PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
Fragment 4: As some vast Tropic tree, itself a wood
by Samuel Taylor Coleridge

As some vast Tropic tree, itself a wood,
That crests its Head with clouds, beneath the flood
Feeds its deep roots, and with the bulging flank
Of its wide base controls the fronting bank,
(By the slant current's pressure scoop'd away
The fronting bank becomes a foam-piled bay)
High in the Fork the uncouth Idol knits
His channel'd Brows; low murmurs stir by fits
And dark below the horrid Faquir sits;
An Horror from its broad Head's branchy wreath
Broods o'er the rude Idolatry beneath—

Meter: iambic
An die Lützowschen Jäger.
by Joseph von Eichendorff

Wo wir ruhen, wo wir wohnen:
Jener Waldeshort
Rauscht mit seinen grünen Kronen
Durch mein Leben fort.

Meter: trochaic
- CXXIV - Lágrimas remedio del pecado
by Pedro Soto de Rojas

Dónde me esconderé de vos Dios mío,
si a todas partes me tenéis cercado?
¿Cómo podré ocultaros mi pecado,
sino hay lugar de vuestro ser vacío?
Si pretende el humano desvarío
volar al cielo, en él estáis sentado,
si al fin de la ancha tierra, o mar salado
estáis con eminente señorío.
Si la muda tiniebla solicita,
yerra que en luz del cielo, o sombra humana
no halla estorbo mortal vista infinita.
Cualquier defensa sin mi llanto es vana,
ojos llorad, llorad sentencia escrita
por mano justa en memorable plana.

Meter: iambic
La selva
by Manuel José Othón

Hay en mi seno voces interiores
jamás por los mortales escuchadas;
que oyéronlas tan sólo a las vagadas
los dioses convertidos en pastores
Al ritmo de mis plácidos rumores
cruzaron por mi senda nunca holladas,
y los seguían Faunos y Dríadas
ciñéndoles de lauro, mirto y flores
Su flauta el viejo Pan dejó escondida
donde habitan mis genios tutelares,
que es del misterio y del amor manida;
mas robado me fue; y hoy sus cantares
se desbordan en hálitos de vida
resonando por montes y por mares

Meter: iambic
- XXXVII -
by Franciscode Aldana

De otros tantos, gran Dios, cielos y estrellas,
con cuanta allá luz y virtud se encierra
de otro Sol, Luna, fuego, aire, agua y tierra,
con cuanto obráis acá vos, ellos y ellas.
deudor os soy -¡oh, deudas, que entendellas
no puede el ser mortal, pues frágil yerra!-
y al mismo os debo a quien, en paz y en guerra,
disteis el cetro y la diadema de ellas;
deudor, mi sumo bien -¿qué digo o hago?-
deudor os soy del precio noble y alto
de la sangre filial -¡oh, inmenso abismo!-.
Pues ¿qué dará quien tanto os debe en pago?
Doy lo que soy por vos y, en lo que falto,
pague vuestro saber de sí a sí mismo.

Meter: iambic
123.
by Friedrich Rückert

Der Wandrer im Gebirg verlor die rechten Steige,
Und blickt umsonst umher, wer ihm dieselben zeige.
Doch ein Einsiedler sitzt vertieft dort in Gebeten,
Und fragend nach dem Weg, kommt er zu ihm getreten.
Da hebt der fromme Mann, und spricht dazu kein Wort,
Den Finger himmelan, und betet schweigend fort.
Es spricht der Wandersmann: Ich weiß, daß durch Gebet
Und Weltentsagung dort der Weg zum Himmel geht.
Doch jetzo möcht' ich den zum nächsten Dorfe wissen;
Wenn du die Kunde hast, so laß mich sie nicht missen.
Da wiegt der fromme Mann, und spricht dazu kein Wort,
Das Haupt verneinend ernst. Der Wanderer geht fort,
Und denkt: Was könnt' es wol dem frommen Manne schaden,
Wenn er bewandert wär' auch in der Erde Pfaden?
Am Himmel würd' es dort ihm keinen Eintrag thun,
Zeigt' er den Weg mir hier; den zeige Gott mir nun!

Meter: iambic
O, for my sake do you with Fortune chide (Sonnet 111)
by William Shakespeare

O, for my sake do you with Fortune chide,
The guilty goddess of my harmful deeds,
Than did not better for my life provide
Than public means which public manners breeds.
Thence comes it that my name receives a brand,
And almost thence my nature is subdued
To what it works in, like the dyer’s hand:
Pity me then and wish I were renew’d;
Whilst, like a willing patient, I will drink
Potions of easel ’gainst my strong infection;
No bitterness that I will bitter think,
Nor double penance, to correct correction.
    Pity me then, dear friend, and I assure ye
    Even that your pity is enough to cure me.

Meter: iambic
El juicio final
by Clemente Althaus

Ya en el postrero universal juicio
del Juez supremo a la presencia me hallo,
y aguado el justo inapelable
                     fallo
que eterno espera a la virtud y al vicio
Mas ¡ay! ¿adverso me será o propicio?
¿de Cristo o de Satán seré vasallo?
En duda tan cruel, temblando callo,
más digno que de premio de suplicio.
Ya las turbas del Juez ha separado,
y el rostro favorable o enemigo
al diestro vuelve y al siniestro lado:
pero yo, justo Dios ¿a quienes sigo,
cuando a la Virtud abras y al Pecado
los palacios del premio y del castigo?

Meter: iambic
Jarní noc.
by Jaromír Borecký

Vždy prostovlasá jde, jak kráčí dívky mladé
pro květy do lesů na svatební svůj hod,
na bledý amarant svou lehkou nohu klade
a shýbá jeho stvol nad kamenitý brod,
kde v skrytu lekníny se snivě noří z vod.
Tak jednotvárný zvuk tou němou tiší táhne,
jak by kdos volal vás, jenž stejně s vámi práhne;
kol luny stříbrné mha nadechnuta vře,
a tklivou náladou zrak chodce v slzách vláhne.
Tou dobou básníkům se chorým lehčej’ mře.

Meter: polymetric
Jepice.
by Jaroslav Vrchlický

V podzimním večeru jepice
po řeky břehu se honí
a jsou jich tisíce, tisíce,
až vyhlídku do dálky cloní.
V podzimním večeru po hrázi
jdu vnořen v přetěžkou dumu,
jak pohřební pochod provází
mne řeka v bouřlivém šumu.
Pohřební pochod! Slyš, vlny vrou
a zázrakem lidskou řeč mají;
a jepice tancují šedivou mhou,
jak bílé slzy kol hrají.
I pravím k nim: Sestry jepice,
v smrt zlým se řítíte chvatem,
jsem sám tu a vás, hle, tisíce
dnes cítím, vaším jsem bratem!
A vlny zahučí z hluboka:
„V nic jdeme, ba právě, ba právě!“
A slzy se hrnou do oka
a jepice bělí se v trávě.
A jedna z nich matným poletem
se zvedla, mně kmitla kol ucha,
tak v strádání víru prokletém
se mihne lepších dnů tucha.
A pravila: Bratře, člověče,
za stejným cílem to spějem,
jen pohleď, co vln tu odteče,
co nás tu mihne se rejem!
Rci odkud, rci kam, rci k čemu a nač?
Za chvilku mrtvy jsme v trávě – –
a vlny mi v divý hučely pláč:
V nic jdeme právě, ba právě!
Jak posměch z daleké vesnice
u lesa klekání zvoní.
V podzimním večeru jepice
po řeky břehu se honí.

Meter: dactylic
Admirable enseñanza del pedir
by Quevedo

El barro, que me sirve, me aconseja,
y el golpe, no el ladrón, me le arrebata;
no pudo el Potosí guardar la plata,
ni el mar, que ondoso y próvido le aleja.
Del no guardarla yo, docto me deja
bien la ambición, a mi quietud ingrata,
cuando, con menos susto, se desata
el natural sustento en una teja.
Pues tiene el vituperio por salida
el pedir, avergüéncense en la entrada,
cuando tan poco ha menester la vida.
Mas si el pedir es fuerza no excusada,
quiero pedirme a mí que nadie pida,
primero que pedir a nadie nada.

Meter: iambic
- 119 - Al Rey Nuestro Señor
by Lope de Vega

Alcides nuevo, en cuyos hombros tiernos,
mientras descansa el gran Felipe Atlante,
cargan dos mundos, porque sois bastante
si los tuviera, para más gobiernos.
Objeto de los cielos sempiterno,
como el espejo al sol, luz en diamante,
Júpiter Español, César Infante,
más digno de vivir siglos eternos.
Aquí, donde mi Isidro fue nacido,
naciste vos, tan bienaventurado,
cuanto debéis estarle agradecido.
Vuestros antecesores le han honrado;
ya reina en Dios, el labrador ha sido,
juntad el cetro a su divino arado.

Meter: polymetric
Soneto
by Emilio López Domínguez

Olvidarte jamás; si tú imprudente
despreciaste mi amor, yo te perdono;
gigante lucho con el rudo encono
con que haces mofa de mi amor creciente
Hoy que ya mi dolor marca en la
                     frente
las huellas de tu mísero abandono,
en mi pecho por ti levanto un trono
más puro que la luz del sol naciente
No te puedo olvidar; y si mañana
implacable la muerte me arrancase
del pecho esta pasión que crece pura,
quisiera que una flor, cual tú galana
y puesta por tus manos adornase
la piedra de mi humilde sepultura

Meter: iambic
Der Jenner .
by Johann Peter Hebel

Im Aetti sezt der Oehldampf zu.
Mer chönnte ’s Aempeli use thue,
und d’Läden uf. Der Morge-Schi’
blickt scho zum runde Nastloch i. —
O lueget doch, wie chalt und roth
der Jenner uf de Berge stoht.
Er seit:
„der Stern am Himmel lacht mi a!
„er glitzeret vor Lust und Freud,
„und mueß er furt, sen ischs em Leid;
„er luegt mi a, und cha ’s nit lo,
„und würd byzite wieder cho.
„und unter mer in Berg und Thal,
„wie flimmerets nit überal!
„an allen Ende Schnee und Schnee;
„’s isch alles mir zu Ehre gscheh,
„und woni gang im wite Feld,
„sin Stroße bahnt, und Brucke gstellt.“
Er seit:
„i ha ne luftig Tschöpli a,
„und rothi Backe bis ans Ohr,
„e heiter Aug und Duft im Hoor,
„ke Wintergfrist, ke Gliederweh,
„und woni gang, se chracht der Schnee.“
Er seit:
„lueg, wieni überzuckere cha!
„j chuuch, und an de Hürste hangts,
„und an de zarte Birche schwankts.
„der Zuckerbeck mit gschickter Hand,
„mit Geld und Gut wär’s nit im Stand.
„jez lueg au dini Schiben a,
„und wieni Helgli chritzle cha!
„do hesch e Blüemli, wenns der gfallt,
„do hesch e ganze Tannewald!
„der Früehlig chönnts nit halber so,
„s isch mit der Farb nit alles tho.“
Er seit: „J bi ne st
„und zwing mi näumer, wenn er cha!
„der Forster gstablet uf der Jacht,
„der Bruñtrog springt, der Eichbaum chracht.
„d’ Frau Sunne mittem Gsichtli rund,
„het ’s Herz nit, aß sie füre chunnt.“ —
’s isch wohr, me weiß nit, was sie tribt,
und wo sie alli Morge blibt.
Wie länger Nacht, wie spöter Tag,
wie besser, aß sie schlofe mag,
und blieb es bis um Zehni Nacht,
se chäm sie erst, wenns Oelfi schlacht.
Nei het sie’s ghört? Dört chunnt sie io!
Me meint, ’s brenn alles liechterloh! —
Sie stoht im chalte Morgeluft,
sie schwimmt im rothe Nebelduft.
Zeig, chuuch e wenig d’ Schiben a,
’s isch, aß me besser luege cha!
Der Nebel woget uf und ab,
und d’ Sunne chämpft, sie loßt nit ab. —
Jez het sie ’s gunne. Wit und breit
strahlt ihri Pracht und Herlichkeit.
O lueg, wie’s über d’ Dächer wahlt,
am Chilche-Fenster, lueg, wies strahlt.
Der Jenner sezt si Arm in d’ Huft,
er rukt am Hut, und schnellt in d’ Luft.
Der Jenner seit: „J förch di nit!
„chumm, wenn de mit mer baschge witt!
„was gilts, de würsch byzite goh,
„und rüehmsch dim Büeble nit dervo!“
Je ’s wär wol hübsch und liebli so,
im warme Stübli gfallts eim scho.
Doch meugi Frau, das Gott erbarm,
sie nimmt ihr nackig Chind in d’Arm,
sie het em nüt um d’ Gliedli z’ thue,
und wicklet’s mittem Fürtuech zu.
Sie het kei Holz, und het kei Brod,
sie sizt und chlagts im liebe Gott.
Gfriert Stei und Bei, wohl thaut der Schmerz
no Thränen uf im Muetterherz.
Der Jenner isch e
er nimmt si nüt um d’ Armeth a.
Gang bring der arme Fischer-Lis’
e Säckli Mehl, e Hemdli wiß,
nimm au ne Wellen oder zwo,
und sag, sie soll au zuenis cho,
und Weihe hole, wenni bach,
und decket iez der Tisch alsgmach.

Meter: iambic
Ode. Auf seine Freundin
by Christoph Martin Wieland

Komm aus den Armen der Nacht, o Traumgott, vom scherzenden Schwarme
Holder Gesichte umringt,
Komm, die schlummernde Seele, zu deiner Begeistrung geöffnet,
Liegt und erwartet dich hier.
Trüge dies liebende Herz, zeig ihm die himmlische Freundin,
Zeig ihm das zärtlichste Kind,
Mit den Geistvollen Augen, voll sanfter liebender Blicke,
Mit dem lächelnden Mund;
So wie Sie war, so schön, so voll unbesiegbarer Anmut,
Und Unsterblicher Pracht,
Wie die Göttliche war, wenn unter zephyrischen Schatten
Uns der Abend umfing;
Wenn die Natur in Schlummer schon sank, und die einsame Dämmrung
Uns zu Betrachtungen lud;
Wenn wir, voll neuer Gedanken, uns in die Zukunft entfernten,
Und die Lieb um uns her
Paradiese von Freuden erschuf, und in reizender Aussicht
Unser Blick sich verlor.
Ihres Glückes versichert und deiner Liebe, o Schöpfer!
Flossen die Seelen zu dir,
Aufgelöst in Wünsche, sanft wie den Augen der Doris
Zitternde Tränen, vermischt
Mit den meinen, entflossen, die Kinder der edelsten Freuden,
Traumgott, so zeige Sie mir!
Doris, so komm mit umfassenden Armen, mit küssenden Lippen,
Mit entzückendem Blick.
Aber wenn ich Sie seh, wenn Sie mich liebreich umhalset,
Traumgott, denn eil auch zu ihr,
Dort wo in den Armen der Tugend, die himmlische schlummert,
Oft vom Seraph geküßt,
Gleich dem Frühling, wenn er in Abendwolken gehüllet
Auf der dämmernden Flur
Schlummert; denn eile zu ihr und zeig ihr in gleichen Gesichten
Ihren liebenden Freund,
Mit den Mienen voll Ruh, voll hoher wallender Wonne
Die ihr Anblick erschafft;
Mit dem Auge das dankend hinauf zum Ewigen siehet
Und denn wieder auf Sie,
Mit der zärtlichsten Seele, die ihrer Begeistrung zu enge,
Voll wehmütiger Lust
Kaum noch sich fühlt und in deinen Küssen, o Doris, gesättigt,
Sich und die Schöpfung vergißt.

Meter: polymetric
- XV -
by Lopez de Mendoza

El tiempo es vuestro e si de él usades
commo conviene, non se fará poco;
non llamo sabio, mas a mi ver loco,
quien lo impediere; ca si lo mirades,
los picos andan, pues, si non velades,
la tierra es muelle e la entrada presta.
Sentir la mina, ¿qué pro tiene o presta,
nin ver el daño, si non reparades?
Ca si bien miro, yo veo a Sinón,
magra la cara, desnudo e fambriento,
e noto el modo de su narraçión,
e veo a Ulises, varón fraudulento;
pues oíd y creer a Lychaón,
ca chica çifra desfaze grand cuento.

Meter: polymetric
- LIII -
by Fernando de Herrera

Probó atento el artífice dichoso
a la imagen impresa y forma pura
hacer no inferior la hermosura,
por quien Betis va al piélago pomposo.
La gracia dio, dio el resplandor hermoso
que en la nieve la púrpura figura,
lumbre que a la tiniebla vence oscura,
mas que todos osado y temeroso;
pero la majestad de la belleza
tierna, y serena gloria de la frente,
y ojos dulces do el blando amor se cría,
no pudo, y justo fue que su rudeza
vuestra beldad no alcance floreciente,
sola entre tantas, ¡oh ínclita María!

Meter: polymetric
68. Slovan.
by Jan Slavomír Tomíček

A již věřím hvězdárskému zdání,
Že zem naše padši ve zmatek,
Jiného je světa zůstatek,
Jenž se v jiné točil nebes báni.
Ještě v nízkém příroda je stání
Zemská, všeho jenom počátek;
Krása, dobro – v ceně pozlátek,
Všecko u divokém ještě vlání.
Ve vlasti mé ale city svaté,
Krása, dobro, duší prostota,
Všecko vřelým jesti srdcem spiaté.
Takť již Slávou tenkrát vládly umy,
City, krása, božská dobrota,
Neb zřím ještě skvělé jich zde rumy.

Meter: trochaic
Auf die Morgenröte
by Gottfried August Bürger

Wann die goldne Frühe, neugeboren,
Am Olymp mein matter Blick erschaut,
Dann erblass' ich, wein' und seufze laut:
Dort im Glanze wohnt, die ich verloren!
Grauer Tithon! du empfängst Auroren
Froh aufs neu, sobald der Abend taut;
Aber ich umarm' erst meine Braut
An des Schattenlandes schwarzen Thoren.
Tithon! Deines Alters Dämmerung
Mildert mit dem Strahl der Rosenstirne
Deine Gattin, ewig schön und jung:
Aber mir erloschen die Gestirne,
Sank der Tag in öde Finsternis,
Als sich Molly dieser Welt entriß.

Meter: trochaic
1L: Schon war die letzte Schwalbe fort
by Gottfried Keller

Schon war die letzte Schwalbe fort
Und wohl seit manchen Tagen auch
Die letzte Rose abgedorrt,
Nach altem Erdenbrauch.
Es flimmerte der Buchenhain
Wie Rauschgold rot im Abendlicht;
Herbstsonne gibt gar sondern Schein,
Der in die Herzen sticht.
Ich traf sie da im Walde an,
Nach der allein mein Herz begehrt,
Mit Tuch und Hut weiß umgetan,
Vom güldnen Schein verklärt.
Sie war allein; doch grüßt ich sie
Verschüchtert kaum im Weitergehn,
Weil ich so feierlich sie nie,
So still und schön, gesehn.
Es blickt' aus ihrem Angesicht
Ein vornehm Etwas neu hervor,
Und ihrer Augen Veilchenlicht
Glomm hinter einem Flor.
Ein fremder Hirt, ein blasser, ging
Im Schatten dieser Huldgestalt;
Im Gurt ein silbern Sichlein hing,
Das klang: Ich schneide bald!
Es scheint mir ein Rival erwacht!
Sprach ich und schaut ins Abendrot,
Bis es erlosch und bis die Nacht
Die dunkle Hand mir bot.

Meter: iambic
Petición
by Eusebio Blasco

Dame, Señor, paciencia en mis apuros;
valor de perdonar a quien me ofenda;
salud igual, de mi trabajo prenda;
resignación para los tiempos duros.
Dame la fe que va con pies seguros
del bien sin gloria por la hermosa senda;
oído humilde que el consejo atienda,
hijos honrados con instintos puros
Esto no más, Señor, es bien que pida,
que oro y honores frágiles no ansío,
y es desear envenenar la vida.
Séame dulce de la muerte el frío,
y viendo en torno a la familia unida,
dame muerte cristiana en lecho mío.

Meter: polymetric
- IV -
by Bernardino de Rebolledo

Ícaro pensamiento que atrevido
a la región suprema levantado,
sacrificó a dos soles su cuidado
por la gloria de verse bien perdido.
De inferiores objetos atraído
en humildes prisiones enlazado
quedó de luz y de razón privado,
a sujeción indigna reducido.
Produjo grave error largo escarmiento
que a la dura prisión rompió los lazos
volviendo al curso de su antiguo vuelo.
Cual generoso halcón que hollando el viento
libre de los odiosos embarazos
con prestas alas se remonta al viento.

Meter: iambic
XXXIV.
by Adolf Heyduk

Těmi bolestmi a těmi klamy
vyschly žhavé slzy, usláb’ dech,
naděj’ v ňádru skryta vyhasla mi,
rozum zachvěl se mi v základech,
každá čiva chvěla se a mřela,
a noc kolem duše mé se střela.
Její brvy nasypaly jedu
v pramen citů, jenž mi srdcem tek’,
a vlk vášně vkrad’ se ku posledu
v stádce bílých jindy myšlének,
rval a trhal, až v mé hlavě bědné,
nezůstalo ovečky ni jedné.
Čelo moje zoufalostí zryté,
potřel trpkým vzdorem sytý mrak;
blíny srdce, posud nerozvité,
jedem rozpínaly rudý zrak,
aniž by ho spánek víčkem klopil –
celý svět se pro mne v křivdách topil.
Světu lál jsem, reptal proti bohu,
a mých prsou hněv a hlavy vzdor
v skalnou propast tlačil moji nohu
a zas bušil pěstí v štíty hor,
ba i v nebes klenby v děsném vření –
a já v půlnoc volal: „Boha není!
Je-li bůh, proč nevinného trestá?
a proč se silou jen pobratřen?
či je pro chudáka žitím cesta
proto, aby loupen byl a třen? –
Je-li, nechať mluví! nač ty zmlky –
žije člověk pro káň jen a vlky?
Dravci páni! – budu žíti s dravci:
loupit bude, vraždit moje páž,
vezmu příklad sobě na krkavci –
ó já vím, pak – pak mne zachováš;
několik těch nuzných v bídném koutku
připravíš mně vždycky za pochoutku!“
Jako chlapec, jehož ruka slabá
v skálu z luku vrže loučný šíp,
vypouštěla duše moje chabá
v nebe hněv svůj; mohlo být tak líp?
Šíp i hněv, vše jako prach se tříští,
tětivou kde nitka na lučišti.
Tak i já se rouhal; v ustrnutí
na ta děsná slova vzpomínám,
vlas mi vstává v ňader tajném vzdmutí,
ku pokání krátký čas že mám;
a nechť, kde chce, mysl má teď prodlí,
v práci, v spánku, vždy a vždy se modlí...

Meter: trochaic
XVII. Jdem v družném hovoru, šer tlumí sdílné hlasy.
by František Leubner

Jdem v družném hovoru, šer tlumí sdílné hlasy.
Noc vešla vítězně s dnem slunným na zápasy,
vzduch – rosným chladem vlhna – tuhne do modrava,
kde v dumách klade se už k spánku Řípu hlava, –
snů zlatou podušku dne zář jí chystá bledá.
Par mlžnou závěsou mdle nad obzor se zvedá
z vod ostroh mělnický. Sny země budí jasy:
hvězd oči pátravé zpod stoudně chvějné řasy.
Lán hnědý nad stezkou: strniště podorané,
hrud za dne proschlých zápar teple odkud vane;
v směr k řece pod pěšinou louka bez otavy,
sad ovocný a stromů rozsochaté hlavy.
Hlaď Labe matná – zdá se – olověně stojí,
však z dálky hučí jez. Hlas houknul od přívozu
a s tiší slouchavou se rozplývavě pojí.
Proud brázdí černá pramice v příč od náhozu.
Ves s bílým kostelem v ploch modré stíny splývá.
Jdem nyní zamlklí. V kvap stmívá se už, stmívá...
Hle, bílý holub přeletěl – – tmou tlesklo v dlaně.
Já loukou setmělou jsem ohlédl se maně –
dnů svadlých mládí na mě dýchlo povědomě
a světlá vzpomínka dlaň bílou vztáhla po mně:
Což kvetla louka smavá do barev a vůně,
vždyť vesnu chovala již v květy stlaném lůně,
a vonným oparem se v žhavém plesu chvěla,
by cestu květy stlala v den Božího Těla!
Jak nesu z kostela si věnec dotýkaný,
by od bouře a blesku nás Bůh vzal do ochrany,
zřím: bleskné slunce rovno velké ostensoři,
pod baldachýnem blankytu věk věků jasem hoří,
žár oslnivé výše dálnou světů šíří
se zlatým podoblačnem do průsvitna žíří,
jda v slunném závoji, Bůh dotýká se země,
že plane dlouho do nocí svit na západu lemě...
Jdem dál, dum únavou snad hlasy naše tichnou.
Jen mladé jabloně a keře prutin vzdychnou.
Zrak náhle tázavě se točí bez pobídky,
kde z temna zabělal pruh hřbitovní se zídky.
Díl nový – nezrytý, tak čekavě jest pustý,
díl starý – zvlněný, řád stromů stíní hustý,
střed bílá kaple hlídá. Její u apsidy
pan farář sáh si změřil za cíl zemské bídy,
– jde vedle mne, tvář chorá světle klidna.
Část stará hřbitova kde rovy lidna,
má matka za mne v hrobě stlelé ruce spíná,
– ne ji, mne na srdci ta slehlá tíží hlína...
Dne tichý svatvečer teď zvoní na klekání.
Pan farář klobouk sňal – skráň stříbrem se mu sněží –
i má skráň pokorně se ku modlitbě sklání.
Hlas klekání tmy tichem konejšivě běží
a posléz přímluvně i za dušičky prosí.
Jdem domů v myšlénkách. Stín přistoupil k nám bosý – –
Já hrobů záhadami druhdy v hloubi zvířen,
mzdou nyní života i jejím tajem smířen,
teď tuším pokojně, kdo po naší jde straně,
krok tichý s námi mlčky drží vyrovnaně,
po sklonu našich hlav jen přátelsky se dívá,
sám v zamyšlení hlavou soucitně si kývá – –
Dnem unaven, jak stírá upocené čelo,
tu čerstvým hrobem náhle vlhce zavonělo...

Meter: polymetric
The Mower against Gardens
by Andrew Marvell

Luxurious man, to bring his vice in use,
 Did after him the world seduce,
And from the fields the flowers and plants allure,
 Where nature was most plain and pure.
He first enclosed within the gardens square
 A dead and standing pool of air,
And a more luscious earth for them did knead,
 Which stupified them while it fed.
The pink grew then as double as his mind;
 The nutriment did change the kind.
With strange perfumes he did the roses taint,
 And flowers themselves were taught to paint.
The tulip, white, did for complexion seek,
 And learned to interline its cheek:
Its onion root they then so high did hold,
 That one was for a meadow sold.
Another world was searched, through oceans new,
 To find the Marvel of Peru.
And yet these rarities might be allowed
 To man, that sovereign thing and proud,
Had he not dealt between the bark and tree,
 Forbidden mixtures there to see.
No plant now knew the stock from which it came;
 He grafts upon the wild the tame:
That th’ uncertain and adulterate fruit
 Might put the palate in dispute.
His green seraglio has its eunuchs too,
 Lest any tyrant him outdo.
And in the cherry he does nature vex,
 To procreate without a sex.
’Tis all enforced, the fountain and the grot,
 While the sweet fields do lie forgot:
Where willing nature does to all dispense
 A wild and fragrant innocence:
And fauns and fairies do the meadows till,
 More by their presence than their skill.
Their statues, polished by some ancient hand,
 May to adorn the gardens stand:
But howsoe’er the figures do excel,
 The gods themselves with us do dwell.

Meter: iambic
STŘÍZLÍK.
by František Serafínský Procházka

Je to on. Znova vzkříšený
ulítl z bajky a tu je
a všemi pírky zježený
přede mnou poskakuje.
Dávno je po něm, myslil jsem,
poslední byltě on rodem,
zahrabal jsem ho k plotu v zem,
když umřel kocouřím hlodem.
Tenkrát se plichtil, kam jen moh,
k slepicím, holubům v družbě,
ale dnes, vida, tak se vzmoh,
orla že vpravdě má k službě.
V stín jeho sedá nehnutě
blizounko na každém místě,
a když král zvedne perutě,
pod křídlem dřepí mu jistě.
Jen ty si, milý příteli,
na malost chytráků horli!
Jakž pak by orlové věděli,
že oni vskutku jsou orly?

Meter: polymetric