she else that sober hue devise,
In object best to knit and strength our sight;
Lest, if no veil these brave gleams did disguise,
They, sunlike, should more dazzle than delight?
Or would she her miraculous power show,
That, whereas black seems beauty's contrary,
She even in black doth make all beauties flow?
Both so, and thus, she, minding Love should be
Plac'd ever there, gave him this mourning weed
To honour all their deaths who for her bleed.

Meter: iambic
II. Usni, zamkni oči, drahé dítě mé,
by Augustin Eugen Mužík

Usni, zamkni oči, drahé dítě mé,
pospolu dnes sami doma budeme.
Hlava tvoje pálí, ruce chladný led,
horečně’s tak rudý, smrtelně jsi bled.
Podušku ti srovnám měkce pod hlavou,
budu tobě pěti ukolébavou.
Zamkni oči, marně vzpínal bys je v dál,
zlý ten podzim pro tě nic tam nenechal.
Prázdno, pusto všady, věř mi, dítě, věř,
holý lán je, nahá luka, strom i keř.
Kdybych rozletěl se, kam jen sahá svět,
nenašel bych pro tě ani jeden květ.
A kdybys mi zemřel, a já sbořil svět,
nemohl bych v dlaň ti vtisknout jeden květ.

Meter: trochaic
Doby mládí.
by Alois Škampa

Ó doby mládí, svaté doby štěstí,
vy k citu mému mluvíte tak jemně:
proč nad propastmi ukrytého scestí
vždy hvězdkou zlatou plály jste mi v temně?
Když bludic vůkol klamné svity liché
mé srdce mátly kouzlem čarujícím –
vždy ozvuk dávný vaší hudby tiché
mne chránil od nich šeptem varujícím!
A ještě nyní v blahé chvíli snění
k vám touží často moje hlava stará,
a vzpomínám vás, jako v podjeseni
pták zimomřivý uprchlého jara – –
leč bouřným tokem čas kol rychle chvátá
a vlny jeho nad vámi se věží
a do přívalu všednosti a bláta
vždy hloub se topí vaše luhy svěží!
A s každým dnem, s nímž jaro mé teď mizí
vždy víc a více pod vráskami stáří,
– pro krásy vaší shaslý démant ryzí
vždy slza jedna zarosí mi tváři...

Meter: iambic
[die Englein im Himmel]
by Friederike Kempner

Die Englein im Himmel,
Sie singen ein Lied,
Nur Rafaels Köpfchen
Ruft zornig erglüht:
Wie könnte ich singen
Ein fröhliches Lied,
Wenn Haß statt der Liebe
Die Erde umzieht?
Und auf, daß ihr's wißt,
Der Satan es ist,
Im Munde den Zwist –
Er macht einen Ritt
Als Antisemit
Die Lüge geht mit!

Meter: iambic
PÍSEŇ O ZVONU.
by Jan Karník

Kde vlast se zlaté slávy městem skvěla,
v němž národ ctil své žezlo s korunou,
věž granitová věrnou stráží bděla,
krov tyčíc za sluncem i za lunou
až nad oblaky v blankytový Eden,
v ní zvon se vznášel velebný – a jeden.
Proň dávné věky kadlub vydlabaly,
um geniů vtisk pečeť na vlysy,
naň stříbro otcové i matky dali
a moudrost dědů ryla nápisy.
Žár, který lávou žhavě spájel kovy,
trysk z lásky, které nevystihneš slovy.
Ten zvon byl srdcem úrodnému kraji
a jeho hlas když s výsosti se chvěl
jak žalmy s harfami a se šalmají,
jej vichor po vší vlasti roznášel,
že těšil v chatách, jasnil v pevných tvrzích
a ruce spínal rokujícím v trzích.
V něm slovo pradědů vnuk zřejmě slyšel
a jeho příkazům vždy rozuměl.
Když do zbraně zval, s mečem v pole vyšel,
když ke stavbě, hned v ruce cihlu měl.
Ať žal či slávu píseň jeho pěla,
všem v srdci struna souhlasně vždy zněla.
Ač zvon ten všem byl nad zrak vlastní dražší,
že paže v řetěz pevný sloučit znal,
kdys ruka všetečná, by zvuk prý ještě krasší
se z jeho nitra v národ vyléval,
zvlášť lahodněji by zněl sousedovi,
tÓn leptáním mu vnutit chtěla nový.
Zněl vznětlivým pak zvláště sympaticky,
leč stařešinů prozíravý hled
vytušil úskok a svod zákeřnický,
jím zvon zněl echem příštích vlasti běd,
a věru chvěl se kalich jeho bolem,
že ohluchla již mnohých srdce kolem.
Kdys po bouři když vzýval do brázd síti,
zvuk od srdcí se tvrdých odrazil.
Jej potom chtěli mocí přinutiti,
by harmonickou píseň pokazil
a zpíval jenom podle jedné noty, –
sic umlčen že bude do němoty.
Co před věky mu bylo v kalich vryto,
však mluvit chtělo rovnou láskou k všem...
I bylo za to mlaty na plášť bito,
zvon zalkal každým tvrdým úderem,
až kosti dědů v mohylách se chvěly
a věrní v hrůze o zem bili čely.
Jak hrnec z hlíny zvon byl rozbit v střepy,
jež sřítily se s němou výčitkou,
plášť zmizel tvarem velkolepý
a ze zvonice úzkou vyhlídkou
jen nahé srdce kyvem ptactvo plaší,
zvon nezavolá, – ač mor černý straší!
Nuž, místo zvonu chytří dobrodinci
hned rozcinkali ryčné rolničky.
Však řev jen za žvancem jak ve zvěřinci
se ozval ze tmy slepé uličky, –
a pod věží, kde srotily se davy,
brat nechápe, co rodný brat mu praví!
Když v mozku štvaných vrtá motol ovčí,
jejž cizí svůdci do žil vstříkali, –
duchové mocní, mrtvých duší lovčí,
z vás blesky čekám, které zapálí
šejdířům boudy pod posvátnou věží
a zvon zas stmelí ryzí českou spěží!

Meter: iambic