V.
by Svatopluk Čech

Podivně se drahé klíče skvějí
v čele krámku pestrou vetešinou;
kolemjdoucí diví se a smějí,
hlavou zavrtí a – krámek minou.
Posléz učenec tu stanul maně.
Brejle vyňal z nekonečných šosů,
očistil je šátkem, dechnuv na ně,
zasnoubil je tenounkému nosu.
Utkvěl pohledem na zboží zlatém,
hladě tabatěrku zadumaně,
až pak šňup’ si, klíče koupil s chvatem –
blažen vetešník mnul za ním dlaně.
A kněz vědy ve svatyni svojí
klíče ohledává líc a ruby.
Hle, jak zlatá křidélka se pojí
překrásnou tu prací v divné zuby!
A jak hledí na útvary sličné,
zvolna v duchu bádajícím svitá,
z šera věků sídlo nebetyčné
věží zlatých zástupem se kmitá.
Rozletá se brány čarokrása,
jeví komnat stříbroskvělých řadu...
Vzkočil učenec a mocně jásá:
„Mám vás, mám vás, klíče Vyšehradu!“
Uchopil se péra v divém spěchu;
ve světnici dusné shrben sedě
ve dne v noci píše bez oddechu,
archů kůpa roste vůčihledě.
Nadarmo máj vonný v okno dýše,
k potulce jej vábí zkvetlým luhem:
učenec jen sedí, zkoumá, píše;
pouze havran učený mu druhem.
Druh ten ponurý své mívá sídlo
na rameni jeho; na leb lysý
ukládá mu družně temné křídlo
a své skřeky v péra skřipot mísí.
Píše učenec o světa vzniku,
o bramánských Védách, Kingech čínských,
o významu řeckých dramatiků,
o kommentárech alexandrinských.
Píše o „trigorce“, o „kurhanu“,
o Svarohu, pluku Igorevě,
o nosovkách dávných Polabanů,
o „vítězi“, o „věhlasné děvě“.
Dokazuje pak, že ode dávna
ke klíči vždy zámek jakýs patří,
se zámkem pak uzavěrka správná
dvéře nějaké a stavbu bratří.
A jak Owen z jedné drobné kosti
živočicha neznámého zbádal,
tak můj rek ohromnou učeností
z klíčů dávný Vyšehrad si spřádal.
Jako kejklíř soukal z této špetky
nekonečné pásmo pestrých bohů,
rozkvět vědecký za časů Tetky,
vzácnou krásu Krokovského slohu.
„Tak hle! žili naši předci slavní –“
končil autor s vlasteneckým plesem –
„za časů, kdy Germánové dávní
v kožích volských toulali se lesem. –“
Vyšla kniha přenesmírné váhy,
čtěna, hltána ve shonu chvatném,
v druhém vydání se tiskla záhy
a pak pro lid na papíře špatném,
naposledy skvostně pro salony,
při ní čarokrásné ilustrace,
vazba umělecká, drahé spony –
pravý triumf domácí to práce!
Rozlilo se po Čechii celé
článků, přednášek a rozprav moře;
poëtičtí páni učitelé
usedali na křídlaté oře,
o Krokových klíčích básně pěli
utěšené, čisté, vlastenecké,
na perutích orlích povznášeli
v ideálů říši duše dětské.
Slavověncem hojných důstojenství
učencova zaskvěla se hlava;
hrnuly se pocty, čestná členství
a řád z Rusi světce Stanislava.
Leč had závisti se vypjal brzy:
povstal odpůrce a pamflet vydal,
nález popíral v něm rýpal drzý,
na původce mrzkou hanu kydal.
Dávný Vyšehrad – prý učí věda –
vystavěn byl drvem blízkých borů
a vchod jeho zavíral se leda
na petlici nebo na závoru.
Umlčen byl ovšem vlasti škůdce,
ale vstali jiní; rozeštvány
lidu mysli ve sběsilé půtce
Klíčiánů s Antiklíčiány.
Veselo tu bylo, jak se sluší:
Taká věc vždy bývá soustem božským
pro každičkou ryzí českou duši
od Šumavy k horám krkonošským.
Každé péro klálo v jizlivosti
jako dýka jedem napuštěná,
vlasy navzájem si rvali prostí,
vzdělanci pak česť a dobrá jmena.
Zvláště pro venkovská naše města,
v nichžto leckdy za korouhev strany
z nouze slouží purkmistrova vesta,
byly klíče nález převítaný.
Pro klíče teď válka hrůzná vřela
v hostincích i při kavárních stolcích,
pro klíče si rozbíjeli čela
v besedách a ve zábavních spolcích.
Až hlas jeden zahřměl do té vřavy:
Volte komissí, ať řádně zbádá
prožluklé ty klíče, jsou-li pravy –
tak jen ukončí se mrzká váda.
Slavnou vážnosť v obrejlených zracích,
do tichého učencova sídla
kommissí se brala v divných fracích –
ale – nastojte! – co tamo shlídla?!
Směsí pestrou naplněna síně:
šaty, knihami a rukopisy,
učenec pak zvedá zespod skříně
tváří bledých potrhané rysy.
Zděšen zírá v okno otevřené,
hrozná myšlenka mu hlavu týčí –:
„Ulétl mi havran – svatý Jene! –
ulétl mi s Krokovými klíči!“
„Ha – ha – havran!“ slavný sbor se diví,
v tísni mrká, šňupe, pleš si hladí;
odpůrci pak divně ústa křiví,
„Ha – ha – havran!“ syčí jako hadi.
Učenec náš smutně hlavu klopí,
po ztracených klíčích vzdychá stále;
bídné žerty z havrana si tropí
lidé zlí, však dobří věří dále.
Já však lotru křídlatému klnu:
Nechť mu v zobák nevletne ni muška,
nechať žízniv mine zdroje vlnu,
ať mu zkrátí život hříšný puška!
Kterak mohli jsme z těch klíčů těžit,
o jich pravosti se krásně příti,
polemických článků spousty věžit,
před Evropou veškerou se skvíti,
chlubit se, že předci naši slavní
zdobili se uměn sterým květem
za časů, kdy Germánové dávní
v kožích volských pobíhali světem...

Meter: trochaic