PoetryMTEB/MultilingualPoetryMeterClassification huggingface dataset:
- CXXVI -
by Juan de Tassis y Peralta

Huyendo voy las armas y la ira
de la hoz, eco ya de mi tormento,
cuyo tierno rigor, cuyo contento
suspende admiración, alivio admira.
Las flechas suavísimas que tira
peligro son de articulado aliento,
que en la región estableció del viento
corona llama numerosa lira.
Pero mejor podrá prender el fuego,
dispuesta la materia en un rendido
corazón que os entrega sus despojos,
sordo de veros ya, de oíros ciego,
variando peligros el sentido,
siendo rayos la voz, voces los ojos.

Meter: iambic
1. Das schöne Kind.
by Hans Assmann von Abschatz

Unreiffer Schönheit Blüt und frühes Morgen-Licht/
Mit Tocken mehr gewohnt zu spielen als mit Liebe/
Wenn ich mich wegen dein in stetem Seufftzen übe/
So lacht die tumme Welt und gläubt mein Leiden nicht.
Doch/ wie im grünen schon die junge Rose sticht/
Wie man die Blume lobt aus ihrer Knospen Triebe;
So werd ich auch gewahr/ wie gern ich ruhig bliebe/
Daß/ wo die Flamm entsteht/ auch bald die Hitz ausbricht.
Mein Kind/ ein neuer Stein schlägt offt am ehsten Glutt:
Ein kleiner Funcke darff in frischen Zunder sincken
So fängt er/ wo man nicht bald Gegenwehre thut:
Zur Frühzeit siehet man die Venus heller blincken:
Den Mittags-Glantz besiegt der Morgenröthe Zier:
Dem heissen Sommer geht der bunte Lentz weit für.

Meter: iambic
Abwehr
by Karl May

Wir glauben! Lächle nicht; es ist uns Ernst!
Du kennst den Glauben nicht, und ich kann dir nicht zeigen,
Daß wir mit ihm hinauf in alle Himmel reichen,
Von denen du dich mehr und mehr entfernst.
Es ist so leicht, den Himmel Himmel sein zu lassen;
Es ist so schwer, vom Himmel aus die Erde zu erfassen;
Das ist der Grund, daß du nicht glauben lernst.
Wir glauben! Wüßtest du doch, was das heißt!
Denk dir es nicht als ein persönliches Empfinden;
Denk dirs als Meer, in dem wir Nahrung finden,
Denk aber nicht, daß du es dann schon weißt.
Der Glaube bildet eine Welt, in der wir leben,
Und dieser Welt allein ist Seligkeit gegeben;
Er ist der Raum, in dem die Hoffnung kreist.
Wir glauben! Großes ist damit gesagt!
Das, was ihr wißt, verdankt ihr nur den äußern Sinnen,
Doch giebts nicht blos ein Außen, sondern auch ein Innen,
Dem eine Sonne um die andre tagt.
Und öffnet dieses Innen muthig seine Augen,
So dürfen sie den Blick in Herrlichkeiten tauchen,
An welche eure Brille nie sich wagt.
Wir glauben! Dessen schämen wir uns nicht!
Es ist der Mensch verpflichtet, diesem Erdenleben
Für sich und seine Brüder, was ihm fehlt, zu geben:
Dem Herzen Liebe, dem Verstande Licht.
Wir fragen nicht: Wird diese Gabe angenommen?
Wir wissen nur: Es ist die Zeit dazu gekommen,
Und darum sind wir voller Zuversicht.
Wir glauben! Aber wer sind diese »Wir«?
Gieb dir nicht Mühe, unsre Ziffer zu bestimmen.
Wolltst du uns sehn, so müßtest Berge du erklimmen,
Und diese Berge stehen nicht nur hier.
Doch, wo nach Licht, nach Liebe sich ein Sehnen findet,
Da offenbart sich dir das Band, das uns verbindet;
Wir führen »Licht und Liebe« im Panier.
Wir glauben! Das ist höchste Thätigkeit!
Du meinst, der Glaube sei uns nur ein Ruhekissen,
Auf dem wir unsre Psyche wohl zu pflegen wissen;
Ich gebe dir ganz anderen Bescheid:
Wir baun im Stillen, rastlos, uns und euch zum Glücke,
Von Tag zu Tage neue Pfeiler, eine Brücke
Hoch übers Grab hinweg zur Ewigkeit.
Wir glauben! Welche Wonne, welche Lust!
Wie freun wir uns darauf, den Vorhang zu entfernen;
Wie wirst du da des Glaubens Walten kennen lernen,
Die Brücke sehn, von der du nichts gewußt!
Du wirst dann schaun wie wir, nimmst Theil an unsern Gaben,
Doch ohne so wie wir, vorher geglaubt zu haben,
Für dich ein unersetzlicher Verlust!
Wir glauben! Erstes, doch nicht letztes Wort!
Dies erste Wort, ich hab es heut zu dir gesprochen,
Das zweite hat schon längst die Gräber aufgebrochen,
Doch leider warf der Unverstand es fort.
Das letzte hat sich unser Vater vorbehalten,
Und ließest du nur ihn und seine Gnade walten,
So hörtest du's schon hier und nicht erst dort.

Meter: iambic
XXX. Ku pohřbu ženské vůbec.
by Václav Alexander Pohan

Prstem Božím v věčné knize
Byl můj cíl ustanoven,
Tam mé blaho, strast a kříže
I den smrti položen.
Chvála Bohu! vše že šťastně,
Což mi bylo souzeno,
Od kolébky k smrti strastné
Hodinou ukončeno.
Kalich žlučí naplněný
Jsem do kapky vypila,
Pro Krista a své spasení
Mnoho slzí vylila,
Než co Boží vyvolení
Úkolu jsem dostála.
A k pramenu občerstvení
Jsem se šťastně dostala.
Kristus ráčil sám kříž nésti,
Tíž koruny trnové,
S smrtí tuhý zápas vésti,
Než vešel do slávy své.
Chce-li s ním kdo podíl míti,
Musí sebe zapříti,
Jarmo kříže na se vzíti,
Všemu světu umříti.
Ježíš za život vezdejší,
Za mou věrnost, trápení,
Dá mi, doufám, blaženější!
Splní své zaslíbení.
Za hrobem víc nepromění
Nehoda mé radosti,
Časného nic v nebi není,
Vše má věčné stálosti.
Se mnou, o Maria! zůstaň,
Neb se již připozdívá,
Na soudu mne věrně zastaň, –
Mocnáť jest přímluva tvá; –
Lehkým prstem krápni jemně
V duši balzám naděje,
Kéž obraz tvůj, Matko! se mně
V svatosmíru zastkvěje.
Všem, kteří zesnuli v Pánu,
Za něž z lůnu svatyně
Obět vane k Bohu stánu
Vzhůru k nebes výšině,
Vypros, ať jim v novém světě,
Až sen mine hrobový,
V jarní slávě věčně květe
Blažený ráj Kristový.

Meter: trochaic
- XI -
by Francisco de La Torre

El que de hidropesía está doliente
tanta ansia por beber del agua tiene,
que puesto que a su mal no le contiene
quiere satisfacer a su Accidente.
Y es tan grande el calor que dentro siente
que cuanto bebe más, más la sed viene,
y si para sufrirse se detiene
el gusto (ya dañado) no consiente.
De veros se cansó, señora mía,
estando el alma atenta a contemplaros,
el mal de la amorosa hidropesía.
Y es tanta ya la sed de desearos,
que está llena de vos la fantasía
y no puede hartarse de miraros.

Meter: iambic
Z MOUDROSTI OTCOVSKĚ IV.
by Antonín Klášterský

Jak holub vrkej a jak lev řvi vztekem,
leč všecko s mírou, včas co nejvíce.
Co jiným jed, to může ti být lékem,
a stranou jdi, když počne štvanice.
Moh' biskupem se stát Hus, mladý věkem,
však místo toho došel hranice.
Nač přilbu brát (jen abys zdál se rekem?),
kde stačí teplá noční čepice?

Meter: iambic
- XLIII -
by Argensola

Dejan las musas arcos y vihuelas,
para oír el correo, que sobre el pelo
crespado trae con alas un capelo,
y en los talones alas por espuelas.
«Manda Juno (les dice) que echéis telas;
que está pobre de sábanas el cielo;
demás que, fabricado de cerbelo,
ociosas no están bien nueve mozuelas».
Ciñen sus ruecas, y los husos tuercen
con blandos dedos, y los elocuentes
labios el aristoso lino mojan.
De parcas quedan poco diferentes;
pero, por Dios, que es bien que las recojan,
y el día que no hilaren, que no almuercen.

Meter: iambic
Pomsta gnomů. (IX.)
by Jaroslav Vrchlický

„Ach, pane, pane!“ – „Nu tak, u sta hromů,
již, chlape, mluv!“ – „Tam dole v stínu stromů...“
A Sibo hodil po něm plnou číš:
„Nu, co se děje?“ – „Smilování, pane,
však dějí se tam věci neslýchané,
leč jděte sám a přesvědčte se již!
Zas rohu zvuk! Či, pane, neslyšíte?
Sám roh můj zazněl, jděte, uvidíte,
ó jistě v pekla moc jsme propadli!“ –
„Tys opilý snad!“ zařval Sibo s křikem,
ze síně vyběh’, prolít chodby mžikem,
a k věže spěchal zábradlí.

Meter: iambic
Persisch
by Kurt Tucholsky

Omar Chab, der Hofflötiste,
auf dem Markt zu Teheran,
steht auf einer Eierkiste,
stimmt die neue Sure an:
Oh kaleika, leika, leika –
Oh kaleikalé –
Oh kaleika, leika, leika –
piddljué-éeeeeh! –
Und das Volk tanzt ganz begeistert
(wie es Brauch) auf einem Bein;
Forscher, die gefühlsbekleistert,
schreiben es in Bücher ein:
Oh kaleika, leika, leika –
Oh kaleikalé –
Oh kaleika, leika, leika –
piddljué-éeeeeh!
Theobald, der dies gelesen,
kriecht bei Clairen tief herein –
wo er einst entzückt gewesen,
bläst er nunmehr tief und fein:
Oh kaleika, leika, leika –
Oh kaleikalé –
Oh kaleika, leika, leika –
piddljué – éeeeeehh! –
Tje . . .

Meter: trochaic
Der Aberglaube
by Aloys Blumauer

Ein Mann, dem eine Maus des Nachts den Schuh zerbiß,
Erzählte einst dem weisen Kato dies,
Als ein Ereigniß, das ihn sehr beängstigt hätte.
Darüber, Freund, legt ruhig euch zu Bette,
Sprach Kato; denn das Wunder wär'
Um zehnmal noch bedenklicher,
Wenn euer Schuh die Maus gebissen hätte.

Meter: iambic
93. Der geheime GOttes Kuß.
by Angelus Silesius

Gott küst mich seinen Sohn mit seinem heilgen Geist/
Weñ Er mich liebes Kind in

Meter: iambic
- I - Proemio
by Pedro Soto de Rojas

Tristes quejas de amor dilato al viento.
Serán, por tristes, de mi error castigo;
por quejas, nuevo honor de mi enemigo;
y por de amor, amantes escarmiento.
Será también la voz de mi instrumento
en el proceso de mi edad testigo,
y yo el áspero actor que a mí me sigo
y el culpado que canta en el tormento.
Vosotros, o jueces, o fiscales
(bien así que mis males, infinitos),
no me juzguéis si no sentís mis males;
que si buscáis castigo a mis delitos,
castigo tienen a su culpa iguales:
fuegos de amor abrasan mis escritos.

Meter: iambic
I. Vzhůru hlavy, bez přetvářky
by Karel V. Rais

Vzhůru hlavy, bez přetvářky
přímo hleďme třeba k nebi,
podlízati vzácným pánům
není nám již zapotřebí!

Meter: trochaic
PO SMRTI.
by Bohdan Kaminský

To, před čím v úctě skráň se kloní,
to hluboké a nevyzpytné
a věčné –: hle, to zbylo po ní.
A to jen, co se hlavou kmitne
a lká a volá tmavou tiší,
a jen ta tráva pod cypřiší,
jež nad ní v snách se nachýlí
a v haluzích to zakvílí.
A pak to utajené chvění,
kdy květu květ svou touhu poví,
a zašeptá, co více není...
A pak ten svatý poklid nový,
tak hluboký a velký bez dna
a mlčící jak záře hvězdná
a kmitající mrtvým čelem,
kdy tichý paprsk k němu chýlí.
A s práznem v srdci osiřelém
pak rozervaný básník mladý –
on, výkřik v skalách zabloudilý –:
to vše, že jednou byla tady.

Meter: iambic
ZA STAROU LÁSKOU (20)
by Bohdan Kaminský

A tak zbyl sám a sám v těch žití slotách,
však dosud nikdy nestýskal si přec.
Tak šťastně to přes čtyřicítku dotáh’
už vybouřený, starý mládenec.
Zas jiní četli v lásky sladkých notách,
a stávala se i ta divná věc,
že jeho lásek dcery, zas už slečny,
se vdávaly, jak chce to zákon věčný.

Meter: iambic
Your love and pity doth the impression fill (Sonnet 112)
by William Shakespeare

Your love and pity doth the impression fill
Which vulgar scandal stamp’d upon my brow;
For what care I who calls me well or ill,
So you o’er-green my bad, my good allow?
You are my all the world, and I must strive
To know my shames and praises from your tongue;
None else to me, nor I to none alive,
That my steel’d sense or changes right or wrong.
In so profound abysm I throw all care
Of others’ voices, that my adder’s sense
To critic and to flatterer stopped are.
Mark how with my neglect I do dispense:
    You are so strongly in my purpose bred
    That all the world besides methinks are dead.

Meter: iambic
A la muerte del excelentísimo señor Almirante de Castilla
by Jerónimo Cáncer y Velasco

Esta corona de triunfante grama,
que adorno fue del Héroe más valiente,
y ya funesto ciñe dignamente
las invisibles sienes de su fama.
Este solio, que en sombras se derrama,
y en dos imperios se miró luciente.
Esta fe que se arroja irreverente
sobre la muerte religiosa llama;
glorias fueron de aquel a quien amaste,
España, y en su pecho le tuviste,
y aquí yace su luz sin ejercicio.
¿O muerte, para qué lo ejecutaste?
¿O cielo, para qué lo permitiste?
O amor, llora no más, que este es tu oficio.

Meter: iambic
1L: Einst wollten zu Athen, an einem schönen Morgen,
by Carl Friedrich Drollinger

Einst wollten zu Athen, an einem schönen Morgen,
Die Bürger ihre Stadt mit einem Gott versorgen.
Die Stimmen wurden bald bedächtlich abgezählt,
Und mit gemeinem Schluß Minervens Schutz erwählt.
Der trotzige Neptun, durch diesen Schimpf erbittert,
Hub seinen Dreyzack auf, der See und Flut erschüttert,
Und sprach: O blindes Volk, das allen Witz verlor!
So ziehst du denn ein Weib Neptunus Gottheit vor?
Wer könnte, fuhr er fort, mit einem herben Lachen,
Dich mehr an Handlung reich, den Feinden furchtbar machen,
Als ich, der Wellen Herr? Wolan! es ist erkannt:
Es sey Athen forthin der Narren Vaterland!
Er sprach. Der Hauffe stund verwirrt, als wie im Schlafe;
Aus Tummheit fühlte kaum ein Jeder seine Strafe.
Doch bracht ein Rest von Witz noch Einem endlich bey,
Was für ein kläglichs Ding ein Volk von Narren sey.
Drum naht er sich gebückt zu der Minerven Trohne:
O Göttin, steüre doch dem unverdienten Hohne!
Die Liebe, die dein Volk zu deiner Weysheit trug,
Hat uns darum gebracht. Ach mach uns wieder klug!
Nein, Kinder! sprach sie, Nein! Das hab ich nicht in Händen;
Denn, was ein Gott gefügt, kan keine Göttin wenden.
Doch, wenn Neptunus eüch Verständ und Witz verkehrt,
So mach ich, ihm zu Trotz, eüch allesamt gelehrt.
Vernunft und Wissenschaft, wir lernens von Athene,
Sind öfters nicht gepaart; beysammen stehn sie schöne.

Meter: iambic
Wider den Geiz
by Christian Fürchtegott Gellert

Wohl dem, der beßre Schätze liebt,
Als Schätze dieser Erden!
Wohl dem, der sich mit Eifer übt,
An Tugend reich zu werden;
Und in dem Glauben, des er lebt,
Sich über diese Welt erhebt!
Wahr ist es, Gott verwehrt uns nicht,
Hier Güter zu besitzen.
Er gab sie uns, und auch die Pflicht,
Mit Weisheit sie zu nützen.
Sie dürfen unser Herz erfreun,
Und unsers Fleißes Antrieb sein.
Doch nach den Gütern dieser Zeit
Mit ganzer Seele schmachten,
Nicht erst nach der Gerechtigkeit
Und Gottes Reiche trachten;
Ist dieses eines Menschen Ruf,
Den Gott zur Ewigkeit erschuf?
Der Geiz erniedrigt unser Herz,
Erstickt die edlern Triebe.
Die Liebe für ein schimmernd Erz
Verdrängt der Tugend Liebe,
Und machet, der Vernunft zum Spott,
Ein elend Gold zu deinem Gott.
Der Geiz, so viel er an sich reißt,
Läßt dich kein Gut genießen;
Er quält durch Habsucht deinen Geist,
Und tötet dein Gewissen,
Und reißt durch schmeichelnden Gewinn
Dich blind zu jedem Frevel hin.
Um wenig Vorteil wird er schon
Aus dir mit Meineid sprechen;
Dich zwingen, der Arbeiter Lohn
Unmenschlich abzubrechen;
Er wird in dir der Witwen Flehn,
Der Waisen Tränen widerstehn.
Wie könnt ein Herz, vom Geize hart,
Der Wohltat Freuden schmecken,
Und in des Unglücks Gegenwart
Den Ruf zur Hülf entdecken?
Und wo ist eines Standes Pflicht,
Die nicht der Geiz entehrt und bricht?
Du bist ein Vater; und aus Geiz
Entziehst du dich den Kindern,
Und lässest dich des Goldes Reiz,
Ihr Herz zu bilden, hindern;
Und glaubst, du habst sie wohl bedacht,
Wenn du sie reich, wie dich, gemacht.
Du hast ein richterliches Amt;
Und du wirst dich erfrechen,
Die Sache, die das Recht verdammt,
Aus Habsucht recht zu sprechen;
Und selbst der Tugend größter Feind
Erkauft an dir sich einen Freund.
Gewinnsucht raubt dir Mut und Geist,
Die Wahrheit frei zu lehren;
Du schweigst, wenn sie dich reden heißt,
Ehrst, wo du nicht sollst ehren,
Und wirst um ein verächtlich Geld
Ein Schmeichler, und die Pest der Welt.
Erhalte mich, o Gott! dabei,
Daß ich mir gnügen lasse,
Geiz ewig als Abgötterei
Von mir entfern und hasse.
Ein weises Herz und guter Mut
Sei meines Lebens größtes Gut!

Meter: iambic
Soneto a Floris
by Leonor de la Cueva y Silva

Ausente estoy de tus divinos ojos;
en fin, ausente y lleno de desvelos;
si al ausencia cruel siguen los celos,
confieso, Floris, que me dan enojos.
¡Ay! ¡Quién gozara de tus rayos rojos
sin tantos sobresaltos ni desvelos,
pues mientras duran los nublosos velos
he de tener la rienda a mis antojos!
¿Cuándo se ha de acabar, Floris divina,
la rigurosa pena de no verte
y el cobarde temor de tu mudanza?
Que aunque eres en firmeza peregrina,
vive mi amor dudoso de perderte,
aunque más le sustenta la esperanza.

Meter: polymetric
Der Bauer, der sein Kalb verloren hat
by Franz Grillparzer

Um ein verlornes Kalb zu suchen,
Ging einst ein Bauer in den Wald,
Bestieg die höchste aller Buchen
Und lauschte rings umher. Doch bald
Naht ihm sich ein verliebtes Pärchen
Und strecket sich ins weiche Gras,
Das Mädchen stöhnt, das süße Herrchen
Erblickt beim Kuß ich weiß nicht was,
Genug, er dehnt sich an der Erde
Wie ein getretner Wurm und spricht
Mit wollustatmender Gebärde:
»was seh ich und was seh ich nicht!«
Der Bauer steiget von der Spitze
Des Baums, auf dem er forschend stand
Herab und tritt zum Rasensitze,
Wo er die beiden – küssend fand:
»ach Herr, ihr könnt mich glücklich machen,
Ihr sehet ja, spricht er schon halb
Beruhiget, so viele Sachen,
Sagt mir, seht ihr nicht auch mein Kalb.«

Meter: iambic
- - Acto I, BIFANZÓN
by Lope de Vega

Dura cosa es servir tirano dueño,
grave, tener un pleito, el juez airado,
terrible, pobremente estar casado,
triste, por ambición perder el sueño.
Fuerte fiar la vida a un corto leño:
necia, mandar el que ha de ser mandado,
extraña el libre en un papel forzado;
cruel, sufrir el grande al que es pequeño.
Fiera, el premio perder quien le merece,
mortal, tener mujer propia a disgusto,
y vil cosa es pedir de ningún modo.
Pero asistir a lo que se aborrece,
forzando el alma, y esforzando el gusto,
es muerte sin morir, que es más que todo.

Meter: iambic
AJ, JÁ DÍVKA PÁNĚ!
by Xaver Dvořák

Jak k slunci květ se vzhůru nese,
můj duch výš po Bohu se pne,
jen jemu odevzdávaje se
jak zápal touhy horečné.
Být nechci víc, než čím mě žádá,
jak hrnčíř ať mne hněte jen;
poslední chce-li, chci být ráda,
obětí chce-li, nuž mě vem!
Jen v zalíbení spočine-li
zrak na mne s výše oblačné,
mně dost pro věků věk celý,
pro blaho dost mi zázračné!
V šat liliový oděl jsi mě,
myrtový věnec skráně tká,
co ve mně klíčí, tvé je símě,
jsem Ducha tvého nevěsta.
Mne milost tvoje prozařuje,
ať raduje se, ať jen lká,
mě vesmír celý pozdravuje
a Maria zve „Panenka“!

Meter: iambic
1L: Es kriegt ihm Mars ietzt selbst; und das, was er erkrieget,
by Friedrich von Logau

Es kriegt ihm Mars ietzt selbst; und das, was er erkrieget,
Ist, daß er fällt die Welt und selbst mit ihr erlieget.

Meter: iambic
Mi sencillo sueño
by Nicolás Arnao

No profundizo místicas honduras
por temor de quedar petrificado,
y de Minerva, húyole al cercado
como el suave arroyuelo a las alturas
Yo canto cual el ave las ternuras
al sutil murmurar del arbolado,
o del amor el cielo ilusionado
de afanes llenos, cual de galanuras
Escasos mis pinceles de madejas
con hilos de oro del donoso artista,
voy rezando de antiguas candilejas.
a la luz vaga, en la perdida pista
Y al natural, sin lienzo ni diseño,
alegre copio mi sencillo sueño.

Meter: iambic
A la muerte del Cuaro Enrico, Rey de Francia
by Quevedo

No llegó a tanta envidia de los hados,
ni bastó para tanto fuerza alguna;
temió quejas del mundo la Fortuna;
vio sus atrevimientos respetados.
Y veisle: yace en mármoles helados
(así lo quiere Dios) el que ninguna
diestra temió debajo de la luna;
el que armó con su pecho sus soldados.
La cana edad le perdonó piadosa;
la flaca enfermedad le guardó vida
con que buscar pudiera honrosa muerte.
Todo lo malogró mano alevosa,
quitando al mundo el miedo en una herida,
desmintiendo promesas a su suerte.

Meter: polymetric
301. Sám o sobě.
by Matěj Josef Sychra

Pegasus můj postonává, heká, líná;
Poskočí sy, dejte mi jen hojně vína.
Lepšího snad není pro něj obroku;
Mámli v hlavě, hned se dává do skoku.
Shledáte, že škaredou tu vlastnost mívá,
Že sy lehne, mámli jenom k pití piva.
Zprosté vody nepřítel jest ouhlavní,
A tuť jako starý střep má lyra zní.
Mámli tedy příjemného něco hráti,
Musýte mi pilně vína nalévati.

Meter: trochaic
Společenské. (VI.)
by Karel Maria Drahotín Villani

Pěj, vojíne, pěj!
Smrti v tvář se směj!
Kdo neumí zazpívati,
Neumí též bojovati;
Protož vždy jen pěj,
Smrti v tvář se směj!
Pějme bratří, pějme,
Smrti v tvář se smějme!
Směj se, reku, směj!
Dívky v lásce měj!
Neb kdo neumí se smáti,
Neumí též milovati;
Protož jen se směj,
Dívky v lásce měj!
Smějme se – ba smějme,
Dívky v lásce mějme!
Hrej, vojíne, hrej!
Nikdy nezoufej!
Kdo neumí řádně hráti,
Neumí též v bitvě státi;
Protož reku hrej,
Nikdy nezoufej!
Řádně bratří hrejme,
Nikdy nezoufejme!
Klej, vojíne, klej,
Pardon nedávej!
Kdo neumí notně klíti,
Nedovede zvítěziti;
Klej, vojíne, klej,
Pardon nedávej!
Notně bratří klejme,
Pardon nedávejme!
Znej svou sílu, znej!
V čas ji znáti dej!
Neb kdo nezná sílu svoji,
Nedobude slávy v boji;
Znej svou sílu, znej,
V čas ji znáti dej!
Sílu svou my znejme,
V čas ji znáti dejme!
Přej si, reku, přej,
Dívky zulíbej!
Komu milá jesti Sláva,
Rád Slovankám ústky dává;
Přej si, reku, přej,
Češky zulíbej!
Přejme sobě – přejme,
Češky zulíbejme!!

Meter: trochaic
Láska.
by Antal Stašek

Před věky v světle vlnivém
na trůně seděl nebes pán;
pod ním se peklo šklebilo,
vířivý odbojníkův stan;
kol kolem ale andělé
velebný pěli slávy zpěv,
zářili blahem, pohodou,
v spanilý zříce světů zjev.
Pán ale neslyše jich seděl,
zadumán do prostorů hleděl.
„Uprostřed ďáblův, andělův
schází mi ducha mého květ;
v mysli mi tane lepý tvor,
jenž by byl všehomíra střed,
svět i mne v sobě zrcadlil,
s nebem i peklem v nitru svém,
anděl i ďábel v jeden čas,
v duši své různých citů tem –
bouře i klid na jednom trůně,
bez konce touha v jeho lůně.“
Rozdělil na dvě polovy
myšlenky svoje nebes pán,
a z prvé muže učinil,
z druhé však ženě sdělal stan,
oběma v nitro srdce vdech,
bez konce vášeň zázračnou,
tak že se věčně hledají,
toužení svoje láskou zvou,
která v nich světlým žárem plane,
aneb zas něhou květů vane.
A když se obě polovy
ve světa víru naleznou,
a se jak mladí bohové
obejmou silou zázračnou,
závistí peklo zardí se,
andělé v nebi smutni jsou,
že jim též lásky nepřáno
s velebné vášně lepou hrou.
Na trůně pán však hrdě sedí,
s veselou tváří na zem hledí.

Meter: iambic
VÁNOČNÍ SONET.
by Jaroslav Kvapil

Ó Alleluja, nebe otvírá se
a k zemi svítí něhou nejvyšší,
zpěv andělů zní do chorálů zase –
ó požehnaný, kdo jej uslyší!
V sníh kanou hvězdy, planou v jitřní kráse,
a hroby jihnou v stínu cypřiší,
Ty přes ně kráčíš vítězný a v jase,
ó narozený z ženy Ježíši.
Čím dovede být lidským srdcím žena,
v Tvém zrození svět chápe, Ježíši,
když pod Tvou nohou v sněhu kvetou růže.
A v milující srdce přeblažená
jak balsám dýší vůní nejvyšší –
ó požehnaný, kdo ji cítit může!

Meter: iambic
Poemas del mar – II
by Tomás Morales

La taberna del muelle tiene mis atracciones
en esta silenciosa hora crepuscular
Yo amo los juramentos de la conversaciones,
y el humo de las pipas de los hombres de mar.
Es tarde de domingo, esta
                     sencilla gente
la fiesta del descanso tradicional celebra;
son viejos marineros que apuran lentamente,
pensativos y graves, sus copas de ginebra
Uno muy viejo cuenta su historia: de grumete
hizo su primer viaje el año treinta y siete,
en un patache blanco, fletado en Singapur.
Y, contemplando el humo,
                     relata conmovido
un cuento de piratas, de fijo sucedido
en las lejanas costas de América del Sur

Meter: anapestic
ZVĚDAVÝM.
by Leo Karmín

Zajisté, že mnohý čtenář hádá,
když čte moji sloku prostou:
kdo as tyto verše tady skládá,
v čí as hlavě ony rostou,
čí as ruka verše tyto píše,
zda by nemohla nám více dát,
proč z nich resignace dýše
a proč nedovede se v nich smát?
Příteli můj, nelámej si hlavu,
kdo že ti zde písně pěje,
je to jeden z těch velikých davů,
pod jichž krokem svět se chvěje,
v jejichž středu snad ty stojíš též,
je to zbůjník, rudý rebel,
jemuž Sudby neúprosný kněz
trpký úděl předpověděl.
Je to jedno z těch umdlených dětí,
jež se žitím tiše plouží,
kterým nelze záviděti,
které však přec stále touží,
které neznámým čím’s zakřiknuti
nederou se nikdy do předu
a když k úsměvu se nutí,
slzy uzříš v jejich pohledu.
Je to jedna z těch zlomených duší,
které žití vše již dali,
avšak osud stále do nich buší,
rve i jejich ideály,
a když jednou usměje se na ně,
draze musí za to pykati –
stokrát kletbu sešle na jich skráně,
nežli klidu svit jim opět navrátí.
Je to stařec mladý, který znaven
a utýrán žitím, padá,
který, co má, dá vám darem,
aniž pro sebe co’s žádá –.
A co jiného mi říci zbývá,
abych mohl vám vyhověti?
Moje já se tady na vás dívá
a víc nechtějte ani věděti.

Meter: trochaic
Sin esperanza
by Manuel del Palacio

Como van hacia el mar precipitadas
las aguas del torrente rumorosas,
atropellando las humildes rosas
que a su cauce crecieron asomadas,
así mi corazón y mis miradas
fueron, amante aquel y estas ansiosas,
al mar que les copiaron engañosas
tus pupilas profundas y rasgadas
Hoy, bebiendo en sus olas la amargura,
por sus fieras corrientes absorbida
navega el alma en la tiniebla oscura,
sin que le den consuelo en su caída
la inocencia, la paz y la ventura,
que atropelló el torrente de mi vida

Meter: polymetric