Otakar BorůvkaO jistém problému minimálním
In: Zdeněk Třešňák (author); Petra Šarmanová (author); Bedřich Půža (author):
Otakar Borůvka. (Czech). Brno: Nadace Universitas Masarykiana v Brně, 1996.
pp. 52--53.
Persistent URL: http://dml.cz/dmlcz/401280

Terms of use:
© Masarykova univerzita
Institute of Mathematics of the Academy of Sciences of the Czech Republic provides
access to digitized documents strictly for personal use. Each copy of any part of thisdocument must contain these Terms of use.
This paper has been digitized, optimized for electronic deliveryand stamped with digital signature within the project DML-CZ:The Czech Digital Mathematics Library http://project.dml.cz

Nepopírám ovšem, že mě taková práce dost vyčerpávala, a takjsem jednou dokonce měl chuť využít příležitosti a osamostatnit se jin­de. Koncem roku 1925 vyšel v odborném tisku konkurz na místo pro­fesora matematiky na univerzitě v Záhřebu. Jak už jsem jednou řekl,odvaha mi nikdy nechyběla, a tak jsem se přihlásil. Bylo mi dvacetšest let, měl jsem publikovány čtyři vědecké práce, jenže ...
Profesor Čech byl velmi spokojen a ocenil mě podle svého způso­bu - v roce 1926 až 1927 mi umožnil roční pobyt u profesora Cartanav Paříži.

O jistém problému minimálním
V té době, tedy nějak na přelomu let 1925 - 1926, jsem se sezná­
mil s pracovníkem Západomoravských elektráren, jistým JindřichemSaxelem. Byl to absolvent průmyslovky, ale velmi nadaný a pracovi­tý člověk. Chci uvést jeho jméno, zejména abych vzdal čest jeho pa­
mátce - byl v době stanného práva popraven nacisty v Brně v Kounicových kolejích, jakožto člověk židovského původu.
A právě tento Jindřich Saxel mě jednou požádal, abych mu po­
kud možno pomohl vyřešit problém, kterým se právě zabýval. Bylo
to v době, kdy na jižní a západní Moravě měla probíhat elektrifikace.
V podstatě šlo o problém, kudy a jak vést trasu, která měla spojovatněkolik desítek obcí v oblasti Moravy, aby byla co nejkratší, a tím po­chopitelně i nejúspornější.
Samozřejmě, spojení, která by vyhovovala, bylo mnoho - až pří­liš mnoho, jenže právě proto šlo o výběr i z důvodů úspory materiá­lu, zmenšení ztrát energie při nejkratším spojení a tak dále a tak dá­
le. Byl to praktický problém, problém, který měl sloužit praxi - a tadyjsem před sebou měl opět příklad profesora Matyáše Lercha, který bylpři řešení praktických problémů a provádění numerických výpočtů proprůmyslové podniky velmi aktivní.
52Takže jsem se do toho pustil s velkou chutí a nakonec jsem vševyřešil k plné spokojenosti. Pochopitelně jsem si byl vědom, že ne­šlo o maličkost, ale teprve mnohem později se ukázalo, že vlastně šloo pionýrsky výkon v matematice. Dnes bychom takový problém přiřa­dili do teorie grafů, která je značně rozšířená, a má v praxi časté použi­tí a bez její aplikace se nelze mnohdy obejít, ale tehdy ještě tato teorievůbec neexistovala.
Prostě jsem si vymyslel metodu, která odpovídala potřebám řešeníúkolu, a podle ní jsem postupoval.
Význam mé práce se snad dá dokumentovat i tím, že mnohempozději vyšla v Americe velmi důkladná publikace, která se zabývá
pouze řešením priority tohoto problému. Problém sám bývá uváděnv knihách o grafech sice s příslušnou historií, ale někdy pod jinýmijmény, protože byl po mně ještě řešen a z neznalosti literatury a autorůbyl uznáván za problém, který před nimi nikdo neřešil.
Moje řešení už ale vyšlo v češtině v roce 1926, formulace a řešeníproblému, i když bez důkazů, bylo uvedeno i v němčině, a tím se do­stala do světa.
Při vší skromnosti si myslím, že tato moje práce stojí za vzpomín­
ku, a jistě to uznávají i jiní, protože - třebaže jsem za svůj život napsal
mnoho vědeckých prací - tato se v literatuře nejčastěji cituje.
Tenkrát jsem byl ovšem do značné míry uspokojen výsledkem své
práce ... a čekala na mne Paříž!

53