VI.
by Svatopluk Čech

Nad vrcholkem havran kváče –
marný jeho hněv:
Hošík veveřicí skáče
s větve na větev,
štíhlý kmen se pod ním klátí,
však již ručka hnízdo chvátí –
nebesa, ký zjev!
Dvojí klíč z té ptačí stvůry
vstříc mu zlatem blýsk’.
Šťasten odnášel si s hůry
netušený zisk.
Jak se divné klíče skvějí!
Po dětském teď obyčeji
do jednoho písk’.
Slyš! tu kouzlem božských tónů
zazněl něžný důl,
jakby křídlem seraf zvonu
rajského se tknul,
jak by chvěním svaté ruky
z nebes varhan čarozvuký
nápěv zavanul.
Hochu zdá se, že kol mění
stromů zástup sám
stinných větví zauzlení
v šerotajný chrám;
bezděky ve zbožném vlání
koleno se na mech sklání
jako k modlitbám.
Do druhého klíče na to
polehounku dých’:
zazvonilo duté zlato
jako dívčí smích,
skřivánčí jak trylek plesný,
jako zurkot kvítím Vesny
vlnek stříbrných.
Jakby sama země duše
slastí jarních taj
zahrávala v libé tuše
květnou na šalmaj.
Nohu do tance to chvátí
a kol zdá se skočnou hráti
celý boží kraj.
Poplach ve vsi. Mladý, starý
chvátá se všech stran,
velebník sám vyběh’ z fary,
zvoník nechal hran;
každá duše hudbou jata,
jižto loudí z klíčů zlata
učitelův Jan.
Učitel byl hlava bystrá,
varhaníků král,
za předního hudby mistra
slaven šíř i dál.
Poznal klíčů dary skvělé
a hned v dumném jeho čele
záměr velký zrál.
S hochem rozejel se světem
do sídelních měst;
o zázračném děcku letem
šířila se zvěst,
které v pouhém klíčů svistu
za krále všech koncertistů
dovedlo se vznést.
Kam hoch přišel s klíčů zlatých
sladkým rokotem,
davy posluchačů vzňatých
hřměly tleskotem,
na klín brávaly ho kněžny,
princezek jej prstík něžný
vnadil piškotem.
V muže dospěl. Opojivý
slávy poznal vděk,
soupeřů též pohled křivý,
utajený vztek.
Ti nechť plnou tváří dují,
ze svých klíčů vyluzují
protivný jen skřek.
Ať klíč jakkoli se staví,
ret se namahá,
hvizd jen syčí pronikavý,
hudba neblahá.
Až sok jeden prst si vznesl
na nos pojednou a hlesl
vítězně: Ahá!
Klíče látkou, tvarem stejné
zhotovit si dal,
za klíče je čarodějné
mistru vpašoval.
A když ubožák ten příště
hrdě vyšel na jeviště
pro vavřín – ó žal! –
nevydal tu otvor skvělý
filomely tluk,
ale drsný, ochraptělý,
srdcelomný zvuk,
jakby zalkal nade krovem
v luzném stříbře měsícovém
kocour z lásky muk.
Hudec v uleknutí zbledl,
hosty jímá žas.
Druhý klíč teď ke rtům zvedl,
leč ten zahrál zas,
jakby za mourkovým vzdechem
od vikýře zazněl echem
mícky toužný hlas.
Jako smyslů zbaven píská,
v čele chladný pot;
z potměšilých klíčů tryská
chaos děsných not.
Dlaní chvějnou k vírné skráni
hudec sahá, z nenadání
klesá do mrákot.
Ale zítra slyší žasna:
Jeho skřek a kvik
umění byl perla jasná,
nové školy vznik,
pokrok neskonalé ceny –
takto hlásá proslavený
hudby esthetik.
Dosti už těch sladkoznících
starých nápěvů,
cinkajících, klinkajících
citů výlevů.
Nechcem’ ucha kratochvíli;
myšlénku chcem’, plnou síly,
v rázném projevu.
Posléz uvěřil sám zpola
nešťastný náš druh,
že jej k velkým činům volá
hudby strážný duch.
A když chtějí, dále píská
v nové klíče, ječí, vříská,
až je brní sluch.
Lidé s esthetickým brusem
dále k němu lnou,
naslouchají s jemným vkusem,
oči k nebi pnou
vytržením, jak se sluší –
zacpavše si doma uši
dobře bavlnou.
On však potají lká z ticha:
„Bídný klam a mam!“
„Kam se dělo,“ – trpce vzdychá –
„sladké kouzlo, kam?
Zda to kov týž čaruplný,
z něhož pršel nesčíslný
zvuku drahokam?“
A jak ukrutně jej mučí
žárlivosti pal,
když kol o soupeři zvučí
dithyramby chval,
že mu kynou bájné zdary
a že hrá, jak mistr starý
nikdy nezahrál.
Chce jej slyšet. Do nástroje
sok jak dechl jen,
rozlehl se: „Klíče moje!“
divý mistrův sten.
Pravda zjevila se brzy,
vydat musel šibal drzý
drahocenný plen.
Klíče mistr má. Leč marné
ždání na úspěch.
„Kov sám původ hudby čarné,
hráč jen skytá dech;“ –
posměch slyší pohrdavý –
„klíče umělci jsou praví,
on k nim pouhý měch.“
Z jasné slávy čarovidu
zbyl mu charý dým;
prchal z měst a kryl se lidu,
žal jen zůstal s ním.
Klíčů třpyt jen hněv mu plodil,
až je zlobně v pospas hodil
vlnám jezerním.

Meter: trochaic