Akira SATO
Pastorul Primei Biserici Baptiste din FUKUSHIMA

Jurnalul Unui Pastor Evacuat

1

2

Akira SATO
Pastorul Primei Biserici Baptiste din FUKUSHIMA

Jurnalul Unui Pastor Evacuat
Traducere din limba … de către …

Casa de Editură DOKIA
Cluj-Napoca, 20153

Fukushima Prima Biserica Baptista- jurnalul unuipastor evacuat
Raportul este de la Pastor Akira Sato, pastorul Primei
Biserici Baptiste din Fukushima, în apropiere de Fukushima
Daiichi Nuclear Power Plant. Rugați-vă pentru această
congregație.
(Tradus si publicat cu permisiune)
Ce am vazut in cutemur
Rev.Akira Sator, Pastor al Primei Biserici Baptiste din
Fukushima

4

Introducere
Numele meu este Akira Sato si sunt pastorul Primei
Biserici Baptiste. Biserica mea are trei capele pe o raza de 5 km
de Prima Centrala Nucleara Fukushima si a patra este la 20 km
departare care a fost inundata in timpul tsunamiului. Caileferate au fost maturate de valuri de 15 metri, nivelul stazilor s-a
ridicat si s-au format gauri. Casele vechi din jurul bisericii s-au
surpat. Un cutremur atat de putenic are loc doar odata intr-omie de ani. Biserica noastră a fost plantata de către misionarii
americani în urmă cu peste 60 de ani, imediat după al doilearăzboi mondial. Timp de 30 de ani biserica a fost condusa deun pastor japonez. Era un timp in care exista multa saracie.
Uneori erau doar 3 oameni care participau la serviciile divine.
In orice caz, Dumnezeu a condus si a folosit aceasta biserica
pentru Imparatia Lui, iar biserica a trecut prin multe incercari si
timpuri grele. Eu am ajuns acum 30 de ani, la varsta de 25 ani.
Sunt foarte multumitor pentru tot suportul vostru din 11
Martie 2011. Coasta de nord a Japoniei de langa Oceanul
Pacific avea cateva biserici ce aveau in jur de 15 membri.
Cutremurul si tsunamiul au lovit foarte puternic aceste biserici
si au trecut prin multe dficultati. Unii pastori au parasit
misiunea. Unele biserici s-au inchis. Un pastor
plangea ,,Doamne de ce incerci sa distrugi bisericile noastre
care au trecut prin atatea incercari?``. Niciodata nu mi-am
imaginat ca atat de multa atentie va fi indreptata catre partea denord a Japoniei sau ca vor fi atatea rugaciuni inaltate pentru noi
din intreaga lume.Cred ca Dumnezeu face ceva nou. 1 Petru
4:12-13 Preaiubitilor, nu va mirati de incercarea de foc din
mijlocul vostru, care a venit peste voi ca sa va incerce, ca deceva ciudat care a dat peste voi; dimpotriva, bucurati-va,
intrucat aveti parte de patimile lui Hristos, ca sa va bucurati si
sa va inveseliti si la aratarea slavei Lui. In martie 11 in ziua
5

cand cutremurul extraordinar de puternic a lovit, plangeam si
incercam sa sun membrii bisericii prin telefon, dar semnalul era
foarte slab. Primii 10 au fost gasiti in viata, apoi 30, 70 si 150.
Sotia mea si eu ne miram ca nici unul nu il blamau pe
Dumnezeu sau il intrebau ce au facut ca sa merite aceste lucruri.
Daca accidentele de la centrala nucleara nu s-ar fi intamplat,
ne-am fi intors acasa si ne-am fi reparat casele si orasele. Am fi
putut salva victimele de sub moloz dupa cutremur. Oricumurmătoarele zile sirenele s-au oprit si la fel raidurile aeriene si
autoritatile au ordonat evacuarea. 70 000 oameni au fostevacuati in acea zi din 20 000 case. Chiar si acum un total de
150 000 oameni (90 000 cu prefectura Fukushima si 60 000 dinafara ei) traiesc in locuinte temporare, neavand posibilitatea dea se intoarce la casele lor. Membrii bisericii mele aumarturisit ,,Am fost lovit de tsunami.`` ``Conduceam masina si
valurile tsunamiului m-au urmarit.`` ``O ambulanta m-a dus laspital unde am avut o operatie de urgenta pe inima. Apoi au
avut loc accidentele de la centrala nucleara. Am scapat cu
viata.`` Toti ziceau ca Dumnezeu i-a salvat. Ca pastor vreau sa
le zic ,,dragi iubiti`` ca Petru, dar realizez ca Dumnezeu i-a
iubit inainte, in timpul si dupa dezastru. Imi amintesc inadancul sufletului ca noi suntem iubiti de Dumnezeu. Aceste
cuvinte din Scriptura sunt in adancul sufletului.
Acum, asa vorbeste Domnul care te-a facut, Iacove, si
Cel ce te-a intocmit, Israele! "Nu te teme de nimic, caci Eu teizbavesc, te chem pe nume: esti al Meu.
Daca vei trece prin ape, Eu voi fi cu tine; si raurile nu
te vor ineca; daca vei merge prin foc, nu te va arde, si flacara
nu te va aprinde``. Isaia 43:1,2
Cum ar trebui sa ne gandim la dezastru? Petru ne spune
sa nu ne miram cand vom trece prin incercari de foc care vor
veni la noi. Nimeni nu si-a imaginat ca valurile tsunamiului vor
veni si ne vor distruge orasele. In zona mea, toate femeile careconduceau masinile, conduceau plangand.
6

Era supranatural. Dar am gasit multe binecuvantari.
Domnul nostru statea pe malurile Galileii si poruncea
valurilor sa fie tacute.
El le-a zis oamenilor sa nu le fie frica pentru ca El era
cu ei. Aceasta lume cu intreaga creatie, asteapta venirea
Creatorului si Salvatorului nostru.Romani 8-18-23
Eu socotesc că suferinţele din vremea de acum nu suntvrednice să fie puse alături cu slava viitoare, care are să fie
descoperită faţă de noi.
De asemenea, şi firea aşteaptă cu o dorinţă înfocată
descoperirea fiilor lui Dumnezeu.
Dar ştim că, până în ziua de azi, toată firea suspină şi
suferă durerile naşterii
Şi nu numai ea, dar şi noi, care avem cele dintâi roade
ale Duhului, suspinăm în noi şi aşteptăm înfierea, adică
răscumpărarea trupului nostru.
Vreau sa va impartasesc cateva binecuvantari pe carele-am experimentat.
Chiar daca am pierdut toate lucrurile materiale- casele
noaste, banii, orase natale si biserici- suntem multumitori
pentru tot ceea ce ne-a fost dat. Dupa ce ne-am intins pe un
carton imens intr-o sala de sport care a fost folosita ca centru
de evacuare, a fost frumos sa putem dormi pe o saltea. Erambucurosi sa avem supa calda in locul painii.
Nu pot sa uit cat de bucuros am fost cand am putut facedus dupa 5 zile. Erau membrii ai bisericii care nu mancasera de3 zile.
Isus le-a zis ucenicilor sa nu aibe bani sau plasa candvor merge in misiune. Noi de asemenea ne-am lasat casele si
am plecat fara nimic. Uitandu-ma in urma , in acesti doi ani sijumatate , toate nevoile ne-au fost indeplinite si existam si azi.
7

Un grup de circa 60 de membri din biserica mea s-au mutat
intr-un centru de adapost condus de misionari germani.
In acest timp am invatat ca nu avem nevoie de multe casa traim. Dumnezeul nostru are grija de pasarile cerului si decrinii de pe camp, cu siguranta are grija si de noi. Simt cum neam intors unde ar trebui sa fim, incetand sa ne mai plangem ca
nu avem asta si aialalta.
Matei 6:25-26
25
De aceea vă spun: Nu* vă îngrijoraţi de viaţa voastră,gândindu-vă ce veţi mânca sau ce veţi bea; nici de trupul vostru,
gândindu-vă cu ce vă veţi îmbrăca. Oare nu este viaţa mai multdecât hrana şi trupul, mai mult decât îmbracamintea?
26Uitaţi-vă la păsările cerului: ele nici nu seamănă, nici
nu seceră şi nici nu strâng nimic în grânare, şi totuşi Tatăl
vostru cel ceresc le hrăneşte. Oare nu sunteţi voi cu mult mai depreţ decât ele?
Suntem aproape de inceput
In orasul meu natal inca este interzis accesul din cauzacontaminarii cu radiatii si inca este ca un oras fantoma.
La o luna dupa dezastru am obtinut permisiunea de a maduce acasa pentru doua ore, imbracat in echipament deprotectie. Era o scena sinistra. Cainii s-au salbaticit si nu se
dadeu la o parte nici cand masinile se apropiau. Vacile pasteau
liber si ne priveau ciudat. Imi amintesc de Isaia 11 unde este
profetit despre lei, miei, vipere si bebelusi ca vor trai in pace
impreuna atunci cand Domnul Isus, va veni ca Salvatorul allumii, nascut din spita Regelui David.
In Genesa Adam si Eva au pacatuit. Ei au fost dati afara
din Eden. Cain si-a ucis fratele, pe Abel. Ei au locuit la est de
Eden. Scena pe care am vazut-o mi-a amintit de acest loc.
Oamenii au construit turnul Babel. M-am intrebat ce imi trebuie
mie ca sa fiu satisfacut? Parea ca orasul meu natal Fukushimatrimitea un mesaj non-verbal lumii.
8

Oamenii sunt interzisi si trebuie sa gandeasca cu capul
limpede. Era ca o avertizare pentru lumea moderna.
Tinutul Bibliei de azi
Nu am visat niciodata ca 60 dintre noi, inclusiv copii si
varstnici vom conduce 700 km in 15 masini fara petrol sau
mancare. Am traversat un munte acoperit cu zapada de 1 metru
si am trait cu mancare din conserve.
Ne-am simtit ca primii crestini din biserica primara din
Fapte 8 care erau fara posesiuni sau protectie in timp ce scapaude persecutie. Ne inchinam in fiecare zi si aveam studiu biblic.
Noua persoane au fost botezate pe drum. Eram ca o biserica
mobila, deschisa 24-7, 365 zile.
Biserica primara din Fapte 8 era o biserica mobila si era
in timpul persecutiei. Israelitii dupa Exod au fost intr-ocalatorie de 40 ani. Cei din exil si-au cautat casa timp de 70 ani,
dorind sa ajunga in Sion. Pentru ca noi nu puteam sa mergem
acasa si pentru ca biserica era inchisa, ne-am continuat calatoria
si am fost fortati sa ne gandim la noi ca la niste calatori pe acest
pamant.
E diaspora sau o farama? Cred ca multi Psalmi si multe
din Plangeri au fost scrise din perspectiva dorului de casa.
Biblia nu e o carte de filosofie. Este viata insasi. Fiind inaceasta calatorie m-am simtit mult mai aproape de lumea din
Biblie.
Profetind credinta
In timpul primului an de viata pe drum, patru membri ai
bisericii au murit si noua au fost botezati. In aceeasi saptamana
in care un membru de 50 ani a murit, o sora din aceeasi zona afost botezata. Cred ca ea a inceput sa se intrebe ce credea intimp ce pamantul se zguduia, cand toata viata a fost in alerta sioamenii isi pierdeau slujbele. O familie de 6 membri a fostbotezata in acelasi timp. Era planificat pentru vara botezul, dar
9s-au simtit presati de timp si s-au botezat mai devreme decat au
planuit.
Un membru al bisericii care lucra la centrala nucleara se
temea pentru viata lui in timp ce mergea la lucru. Ne-am rugat
cu lacrimi ca sa il trimita acasa. Pe un drum umplut cu dureri si
suferinte, am fost martorul rugaciunilor datatoare de credinta.
In aceste zile , cand asteptam rezultatele, am realizat ca
procesul este mult mai important decat rezultatele. Cadem, dar
ne ridicam si mergem din nou. Ne stergem lacrimile. Cand ne
simtim slabi si singuri, altii ne ridica. Dumnezeu vegheaza
asupra noastra tot timpul.
Psalm 119-71 Este spre binele meu că m-ai smerit, ca săînvăţ orânduirile Tale.
Biserica tuturor minunilor
In paragraful din 1 Petru suntem incurajati sa ne
bucuram in suferinti, pentru ca atunci cand suferim, intram insuferintele lui Cristos.
Membrii bisericii mele au fost risipiti in toata Japonia
de la Hokkaido in nord pana in sud in Okinawa. Multecompanii s-au inchis. Scoli si spitale au fost inchise.
Ca pastor am fost stresat ca ambele biserici si orasul
natal au disparut. Dar totusi, biserica mea traia.
Voiam sa ii salvez pe cei care erau in centrele deevacuare dupa cutremur, tsunami si centrala nucleara. Cand am
ajuns la locul de intalnire, dupa cele intamplate am gasit 60 deoameni. Calatoria noastra a inceput in timpul in care nu exista
petrol de cumparat, magazinele erau inchise, nu aveam mancare
sau haine de schimb.
Dar biserica era vie. Cladirile bisericii nu mai existau.
Structura biserici si programul biserciii disparusera. Dar am
tinunt totusi programele de inchinare. Ne-am continuat
calatoria, inghesuiti impreuna. Eram aproape morti, dar nu inca.
10

Biserica era intr-adevar trupul lui Cristos, asa cum Pavel
spune. Bisericile in Japonia par a fi mici. Multe au disparut ca
rezultat al dezastrului. Dar ele traiesc prin invierea lui Hristos.
Efeseni 1-22, 23
El I-a pus totul sub picioare şi L-a dat căpetenie peste
toate lucrurile Bisericii, care este trupul Lui, plinătatea Celui
ce implineşte totul în toţi.
Am invatat de asemenea ca bisericile sunt sarea
pamantului in Japonia chiar cand sunt mici si membrii suntputini. Multe biserici din Japonia s-au ridicat si au lucrat
impreuna ca sa ii ajute pe cei din zonele afectate de dezastru.
Cred ca asta e datorita ospitalitatii biblice.
Am fost surprins sa vad cum oameni care nu erau
crestini au venit la centrele de ajutorare ca sa ofere ajutor. Credca dezastrul a unit crestinii cu cei care nu erau crestini.
Barierere dintre denominatiuni au cazut. Baptisti si
penticostalii au lucrat impreuna.
Trebuie sa mentionez si ajutorul primit de peste mari sitari . Am supraviețuit cu mancare la conserva. Blog-ul meu pesite-ul bisericii (f1church.com) a fost citit în șase limbi și la un
moment dat a avut 200.000 de vizualizari pe zi. Presa de peste
hotare a venit si ne-a luat interviu, precum și cea din Japonia.
Sper ca mult mai multi oameni vor vizita blog-ul meu.
Sunt recunoscător pentru tot sprijinul și rugăciunile dela frații și surorile din întreaga lume. M-am simtit ca in era
moderna a Imparatiei lui Dumnezeu, intr-o arca pe internet.
[Misiune]La început ma găseam gândindu-ma, "De ce trebuie sătrec prin aceste greutăți? Oare biserica mea va fi distrusa inacest mod? "N-am putut înțelege deloc. Dar apoi, gandindu-ma11

ca biserica noastra a fost cea mai apropiata de centrala nuclearaam început să cred că Dumnezeu poate ca ne oferea o misiune.
Am auzit că în mass-media străina, se vorbea de faptul caoamenii japonezi au fost caracterizati ca fiind rabdatori si cred
ca acest lucru e adevarat. Biserica mea a fost aleasa sa treacaprin aceasta situatie si sa fie restaurata.
Acesta biserica a început acum 65 ani fiind plantata decătre un cuplu tânăr misionar din America. Soția sa a murit și sia fost ingropata in Japonia. Apoi o centrală nucleară cu unnume foarte similar cu al nostru (Fukushima Unu) a fost
construita. A fost doar o coincidență?
După dezastrul sotia mea a pierdut simțul gustului si al
culorii. Ea a avut același vis timp de 30 de ani cum membrii
bisericii călătoreau într-un autobuz. Asta s-a indeplinit. A fostun deja-vu de la Dumnezeu? A incercat El sa ne pregateasca
prin vis? Eu cred că mergem pe calea pe care Dumnezeupregătit pentru noi, o cale istorică după dezastru.
Aș dori să închei cu propria mea mărturie. Dupădezastrul centralei nucleare de la miezul nopții, in data de 15
martie 2011, impreuna cu soția mea și am condus mașina
noastră încărcata cu diverse lucruri ce ne erau necesare. Am
condus noaptea spre Fukushima cu atenție încercand sa evitam
fisurile și denivelarile de pe drum. M-am temut că s-ar putea sănu ne mai întoarcem în viață. În zori, fiica mea a trimis une-mail. Ea a spus, "Tată, la centrala nucleară a avut loc un
accident. Fiți atenți atunci când vă deplasați prin Fukushima.
Încurajeaza-ti oamenii. Eu cred că ai devenit un pastor pentru ovreme ca aceasta. "Am plâns. La fel și soția mea. Am decis să incetez sa
mai intreb de de ce acest lucru mi s-a întâmplat. M-am născut
12

pentru asta, am fost născut pentru data de 11 martie. Călătoria afost ca un roller coaster. Inima mea era ranita. Imediat am
vorbit cu cei de la autoritățile locale, precum și cu cele de la
nivel național. Am propus proiecte de construcție pentru
biserica mea si un bloc de apartamente pentru membrii bisericii.
Am cautat locuri de muncă pentru ei si locuri de locuit. Mi-am
amintit de cuvintele Esterei care s-a ridicat pentru a salva
poporul. (Estera 4:14)
Dumnezeu cu siguranță ne-a condus cu un stâlp de foc
și de nor așa cum a făcut cu poporul Său, după Exod. Nu am
nici un regret. Ultimii doi ani și jumătate s-au simțit ca zece.
Sunt foarte recunoscător pentru tot sprijinul dumneavoastră.
Multumesc tuturor de ajutor, noua noastra clădire abisericii, conceputa ca o pasăre pe cale de a zbura acasă, a fost
finalizata în mai si este la 60 km sud de orașul meu natal.
Rugați-vă sa nu renunțam. Următorul pasaj din Scriptura esteadevărat.
Domnul este Păstorul meu: nu voi duce lipsă de nimic
El mă paşte în* păşuni verzi şi mă duce la ape deodihnă;îmi înviorează sufletul şi mă povăţuieşte pe cărări drepte
din pricina Numelui Său.
Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu
mă tem de niciun rău, căci Tu eşti cu mine. Toiagul şi nuiaua
Ta mă mângâie.
Tu îmi întinzi masa în faţa potrivnicilor mei, îmi ungi
capul cu untdelemn şi paharul meu este plin de dă peste el.
Da, fericirea şi îndurarea mă vor însoţi în toate zilelevieţii mele şi voi locui în Casa Domnului până la sfârşitul
zilelor mele.
Psalm 23 1-6
13

13 martie - Raport 1
Raportul de evacuare prin Pastor Akira Satoh
Dragi membri ai bisericii și pastori,Lăudați Numele Domnului. Apreciez cu adevărat toaterugăciunile și gândurile voastre pentru noi.
Pe 11 martie, când cutremurul a lovit, am fost în Chiba
pentru a participa la ceremonia de începere a Universitatii
Crestine din Tokyo. Sunt inca in Chiba, din cauza condițiilor
grele de pe drum și a lipsei de benzină. Am încercat să
contactez membrii bisericii care au fost afectati de cutremur,
precum și cu Rev. Masashi Sato, sa aflu cum se descurcă.
Acest lucru a fost un triplu dezastru. Din cauzacutremurului, unele case ale membrilor au fost partial distruse.
Încă nu am putut să intru în contact cu familiile care locuiesc în
apropiere de plajă. Statia JR Tomioka a fost distrusa de tsunami.
Orașul a fost complet distrus. Ați auzit deja de accidentul de la
prima centrala nucleara de la Fukushima. Toți locuitorii au fostnevoiți să fie evacuati iar membrii bisericii mele au fost nevoiti
sa ia un autobuz pentru a merge la sali de sport sau scoli,
separati si fara a avea nimic la ei. Mi-a fost greu sa aflu cum se
descurcă. Am auzit că nu au fost suficiente pături pentru toată
lumea, iar unii nu au putut dormi toată noaptea, pentru că era
frig în adăpost. În unele adăposturi, au fost distibuite apă si
mâncare pe tot parcursul zilei. Sunt foarte îngrijorat pentru
fratele Suenaga, în vârstă de 95 de ani, care a fost într-un spitaldin cauza pneumoniei si a fost nevoit să părăsească spitalul dincauza evacuarii. Există, de asemenea, oameni care au oasele
rupte, care au nevoie de dializa, cu copii mici sau copii cu
dizabilități ...Am auzit că Onigiri (bile de orez) au fost
distribuite cate una de 3 ori pe zi. Cu toate acestea, eu numa pot
opri din a ma ingrijora pentru cei care sunt în vârstă și bolnavi.
Ei sunt foarte extenuati. Rugati-va fierbinte pentru ei. În plus,
cea mai mare cerere mea rugăciune este sa nu mai fie nici o14

scurgere de radiații. Cel mai rău scenariu posibil ar fi caoamenii nu ar putea să se întoarcă în oraș și casele lor, și că
biserica va fi închisă și misiunea în această regiune se va
termina. Rugați-vă ca acest lucru sa nu se întâmple. Rugați-vă
ca oamenii să poată să se întoarcă în oraș și ușile bisericii sa fie
deschise din nou și sa putem sa Il Laudam pe Dumnezeu si sa
ne inchinam Lui. Serviciu de astăzi a fost anulat, precum și unserviciu de botez și un serviciu de logodna, care a fostplanificat pentru azi. Nu am nici o idee pentru cât timp membrii
bisericii trebuie să rătăcească fiind în imposibilitatea de amerge acasă ... Mă simt deprimat să mă gândesc la asta. Cu
toate acestea, eu cred și mărturisesc că Dumnezeul nostru e
atotputernic și Domn al istoriei care domnește peste tot,
inclusiv peste natura si va crea o noua etapa a misiunii si El neva conduce. Rev. Keiichi Mori a solicitat rugăciune în urma
apelului meu telefonic din această dimineață. Chiar apreciez.
Mai mult de 10 oameni s-au mutat de la un adăpost la Capela
Aizu . Ei vor rămâne acolo. Sunt foarte recunoscător pentru
asta. Alții vor trebui să rămână în adăposturile unde sunt acum.
Mulți oameni au oferit ajutor și chiar au donat. Sunt atât derecunoscător. Biserica a fost închisă și nu se mai poate merge
în oraș, dar dacă ați putea utiliza numărul de cont aș aprecia
foarte mult. (Pentru a trimite prin poștă, numărul de cont este
Koriyama 1-2199 Fukushima First Bible Baptist Church)
Mesajul meu de duminica trecută a fost intitulat"Ezechia, o rugăciune urgentă,”. Când urma sa fie distrusa
Asiria, Ezechia s-a imbracat in sac, s-a rugat, și l-a rugat pe
profetul Isaia sa se roage pentu ca se confruntau cu o situatie deviata si de moarte a națiunii. Atunci, regele Asiriei s-a întors la
Ninive și a fost ucis de propriul fiu. Înainte ca Ezechia sa afle,
criza a trecuse deja ...Ne-am amintit că Dumnezeul istoriei
lucrează într-un mod minunat. Niciodată nu am crezut că voi
solicita o rugăciune urgentă ca Ezechia și că vom fi risipiti in15

diferite adăposturi, ca vom citi Cuvântul oriunde am locui.Din
nou, cu umilinta va cer sa va rugati ca biserica noastra sa
supravietuiasca si ca misiunea sa nu fie oprita, sa ne ridicam
din nou si ca scurgerile de radiatii sa se opreasca.
Am nevoie de rugaciunile voastre.
14 martie - Raport 2
Am contactat 150 de membri ai bisericii și acestea suntin siguranta. Aleluia! O soră mi-a spus ca valurile s-au apropiat
de ea, dar ea a putut să înoate în siguranță. Ochii mei se umplu
de lacrimi in timp ce eu sun membrii de la un telefon public –pe
inca cincizeci sau șaizeci trebuie să ii mai contactez.mAșa cum
am sosit în Yonezawa si am cumpărat destul de puține
materiale. Am auzit alți cumpărători spunand "El este decumpara din cauza ca e panicat", dar nu am chef sa ma apar.
Autobuzele ne-au dus la centrele de salvare. Unul dintre ele
este destul de confortabil cu izvoare termale in apropiere și
magazine.. Un alt loc nu are incalzire si are foarte putina
mancare. Pentru a ne proteja de frig, am cumpărat mai multe
perechi de șosete groase. La un magazin de telefoane mobile,
am cerut un încărcător și cabluri suplimentare. Ei ne-au spus
cuvinte de încurajare si am fost impresionati Cand aud ca vin
echipe de salavare din stainatate sunt miscat pana la lacrimi.
Pentru a evita aglomerarea vom pleca in doua ore, dupa miezul
noptii.
16 martie - Raport 3Călătorind cu două camioane ne-am oprit la cateva
magazine pe la ora 1 AM pe 15 martie și am cumpărat tot ce afost acolo. Am ajuns la o biserică din Aizu la ora 11 dupa 10
ore cu mașina de la Chiba. Ne vom adăposti aici pentru ovreme. Aproximativ o treime din cei 60 de membri ai bisericii
noastre trăiesc aproape de centrala de la Fukushima. Au trebuit
să treacă prin controale pentru radiații, așa că ne-am adunat
după-amiaza pentru un timp de închinare. Auzeam oameni
16

plangand in hohote și mi-am dat seama ca au trecut prin
greutăți. Seara m-am dus la un bazin din apropiere ce avea apa
fierbinte. Ce ușurare să ne putem scufunda in apa după cinci
zile! Oamenii sunt atât de bucurosi sa se vada unul pe altul,
ceea ce m-a condus din nou la lacrimi. Viața noastră de nomada început. Când l-am întrebat oamenii unde isi usuca rufele,răspunsul lor a fost că nu au fost haine pe care să spele. Tot cepoarta este tot ceea au. Acum trebuie să găsim benzină și un
loc unde să stam. Șaizeci dintre noi s-au decis să se mute la
nord la Yamagata în speranța ca vor putea să rămână acolo mai
mult. Nimic nu este clar pentru noi . Vom fi în stare să neîntoarcem acasă? Dacă da, cât timp va dura? Vom fi vreodată înstare să ne închinam în biserica noastră din nou sau va fi pur și
simplu abandonat tot orașul? Asemenea israeliților în deșert, tot
ce putem face este să urmam pe Dumnezeu ca El ne conduce cu
stâlpi de foc și nori.
Îmi ridic ochii spre munţi… De unde-mi va veni
ajutorul?
Ajutorul îmi vine de la Domnul, care a făcut cerurile şipământul.
Da, El nu va îngădui să ţi se clatine piciorul; Cel ce tepăzeşte nu va dormita.
Iată că nu dormitează, nici nu doarme Cel ce păzeşte pe
Israel.
Domnul este Păzitorul tău, Domnul este umbra ta pemâna ta cea dreaptă.
De aceea nu te va bate soarele ziua, nici luna noaptea.

Domnul te va păzi de orice rău, îţi va păzi sufletul.
17

Domnul te va păzi la plecare şi la venire, de acum şipână în veac.
Psalm 121.
18 martie - Raport 4
Mă simt susținut de rugăciunile prietenilor noștri. In
timp ce ascult oamenili de aici văd că fiecare a trecut prin foc șiprin tsunami. Un membru al bisericii pentru care am fost foarte
preocupat m-a contactat ieri. El a avut un atac de cord, imediatdupă cutremur. Dacă el nu ar fi avut o interventie chirurgicalade urgenta 30 minute mai târziu, el ar fi murit. Era foarte
recunoscător lui Dumnezeu ca l-a salvat.
O femeie a scăpat de moarte stând în scaunul colegei ei
la locul de muncă. Mai târziu, în timp ce conducea, drumurile
au fost afectate de lichefiere. Multe masini au fost blocate pe
drum. Ea a ajuns la un centru de salvare și apoi a mers la un alt
centru. Acum, ea locuiește cu rudele.
Cel mai miraculos lucru pentru mine este că niciodată
nu mi se pun întrebări de genul "De ce Dumnezeu permite acest
lucru?" sau "Nu pot să cred în Dumnezeu. Nu este Dumnezeu.``
Din cei 160 de membrii cu care am vorbit, toti spun ca"Dumnezeu este mare. Vreau sa ma incred in El si sa
continui sa merg impreuna cu El.`` Raman uimit de credinta lor
puternica in Dumnezeu.
Ieri, trei dintre cei care sunt cu noi s-au rugat pentru a-L
primi pe Isus în inimile lor. Aleluia!
Două zile în urmă, când ne mutam de la Fukushima la
Yamagata, unii au decis să rămână cu prietenii și familia lor.
Încă o dată, am fost emoționat până la lacrimi, temându-ma cas-ar putea să nu mai vedem. Este foarte trist să spun la revedere
membrilor familiei lui Dumnezeu.
18

Ieri un total de 12 de masini au condus printr-un viscol
la următorul locul. Intreaga bisericia de aici din Yonezawa eacoperita cu zăpadă. În vreme ce afara era extrem de rece,
membrii bisericii ne-a primit cu Udon fierbinte. Am mâncat oportie de orez încercând să nu plâng. "Doamne, fă inimile
noastre albe ca zăpada care ne înconjoară."Vom deveni oameni din diaspora? Vom fi conduși la oviață stabilă? Ceea ce este evident este că Dumnezeu scutura
totul prin aceste evenimente extraordinare. Unii oameni Il
primesc pe Domnul Isus fără nici o intrebare. Altii se pocăiesc
si spun ca credința lor în Dumnezeu pana acum a fost pasiva. Ei
spun că ceea ce ne trebuie ca ființe umane este de fapt foartepuțin. Nu avem cu adevărat nevoie de multe posesiuni
materiale. Domnul ne incearca pe fiecare, lucrand adanc insufletele noastre. Este oare o noua frontiera pe care Dumnezeu
ne-o deschide dupa exod?
19 martie - Raport 5
Ziua a 3 în Yonezawa. Sunt recunoscător pentrurugăciunile și sprijinul fraților și surorilor noastre. Oamenii dinjurul meu spun că au plecat de acasă crezând că vor fi plecati
doar pentru o oră sau două. Ei literalmente nu au nimic cu ei.
Frați și surori ne aduc alimente și îmbrăcăminte din toată
Japonia. Mă simt ca Ilie, susținut de Dumnezeu cu alimentetransportate de un corb. Grupul nostru de 50 de oameni estebine, datorita donatiilor. Mulți dintre noi sunt obositi si mergemla doctor. Eu am avut febra. Ieri am avut mobilul meu în mână,dar nu mi-am putut aminti ce aveam de gând să fac. M-amsimțit amorțit. M-a durut inima. Casa mea a disparut, la fel sibiserica mea. Sunt departe de orașul meu. Lucrarea mea adispărut. Eu nu pot vedea ce se va întâmpla în continuare.
Incerc să înțeleg totul, dar e imposibil.Biserica mea a fostplantata de un misionar american cu mult înainte ca centrala sa
fi fost construita. Fukushima Unu (parte a numelui bisericii
19

noastre) a fost numele dat de misionarul, în conformitate cu
practica bisericii sale de la domiciliu. Centrala are același nume,
dar noi am folosit prima data numele acesta. Acum două zile,
un frate care lucrează la fabrica, a fost cu noi o perioada dar afost chemat la locul de muncă. Ne-am rugat împreună cu
familia sa sa-L trimita inapoi. Alți membri ai bisericii lucrează
acolo riscandu-si viața. "Doamne, te rugăm să ii protejezi cu
mâna tare." În 1 Cron. 04:10 citim: " Iaebeţ a chemat pe
Dumnezeul lui Israel şi a zis: „Dacă mă vei binecuvânta şi-mivei întinde hotarele, dacă mâna Ta va fi cu mine şi dacă mă vei
feri de nenorocire, aşa încât să nu fiu în suferinţă!…” ŞiDumnezeu i-a dat ce ceruse.
21 martie - Raport 6
Am avut un serviciu de închinare ieri, primul în douăsăptămâni. Biserica Yonezawa
ne-a lasat să
folosiminstrumentele lor muzicale și echipamentul video. Am plans,
vazandu-l si pe pastorul asistent plangand. Se pare că, dacă vrei
sa plângi, ar trebui să o faci fără jenă. Plang desi am 50
ani.Condițiile de viață impreuna cu cincizeci de oameni, gătind,mancand si dormind impreuna cu ei sunt ieșite din comun.
Dupa zece zile nici nu pot spune ce este obișnuit și ceea ce nu
este. Am încercat să accept și am mers cu multimea. Facandlucrul acesta, am reusit sa imi incarc bateria pentru urmatoarele
zile. Isaia 42: 3: "" Trestia frântă n-o va zdrobi şi mucul care
mai arde încă nu-l va stinge. ``Fie ca Marele Păstor saîmbrățișeze această turmă și să o poarte pe aripile Lui.
23 martie - Raport 7
Mi-am luat luni liber si m-am odihnit. În seara asta amieșit afara in oras pentru a lua masa, pentru prima data si
probabil este ultimul timp in care suntem la centrul de salvare.
Restaurantul a dat gratis copiilor și adulților acadele, privindune zâmbind. Am permis să numim această scenă "fericire".
20

Avem acum ceva ce eu numesc ``permis de victimei". De
exemplu, la casa de bilete de la o baie termală, dacă spun:"Acesta este un loc minunat. Apropo, am supraviețuit
cutremurului și tsunamiului``, imi dau o reducere de 50%.
Reducerea nu ar fi valabila dacă ai pretinde ca esti unsupraviețuitor. Este ceva ce doar o victima adevarata poate sa
exprime.Ieri, am lucrat la programul meu de zi cu zi. Dupămicul dejun și curățenie, avem închinare la 9:30. Pe langa
timpul de partasie si rugăciune, există si un curs biblic. De la
10:30 câteva exerciții și jocuri, inclusiv timp de relaxare. Mulți
oameni nu se simt bine. Trebuie sa fim puternici. Apoi, copiii
studiază până după-amiaza târziu. Este ca o mică școală înmunți.
In 11 martie, ziua cutremurului și in care tsunamiul alovit, a fost a 54 zi de nastere. Ieri am primit un cadou de ziua
mea - o pereche de papuci pe care cineva i-a cumparat pentru
200 de yeni (US 2.47 dolari). În mod normal, nu s-ar menționa
prețul, dar nu acum. Ei valoareza mult mai mult. Sunt preabuni pentru mine, așa că eu ii voi pastra in geanta mea. La
serviciul de închinare de astăzi, avem ceremonia de absolvire
pentru grădiniță și pentru școală elementară a copiilor. Ar
trebui sa imi șterg lacrimile și sa slujesc intr-un mod demn deun pastor.Am primit un telefon din Coreea, spunându-mi-se:"Urmarim la Tv cu bucurie si cu lacrimi cum oamenii din
Japonia se ajuta unul pe celalalt si asteapta mancare, nu se lupta
pentru ea.`` Daca asta se intampla este pentru ca noi suntem
biserica pe care Dumnezeu a plantat-o in Fukushima înainte desosirea centralei, iar acum trecem prin aceasta incercare,incercand sa rezistam.Îmi amintesc cât de mișcat am fost cândam citit "Prin valea Kwai" de Ernest Gordon. Prizonierii derăzboi au fost maltratați de către soldați japonezi la tabăra din
Thailanda în timpul Celui de-al Doilea razboi mondial. Sub
presiunea extremă ei s-au comportat îngrozitor unul față decelălalt. Cu toate acestea, odată ce au început să se întâlnească
21

si sa discute pe baza unei copii a Noului Testament, au început
să se schimbe. Slabii au fost încurajați. Au început sa impartapuținele alimentele pe care le aveau unul cu celălalt. Unul isi
dadea viața pentru binele altuia. După război, au existat atacuride răzbunare împotriva japonezilor de la alte lagăre, dar nu laasta. Datorită acestei experiențe Ernest Gordon a devenit
ministru. Am văzut ce s-a întâmplat la această tabără, arata ca obiserică adevărată în care Hristos lucra. Dacă Dumnezeu a ales
acesti prizonieri pentru scopul Său, poate ca El ne-a ales si pe
noi pentru un motiv. Am primit vești bune astăzi. Editura``Cuvântul Vieții``m-a sunat să spun că cartea mea,
"Dumnezeu este la lucru în vremurile bune, precum si
vremurile grele" a fost publicata. Cine ar fi crezut că undezastru asa de mare se va întâmpla doar în momentul
publicării? Se pare ca în acest caz, propria mea carte mă vaîncuraja să merg mai departe.
24 martie - Raport 8
În timpul inchinarii noastră în această dimineață, de laMatei 5, am aflat că Isus ne cheamă să fim lumina lumii șisarea pământului. Oamenii spun că acest cutremur esteînceputul unei perioade de necaz. Nu există nici o îndoială că
aceasta este o perioadă de încercare. S-ar putea fie nevoie să fie
scuturati sau să treacem prin foc, astfel încât sarea isi va păstra
sau isi va recupera salinitatea. Citim în Evrei 12.5, "nu-ți pierde
inima când te mustră." Aș dori să luam acest lucru ca fiind
disciplinarea lui Dumnezeu, la fel cum părinții care își iubesc
copiii îi disciplineaza.Ieri, in timp ce afara era zăpadă, am avut
un serviciu de absolvire pentru copii de la grădiniță și școalaprimară. Toată lumea avea lacrimi in ochi. Se pare că nu există
nimic care sa ne poata opri de la plâns. Am facut o fotografie
de grup după ce am cantat melodia pe care o cântăm mereu la
graduare. Am scris o poezie iar al doilea vers, exprima cum măsimt acum.
22Cum zboară timpul repede, eu nu pot să cred cât derepede au trecut momentele.
Prețiosii ani au venit și au plecat prea devreme, aici cutine.
Am învățat de la tine modul corect de a face ceea cetrebuie făcut.
Acum este momentul de a spune adio, cu o inimă veșnic
recunoscătoare.
Chiar si la acest centru de salvare, noi, ca familie a lui
Dumnezeu avem o zi binecuvântată. Cât de bine este să ii vadpe cei micuti.
Fie ca Domnul nostru să vă binecuvânteze in noua
etapa a călătoriei.
Sper că vom avea o absolvire si din acest dezastru, cândvom auzim pe Dumnezeu spunandu-ne "Bine ati lucrat, voi
slujitori credincioși."17 martie - Raport 9
Ninge. Simt un val de putere în mine. La fel cum iarna
se transfoma in primăvară, Dumnezeu a pregătit un plan derestaurare. De cand dezastrul a lovit, supravietuim cu alimenteși alte bunuri care ne sunt trimise din întreaga Japonia, prinbunăvoința oamenilor. Desi nu am avut niciodata carne,
mancarea din conserve pe care am avut-o in fiecare zi a fostvariata. Suntem sanatosi și eu simt puterea Invierii în mine.
Mă simt binecuvântat ca suntem susținuti de ceea ce oamenii nedau. Simt că Domnul a ales biserica noastră să fie în apropierea
centralei; că El a facut asta, ca eu sa trecu prin experienta
cutremurului. Mâine am decis să merg la întâlniri în Tokyo și
Yokohama asa cum a fost planificat. De asemenea, am de gândsă viziteze membrii bisericii mele care sunt împrăștiati îndiferite locuri. Unii au vorbit cu mine la telefon, spunandumi"Mai mult decât orice altceva, eu sunt trist că am pierdut
23biserica." Eu am lacrimi din nou, chiar daca am decis sa nu
plang.Nu voi fi învins. Nu voi renunta. Spunând aceste lucruri
pentru mine, voi lăsa arca mea, dar voi veni înapoi.Domnul
meu, care nu dormitează, nici nu doarme , binecuvinteazaaceastă turmă in timp ce eu sunt departe. Imbratiseaza și aimilă de fiecare oriunde s-ar afla.
25 martie - Raport 10
Sunt recunoscător pentru rugăciunile voastre. Există
avantaje pentru viața la un centru de salvare. Spuneam că voi
urma o dieta, iar acum am pierdut in greutate. In glumă imi
spun ca , "Vitalitatea ta este uimitoare. Poti supraviețui oricaruidezastru ". Toată lumea râde.Unii au câștigat mai multe
posesiuni. În fiecare zi sosesc haine. Unele dintre ele sunt noi.
Un magazin de haine din apropiere a spus că putem lua orice pegratis. Alții spun că mananca mai bine decât atunci când eauacasă. Chiar și în tristețe adâncă, avem bucurie.Mă gândesc
adesea Isus, care a cunoscut tristetea și a fost familiarizat cu
durerea. El a devenit om, a intrat intr-o lume a întunericului, aîmpărtășit bucuria și durerea cu noi, experimentand fericirea si
tristețea. Acest drum este condus de Isus, reflectând Vestea Lui
Cea Buna. "Fiecare drum duce la Roma." Isus este cu noi înaceastă călătorie. Să mergem cu El.Pastor Sato și 50 demembrii bisericii sale trăiesc într-un centru de evacuare în
Yonezawa, aproximativ la 48 km / 30 mile de biserică și decasele lor de la Fukushima. Asa cum Noe a fost condus deDumnezeu asa se considera si el, de aceea el a numit biserica
din centrul de evacuare ,,Arca``.
29 martie - Raport 11
Acum patru zile, vineri 25 martie, impreuna cu soția
mea am plecat din Arca din Yonezawa și ne-am mutat spre sud.
Pe drum, am vizitat un membru al bisericii care a fost în spital
pentru un tratament urgent. Am lasat pe unul dintre membrii
bisericii sa ramana acolo iar eu am plecat la ginerele meu. Nu a24fost o coincidență faptul că am auzit despre situația acestui
membru al bisericii tocmai la timp si spitalul in care era elinternat era in drumul nostru spreYokohama. Din ziua in caredezastrul a lovit am fost foarte constient de faptul ca vietile
noastre sunt in mâna lui Dumnezeu. Nu sunt sigur dacă acest
lucru se datorează faptului că noi suntem mai sensibili laconducere Lui sau că viața noastră este atât zdruncinata ca
suntem obligați să vedem ce nu am văzut înainte. Aceasta este
una dintre binecuvântările care au venit din cauza dezastrului.
Programul bisericii și al meu a fost complet distrus. Acum
Domnul ne dă orarul nostru de zi cu zi. Se pare că atunci cândlucrurile pământești sunt zguduit din temelii lor, Domnul ne
conduce spre propriul Sau program. Acum că El ne conduce pe
mai departe, aș vrea să să mergem cu El, fără sa ne impotrivimși să ne bucuram de această lume pe care El a pregătit pentru
noi.Ajungând în Yokohama am constatat că, venind de la Arca,
oamenii ne-au tratat într-un mod special. Suntem un grup decredincioși care au fost îndepărtati de la casele lor. Ne-au cazatîntr-un hotel. Timp de două săptămâni am dormit cu alții într-osală mare și apoi am fost într-o cameră privată la ginerele meu.
Acum suntem într-o cameră de hotel. Îmi pare rău pentru cei pecare i-am lăsat în urmă, în Arca, dar în același timp mă simt ca
un rege. Condițiile de dormit s-au imbunatatit de doua și apoi
de trei ori! Când vom ajunge în cer, Domnul ne va trata un
milion de ori mai bine.Luni 28 ne-am mutat la Tokyo și m-amîntâlnit cu editorii mei și oamenii care sunt implicati înactivitatea de salvare. Am vorbit la o întâlnire, povestind viața
mea după ce dezastrul a lovit. M-am trezit vorbind cu pasiune,
cu un fel ciudat de entuziasm. Venind de la Arca în oraș este cao altă lume. Poate ca sunt incapabil emotional sa aduc aceste
doua lumi impreuna.Peisajul din Tokyo arata trist. Se pare ca
totul este in lacrimi. Soția mea spune că nu se poate bucura demâncare, chiar dacă este delicioasa. Amândoi simtim ca suntem
25

victime ale dezastrului. Lucrurile par să fi fost date peste cap.
Acest lucru va continua si in viitor.
Raportul 12Soția mea a visat același vis de peste 20 de ani.
Membrii bisericii noastre calatoresc in grup de mai
multe zile, vizitând diferite locuri. Ea a avut acest vis atât demulte ori, încat in cele din urmă ea l-a scris. Eu i-am sugerat ca
e posibil să fie ceva simbolic pentru biserica noastră. Acum știucă era adevărat. Este o situație déjà vu - umblăm la fel ca învisul ei. Dumnezeu ne-a dat o imagine care a devenit familiar
pentru noi, astfel încât să nu ne fie frică sau sa fim consternati.
Este la fel cum cei din biserica primară mergeau si proclamau
Evanghelia în ciuda persecuțiilor și distantelor. Ne suntem
departe de casă. Ușa din față a bisericii noastre este închisa. Eu
cred că Domnul a pus această imagine în mințile noastre și în
inimile noastre, astfel încât sa fim familiarizati cu aceasta
situatie si sa nu fim daramati de aceste incercari.De multe ori
mă gândesc la biserica primară care a trebuit să se mute din
Ierusalim, din cauza persecuției. Cum au călătorit - individual
sau ca o familie? Poate că este o binecuvântare ca mă pot
pierde în poveștile din Biblie. Nu v-a ajuns nicio ispită care să
nu fi fost potrivită cu puterea omenească. Şi Dumnezeu, careeste credincios, nu va îngădui să fiţi ispitiţi peste puterile
voastre, ci, împreună cu ispita, a pregătit şi mijlocul să ieşiţi dinea, ca s-o puteţi răbda. 1 Corinteni 10-13
Si altii au mers pe drumul pe care noi mergem acum,
stim ca Domnul este la conducere. Spre surprinderea noastra, El
le știe pe toate. Ne simțim ca și cum suntem în centrul unuivartej de apa. Daca mergem aproape de Isus asa cum si altii aumers, posibil ca sa ne dea voie sa mergem si noi pe ape.Cândstau în fața oglinzii, văd că am părul mai gri. Kilogramele pe
care le-am pierdut nu s-au intors chiar daca am mancat
corespunzator. . Din cincizeci de membri ai bisericii, noua s-au26

angajat datorita recomandarilor mele.Nu am avut nici un rapord
despre numarul persoanelor disparute sau decedate din zona incare biserica noastra era.Din cauza radiațiilor puternice, ceasul
s-a oprit la 11 martie. Toată lumea este obosita fizic si
emotional. Orașele au devenit orase fantoma și auzim zvonuri
despre spargeri. Am luat măsuri imediate și am închis conturile
noastre bancare și poștale. De asemenea, ne-am oprit gazul,
energia electrică și linia telefonica.Doamne, a trebuit săpărăsim totul și sa ne mutam. Protejeaza-ne de cei care arîncerca să fure de la noi. Dă-ne un semn, atunci când ne putem
întoarce și sa reparam casele noastre, orașele noastre și
bisericile noastre. Ajuta, protejeaza muncitorii și membrii
bisericii care încearca sa rezolve problemele de la centrala.
Când această situație se va rezolva mă întreb la cât de multebiserici și persoane va trebui sa le mulțumesc. Numărul este încreștere zi de zi. Viata mea va fi prea scurta pentru a putea să lemulțumesc tuturor cand lucrurile vor fi restaurate.
Suferința m-a cuprins după dezastru. Dar eu sunt copleșit deharul lui Dumnezeu, care depășește orice suferință. "Paharul
meu se revarsă." Ps. 23: 6 Pastor Sato și 50 de membrii aibisericii sale trăiesc într-un centru de evacuare în Yonezawa,
aproximativ la 48 km / 30mile de biserică și de casele lor de la
Fukushima. Ma face sa ma gândeasc la Noe, cum a fost condus
de Dumnezeu in potop. Asa ca el a numit biserica din centrul deevacuare "Arca".
Raportul 13 - 29 martie 23
A fost o zi lungă. În această dimineață soția mea și un
membru al personalului bisericii, au ramas la ginerele meu in
Ushiku si au calatorit spre orasul Iwaki. Acolo am avut oîntrevedere cu unii dintre membrii bisericii mele. Ei sunt oparte dintre cei care au trebuit să stea acasă, în ciuda radiațiilor
pentru că nu au putut să cumpere benzină. După întâlnirea cu ei
am inceput călătoritoria, oprindu-ne la un spital din Sukagawa
și apoi la un azil de batrani in Aizu pentru a vizita altii membri27

ai bisericii. Membrii bisericii mele au fost lăsați în urmă la fel
ca credincioșii împrăștiați de catre biserica primară. Ma
gandesc la Pavel, scriind epistolele sale cand ii vizita pecredinciosii din diaspora. Era târziu când am ajuns Yonezawa și
Ark. La reuniunea de la Iwaki o doamnă dragă în varsta de 80
ani ne-a întampinat în fața casei sale. Ea m-a salutat, în lacrimiși mi-a luat mâna spunând, "Pastore, ești în siguranță. Sunt atâtde fericita. ``Au trecut peste două săptămâni de la dezastru, darsi aici ceasul s-a oprit. Mi se intampla de multe ori ca sa nuștiu ce zi a săptămânii este. Din ziua in care s-a întâmplat
accidentul, nu am văzut nici televizor sau ziare. Nu mă simt înstare. Mă întreb dacă acest lucru este pentru că am trecut prin
atatea situatii sau ar putea fi un semn de stres post traumatic.
Cu o zi înainte de dezastru eu si soția mea am privit ceva
neobișnuit - un apus de soare în flăcări care părea ca și cum ararde pana la dispariție. A fost atât de extraordinar că amînregistrat pe camera mea video. I-am spus soției mele că arputea fi un semn ca va fi un cutremur, dar nu ma asteptam sa
am dreptate. E oare posibil ca Domnul sa ne fi dat un semnînainte de dezastru? Dacă așa este Doamne te întreb, când vom
putea să mergem acasă? Ce ne așteaptă în zilele următoare? Neluptăm să aflăm cum putem vedea calea ce o avem de urmat..
Arată-ne calea asa cum i-ai aratat lui Isaia: Urechile tale vor
auzi după tine glasul care va zice: ‘Iată drumul, mergeţi pe el!’când veţi voi să vă mai abateţi la dreapta sau la stânga" Is.
30:21)Nu există nici un raport oficial al numărului de persoane
care au murit sau lipsesc, deoarece accidentele de la centrala
nucleară au venit dupa ce a avut loc cutremurul și tsunamiul.
Dacă aceste accidente nu s-ar fi întâmplat oamenii mei ar fi
putut să se întoarcă acasă pentru a începe sa curete molozul și
sa isi reconstruiasca viata. Dar pentru noi, ceasul s-a oprit la
02:46 vineri, 11 martie. Unii oameni nu isi pot reține lacrimile
lor spunând că i-ar fi putut salva pe cei de sub dărâmături sau
pe cei din apă, în cazul în care accidentele nucleare nu s-ar fi
28întâmplat. Doamne, cât timp va trebui să rămânem în această
stare? Dă-ne permisiunea de a începe reconstrucția. Vreau sa
fac un nou început. Dacă oamenilor li s-ar fi permis să seîntoarcă, atelierele de reparații și firmele de construcții ar avea
din nou activitate. Dar pentru ca totul e suspendat multe
persoane sunt fara servici. Doamne dă-ne un semn. Când ni-lvei da, atunci eu voi conduce turma si ii voi incuraja sa aibe
speranta pentru acea zi. Daca nu ne vei da un semn, da-ne
perseverenta. Ajuta-ne sa avem rabdare si sa fim
disciplinati!"Dacă este cineva în Hristos, este o făptură nouă;cele vechi au trecut, totul s-a facut nou! "2 Cor. 05:17
În ultima zi a călătoriei noastre aici, pe pământ ne vei
lua si ne vei duce in Imparatia, lasand totul in urma. Facem
repetiții pentru acea zi? Un om drag si-a pierdut întreaga
familie și se confruntă cu singurătatea. Eu vad prin ce trece.
Vrei să învățăm o lecție importantă, care este fundamentala
pentru viață?Am luat decizia de a părăsi Yonezawa poimâine șisa ne indreptam spre Okutama. Riscul de radiații va fi mentinut
pentru o vreme. Copiii au nevoie sa mearga la școală. Oamenii
trebuie să isi găsească de lucru. Avem nevoie de un loc stabil
de locuit si pentru a avea intimitate. Suntem conștienți că în
calitate de creștini suntem străini pe pământ. Tânjim dupa unanumit nivel de normalitate, chiar dacă normalitatea va fiîntotdeauna temporara pe acest pământ. Și așa ne indreptam
spre destinația următoare. Rugăciunile voastre sunt foarte
apreciate.
Raportul 14 - 31 martie
Există momente în viață când vom întâlni oameni noi șimomente când trebuie să ne despărțim de cei pe care îi știm.
Aceste zile, am experimentat mai mult a doua parte a acestei
afirmatii. În această dimineață am pornit spre sud, a treia oara
ne mutam in incercarea de a gasi un loc in care sa stam.
Noaptea trecută, frații și surorile noastre de la biserică
29

Yonezawa au facut un fel de intalnire de bun ramas pentru noi,
servind taitei. Am stat acolo doar pentru două săptămâni, darbunătatea lor a făcut să ne simțim ca și cum ne-ar fi salvatviețile. A fost foarte greu sa ne luam la revedere. Nu am avut
nimic ce sa le dam, doar cateva ciocolate pe care le-am legat si
am facut coliere, alaturi de felicitari de multumire. Am cântat
un cântec la final si ne-am strans mana altuia. Multi au plans
si au lacrimat, ceea ce m-a facut sa fiu rusinat de lacrimile mele.
În această etapă a calatoriei noastre in care trecem de la uncentru de salvare la altul sunt mai multe și mai multe persoane
care ne ajută. Nu știu cum să le mulțumesc.Lăsând in urmazăpadă din Yonezawa, ne indreptam spre Kanto, în căutarea unanumit nivel de normalitate. O viață de anomalii are limitele
sale. Familiile au nevoie de propriul lor spațiu. Oamenii au
nevoie de intimitate. Ni se rupe inima să ne mutam mai departede Fukushima, dar este momentul pentru o decizie. Doamne,
protejează pe cei slabi și persoanele în vârstă în timpul acestuilung drum.Programul meu din luna aprilie a fost sters șiDumnezeu scrie planurile Sale în jurnalul meu. Nu m-amașteptat niciodata să ma mut la Tokyo. În inima mea vreau să
merg acasă, in orașul meu și in biserica mea. Sperând ca
aceasta oprire va fi ultima înainte de a reveni acasă, neindreptam spre sud.Vă mulțumesc, frați și surori din Yonezawa .
Mulțumesc celor care ne-au adus diverse bunuri, precum și
pentru cei care ne aduc benzina si materiale din Niigata. Vămulțumesc pentru purtarea voastra de grija, pentru rugaciunile
voastre si celor care ne-au sprijinit de la distanță. Va rugam sa
ne iertati că doar primim și că suntem în imposibilitatea de a va
inapoia bunătatea.
Raportul 15 - 01 aprilie
Apreciez rugăciunile voastre fierbinți. Ieri dupa-amiaza
tarziu, am ajuns la centrul de la Okutama. Am lasat in urmazăpadă de la Yonezawa la 10am. Am stat acolo timp de 15 zile
si avem multe amintiri. In noul loc avem afara ciresi infloriti.
30Vom fi aici pentru o vreme. Ne-am stabilit fiecare în propriile
noastre camere și aici există școli, spitale, și oficiile poștale inapropiere. Mulți oameni au venit sa ne vada in timp ce nepregateam sa plecam din Yonezawa. Am avut de incarcat
produsele de supraviețuire, cum ar fi fidea de orez, conserve și
taitei. In timp ce indesam inca o cutie in masina care deja era
plina, am murmurat, "Când am devenit asa lacomi? ". Măîntreb dacă frații și surorile noastre din Yonezawa au rămas cu
o impresie proasta despre noi. Am început să ne facem griji pe
drum că am putea avea un accident, deoarece am fost atât desupraîncărcati sau dacă oamenii din mass-media vor veni și vor
raporta că am fost lacomi. Am devenit experti de la atatea
mutari si impachetari...Reporterii ar putea spune că dezastrul acreat oameni miraculosi. Am râs la asta. Toată lumea se roagă
și tânjește în inima lor că aceasta sa fie ultima noastră mutare.
Noi încercăm să ne imbunatatim situația. Nu sunt sigur dacă să
râd sau să plâng. Acesta se întâmplă atât de mult timp. Aș vrea
să se termine, dar nu tine de noi. Așa că trebuie sa continui si
sa conduc cu anxietate si cu asteptari.Oriunde mă duc mereu
spun "mulțumesc". La ora mesei ma gandesc la cei care au
trimis ingredientele și cei care au pregătit masa. Le mulțumesc
celor care au trimis hainele pe care le purtam cat si pentru toate
produsele pe care le folosim și mulțumesc Domnului ca i-aindemnat daruiasca. In timp ce am fost salvați de la o astfel deperioadă dificilă și am primit atât de mult, trebuie sa ne
schimbam. Doamne, fa sa avem inimi recunoscătoare pentru tot
restul vieții noastre și nu doar în timpul acestei perioade.Am
scris înainte ca vreau sa tin o dieta. Nu pot spune sigur, dar simt
că am mancat prea mult în aceste zile, ca am incercat sămănânc tot ceea ce era pus în fața mea. Nu sunt atât de sigurdacă să ma bucur sau nu, dar iau in greutate. Sunt recunoscător
pentru purtarea de grija a lui Dumnezeu fata de noi.Este caldaici, în Okutama. Magnolia și prunii sunt în floare. Cei care se
simteau rau și sunt în vârstă se simt mai bine. Sunt ușurat că31

suntem aici. Dumnezeu ne oferă siguranță. Aleluia.Am nevoie
să ma uit în sus la Marele Păstor in timp ce copiii merg lașcoală, oamenii cauta de lucru, iar bolnavii sunt ingrijiti. Am
nevoie de multă înțelepciune și putere pentru aceasta vreme.
Ne-am lăsat casele noastre fara sa luam nimic. Să nu uităm câtde bun a fost Domnul cu noi, ne poata pe aripile Lui, ne
protejeaza si ne creste. Vreau să mearg cu El, închinându-ma
Lui până în ziua in care călătoria va ajunge la capăt. Aceasta
este a patra etapă nostru, începând cu centrul de salvare în careera frig și am avut foarte puțina intimitate. La Okutama undeeste liniște și cald ne revenind la normal.
Apreciem rugăciunile tale ....
Raportul 16 - 08 aprilie
In această săptămână viata se întoarce lanormalitate. La 7am copiii au micul dejun si apoi merg lascoala cu alti copii din zona. Ei au avut emotii în prima zi. I-am
urmărit și le-am facut fotografii. A fost bine mai târziu sa ii
auzim spunand "eu sunt acasă." Acest lucru m-a miscat, ma
face sa ma simt ca si cum dezastrul nu s-a întâmplat. Ei suntatât de fericiti in timp ce isi cara ghiozdanele de școală pe careoamenii din această zonă le-au daruit. Asta aduce zambete pe
fetele noastre. Au fost 70 ori 80 de persoane la primul serviciu
de închinare de duminică 03 aprilie. Membrii bisericii melecare au locuit in adaposturi in zona Tokyo au venit la serviciul
divin cu membrii familiilor lor. Asta m-a facut sa realizez cat
de puternica este biserica. Ne-am pierdut cladirea bisericii
noastre și toate documentele noastre, înregistrările și
programele. Membrii sunt împrăștiati. Dar totuși biserica asupraviețuit. Chiar și atunci când suntem împinsi și împrăștiati,
biserica nu moare niciodată. Sa fiu sincer, atunci când
accidentul s-a întâmplat la centrala nucleară după cutremur și
tsunami, m-am gândit ca lucrarea noastra de misiune a ajuns la32capăt. Orașele au fost contaminate cu radiații și toată lumea adispărut. Așa că am crezut că biserica noastră a fost distrusa
într-un mod pe care nimeni nu si l-ar fi putut imagina, chiar
daca avea 70 ani de existenta. A trebuit să imi infrânez toateemotiile si sa accept realitatea. I-am ajutat unii din biserica
mea sa isi găseasca de lucru, le-am cerut pastorilor din alte
biserici să aibă grijă de cei care s-au hotarat să rămână departede oamenii pe care ii cunosteau si și am lasat membrii
personalului din biserica sa aibe grija de celelalte biserici.
Părea că lucrarea bisericii mele era pe sfarsite. Cu toate acestea
lucrurile s-au dezvoltat într-un mod pe care nu mi l-as fi putut
imagina și biserica a supraviețuit.Știu din Noul Testament căbiserica timpurie a crescut prin persecuție și dispersie. Cine arfi crezut că, în ziua de azi in Japonia, credincioșiilor de rând din
Tohoku li s-ar luat viata si ar fi imprastiati? Dar chiar și în
această situație, au reușit să se reconecteze cu ceilalti si sa fie
parte din trupul lui Hristos. Poate fi o exagerare, dar o biserică
mai marecare trece dincolo de granitele nationale si
confesionale a apărut pentru a ne sprijini. Mă întreb al cui
scenariu este.În noaptea de duminică, soția mea și eu am vorbit
cu unul de altul cu privire la legăturile strânse pe care le avem.
Am fost cu siguranță în centrul unei biserici vii. Dar acum știmcă există o lume pe care nu am văzut-o înainte. Acesta este un
alt tezaur pe care dezastrul l-a adus. Domnul întăreşte paşii
omului când Îi place calea lui;dacă se întâmplă să cadă, nu este doborât de tot, căciDomnul îl apucă de mână.
"Psalmul 37:. 23-24
Am avut o ceremonie de absolvire la Yonezawa intr-o zi
cu zăpadă. În această săptămână am avut o ceremonia, dar nu
am avut haine pompoase. Personalul de la centru a primit
cateva haine de la unii oameni si eu si soția mea am putut sa leimbracam. Aceasta va fi una dintre poveștile pe care le vom
33spune în viitor, când vom privi înapoi la timpul petrecut inOkutama.Există unele probleme serioase. Am organizat oîntâlnire pentru cei care sunt în căutarea de muncă și zece
oameni au venit. Adolescentii care au început liceul sau care sau pregatit pentru examenele de admitere la universitate trebuiesă ia decizii. Ei se întreabă dacă să se mute la o școală ce este
departe de Okutama sau dacă să faca un curs de învățare ladistanță. Dezastrul a rupt mai multe legaturi. Sper ca inimile
noastre sa nu fie rupte. Am ar trebui să ii servesc pe acești
oameni asa cum ar fi demn de un pastor. Rugați-vă pentru noi.
P.S. M-am dus la Kyoto în această săptămână pentru
nunta unui membru al bisericii. Ea a terminat Colegiul Biblic și
s-a căsătorit cu un pastor. Ea a spus "Când mă gândesc ladezastru simt că ar trebui să port o rochie de doliu în loc derochie de mireasa." Inima mea a fost zguduita. Ea a privit cu
groază de la fereastră cum valurile au spulberat toate barierele
pe care le-au intalnit.
Raportul 17 - 14 aprilie
M-am întors de la Osaka ieri. Am privit un cireș în plină
floare, printr-o fereastră plina de tristețe. Peisajul pare trist.
Ceva din mine s-a schimbat din ziua in care dezastrul a lovit.
Ieri am primit vești triste. Un membru al bisericii, cu care am
pierdut contactul s-a dovedit a fi mort, a fost lovit de tsunami în
timp ce conducea în apropiere de plajă. Personalul bisericii aplecat pentru a avea un serviciu de comemorare pentru el mâine.
Totul pare pentru mine, ca este in doliu. Săptămâna Patimilor
se apropie și acest lucru face ca lucrurile sa para si mai triste.
Petru a scris credincioșilor care au mers în subteran din cauzapersecuției. Această comunitate trebuie să fi avut si oameni
bolnavi sau care au murit și au trebuit să fie îngropati. In timp
ce erau risipiti unii au fost bolnavi sau răniți.Alții au murit sau
au fost îngropati în timpul calatoriei. Cei care au fost pe Arcalui Noe au petrecut mai mult de o lună împreună. Imi imaginez
experientele pe care le-au avut in timp ce ingrijeau animalele.
34În viața noastră, ca persoane evacuate ne-am creat o rutina
zilnica ca aceea de a ne trezi si a manca. Dar in adâncul
sufletului, toți suntem răniți. Lucrurile mici pot provoca
altercatii. Ai putea numi o "normalizare a anormalului" și acest
lucru s-ar putea sa fie bine, pentru ca si altii au trecut pe aici
cum ar fi credinciosii din biserica primara sau cei dinpustie. Epafrodit a fost trimis de către Biserica din Filipi pentru
a-l vizita pe Pavel în închisoare, dar s-a îmbolnăvit in Roma șia fost îngrijit de Pavel. Mergem pe un drum care altii au umblat
înaintea noastră. Primii creștini au călătorit mult , vizitand
oameni ce erau imprastiati și cunoscand noi teritorii. Echipa
care a fost trimisa la Fukushima pentru înmormântare varămâne acolo timp de trei zile, deoarece crematoriul este ocupat.
Ei spun că vizitează membrii bisericii, au întâlniri, și sunt
apreciati. Se pare că greutățile fac legăturile noastre mai
puternice.
"Ca apa proaspătă pentru un om obosit, este o vestebună de la o țară îndepărtată." Proverbe 25:25
Duminica viitoare, la serviciul nostru de închinare, vomavea o comemorare pentru o soră dragă. Vom avea deasemenea, un botez. I-am sugerat duminica următoare (dePaști), dar persoana a dorit să fie botezat în Duminica Floriilor.
Noi nu vom face ceea ce facem de obicei, dar vom avea un altar
funerar acasă pentru sora noastră dragă. Pentru botez vom
folosi baia mare de la centru și ne vom aminti cum Isus stătea
în râul Iordan.Revenind la Osaka simt ca aceasta este Arca
noastră. Deși suntem în Tokyo, simtim cum Dumnezeu neînconjoară cu vindecarea Sa. În fiecare zi suntem copleșit cu
blândețea Tatălui nostru Ceresc și găsim bucurie în mijlocul
tristeții.În serviciul de botez din Duminica Floriilor trebuie sa
ne aducem aminte de speranța pe care Dumnezeu ne-a dat-oprin suferintele lui Isus. Abia asteptam să sărbătorim Paștele.
Suntem slabi, dar încă puternici. Nu avem nimic, dar totuși
toate ne sunt date.
35

Aleluia
Raportul 18 - 17 aprilieSăptămâna trecută ambulanța a fost chemată lalocul nostru aproape în fiecare zi pentru a lua pe unii dintre
membrii bisericii noastre la spital, iar unii au trebuit să fie
internati. Se pare că oboseala este cauza. Deși fiecare dintre noi
avem propriile noastre camere, încă trăim ca o comunitate și nu
este ca si cum ai locui in casa ta. Avem vizitatori și timpul trece
foarte repede. Primim informații despre Fukushima, dar suntem
ocupati doar cu ceea ce este în fața noastră.În această dimineață,un cuplu de tineri s-a mutat la un apartament nou după ce au
gasit de lucru în a aceasta zona. În această săptămână un alt
cuplu va pleca. Ei se muta in noi locuri pentru a pune capat
vietii traite impreuna cu noi in biserica. Ne vor lipsi, dar deasemenea vrem sa celebram noul lor inceput.. În același timp,
cu noi s-au mutat două cupluri și o persoană singura săptămâna
trecută. In această săptămână ne așteptăm încă două cupluri să
ni se alăture. La fel cum o inima care bate, acest grup continua
sa se miste prin luptele si durerile lui.La serviciul de astăzi, neam amintit de o soră care a fost luata de tsunami și a mers să fie
cu Domnul. Am avut de asemenea, un botez. În predica mea
am cantat imnul "E o lumină pe Cruce", care a fost compusă în
timpul Marelui cutremur din Tokyo la 01 septembrie 1923.
Misionarul JV Martin a scris ca el a privit supraviețuitorii carese adunau la Meiji Gakuin.
Uite! Popoarele care trăiesc în țări îndepărtate și pestemăriNeschimbatul Domn care aduce alinare, Crucea lui este
puternic stralucitoareaduce confort pentru tine, El aduce alinare pentru mine
Stând pe pamantul care se leagănă, dar crucea inca
straluceste
36Apa este imensa, focuri ard. Moartea întinde mâna șiașteaptă .
Neschimbat Domnul .... (Ca versetul 1)Dacă te uiți în sus, nu iti va fi frică. Nu există nici odurere și păcatul dispare.
Neschimbat Domnul ...
El a privit cum întunericul a căzut. Plase de țânțari șilumânări au fost distribuite și cand lumanarile au fost aprinseflăcările mici si pâlpâitoare păreau ca formeaza o forma decruce, strapungand întunericul nopții și disperarea oamenilor.
Focul a distrus orașul, ca urmare a cutremurului. Mulți oamenia sărit în râuri și iazuri să scape, dar au muri acolo. Vremea era
calda la 1 septembrie. La fel cum Martin a vazut crucea lui Isus
dupa raboiul din Tokio, la fel vedem si noi crucea formata din
flacarile lumanarilor.În timpul Săptămânii Patimilor am meditat
la crucea lui Isus așa cum a făcut Martin, care a gasit speranta
si confort in crucea luminata ce a fost ridicata in amintirea
victimelor marelui cutremur din Tokyo. O sora ne-a povestit case simtea singura in timp ce era la centru si s-a rugat ca
Dumnezeu sa o ajute sa treaca peste aceasta stare. O prietena dela altă biserică, care a citit despre noi pe site-ul bisericii noastre,a venit să o viziteze pentru ca Duhul lui Dumnezeu a indemnato sa vina in vizita. Altă soră a întâlnit creștini la spitalul undesoțul ei este pacient. Un pastor pe care l-a întâlnit pentru primadată, s-a rugat pentru ea în camera de spital. Este ca și cum
Dumnezeu ne înconjoară cu bunătatea Lui. Unii dintre noi
simtim ca suntem stransi legati, ca niște oi într-un tarc, altii sesimt singuri. Dar totuși, crucea lui Isus ne lumineaza calatoria,
chiar daca suntem departe de casele noastre. Sunt acestea
lucrurile câștigate prin pierderea celorlalte? Prin pierderea
multor lucruri, Il cautam mai mult pe Isus si suntem maiconstienti de legaturile dintre membrii bisericii noastre..Am
cântat un alt imn, in timp ce ne aminteam de sora a cărei viață afost luată de tsunami la vârsta de 50 ani. Este numarul 687 în
37cartea de imnuri Seika. (Cele 4 versete din cartea de imnuri
japoneze echivaleaza cu cele 5 versetele engleză de mai jos )Să ne adunăm la râu
unde picioarele de înger luminos au călcat,
marea de cristal pentru totdeaunacare curge pe scaunul de domnie al lui Dumnezeu?
Da, ne vom aduna la râu,
Frumos, frumos râu
Adunati cu sfinții la râul care curge
Din scaunul de domnie al lui Dumnezeu.
Pe marginea râului,spălat de pulberi de argint,
Vom vorbi și ne vom închina mereu,
In fericita zi de aur.
Da, ne vom aduna ...
Vom ajunge la râul strălucitor
Vom da jos orice greutate;
Prin har sufletele noastre vor fi eliberate
și vom avea roba si coroană.
Da, ne vom aduna ...
La zâmbetul din râu
Oglinda feței Mântuitorului,Sfinții, pe care moartea nu-i va ajunge,
Vor inalta cântecele pentru harul mântuitor.
Da, ne vom aduna ...
38

Curând vom ajunge la râul de argint,
curând pelerinajul nostru va înceta;Curând inimile noastre fericite vor vibra
Pe melodia de pace.
Da, ne vom aduna ...
Aceasta este o scenă din imaginea Împărăției
Cerurilor în Apocalipsa 22 unde râul de cristal curge din tronul
lui Dumnezeu. Pe fiecare parte a râului pomul vieții are roade
abundente. "Și frunzele pomului sunt pentru vindecarea
neamurilor" (v. 2). Asta îmi amintește de capitolul anterior în
care se spune: "El va șterge orice lacrimă din ochii lor. Nu va
mai fi nici tânguire, nici țipăt, nici durere, pentru ca lucrurile
dintâi au trecut "(Apoc 21,4) M-am gândit la sora draga ce afost ridicată de catre râu la viata in rai. Cata frica trebuie să ii fi
fost cand tsunamiul a lovit-o. Ea si-a iubit familia, a muncit din
greu la slujba ei, a slujit cu credincioșie la biserică și s-a rugat
cu lacrimi în ochi. Cred că a fost ridicata la cer, nu doar lovita
de tsunami. Deci, haideți să cântam laudele noastre, savurândfiecare cuvânt.
Raportul 19 - 26 aprilie
Este cu siguranță adevărat că dorinta mea de a fi fericita scăzut. Când eram în sala mare am fost recunoscător doarpentru ca aveam o saltea jos pe care sa ma intind, avand inspatele meu pe altcineva care dormea lângă mine și am fostmișcat când am primit mancare de la conserva sau mancarecalda. Sunt recunoscător, pur și simplu pentru ca sunt în viață.
Am condus în mod frecvent pe Ruta 6, pe lângă plaja din
Fukushima și pe un alt drum care duce la aeroportul Sendai.
Aș fi putut conduce pe acest drum pe 11 martie. Aș fi putut
ramane singur in aeroportul Sendai. Dar am fost ținut însiguranță și în viață.Săptămâna trecută, impreuna cu soția mea
39am vizitat membrii bisericii ce erau împrăștiati în diferite locuri
și am avut întâlniri cu ei. Într-o casă, ne-am așezat pe podea cu
picioarele în kotatsu (o masă joasă, cu o unitate de căldură
dedesubt, acoperit cu o plapuma)si ne-am uitat la TV. Am
avut micul dejun și am citit ziarul. Au trecut șase săptămâni decând nu m-am mai relaxat așa, facand lucruri obișnuite . Cât debune au fost supa miso si ceaiul! Fiind departe de grupul
nostru în Tokyo, ne-am bucurat de aceste clipe de fericire.Am
fost capabili să mergem în zona interzisa, pentru prima dată dela dezastrul pentru a vizita biserica și de a lua niște documente
importante. Eram agitati, îmbrăcati complet de sus pana jos
într-un echipament de protectie sufocant, alb. Ciresul era înplină floare, mai frumos ca niciodata. Un câine era pe mijlocul
drumului, nedorind sa se dea din drum. Vacile nu erau
deranjate de prezenta noastra.Un membru al bisericii noastre,care lucreaza la centrala nucleară a spus că a văzut o dată 18
vaci ce erau in gradina bisericii noastre. Mă întreb dacăproprietarul lor, care sta alături le-a lasat libere sa pasca pentru
ca sa supravietuiasca pe cont propriu. Niciodata nu mi-am putu
imagina acest lucru, dar e posibil ca vacile sa fie utile pentru a
proteja cladirea bisericii noastre. Vacile mancau iarba ca și
cum nimic nu s-ar fi întâmplat, uneori uitandu-se la noi ca și
cum ne-ar spune: "Bine ati venit acasă."Ciresul a inflorit
indiferent dacă oamenii au fost sau nu acolo, poate fiind chiar e
bucuros ca e liniste, nimeni nu e prin preajma si nu suntpetreceri zgomotoase. Și animalele par să se bucure delibertatea lor, fără a avea oameni și mașini în apropiere. Un
gând ciudat mi-a trecut prin minte. Oameniilor le pare rau
pentru ciresul inflorit, deoarece nu e nimeni sa il admire.
Ciresul este indiferent la prezenta oamenilor. Din cauzaarogantei lor, Dumnezeu i-a dus departe. Imi imaginez acest
lucru sau este o viziune? Este o reapariție a Turnului Babel sau
a Sodomei și Gomorei? Mai degrabă aș lua ca fiind începutul
40unei lumi care are nevoie să fie salvata de Isus Mântuitorul
nostru.
Apoi, o Odraslă va ieşi din tulpina lui Isai şi un Vlăstar
va da din rădăcinile lui.
Duhul Domnului Se va odihni peste El, duh deînţelepciune şi de pricepere, duh de sfat şi de tărie, duh decunoştinţă şi de frică de Domnul.
Plăcerea Lui va fi frica de Domnul; nu va judeca dupăînfăţişare, nici nu va hotărî după cele auzite,
ci va judeca pe cei săraci cu dreptate şi va hotărî cunepărtinire asupra nenorociţilor ţării; va lovi pământul cu
toiagul cuvântului Lui şi cu suflarea buzelor Lui va omorî pecel rău.
Neprihănirea va fi brâul coapselor Sale şi credincioşia,brâul mijlocului Său.
Atunci, lupul va locui împreună cu mielul şi pardosul
se va culca împreună cu iedul; viţelul, puiul de leu şi viteleîngrăşate vor fi împreună şi le va mâna un copilaş; vaca şi
ursoaica vor paşte la un loc şi puii lor se vor culca împreună.
Leul va mânca paie ca boul,pruncul de ţâţă se va juca la gura bortei năpârcii şi
copilul înţărcat va băga mâna în vizuina basilicului.
Nu se va face niciun rău şi nicio pagubă pe tot muntele
Meu cel sfânt, căci pământul va fi plin de cunoştinţa Domnului,
ca fundul mării de apele care-l acopăr.
(Isaia 11:1-9)
Domnul Isus a venit pe pământ ca un descendent al lui
David din "trunchiul lui Isai" și ni se spune că intr-o o zi El va
41

judeca lumea și va domni ca Regele tuturor oamenilor. Apoi vaapărea o lume nouă. Mielul va trăi cu lupul, fără a fi atacat saurănit. Leopardul va trăi în pace cu capra. Vițelul și leul vor fiîmpreună, pastorite de un copil. Nimeni niciodata nu a văzut
sau auzit de un lucru ca acesta. Leul devine vegetarian. Vaca șiursul mănâncă iarbă împreună. Copilul se va juca la vizuina
cobrei, iar copilul va pune mâna în cuibul viperei. O vedere denecrezut.Acest lucru va fi, deoarece va veni o lume în care " nuva exista rau sau distugere pe muntele cel sfant, pentru capamantul va fi plin de cunoștința Domnului așa cum apele
acoperă marea". Mi-ar plăcea să văd această realitate. A devenit
prea încrezător omul și a trecut dincolo de granițele
permise?Lumea pe care noi, oamenii am construit-o singuri, afost distrusa ca un castel de nisip. Plantele și animalele, precumși oamenii, vom trăi in pace unul alaturi de altul. Mi-am
imaginat că acest lucru ar putea fi începutul unei lumi noi.
Gandurile acestea mi-au fost induse de echipamentul deprotectie.Pe lângă poveștile celor 18 vaci care pazesc bisericamea și de câinele care nu s-a dat drumul mașinii, am auzit opoveste despre o pisica. Cineva a deschis ușa casei,
ingrijorandu-se de pisica ei. Pisica arata sănătoasa pentru ca s-ahrănit cu mancarea pe care a găsit-o în frigider și astfel a trait.
O altă persoană a fost preocupata de faptul că câinele ar fi muritde foame, pentru ca a fost lasat in cotet avand o zgarda. El afost găsit în casa unui vecin - a supraviețuit cu mancarea pecare a găsit-o acolo.
Am auzit povesti despre cei care încă stau în zonă. Unii
dintre ei nu se tem de radiații.Au pus hainele la uscat, ingrijesc
pamantul si seamana semințe. Încurajat de oameni ca aceastia,
de ciresul inflorit și de vacile în orașul nostru natal, vom
supravietui cu curaj si vom fi flexibili ca o salcie. Mai presus
de toate este Domnul.
Domnul întăreşte paşii omului când Îi place calea lui;42dacă se întâmplă să cadă, nu este doborât de tot, căciDomnul îl apucă de mână.
Psalm 37:23, 24
Doamne, modeleaza-ne și curățește-ne, conform voii
Tale. Ajuta-ne să devenim oamenii care pot spune sincer ca
nimic nu contează dacă Te avem.
Apreciem rugăciunile și sprijinul dumneavoastră.
Raportul 20 - 30 aprilieÎn această săptămână unul dintre frații bisericii
noastre a mers să fie cu Domnul. Azi a fost piveghi in
Fukushima, maine va fi incinerarea și vom avea un timp decomemorare la timpul de inchinare din duminica urmatoare.
Luni va avea loc o înmormântare în Fukushima. E prea multpentru a avea două înmormântări într-o lună și este trist că orugăciune a unui membru al bisericii care isi doreste sa ajunga
acasa cu Domnul nu a primit inca raspuns.Noi nu putem ajutala serviciile de înmormântări și de comemorare atât in
Fukushima și in Tokyo. Pastorul nostru asistent și un alt
membru al personalului au plecat de ieri. Eu voi mergesăptămâna viitoare. Cineva trebuie să rămână aici, în Tokyo cu
biserica. Noi nu avem costume adecvate dar vom merge înhaine casual. Este greu sa conducem înmormântarea acestui
frate, imediat dupa cea a fost cea a surorii noastre care avea 50
de ani. Aș vrea să putem merge toți acasă și să ne închinam
Domnului împreună. Este foarte trist ca trebuie sa ne despartim
de membrii familiei din aceasta biserică, in timpul acestei
calatorii.
Acest frate a fost diagnosticat cu cancer la varsta de 30
si a avut stomacul eliminat. A murit la 54 ani, a trecut prinaceasta incercare și a fost spitalizat de mai multe ori. A fost obucurie pentru el să se închine lui Dumnezeu. El a făcut
traduceri simultane a predicii și toată lumea a recunoscut că43

aceasta a fost darul lui de la Domnul. Trebuie să se fi simțit
singur în spital, in timp ce familia sa a trebuit să părăsească
zona după dezastru. Spitalul nu a mai avut medicamente si
suplimente din cauza radiatiilor ce au avut loc. Îmi imaginez că
era nervos. L-am vizitat, dar nu atat de des cat ne-am fi dorit,
din cauza distanței dintre Tokyo și Fukushima. Ultima datăcând l-am vazut, mi-a strans mana puternic, nevrand sa imi dea
drumul. Deci lupta sa împotriva bolii a ajuns la capăt. Eu credcă Domnul l-a văzut ca fiind potrivit să-l ia la El acasă dePaști. El a avut un tub în gât, totusi a putut scrie, "Învierea. Am
o misiune. " Moise a trăit timp de 120 de ani. El a văzut ȚaraPromisă de pe Muntele Nebo dar a murit fără a intra ea.
Presupun că i-a parut rău că nu a putut face acest lucru, dar afost planul lui Dumnezeu pentru el. A murit, dandu-i ștafeta lui
Iosua. Viețile noastre sunt în mâna lui Dumnezeu. Fiecare viața
este o călătorie. Tot ce putem face este să urmam traseul pe
care Domnul l-a stabilit pentru noi. În final, noi trebuie să
predam stafeta și sa fim înălțati la cer. În această săptămână
întreaga lume va sărbători Paștele.Fie ca înmormântare și
celelalte servicii să fie pline de speranța învierii și demne defratele nostru drag, chiar și în mijlocul acestei vieți de evacuatiși chiar si în hainele noastre casual.Doamne, te rog să ne
conduci.
Raportul 21 - 05 mai (Ziua Copilului)Sunt în drum spre Okinawa pentru o întâlnire in caretrebuie sa dau un raport cu privire la viața mea, ca evacuat. Cu
ouă zile în urmă un alt membru al bisericii mele a mers să fie
cu Domnul. Trebuie să fi fost foarte greu pentru acest domn învârstă pentru ca el a trebuit să fie evacuat în ciuda faptului că
era bolnav și avea cateva oase rupte. Nu mi-am imaginat că va
trebui să imi iau ramas bun de la 3 membrii ai bisericii în douăluni. Sunt conștient de faptul că Dumnezeu are planurile Sale,
care sunt mai mari decât gândurile noastre. Mulți s-au adunat la44înmormântarea fratelui nostru în această săptămână. Șaizeci
membrii bisericii au venit de la diferite centre de salvare pentru
priveghi si pentru înmormântare. Simt cum moartea fratelui
nostru drag a reunit pe cei care au fost împrăștiati timp de oluna jumatate. Acest frate și familia sa au vrut ca Evanghelia să
fie proclamată la înmormântarea lui studenților de la clasa deengleză și părinții lor, colegilor săi de muncă, precum șifamiliei sale largite. Înmormântare a fost ca o întâlnire deevanghelizare, au participat mai multe persoane ale caror inimi
au fost zguduite de dezastru." Și prin credință Abel încăvorbește, chiar dacă este mort" Evrei11: 4
La fel este si cu credința acestui frate care desi nu mai
traieste, prin viata sa cat si prin viata surorii noastre care a luat
botezul, credinta ne vorbeste. Fratele nostru drag spus
oamenilor despre Mântuitorul nostru Isus prin viața lui și aarătat oamenilor speranța cerului. Luna trecută, împreună cudouă înmormântări, am avut două servicii de botez. În această
lună șase persoane vor mai fi botezate. Serviciul de botez a
surorii noastre de luna trecută a fost inițial planificat pentru 13
martie, imediat după dezastru. In timp ce locuitorii au fostevacuati, m-a sunat și a întrebat dacă botezul ei va mai avea loc.
In acest caz, pastorul nostru asistent ar trebuit să-l realizeze.
Altcineva a spus că ea a vrut să fie botezat într-un râu în
apropierea centrului de salvare. I-am cerut pastorului asistentsa faca acest lucru, deoarece apa râului este prea rece pentru
mine. Am zâmbit in timp ce m-am gândit acest lucru. În
mijlocul greutăți și inimii indurerate, lucrurile mici care aducdistracție și bucurie se multiplica. Trebuie sa caut cu disperare
astfel de lucruri. Suntem o biserică baptistă, așa ca efectuam
botezuri prin imersie.A trebuit sa gasim o solutie pentru ca
folosim cada de baie care este mica, de la centrul de salvare.
Am repetat, întrebându-ne dacă să o lasam să cadă inapoi sauînainte. Unor oameni nu le place apa, dar ei ii place! Intr-o zi
am lăsat-o să cadă în față și am așteptat ca ea să ridice capul. A
45durat mai mult decât mă așteptam și m-am gandit ca ea se
bucura de moment, încercând să recupereze timpul pierdut. A
fost prea mult timp, așa că am ridicat-o. Nu am mai avut unbotez ca acesta înainte. Dezastrul ne conduce spre noi
experiente.
Scriu aceste lucruri in timp ce sunt in avion spre
Okinawa. În timp ce merg pe tarmul mării la aeroportul Haneda,
un gând venit la mine - dacă un cutremur s-ar întâmplat acumși apoi un tsunami, aș muri. Este bine să fii botezat acum, decat
sa nu fii. În acest moment de dezastru si radiatii, se vede cum
Dumnezeu ne conduce în mod clar, iar candidații la botez decidsă răspundă la chemarea lui Dumnezeu, să fie botezati si nu maiamâna momentul. Pentru aceia dintre noi care au avut parte demai multe inmormantari, aceste nașteri spirituale aduc multă
bucurie. În cele din urmă, unele lucruri banale conteaza. Amgăsit mai multe carduri de client în poșetă. Regret ca nu le-am
folosit pentru a aduna puncte sau pentru a obține premii, atunci
când am avut ocazia. Acest lucru mi-a amintit de alte lucruri
regretabile. Am avut ceva de lucru făcut în casa mea. Cazanul afost înlocuit chiar înainte de dezastru și am cumpărat un nou
ecran de televizor cu plasmă. Am început să cred că nu a fostbine ca le-am cumparat, dar m-am oprit la acest punct, deoarece
magazinele care au dat acele carduri de client nu mai sunt acolo.
Soția lui Lot s-a transformat într-un stâlp de sare, atunci când sa întors să vadă ce ea a lăsat în urmă. Aceasta este o lecție
pentru mine. Mă duc să văd frați și surori în Okinawa, care s-au
rugat pentru noi și ne-au sprijinit de la inceput. Vreau să le spuncuvinte de mulțumire din partea bisericii mele. Va rog, iartatima ca sunt în imposibilitatea de a ajunge la toți cei care m-au
sprijinit. Sunt recunoscător pentru toate rugăciunile și sprijinul
vostru.
Raportul 22 - 11 mai
46

Sunt recunoscător că mulți au participat la întâlnirea dela Okinawa, precum si la cea din Tokyo. Am fost intervievat deun ziar de sport ieri. De la dezastrul nu am avut acces la deștirile de la TV sau la ziare, dar sunt conștient că știrile despre
centrala sunt tot timpul pe primul loc. Nu sunt sigur dacă dincauza dezastrului sau din cauza situației unice in care estebiserica, dar mulți oameni arată un interes fata de noi și umblă
alături de noi, lucru pentru care sunt recunoscător. Am învățat
un cuvânt nou care exprimă diferența uriașă dintre două grupuri
de persoane. Dupa cutremurul Kobe unii au capatat puterea si
s-au mutat toata energia spre redresare și reconstrucție. Cu toate
acestea au existat alții care au devenit din ce in ce mai
deprimati și diferența dintre aceste două grupuri a devenit mailargă măsură ce trecea timpul. Se pare că aparținem grupului
din urmă. Nu putem incepe sa curatam molozul sau sa neorganizaram casele noastre. Nimeni nu știe cât timp va fi așa.
Uneori simtim noi suntem singurii care au rămas în aceeași
situație in care am fost în 11 martie. Suntem tristi și deprimati.
Ne încurajează să știm că oamenii isi amintesc de noi și că nu
suntem singuri. Dacă nu ne este permis să ne întoarcem acasă
am putea construi întotdeauna o comunitate, cum ar fi
comunitatea Amish sau pionierii în Hokkaido. Biserica noastră
are de gând sa înceapa un centru de îngrijire de zi. Vom găsi obucată de teren și vom construi o casă pentru persoanele învârstă. Membrii bisericii ar obține calificări și să lucreze caîngrijitori. Ne-am construi apartamente și vom trăi împreună.
Gânduri ca aceastea imi veneau in minte. Viața la centrul desalvare acum este o comunitate vie,cu tineri și bătrâni loucuindîmpreună în același loc.
Cu toate acestea un frate pe care l-am întâlnit laînmormântare mi-a spus, "Pastore, nu vrei sa te stabilesti aici?"
Au trecut doar două luni de la dezastru. Noi nu putem renunța
acum. Ca și închinătorii la Ierusalim, în Psalmul 126, Sionul
nostru este orasul natal, unde se afla cladirea bisericii noastre.
47

Noi ar trebui să așteptam ziua in care cei care sunt acumîmprăștiate peste tot in Japonia vor reveni cu lacrimi debucurie și cu inimi recunoscătoare. M-am încurajat și m-amîntors la locul meu.
Psalmul 126
Când a adus Domnul înapoi pe prinşii de război ai
Sionului, parcă visam.
Atunci, gura ne era plină de strigăte de bucurie şi limba,de cântări de veselie. Atunci se spunea printre neamuri:„Domnul a făcut mari lucruri pentru ei!”Da, Domnul a făcut mari lucruri pentru noi, şi de aceea
suntem plini de bucurie.
Doamne, adu înapoi pe prinşii noştri de război, ca penişte râuri în partea de miazăzi!
Cei ce seamănă cu lacrimi vor secera cu cântări deveselie.
Cel ce umblă plângând când aruncă sămânţa se întoarce
cu veselie când îşi strânge snopii.
Weekend-ul trecuta am avut a patra înmormântare de la
dezastru. Sunt prea multe. Ieri șase persoane s-au botezat.
Aleluia! Unora dintre ei nu le place apa astfel ca la botez amîntrebat pe fiecare dacă ar dori să cadă înainte sau înapoi, fapt
care a provocat râsete. În timpul sezonului ploios din Negev
sunt inundații rapide.
Raportul 23 - 16 mai (plimba pe Tohoku)Dacă Arca lui Noe ar exista astăzi sau Biserica
primară,cu siguranta ar avea internet in timpul călătoriei. Am
auzit o poveste la știri. Un bărbat japonez în Europa a primit un48

mesaj text de la unul din părinți care a fost îngropat sub moloz
în cutremur. El a cerut ajutor prin intermediul internetului.
Acest lucru a fost văzut de mulți japonezi în Japonia și acondus la salvarea parintelui. Acest tip de lucru s-a întâmplat
în biserica noastră. Pastorul nostru asistent trimis un articoldevoțional zilnic și am primit vesti despre cei care au fost în
siguranță și despre cei care au fost în centrele de salvare.
Imediat după dezastrul am reușit să obținem știri de la fiecare
membru prin pagina noastră. Membrii bisericii au fostîmprăștiati în diferite locuri, dar prin aceasta pagina de web, am
fost capabili să fim uniti. Noi nu ar fi crezut niciodata ca
informațiile care au fost postate acolo, au fost atat de raspandite.
Viteza și măsura în care au fost răspândite informatiile audepasit imaginatia noastra. Site-ul a fost citit de oameni dincolo
de frontierele naționale și internaționale și chiar în alte limbi.
La momentul de vârf au fost peste 200.000 vizite pe zi.
Sunt extrem de recunoscător pentru acest lucru. Noi nu
suntem singuri. Am fost loviti de un dezastru neașteptat, dar nu
am fost in luptă singuri. Noi nu suntem uitati. Mulți oameni
sunt cu ochii pe noi și ne sprijina. Am fost informați cu privire
la acesti ochi vigilenti, care ne-au înconjurat, încurajat și ne-au
intarit. Aș dori să mulțumesc fiecăruia dintre ei. Acesta a fostca valul unui al doilea tsunami, după distrugerea primului.
Un membru al bisericii a venit la timpul de închinare labiserica noastră în această săptămână, după o pauză de douăluni. El a mers la o biserică din apropiere și cineva l-a întâlnit
acolo pentru prima dată si l-a întrebat despre piciorul rănit.
Este uimitor faptul că cineva a citit despre el și sa rugat pentru
el.Se pare că am devenit cunoscuti peste tot în lume. Un cuplu
din America a venit la serviciul de închinare, ieri, pentru prima
dată. Ei au devenit creștini și merg la o biserică locală acolo. A
fost prima dată cand au vizita o biserică japonez sau au intalnitcreștini japonezi. Ne-au spus că, după dezastru, mulți oameni
din America au citit site-ul nostru și au vizionat videoclipurile49

noastre, chiar dacă cei mai multi dintre ei nu vorbesc japoneza.
Cat de recunoscător sunt. Ei au spus că au întrebat de ce nu aexistat nici o veste despre biserici sau creștini, printre victime.
Poate că nu au fost crestini care au fost răniți sau afectati,
deoarece ei sunt o mică parte din totalul populației în Japonia(mai puțin de 1%)? Ei au fost surprinsi sa descopere site-ul
nostru și au descoperi că o întreagă biserică a trebuit să fie
evacuata din orașul lor de origine și au trimis știri despre
luptele lor. Acum eu am fost cel care a fost surprins! Raportul
meu pe site-ul bisericii a început ca un apel urgent pentrurugăciune adresată președintelui grupului din biserica mea.
Când dezastrul a lovit soția mea și cu mine am fost departe decasă, așa că am cerut rugăciune sa pot vedea membrii bisericii
mele, cât mai curând posibil. E-mail a fost pus pe Facebook și
apoi a fost răspândit și a fost văzut de creștini și necreștini
deopotrivă. Surprizele dezastrului au continuat să vină, unadupă alta. Acest lucru încă mă surprinde. Parem ca avem
nevoie de mai mult exercitiu in acest aspect.Pentru a schimba
subiectul, câinele nostru de companie drag a fost, de asemenea,
afectat de dezastru. El este un Papillion în vârstă de 14 ani, carecantareste 2.7 kg si are un pic de cataractă. El a calatorit cu noi.
Vreau să-i spun "ai făcut o treaba buna" . (Și "Ne pare rău ca nu
am avut grijă de tine".) El a fost cu noi de cand copiii noștri au
absolvit scoala si s-au casatorit si apoi venau in vizite cunepoții noștri. El ar fi trebuit răsplătit cu o viață mai liniștită,dar dezastrul a venit și de atunci el a călătorit cu noi. Mă întreb
cum s-a simțit el pe parcursul acestor două luni. El a venit din
Shizuoka și a crescut în Tohoku, este perseverent, la fel cum
sunt cei din Tohoku. Indiferent de ceea ce intreb, el răspunde"Woof". Dacă acesta este răspunsul lui la orice se intampla,
atunci el este un om mai bun decât mine. El poate gândi, "Câttimp trebuie sa mai fiu departe de casă?" Sau "De ce nu putem
să mergem acasă?" Indiferent de situatie a fost cu noi în fiecare
zi și asta este suficient. Orice ar putea gândi, orice ar intelege,50

el trebuie să fi fost stresat. Suntem în aceeași barcă. Am fostîntr-o călătorie, supurtând situatia indiferent daca înțelegem
sau nu cum m ajuns in acest punct. Si el și noi suntem înaceeași barcă. Oare o sa Il vedem pe Tatal Ceresc spunand ,,Ati
trecut cu bine prin toate incercarile?``Raportul 24 - duminică 22 mai ( zbor de la Fukuoka
la Haneda)
Am intrat într-o perseverenta cursa. Nimeni nu
si-a imaginat că viața noastră de evacuați va dura atât de mult.
Am plecat de la centrele de salvare și ne-am mutat într-un loc
unde am putut sta mai mult. Dar nu este încă normal. Călătoria
noastră spre normalitate continua. Este o cursă de anduranță. Aș
vrea să se fi încheiat o jumătate de lună în urmă. Mulți dintre
vizitatorii noștri ne spun să ne odihnim bine. Arăt atât deobosit? Trebuie să fim atenți, dar nu avem o cameră de zi, undesa ne putem relaxa. Au fost momente când oamenii ne-au
vizitat dimineața devreme, dar este o altă poveste atunci cândse întâmplă în fiecare zi. Cât timp va dura această viață
anormala? Speranța noastră este în Geneza și Apocalipsa undevedem începutul și sfârșitul. Călătoria noastră trebuie să aibă unsfârșit. Dumnezeu este veșnic, dar lumea pe care a creat-o are
un început și un sfârșit. Facem pasi pentru sfârșitul pe care
Dumnezeu l-a stabilit pentru noi. Sunt două luni și jumătate decând călătoria noastră a început atât de brusc și este timpul
pentru o schimbare de viteze. Fiecare familie trebuie sa se mutede pe modul de supravietuire in concordanta cu nevoile fizice simentale. Nu mai este un sprint, ci un maraton. Avem nevoie dea ne schimba vitezele în inimile noastre. După evenimentele dela exodul lui Moise și al israeliților, au trebuit să se schimbe
viteza pentru viața noua care a durat 40 ani (Exodul 18). Nu
spun că drumul nostru va dura 40 ani, dar cu siguranță, nu se
va termina în curând. Israeliții au plâns că au vrut să mănânceceapă și usturoi. Le era dor de viața din Egipt. Ei trebuie să fi
51

fost foarte stresati cand au scăpat din Egipt și de lucrurile cares-au întâmplat în comunitate. Avem nevoie de perseverență
extraordinara și înțelepciune
asa cum gasim scris inurmătoarele versete. Rugați-vă ca Domnul sa ni le daruiasca.
,,Căci aveţi nevoie de răbdare, ca, după ce aţi împlinit
voia lui Dumnezeu, să puteţi căpăta ce v-a fost făgăduit.`` Evrei
10:36
Dar răbdarea trebuie să-şi facă desăvârşit lucrarea,
pentru ca să fiţi desăvârşiţi, întregi şi să nu duceţi lipsă de nimic.
Iacov 1:4
Christian Relief, Assistance, Support and Hope
(CRASH) este o rețea de sprijin creștin în munca de reabilitare.
CRASH Japonia a fost cea care facut munca de reabilitare în
zonele care au fost afectate de dezastru. Viețile noastre s-au"prăbușit" si au fost aduse la un popas brusc pe 11 martie.
Doamne ajuta-ne, astfel încât inimile noastre sa nu se"pabuseasca".
Raportul 25 - luni, 30 martie, in trenul catre Kyoto
Ieri m-am întâlnit un cuplu pe care nu l-amvăzut de 2 luni jumate care sunt membri ai bisericii mele. Miau spus că ei se trezesc în fiecare dimineață întrebându-se dacănu viseaza. De asemenea, mă întreb uneori dacă un vis ar putea
dura atât timp. Cine si-ar fi imaginat vreodată că nu mai puțin
de 70.000 de oameni vor fi departe de casele lor? Sau că mai
mult de 20.000 de familii care traiesc pe o rază de 20-30 km in
apropierea centralei nucleare Fukushima ar fi obligate sătrăiască ca evacuati. Și noi suntem printre ei. În timpul predicii
de duminică 06 martie, cu cinci zile înainte de dezastru, amspus că, dacă un cutremur precum cel care tocmai s-a întâmplat
în Noua Zeelandă ar avea loc în zona noastră in Tohoku, artrebui mai mult de un an sau doi pentru a reveni la normal.
Fiica mea a realizat acest lucru pentru ca ea a ascultat predica
recent. Am fost surprins când mi-a spus acest lucru, pentru ca
52

eu nu-mi amintesc sa fi spus asta. Este uimitor cum cartea mea"Dumnezeu este la lucru în vremuri bune, cât și in vremuri rele
" a fost publicata imediat după dezastru. Am scris-o cu multînainte ca dezastrul sa loveasca. Am auzit că este în mâinile
multor oameni din cauza titlului. Subtitlul "El lucrează dincolo
de ipotezele noastre`` pare a avea un impact mai mare. De fapt,
am vrut la inceput ca asta sa fie titlul principal. Trebuie să spuncă simt mâna Celui Mare în aceste lucruri. Am vorbit despre
visul pe care soția mea l-a avut în mod repetat, mai mult de 20
de ani, în care toți membrii bisericii călătoresc într-un autobuz.
Noua clădire a bisericii a fost construita în 2008 și era menită
să dureze 100 de ani. Am fost foarte supărat la început,întrebând de ce a trebui să o închidem dupa ce am folosit-odoar pentru 2 ani și jumătate. Cu toate acestea acum cred că afost mai bine să fim în ea decât în vechea clădire care nu ne-arfi putu proteja într-un cutremur. Noul proiect de construcție aînceput atunci când picura apa din tavan când ploua și acontinuat timp de 5 ani. Cu toții ne-am dorit o clădire care ar
rezista oricărui dezastru. Acum începem să vedem că Domnul
ne-a pregătit în acest mod. Aștept cu nerăbdare ziua în care
toate piesele din puzzle sunt puse la locul lor, una câte una panala ultima piesă. Intr-adevăr doresc ca acea zi sa vina în curândși sa fiu capabil să simt că toată această greutate și toate
intrebarile au disparut. Voi da vina pe această grabă din inima
mea datorita trenului de mare viteza cu care circul acum.
Privind amprentele lui Dumnezeu ii spun inimii mele că totul
este bine, "Totul va fi bine". Aceasta este fraza noastră. Căciaşa vorbeşte Domnul Dumnezeu, Sfântul lui Israel: „În linişte şiodihnă va fi mântuirea voastră, în seninătate şi încredere va fităria voastră.” Isaia 30:15
Raportul 26 - Marți 07 iunie (în tren de la
Kakegawa)
53

Moise a fost născut în Egipt, un evreu care a fostluat în mod miraculos în familia regală și educat de aceasta. El
a trăit în Egipt pentru primii 40 ani din viață și a fost apoi
condus în exil. El a petrecut următorii 40 ani în pustie. Apoi, îna treia etapă a vieții sale, el a condus spectaculos poporul din
Egipt. Acesta a fost punctul culminant al vieții sale. M-amîntrebat de multe ori de ce Dumnezeu nu i-a permis să intre înȚara Promisă, la sfârșitul vietii lui. Șaizeci dintre noi a trebuitsă părăsim orașul natal, casa noastră și am călătorit timp de 3
luni. Acum ma simt ca aceasta calatorie este o poveste
completa. Energia și capacitatea pe care o are fiecare persoană
în viață are limite. O călătorie trebuie să se încheie undeva.
Sarcina pe care Dumnezeu o dă fiecărei persoane s-ar putea să
nu fie atât de mare. Moise a condus poporul său din Egipt șicălătoria lor s-a terminat. Sarcina de a conduce acest popor înȚara Promisă, de a le stabilit și rezolvarea problemelor lor afost dat la altcineva. Moise a realizat sarcina sa în ultimii 40 ani,cel puțin din perspectiva lui Dumnezeu. Suntem fiecare născuți
într-un anumit timp și loc. Ne îndeplini sarcinile noastre șiîncheiem călătoria noastră în cadrul acestui timp și loc. Măîntreb dacă acest lucru este ceea ce are Dumnezeu pentru noi.
Când îmi spun că Moise a realizat suficient de multe în viața lui,simt cum puterea se întoarce la mine. Călătoria noastră de dataaceasta este completă. Exista suficiente povești. Dar vreau să setermine. Când se termină, Doamne, vom mai avem puterea de areconstrui biserica noastră și orașul nostru? In timpul războiului
din Coreea un pastor in varsta de 30 a părăsit Phenian și
amenințarea venita din partea de nord ș ia ponit spre sud cu
100 de credincioși. Au fost multe întâlniri și multe despartiri pe
drumul care a fost greu și sever, și a fost incapabil să
intalneasca din nou pe unii dintre credincioși. El a sosit la Seulși a inceput o viață de supraviețuire, cautand cazare și hrană
pentru 100 de persoane. Biserica pe care a început-o a fost
foarte folositoare. Greutățile au fost transformate în54

binecuvântări, multe incercari au fost folositoare, greutatile audevenit ca un izvor plin de viata care a produs inimi
multumitoare si recunoscatoare. Vreau să incetam sa ne maiplângem și sa gândim negativ și să avansam. Sunt într-un trende mare vitza acum. O călătorie are întotdeauna un început șiun sfârșit. Suntem pur și simplu în mijloc, îndreptându-se spresfârșit. Trecut, prezent și viitor sunt pe pista caii ferată. Poateca nu simțim, dar mergem mai departe. Când suntem în
imposibilitatea de a cobora din tren trebuie să rămânem pe loc.
In timp ce vom sta, vom avea mari asteptari chiar dacă uneori
devenim nerăbdători. Poate într-o zi vom spune nepoților noștri
sau strănepoților povești din această experiență. Mă întreb dacăcineva este interesat în a face un film, folosind acest lucru ca
scena de deschidere. Daca va avea loc va trebui sa fim
perseverenti si sa nu ne fie rusine sa fim folositi ca personaje.
Efortul de a arata bine ar putea fi util în obținerea forteiinterioare. Domnul a zis lui Samuel: „Când vei înceta să plângipe Saul, pentru că l-am lepădat ca să nu mai domnească peste
Israel? Umple-ţi cornul cu untdelemn şi du-te; te voi trimite laIsai, Betleemitul, căci pe unul din fiii lui Mi l-am ales caîmpărat.” 1 Samuel 16-1
Raportul 27 - 18 iunie (Osaka)
Am auzit la știri în această dimineață că irisii dinzona afectată au crescut prin noroi și sunt în plină floare. Ei
trebuie să aducă mult confort victimelor dezastrului. Mă întrebdacă si noi vom trece în mod similar prin noroi, iar la sfârșitul
acestei experiențe vom inflori. Când nu putem scăpa de noroi,
Dumnezeu trimite oameni care să ne ajute sa scapam. Aceia
dintre noi care suntem din Toohoku avem nevoie deperseverență ca primavara să vină după lunga noastră iarna. Ar
trebui să aștept ziua când vom înflori, recunoscând realitatea ca
55

avem nevoie ca alții să ne ajute să scapam de noroi. Sunt trei
luni de la dezastru și se pare că acesta este cel mai greu timp.
Cineva mi-a spus că este ca si cum ai fi alergat la maraton laviteza maxima. În ziua dezastrului, nu am fi supraviețuit dacănu am fi fost la viteza maxima. Cu toate acestea ajungem încurând limitele noastre, dacă vom continua în acest ritm. Câttimp am rulat la viteza maxima? Am schimbat pe un ritm mailent sau suntem tot la viteză maximă? La început am crezut căne vom întoarce acasă într-o lună sau cam asa ceva. Noi nu neam gandit ca va dura atat de mult. Vin și pleacă tot felul deinformatii. Tânjesc dupa autoritatea lui Isus pe care a avut-ope
lac, când a poruncit furtunii să se calmeze. În cartea sa "Este
Dumnezeu bun?" Philip Yancey, citându-l pe GK Chesterton,
spune că termenul "mama natura" nu este biblică. "Natura estesora noastră, nu mama noastră. Este o creație căzută la fel canoi, ființele umane. `` Dar ştim că, până în ziua de azi, toată
firea suspină şi suferă durerile naşterii.`` spune Pavel înRomani. 08:22. Trăim pe o planetă căzută. La fel ca fiecare om,
planeta în sine a căzut departe de ceea ce a proiectat inițial
Dumnezeu. " Ca japonez am folosit termenul mama natura fărăsa ma gandesc prea mult. Nu am considerat că natura geme șiașteaptă eliberarea. Acum am experimentat pământul tremurandși am privit cum apa marii inghitea tot ceea ce vedeam. Credcă amenințarea naturii trebuie să fie controlata de cineva.
Doamne, vino în țara aceasta care arata ca un câmp de război și
comanda„Taci! Fără gură!” pamantului care se clatina si cerului
deasupra noastra, la fel cum ai facut pe Marea Galileii (Marcu
4:39). Spune-ne noua, celor care ne este teama ,,Nu va temeti``asa cum ai facut-o cu ucenicii Tai. Marcu 6:50.
Raportul 28- 2 Iulie
Sunt recunoscător pentru tot sprijinul șirugăciunile dumneavoastră. Eu sunt în Toyama acum și a fost56

imposibil sa actualizez blog-ul meu. În schimb, aș dori săîmpărtășesc cu voi un nou articol pe care l-am scris, cu
permisiunea editorului. Sper că acest lucru va fi folosit pentru arăspândi Evanghelia. Strălucește lumina prin intuneric.
Există o biserică care se află pe o rază de 5 km
de Prima Centrala Nucleara Fukushima. Membrii acestei
biserici au experimentat cutremurul, tsunamiul și exploziile dela centrala electrică. Ei au fost împrăștiati de-a lungul Japoniei,
de la Hokkaido la Okinawa și supusi vietii de a fi evacuati. Ce
au văzut și au trăit in aceste trei luni extrem de dificile? Este
un coșmar? Marele Cutremur din Estul Japoniei s-a întâmplat
pe 11 martie. Atunci a fost, de asemenea, ziua mea de naștere.
Viața noastră linistita de zi cu zi a fost complet schimbata decutremur și tsunami și de accidentele care au urmat de laCentrala Nucleară. Toată lumea, de la foarte tineri la cei invarsta, au trebuit să plece de la casele lor. O persoană a calatorit
intr-un camion militar si timp de 12 ore a fost agață de scaunulei și a încercat să nu cadă. Ei au ajuns la un centru de salvare în
care produsele alimentare și păturile au fost putine. Nimeni nu
si-a imaginat vreodată o excursie non-stop de supraviețuire,
care ne-ar lua de la viața noastră obișnuită. Un grup format din
membrii bisericii și oameni care nu facea parte din biserica, am
pornit intr-o calatorie nestiind unde vom ajunge.
Înainte de Al Doilea Război Mondial din
America au venit misionari la Fukushima și au început obiserică. Conform tradiție baptiste, a fost numita Prima Biserica
Baptista de la Fukushima . Am fost acolo când Centrala
Nucleară a fost construita. Dar acum nu putem să mergemacasă. Așteptăm cu nerăbdare ziua în care sa putem sta pe terenși pe muntele de care ne e atât de dor și sa admiram pamantul
pe care il iubim.Ca biserica situata lângă Centrala Nucleară, nerugăm continuu pentru angajații de acolo care lucreaza atât degreu pentru a rezolva problemele și pentru familiile lor. Inimile
noastre sunt tulburate, dar ... Deși am plecat de acasă fara nici
57

un schimb de haine, fara destui bani, conversațiile noastre erau
pline de recunoștință pentru alimentele și hainele pe care le-amprimit. Am fost emoționati până la lacrimi de bunătatea
oamenilor pe care i-am întâlnit. La primul centru de salvare oparte dintre noi am dormit într-o cameră mare, noi am fostrecunoscători că am avut saltele pe care sa dormim. Am fostmișcati când am primit mancare calda pentru prima oară în
cinci zile.
Apoi ne-am dat seama că nu avem nevoie de atâtde multe în viață. Multe persoane ne-au ajutat. Am început săcred că, probabil, am câștigat mai mult decât am pierdut. Am
fost ingrijiti de dragostea lui Dumnezeu și de generozitatea
oamenilor. Am suferit, dar am câștigat multă fericire. Am trăit
în adăposturi temporare timp de peste patru luni. Există orealitate dură pe care a trebuit sa o confruntam. Companiile au
oprit tranzacțiile, oamenii și-au pierdut locurile de muncă și
există un nivel de oboseala, care este dincolo de ceea ce putem
face față. Cei care trăiesc cu rudele sunt mai bine decat noi.
Anul trecut, a fost un accident la o mină de cărbune din Chile.
Toti minerii au fost salvați de la 700 m de sub pamant. Un
miner în vârstă citea Biblia în fiecare zi și i-a încurajat pe
ceilalți să aiba nădejde în Dumnezeu. Așa că haideți să neincredem în Dumnezeu și să ne unim inimile noastre și puterea
noastră de a depăși situația actuală. Haideti să plângem până seusucă lacrimile și apoi sa ne ridicam și sa umblam din nou.
Dumnezeul Bibliei este familiarizat cu durerea. Biblia ne
spune că Mântuitorul Isus a văzut suferința noastră. El nu nelasă acolo, ci ne insoteste cand trecem prin ea. Isus a plâns cu
cei care plângeau și El a jelit cu cei care jeleau. Isus a fost "unom al durerii și familiar cu suferinta.""Pentru ca atat de mult a iubit Dumnezeu lumea, că adat pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară,ci să aibă viața veșnică." Ioan 3:16
58

Odată, când am fost la un centru de salvare și trebuia sa
ducem ajutoare la un alt centru am fost copleșit și a trebuit să
ies afară. Mi-am dat seama cât de rănit am fost. Un om înecat
nu poate salva un alt om de la înec. Doar Dumnezeu ne poate
salva atunci când simțim că ne inecam. Dumnezeu ne iubește
atât de mult încât a trimis pe singurul Său fiu Isus pentru noi.
Isus a iertat păcatul omului muritor pe cruce. El a venit să nesalveze. Isus a venit în această lume întunecată, care este plina
de durere și suferință și a devenit lumina care strălucește și carene arata noi drumuri. Aș dori să vă invit să primiți pe Isus în
inima voastra, ca Mântuitor al lumii suferinde.
"Veniți la Mine, toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă
voi da odihnă." Mt. 11:28
Poate iti doresti să te rogi cu mine: Tata ceresc,
protejeaza pe cei care suferă în zonele care au fost afectate decalamitate. Transforma totata durerea in bucurie. Imi deschid
inima pentru Tine. Vino în inima mea. Il primesc pe Isus în
inima mea ca Mântuitor al meu. Lumineza întunericul din
această lume. Iartă păcatul meu. Amin.
Raportul 29 (început la 25 iunie și terminat la 5iulie)
Nepoata noastra s-a născut în această dimineață. Am
auzit vestea în Mito - duminică dimineața, la ora 8.15. Numele
ei este Mahiru, care înseamnă "lumină strălucitoare" și este luat
din Proverbe 04:18, "cărarea celor neprihăniți este ca luminastralucitoare, a carei stralucire merge mereu crescand pana la
miezul zilei." Ei spera ca acest copil va aduce lumina pentru cei
din jurul ei.In timp ce inca suferim dupa urma dezastrului,
speram ca acest copil ne poate aduce lumina si stralucire.
Aceasta este o veste mare în aceste zile când mă simt de multeori descurajat.Am auzit că un magazin de tăiței care era inpartea de sud, in orasul nostru, care acum arata ca un oras
parasit, s-a redeschis. Presupun ca proprietarul a vrut să fie59

primul, ca ceilalti sa ii urmeze exemplul. Aceasta este o vestebună pentru mulți dintre cei care sunt împrăștiate peste tot in
Japonia, aducand speranta in mijlocul greutatilor. Doresc numai
bine acestui magazin.Sper că mulți o vor lua pe urmele lui și
vor redeschide magazine și restaurante și asta ii va încuraja pe
cei care au pierdut orice speranta de a reveni la locurile lor.
Orasul nostru natal va fi plin de oameni din nou. Luminile s-au
aprins. Masinile sunt in miscare din nou. Este un vis imposibil?
Vreau să păstrez speranța. Există semne bune. Nivelul deradiații din aer e în scădere zi de zi. Drumurile principale suntdeschise permitand unor masini accesul in zona. Deși acest tipde știri este încă rar, am ajuns atât de departe și ne putem punenădejdea în vestile bune pe care le-am avut. Isus s-a născut
deasemenea în vremuri grele. Nașterea Mântuitorului nostru aadus lumină pentru lume atunci si a fost o mare încurajare și
speranță pentru viitor. Fiind condus de Roma posibil sa fi
intalnit diferite situatii neplacute si neintelegeri intre cei care
implineau regulile romane si cei care nu le urmau. Situatia
economică trebuie să fi făcut oamenii se simta neajutorați,indepartati și fără speranță. Posibil ca isi doreau ca ocupatia
romana sa ia sfarsit. Deoarece situația a continuat oamenii
trebuie să fi fost obositi, ajungand la limitele lor. Isus a fostnăscut într-o perioada complexa, asa cum lumina strălucește înîntuneric.
Un copil s-a născut în familia mea. În mijlocul unei
lumi anxioase poate ca zâmbetul acestui copil va aduce luminaoamenilor. Să-L primim pe Isus în inimile noastre care ne ofere
lumină și ne conduce în lumea care este promisa în Biblie.
Raportul 30 - 19 iulie (la bordul unui zbor Delta,
undeva peste Pacific)
Am ajuns în SUA pe 11 iulie și am avut 9 întâlniri ladiferite biserici din Atlanta si Los Angeles. Unul dintre
motivele aceastei călătorii a fost sa cautam posibilități pentru
60

publicarea noii mele carti din japoneză în engleză. Am intalnit
atatia oameni de la prima calatorie din 11 martie si am
descoperit cat de mult a fost citit site-ul nostru. Când s-aîntâmplat dezastrul și am hotarat sa plec de acasa m-am simtit
ca si cum as fi bajbait în întuneric. A fost o experiență unica.
Frica m-a copleșit, la fel cum dezastrul triplu a cuprins toata
zona,lăsându-mă sigur.In aceasta situatie, cu ajutorul
internetului am ramas conectat cu lumea. Seria de rapoarteînceput cu scrisoarea mea catre președintele grupului de labiserica mea cerând rugăciune urgentă. In curand raportul aajuns si la alte confesiuni și apoi peste granițele naționale, afost dincolo de orice imaginatie. In această călătorie am ajuns
să știu cât de real a fost dezastrul. Am auizt ca cititorii acestui
blog au fost cu ochii pe noi și sprijinul lor a fost la fel deincredibil ca realitatea dezastrului în sine. Fratele careadministra site-ul nostru mi-a spus că accesarile a juns pana la
200.000 de vizitatori. Cu greu am putut crede acest lucru.Totuși,acest lucru ne-a încurajat. Știam că nu am fost singuri sau uitatiși această călătorie în SUA a confirmat acest lucru.Mulți
oameni, atât japonezi și americani, mi-au spus că au aflat
despre mine pe înternet! Toata energia am investit-o pentru a
supravietui dezastrului. Ceva m-a condus pentru a-mi găsi un
pic de timp si pentru a scrie raportul pe calculatorul meu. O
obsesie asemanatoare cu frica a venit peste mine, astfel că amvut să înregistreze aceste experiențe extraordinare. Toate
lucrurile au fost în continuă schimbare și nu am vrut să le uit.
Aceasta s-a transformat într-un sentiment de datorie ca și cum
ar fi fost munca mea.Acum simt că a fost corect sentimentul ca
s-ar putea sa uit durerea, lacrimile, temerile și bucuriile defiecare moment și am fost atât de dornic să le înregistrez.Un alt
motiv pentru care am continuat sa scriu blog-ul a fost prezenta
cititorilor care au fost alaturi de noi in bucurii si necaz.. A fostca un spectacol pe scena care își pierde semnificatia daca nu are
o audiență. Cititorii mi-au dat putere și m-au ajutat să avansez.
61Desigur, noi nu suntem intr-un spectacol, dar am apreciat faptul
ca atât de mulți oameni din întreaga lume ne priveau și ne
aplaudau, acest lucru m-a ținut departe de sentimentul desinguratate. Aceasta îmi amintește de pictura unde Isus seîntoarce impreuna cu o multime de sfinți din cer. Am fostînconjurați de poporul lui Dumnezeu la fel ca acest tablou. Am
fost miscat să știu că atât de mulți japonezi și americani s-au
gândit la noi, rugându-se pentru noi și sprijinindu-ne, de peste
mari si tari si din intreaga America. Am auzit că s-au rugat în
multe biserici pentru noi si ca au daruit cu generozitate. Acest
lucru s-a întâmplat de asemenea si cand a avut loc cutremuruldin Haiti. M-am simțit rușinat ca nu am avut întâlniri derugăciune sau ca nu ne-am rugat cu lacrimi pentru victime.
Petru ne învață să ne bucurăm ca luam parte la suferința lui
Hristos (1 Petru 4:13). Am fost încurajat să întâlnesc atât demulți oameni care au împărtășit și au continuat sa ia parte cu
noi la suferința noastră. Sunt foarte recunoscător.
Am observat ca că una dintre diferențele dintre acest
dezastru și cel din zona Kobe de acum 16 ani, este că victimele
au scris experiențele lor și mesajele au fost transmise prinintermediul internetului chiar in momentul in care evenimentul
a avut loc. Au fost oameni care au răspuns la aceste mesaje
imediat, formând o rețea pentru a ajuta pe fiecare în functie denevoile lor.Si eu am experimentat acest lucru. Oamenii din
America ne-au ajutat chiar daca ne despartea o mare. O
scrisoare prin care ceream rugăciune urgentă s-a transmis prin
mai multe rețele. Acestea ne-au înconjurat și ne-a vindecat,
fiind la fel de puternice ca valurile fel de puternice ale
dezastrului.
Va multumesc din nou.
Raportul 31 dupa miezul nopții , vineri 22 iulie întren înapoi de la Kawasaki
62

Simt cum ceva ma indeamna. Imediat după dezastru mam simțit pierdut și mi-a fost frică ca și cum totul ar fi ajuns lacapăt. Apoi, la un moment dat a fost ca și cum un comutator afost pornit in mine si lucrurile au început să se miște. Poate că
era Dumnezeu.
La început, toată energia mea a fost investita în găsirea hranei
și a unui loc de cazare. Dar acum rolul meu este cel de martor
care a scăpat și a supraviețuit dezastrului. Oare Domnul a fostcel care m-a calauzit sa împărtășesc experiența noastră cu
lumea exterioară? Rolul meu este, de asemenea, ca cea a unuiporumbel transportator, aducând o briză de aer proaspăt inbiserica mea. Încă ma simt coplesit sa fiu într-o astfel decălătorie. Fiecare dintre noi a trebuit să scape de dezastru. Poate
povestea noastră ar fi un material bun pentru o carte pentru
copii. Într-o țară atat de avansata ca Japonia, grupul nostru decredincioși a trebuit să conducă peste munți înzăpeziți în 15
masini cu manancare putina. Am fost forțati să iesim din casele
noastre și din orașul nostru. Am avut mai multe înmormântări
și botezuri. Este ca in Exod, dar in varianta moderna. Poate căar putea fi publicat cu cuvintele, "O poveste de necrezut cu ocălătorie miraculoasă". Ar putea fi potrivit pentru o productiede film. Sper că povestea are un final fericit. Aș dori ca finalul
sa fie unul interesant plin de surprize. Lacrimile vărsate vor fi
uitate toate, iar cei din audienta zambesc și se uită unul la altul,
uimiti și mulțumiti de planul lui Dumnezeu. Vor aplauda
ridicandu-se in picoare.Si noi zâmbim și râdem. Mult timp ne
vom bucura de acest final fericit.Oare doar imi imaginez asta?
Se poate întâmpla vreodată? Avem nevoie de o bucurie care sa
poata umple toate necazurile noastre. Așa că am să imi
imaginez finalul la care nimeni nu s-ar fi gândit. Există multe
posibilități și ma voi bucura.Mă întreb dacă imi voi pierde
echilibrul dacă îmi imaginez acest lucru prea mult sau rad prea
mult. Dar poate ca Dumnezeu va merge dincolo de închipuirimele și va face ceva extraordinar.
63Căci Eu știu gândurile pe care le am pentru tine, "ziceDomnul," gânduri de pace și nu de nenorocire, ca să vă dau un
viitor si o nadejde. Ieremia 29:11
Raportul 32 - 7 august, pe drumul de întoarcere dela o biserică din Yurigaoka
Merg la Hokkaido mâine. Privind în urmă îmi dau
seama că am făcut multe călătorii în lucrarea mea. Acest lucru afost o modalitate prin care Domnul m-a pregatit pentru viata
mea de acum ca evacuat.Viața este o călătorie. Deci ar trebui să
ne bucurăm de ceea ce Domnul ne dă de-a lungul drumului.
Am calatorit incepand din 11 martie, atunci când dezastrul alovit. Ar fi atât de trist, dacă nu ar fi existat nici un scop săcălătorim. Poate am fost prea preocupat sa ma gândesc oarecand voi ajunge la destinație. Ceea ce ne mișcă este procesul:
modul în care oamenii se confruntă adversitati și modul în careacestia s-au ridicat din nou, după multe lacrimi. Simt căDumnezeu veghează asupra noastră cand cădem, cand ne
ridicam în picioare și mergem din nou. El ne supravegheaza intimp ce suferim cat si in timp ce ne bucuram. Mi se pare dificil
atunci când sunt întrebat despre perspectivele mele de viitor.
Am început să cred că chiar și atunci când ceea ce ne dorim nu
se implineste, călătoria în sine are sens și scop. Intalnim multesituatii limita in timp ce calatorim, dar Il cautam pe Dumnezeu
si ne agatam de El.Când se va termina aceasta calatorie? Câttimp mai trebuie sa traim asa? De ce Dumnezeu ne-a pus în
această călătorie pe pământ atunci când El a ales sa avem casa
Lui cerească ca destinație? Într-adevăr, durata călătoriei nu este
problema, nici cât de bine am calatorit conform standardelorlumești. Acest lucru ar putea fi parte a unui program al
Imparatiei Vii. Dumnezeu ne conduce in aceasta calatoie
pamanteasca in timp ce incercam sa Il urmam, chiar dacăuneori ne simțim pierduti. Doamne, simt cum ai privirea
indreptata spre noi in timp ce continuam acest drum,64

recunoscand ca exista atât de multe lucruri pe care nuînțelegem, dar încearcăm să pastram ceea ce Tu ne-ai dat.

leRaportul 33 - 06 august
Sunt la bordul unui zbor JAL după o săptămâna
în Hokkaido.Un membru al personalului de la o editura a fostcu mine și am avut șapte întâlniri de luni pana vineri. Cât demulte evenimente as fi ratat daca nu ar fi avut loc dezastrul?
Aceasta a fost prima data cand am vorbit la o serie de întâlniri
ajutandu-ma de o predică, avand in public si un editor. In timp
ce imi vindeam cartea dupa ce intalnirile se teminau, mi-am
amintit ca la fel fac si cantaretii care isi promoveaza piesele noi.
Am fost surprins de faptul că atât de mulți oameni au fostinteresati și au venit sa asculte. Am vorbit timp de o oră,folosind o prezentare vizuală. Mi-am amintit de supraviețuitorii
de la Hiroshima și de la Nagasaki cum au spus că este
responsabilitatea lor de a spune povestile lor, atâta timp cât vor
trăi. Sunt pastor, dar niciodată nu am simțit o asemenea
convingere de a vorbi despre povestea noastră. De multe orimă întreb dacă as fi avut această experiență, dacă nu aș fi fost
pastor. Isus i-a spus lui Petru că, în ultimii săi ani el va merge
în locuri în care el nu va dori să meargă. Nici unul dintre noi
nu a vrut să trăiască departe de casa, nestiind cand vom putea sa
ne intoarcem la casele noastre. Toți locuim în prezent într-un
loc in care nu ne-am dorit si ne descurcam cu ceea ce avem. În
timpul lui Isus mulți au fost testati avand parte de persecuție.
Poate creste credința cand ne permitem sa fim pusi in situatii incare nu dorim sa fim? Dacă este așa, suntem cu siguranță în
mâna lui Dumnezeu. De ce Dumnezeu permite ca poporul Săusă călătoreasca pe drumuri accidentate, prin războaie, erupții
vulcanice, crize financiare și schimbari climatice neobișnuite?
Vrea oare sa ne învețe că suntem străini în această lume si
locuim doar temporar aici? Este planul lui Dumnezeu sa fim
separarati de familie, sa ne pierdem locul de muncă, sa avem
65

accidente și alte incidente, ca apoi sa venim înaintea Luiscrâșnind din dinți și sa încearcăm să găsim o cale de scapare?
A fost oare dezastrul un mod de a ne aduce mai aproape deDumnezeu?
Raportul 34 - 18 august, în Fukuoka
Este ușor să spunem dacă suntem într-o situație
de viață sau de moarte prin felul în care aratam. Imediat dupădezastru am calatorit in 15 masini. Cineva s-a imbolnavit, așacă ne-am grăbit sa ajungem la o secție de poliție pentru a cerebenzină. Probabil că păream ca sunt într-o situație de viață și demoarte. Noi încă nu putem vedea capătul drumului. Par a fi mai
mult munți care trebuie sa fie cuceriti. Vom putea săperseveram? După 40 de ani în deșert Biblia spune despre
Moise, " vederea nu-i slăbise şi puterea nu-i trecuse."(Deut 34:
7). Fără aceste calități el nu ar fi putut termina călătoria.Atunci
când jucătorii sportivi se retrag ei spun adesea că nu mai auenergia mentală sau rezistenta necesara. Cred că nivelul deenergie de care ei au nevoie pentru a rămâne mereu încompetiție ajunge la limita, iar această experiență le permite săspună că nu au regrete, atunci când se pensionează. Pe fondul
curselor atletice care au dat naștere la Jocurile Olimpice, Pavel
poate spune în Biblie că si el participa la o cursa de alergare.
Afost de asemenea o cursa a credincioșilor atunci cand s-a
intors o nouă pagină in timp ce biserica s-a născut și a crescut.
Ma gandesc la suferintele lor. Nu știu dacă Paul a avut aceste
daruri in mod natural sau Dumnezeu l-a imputernicit si i-a dat
abilitatile de care avea nevoie in aceasta calatorie. Înaintașii
noștri în timpul Erei Mejilor avut aceste calități. Poate că
Domnul inca ne calauzestesi pe noi, la fel cum i-a calauzit pe ei
in timp ce trecem prin aceste situatii. Cred ca vom fi capabili savedem semne care sa ne aduca speranta pentru viitor.
66

Raportul 35 - 27 august (Sapporo)Rugăciunile voastre sunt foarte apreciate. Se
pare că a venit timpul pentru stâlpii de foc și norii să apară. Ne
vom intoarce in Fukushima pentru a patra noastră vizita dupa
ce am plecat în luna martie. Cele patru capele care sunt în zonade evacuare cat si casele noastre sunt in zona interzisa. Cu toate
acestea multi frați și surori ne asteapta sa ne intoarcem acasa.
Prima Biserica Baptista din Fukushima trebuie să se închine în
Fukushima, nu în altă parte. Deci am decis că ar trebui să neîntoarcem cât mai aproape de locul unde am fost și vrem să ni
se alăture frații și surorile noastre care sunt acolo. Ne-ar dori săvedem biserica noastră de acasă și apoi sa vedem care va fiurmătorul pas. După Exod, Moise și israeliții au rătăcit în pustia
Sinai 40 de ani ajungand intr-un final intr-un loc care pare-se caa fost pasul final inainte de a intra în Țara Promisă. Într-un
mod asemănător ne vom întoarce si noi de la adaposturile
temporare într-un loc care este la un pas de patria noastră și
vom aștepta momentul potrivit să ne întoarcem acasă. Nu am
nici o idee unde este sau unde ne vom întâlni pentru a neînchina împreună. Se pare că vom fi mereu călători pe acestpământ.Am auzit că piața imobiliară este în confuzie și nu
există apartamente disponibile de închiriat în Fukushima. Cu
toate acestea, în ciuda incertitudinilor și neliniștilor am luat odecizie și ceea ce trebuie să facem acum este să continuam sa
credem. Am nevoie sa găsim cazare pentru cei care doresc să seîntoarcă și un loc in care să ne închinam. Pentru a face acest
lucru, eu voi calatori frecvent de la Fukushima la Tokyo.
Trebuie sa ne mutam până la sfârșitul anului sau cel tarziu inprimăvara. Acum ca ma aventurez în această nouă sarcină de agăsi locuinte pentru frații și surorile mele și un loc de cult cu
siguranță nu ma voi plictisi! Rugați-vă pentru mine. Voi avea
grija de spatele meu in timp ce voi conduce.
„Am apucat atunci cele două table, le-am aruncat dinmâinile mele şi le-am sfărâmat sub ochii voştri.
67

M-am aruncat cu faţa la pământ înaintea Domnului, ca
mai înainte, patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi, fără sămănânc şi fără să beau apă, din pricina tuturor păcatelor pecare le săvârşiserăţi, făcând ce este rău înaintea
Domnului, ca să-L mâniaţi.
Căci mă îngrozisem la vederea mâniei şi urgiei de careera cuprins Domnul împotriva voastră, până acolo încât voia săvă nimicească. Dar Domnul m-a ascultat şi de data aceasta.
Domnul, de asemenea, era foarte mâniat şi pe Aaron,aşa încât voia să-l piardă, şi eu m-am rugat atunci şi pentru el.
Am luat viţelul pe care-l făcuserăţi, isprava păcatului
vostru, l-am ars în foc, l-am sfărâmat până s-a făcut praf şi amaruncat praful acela în pârâul care curgea din munte.
Apoi, la Tabeera, la Masa şi la Chibrot-Hataava, voiiarăşi aţi aţâţat mânia Domnului.„
Deuteronom 9: 17-22
Raportul 36- 30 august
In urma cu trei ani am constuit o biserica ce ar fi trebui
să reziste 100 de ani. Dupa mai multe intalniri intr-un final
această capelă din beton armat a fost finalizată. Oare va ramane
nefolosita? O dată pe săptămână fac naveta de 400-500 km la
Fukushima pentru a intreba agentii imobiliari daca au gasit un
loc potrivit pentru a ne închina. Trebuie să recunosc că uneorimă întreb de ce fac acest lucru, dar cred că aceasta este calea pecare Dumnezeu a pregătit-o pentru mine, merg atat cat pot si
fac tot ce pot. Nu mi-am imaginat că voi fi în căutarea unui loc
in care să ne închinam. Realitatea este dura. Fiecare loc pe carel-am vizitat nu a fost bun. Am început să ma simt descurajat.
Vom putea oare să ne închinam în Fukushima in primavara
anului viitor?Este foarte greu sa gasesc cazare pentru membrii
68bisericii care doresc să se întoarcă in Fukushima. In viata mea
nu am mai vizitat atât de mulți agenți imobiliari. Sa inchiriemo proprietate este greu, pentru ca nu prea exista. Unii agenți
imobiliari nu vor sa discute cu mine atunci cand afla ca suntevacuat. Alții ma sfătuiesc să nu ma mai întorc. Un agent mi-a
spus că chiria pentru evacuatii ar fi de 90.000 de yeni, atunci
când acesta este în mod normal de 60.000 de yeni. Am fost trist
și supărat, în același timp.Îmi amintesc o poveste pe care mi-a
spus-o o femeie ce a fost evacuata. Ea s-a mutat într-o altă zona
și s-a îmbolnăvit. Când s-a dus la spital a trebuit să aștepte afară.
De ce a fost nevoie sa astepte afara cand ea avea nevoie deingrijiri medicale?Am simțit cum lacrimi curg din ochii mei intimp ce mi-am imaginat-o stând singura în fața ușii spitalului.
De ce trebuie să fim tratați așa? Suntem oare la fel de murdari
ca terenul din jurul caselor noastre? Nu mă pot opri din plânsla gandul că energia electrică de la prima centrala nucleară
Fukushima a fost trimisa si in zona Kanto.Am auzit o altapoveste de la un membru al bisericii care locuia pe o raza de
3km de centrala. S-a dus la biroul de inregistare a orașului si afost întrebata daca a venit sa primeasca ajutoare. Chiar atat derau am ajuns? Sa nu mai avem demnitate? Noi nu suntemcerșetori. Fiecare dintre noi a avut de loc de muncă și a platit
impozite. Ce ne-a adus în poziția in care suntem azi? Am auzit
că casele evacuatilor sunt vizate de hoți. Unora li se spune să nu
parcheze masinile, deoarece ei au plăcuțe de înmatriculare din
Fukushima. Oare asta este singurul mod în care ne este permis
să trăim? Este dureros să știi cât de multa suferinta a provocat
acest dezastru.
" Este spre binele meu că m-ai smerit, ca să învăţ
orânduirile Tale." Ps 119: 71
O traducere japoneză folosește "disprețuit" în loc de"smerit". Biblia spune că este chiar bine să fim disprețuiti.
Aproape de casa mea a fost un parc plin cu flori de irisi. Florilesunt plantate într-un iaz plin de noroi alimentat cu apă neagră
69

care produce flori frumoase. Văd cum si noi prindem rădăcini
într-o țară haotică, care va face ca florile galbene și violet săînflorească. Rugați-vă ca Dumnezeu să imi dea putere sa tin
aceasta decizie, pe care am făcut-o. Rugați-vă, de asemenea, ca
Domnul sa ma întăreasca mai mult decat pana acum ,așa cum afăcut si cu Pavel." Pot totul în Hristos, care mă întăreşte."Filipeni 04:13
Raportul 37 - 10 septembrie pe drumul de la
Kumamoto la SagaMă întreb de câte ori am experimentat minunilelui Dumnezeu. El pare ca lucreaza atunci cand intalnim
obstacole - moartea sinelui este urmată de înviere. Pe 18 augustam început să caut un loc să de închinare în Fukushima. Am
fost foarte descurajati pentru ca nu am gasit, dar apoi am gasit
un loc pe care vrem sa il cumparam sa ridicam o biserica si sa
facem un complex de locuinte. Sunt doar două luni de candbiserica a decis să se întoarcă la Fukushima. Cei de la Tokyo
care au fost evacuati impreuna cu noi la Tokyo vor decidepentru ei înșiși dacă doresc să se întoarcă în acest moment sau
nu. Dupa două săptămâni de cand am inceput sa vizitez agentii
imobliari am luat o decizie. Nu am crezut că se va întâmpla atatde repede acest lucru! Iosua și Caleb a mers inaintea depoporului Israel să iscodească țara făgăduită. Oare Dumnezeu
ne conduce si pe noi la fel? Eu si cu sotia mea am fost primii
care am mers la Fukushima, dar am fost foarte descurajati cândam fost refuzati din nou și din nou. Realitatea ne-a lovit foartetare. Dacă nu am găsit nicăieri ceva de închiriat, atunci nu am
putut să căutam cazare pentru membrii bisericii. Am luat in
calcul o proprietate, inclusiv una care a fost anterior un centru
de jocuri de pinball, dar nimic nu s-a concretizat. Acest lucru
ne-a condus la decizia de a cumpăra un teren. N-am crezut că
voi incepe construirea unei noi biserici. De data aceasta simțim
70

cum suntem condusi sa construim un bloc de apartamente
pentru persoanele în vârstă și bolnavi. Domnul ne-a condus atat
departe așa că trebuie sa lucrez cu toata puterea mea. Sincer eu
sunt surprins de aceste lucruri. Ne vom muta intr-o zonă cât
mai aproape de zona interzisa. Ne vom ruga sa ne mutam la
timpul potrivit. Tema noii biserici va fi Rugaciunea si invierea.
De aici ne vom ruga pentru invierea pamantului nostru. Oarenu ne-a condus Dumnezeu cu stâlpi de nori la fel ca pe copii
Lui? Căutarea unui loc pentru biserică și locuri de cazare pentru
membrii bisericii a fost foarte greu. Am gasit un loc de pamant.
Cazarea pentru membrii bisericii care la început părea
inexistentă a început să se materializeze. Un agent imobiliar
mi-a spus că după ce am început să cautam o proprietate, din ce
in ce mai multe oferte au aparut de la o saptamna la alta. M-am
gândit acest lucru se întâmplat în mod regulat, dar se pare că
nu.Simt ca Dumnezeu este la lucru si rugăciunea are putere.
Mi-am amintit de robul lui Avraam și de modul in care el acautat o sotie pentru fiul stapanului sau.Cred că Dumnezeu apregătit tot ce am avut nevoie cu mult timp in urma, astfel încât
am putut să găsim cele necesare în doar două săptămâni.Până
am ajuns la acel punct era sa renunt de multe ori. Când am fostpe cale să imi pierd speranța cu privire la parcela de teren pe
care o doream, am aflat vestea bună cum că proprietarul e
dispus să o vândă. Aș dori să Ii cer lui Dumnezeu să imi arate
itinerariul cu drumul pe care il avem de parcurs în prealabil,
astfel încât sa pot vedea mai clar calea pe care o am de urmat.
Acest lucru ar fi bun pentru inima. Dar dacă asta s-ar fi
intamplat, cu siguranta nu as mai fi simtit acest sentiment deuimire și de apropiere fata de Dumnezeu. Poate ca credința necere să credem fără să vedem.Următoarele obstacole suntobtinerea de fonduri și completarea actelor. Rugati-va pentru
noi. Vom continua să depindem de Acela care ne-a condus pânăaici care a făcut o cale pentru noi în deșert.Doamne, ai despărțit
Marea Roșie și ai salvat poporul tău și ne-ai permis si noua sa71

experimentam minuni. Suntem copleșiți. În suferința noastră, Iimulțumim Domnului pentru fiecare binecuvântare pe care neați trimis-o.
Raport 38, 29 septembrie, la Izumo
Am crezut ca am vărsat lacrimi destule pentru ami acoperi intreaga viața, dar s-a dovedit a fi altfel. A venit
timpul să spun la revedere fraților și surorilor cu care am trăit șiam impartit totul in centrul de salvare si nu pot sa nu fiu
trist.Mă tem că voi pierde pe toată lumea in acest ritm, darîncerc să nu fie pesimist.Frații și surorile din Fukushima neașteaptă să venim acasă, dar înainte de a ne întoarce acolo maisunt multe persoane de la care trebuie sa imi iau la revedere. Înultima săptămână trei oameni au plecat fie la familiile lor sau
la Niigata sau Kyushu. Cei care si-au găsit locuri de munca înTokyo vor rămâne aici.Întotdeauna am crezut că jumătate dinviața este plină de fericire și cealaltă jumătate cu tristețe. Dar separe că avem o cantitate mai mare de suferință. Este adevarat căîn mijlocul suferinței avem si fericire?O soră care ni s-a alăturat
imediat după dezastru a fost botezata aici și a plecat in Niigata.
Ne-am întâlnit cu un frate pentru prima dată in timp ce am fostin aceasta calatorie. El este un dulgher și a fost capabil să
repare multe lucruri la centrul supravietuire. Multe abilități și
experiențe din trecut ne-au fost folositoare in timp ce am trăit
aici împreună. Acest frate a venit de asemenea la serviciul deînchinare și la studiu biblic. Aceasta a fost una dintre
binecuvântările dezastrului. Am fost miscat atunci când a spus,
cu lacrimi în ochi, că va merge la biserică în locul in care se va
muta. Aceasta este o rascruce de drumuri, unde vietileoamenilor se intersectează unele cu altele.O membra a bisericii
a plecat să locuiască cu fiul ei. Sunt trist că biserica noastră
pare a fi sfâșiată. Ar trebui să ma rog Domnului pentru unitatea
și protecția acestei turme in aceasta calatorie. Noua clădire abisericii se bazează pe imaginea unei păsări în căutarea casei
72sale, dar în primul rând trebuie sa se opreasca si sa seodihnească pentru ca sa aibe putere pentru a zbura mai departe.
Vom începe cu aproximativ 50 de persoane, un sfert din cati am
fost la inceput. Suntem obositi si raniti dupa aceasta călătorielungă. Vom avea din nou putere asa cum scrie in Scriptura?Aș
dori să mulțumesc tuturor celor care ne-au urmarit si au
calatorit cu noi. Noua clădire a bisericii noastre va simboliza
unitatea rugăciunii din toată Japonia și din întreaga lume. Amreușit să cumperam terenul pe care vomconstrui cu ajutorul
donatiilor pe care le-am primit si prin intermediul acestui site.
Sunt recunoscător pentru asta.
Nu ştii? N-ai auzit? Dumnezeul cel veşnic, Domnul afăcut marginile pământului. El nu oboseşte, nici nu osteneşte;priceperea Lui nu poate fi pătrunsă. El dă tărie celui obosit şimăreşte puterea celui ce cade în leşin. Flăcăii obosesc şiostenesc, chiar tinerii se clatină, dar cei ce se încred în Domnulîşi înnoiesc puterea, ei zboară ca vulturii; aleargă, şi nu obosesc,umblă, şi nu ostenesc.”
Isaia 40: 28-31
Raport 39 - sâmbătă 08 octombrie (pe drum sprecasa de la Chicago)
Sunt in avion, ma indrept spre casa dupa ocalatorie obositoare la Los Angeles și Chicago. Pastorul
asistent a vizitat membrii bisericii care trăiesc ca evacuati îndiferite părți ale Japoniei. Oamenii numesc acest lucru un"Gangan Tour" - o călătorie non-stop, plina de activitate. El
pleaca dimineața devreme și se deplasează la Gunma, Saitama,
Tochigi, Ibaraki și Fukushima apoi se întoarce după miezulnopții. Nu imi vine sa cred cat de mult conduce.Eu nu as fi
putut sa conduc atat de mult si imi dau seama cât de greu
trebuie să ii fie. Această călătorie în SUA a fost foarte
epuizanta. Ajungând la aeroportul din Los Angeles ne-amîndreptat direct catre prima noastră întâlnire. După ce am vorbit73

la Biserica Saddleback ,seara am mers la aeroport și am zburat
catre Chicago. Am reusit să dorm timp de 3 ore în avion. Apoi
de la aeroport ne-am dus la o întâlnire care a început la 06:30.
Am vorbit la 12 reuniuni în 4 zile. Între întâlniri am fostintervievat și am vorbit cu reporterii. Sunt recunoscător pentru
toate oportunitățile: pentru ședințele mici precum și pentru celede mari, întâlnirile cu japonezi și cu americani. Multumesc
tuturor pentru rugaciuni, iar acum sunt din nou in drum sprecasa.Această călătorie a fost plina de întâlniri datorita
dezastrului. Scopul călătoriei a fost de a vorbi despre experienta
mea din timpul dezastrului și pentru a discuta despre cartea
mea care relateaza modul in care am supraviețuit. De asemenea
am cerut ajutor si pentru ridicarea noii cladiri a bisericii. Avem
planuri pentru construirea bisericii, dar nu avem suficiente
fonduri.Am descoperit că există obstacole pentru publicarea
unei cărți japoneze în America.
Discuțiile mele au fost date unor traducători care
au nu au reusit sa redea emotiile prin care eu am trecut. Fiecare
cale are propriile provocări care trebuie sa fie depasite.Oareeste Domnul care ne ajuta? Îmi amintesc de nepotul meu care ourmarea pe mama lui în mâini și genunchi pe oriunde ea
mergea. " Oare asa te urmam si noi, ca un copil Doamne? Oaresuntem pe calea pe care ai stabilit-o pentru noi? Mergem in
directia corecta? Oare este adevarat ca vom incepe cladirea
bisericii? Vor fi îndeplinite toate nevoile financiare? "Cred că
vom continua să punem aceste intrebari Domnului in timp ce
mergem pe aceasta cale.Pe 6 octombrie am primit vestea intimp ce eram in America despre faptul ca va fi publicata cartea
mea in Korea in data de 5 noiembrie.Tocmai am terminat
intalnirea pe care am avut-o la Tyndale. A fost o intalnire
excelenta so ne-am bucurat si am plans. Putem fi descurajați,dar Domnul ne face să dansăm când suntem surprinși și uimiți
de El. Cred că ar trebui să dansam in timp ce suntem in palma
lui Dumnezeu.
74

" Orice lucru El îl face frumos la vremea lui.....omul nu
poate cuprinde, de la început până la sfârşit, lucrarea pe care afăcut-o Dumnezeu.``
Eccles. 03:11
Raportul 40 - Sâmbătă 15 octombrie într-un tren pelinia ChuoDupă ce am sosit pe aeroportul Narita m-am dus
direct într-o misiune. Între vizite și întâlniri m-am dus și la
Fukushima. Mi-ar fi plăcut să petrec mai mult timp cu membrii
bisericii din centrul de retragere. Mă întreb cum apostolii dinbiserica timpurie au reușit să-și gestioneze timpul când se
confruntau cu persecuție, ocupați și cu problemele
credincioșilor dar și cu problemele personale, mă întreb cum aupăstrat biserica verticală și au răspândit Evanghelia.
La fel ca și Nagasaki, la Hiroshima
supraviețuitori au continuat să vorbească toată viața despre
experiențele lor cu bomba atomică, așa că simt că este dedatoria mea de a împărtăși ceea ce am văzut și am simțit ca
pastor al bisericii apropiate de primul dezastru nuclear Fukushima, care a devenit fel de bine cunoscut ca la Cernobâl.
Acum, că data este setată pentru noi să părăsim Tokyo
chestiunile urgente sunt: găsirea unei locuințe și construirea
bisericii noastre. Vom avea suficiente fonduri? Vom reuși să
construim biserica? Biserica, în prezent, este formată din 50-60
de persoane, care trăiesc împreună, fără nicio intimitate. Este
greu de spus cum lucrurile se vor dezvolta. Dezastrul a zguduitviața mea de până acum șase luni și continuă să mă surprindă.
De atunci, viața mea a progresat la viteze extrem de mari. Se vaîncheia această dramă într-o zi? Presupun că nu există nimiccare să nu aibe un final. Mulți oameni sunt îngrijorați desituația financiară a bisericii și sunt recunoscător pentru asta.
Membrii bisericii noastre au fost împrăștiați. Aproximativ un75

sfert dintre noi vom reveni la Fukushima. Mă simt ca unsamurai care a pierdut bătălia și a scăpat în țară cu colegii săi.
Când am plecat de la Fukushima au fost 60 sau 70 dintre noi.
Noi am reușit să fugim și să găsim un loc pentru a supraviețui.
Acum 40 sau 50 sperăm să ne întoarcem. Uneori mă întreb dacăa fost decizia corecta de a călătorie împreună, ca o biserică. Am
avut de a face o decizie cu privire la fața locului, cu timp pentru
planificare atentă sau reflecție și se pare că suntem încă împinșisă înaintăm.Eu ar trebui să spun că sunt obosit, dar nu este timp
pentru asta. Cineva m-a avertizat că voi dezvolta un cancer. Oaltă persoană mi-a spus că dacă reacționez pozitiv cu stresul,
cancerul va fugi. Nu știu cine are dreptate. Tot ce pot face estesă înaintez. Suntem încă într-o călătorie.
După dezastru nimeni din personalul bisericesc(pastor, pastori asistenți sau alți lucrători) nu a primit salariu, șipe bună dreptate, că aproape toți membrii bisericii noastre și-aupierdut casele și locurile de muncă. Apoi ne-am primit 50% dinel, iar acum 75%. Un muncitor nu primește nimic, doar donații
de la persoane din afara bisericii noastre. În fiecare lună suntem
cu 400,000 yeni (5.000 $), în lipsă. Aceasta este o parte dinceea ce avem de suportat din cauza dezastrului.Totuși, biserica
noastră a supraviețuit și este încă în viață. Acesta fapt poate fiasemănat cu culcarea pe o parte sau zborul cu o aripă. Daracesta poate fi o manieră de a privi. Nu pot spera ca biserica
mea va zbura departe sau să fie restaurată la forma sa inițială.
Dar vom supraviețui. Domnul ne va da ceva la care să privim în
timp ce înaintăm.
Am vorbit la diversele reuniuni, în special cu
privire la noua clădire a bisericii și de a face excursii la
Fukushima și îmi pare rău să spun că a suferit lucrarea mea
pastorală. Dar acest tip de business are propriul ritm si nu se
simte așa de rău. Așa că voi continua să fiu ocupat, deși nu știucât timp va dura. Când voi ajunge la capăt viziunea se vadesfășura în fața mea – aștept cu nerăbdare acel moment. Vă76voi anunța atunci ce văd. Viața mea a luat o întorsătură cuadevărat neașteptată. Cu siguranță, viața mea nu este
plictisitoare...
Sunt recunoscător....
Raportul 41 - 25 Octombrie (Okinawa)
Sunt în Okinawa. Apusul de ieri a fost uluitor. E
a doua vizita a mea aici de la dezastru și am vorbit la șaseîntâlniri în cinci zile. Duminică după-amiază am vorbit într-un
parc și mulți oameni au ascultat, motiv pentru care suntrecunoscător. Simt că este sarcina mea să păstrez să vorbesc
despre experiențele mele. Imediat după dezastru oamenii s-auîntors spre afacerile/joburile lor de zi cu zi, ca de obicei. M-amsimțit ciudat să vizionez programe TV în care încercau să-i facăpe oamenii să râdă. În capul meu am înțeles că situațiile
traumatice ca aceastea au nevoie râs, dar m-am simțit trist, gol
și lăsat în urmă în acel moment. Eu încă nu pot să înțeleg ce s-aîntâmplat cu noi. În timpul vizitei mele la Chicago am ascultat
un raport privind dezastrele severe de astăzi. Acesta a spus că,
chiar și atunci când se ia în considerare faptul că știrile ajung
rapid și pe scară largă, datorită tehnologiilor moderne decomunicare, dezastrele naturale devin an de an mai grave. Am
auzit că recentele inundații din Thailanda afectează exporturilecătre Japonia și producția de autovehicule. Un dezastru natural
într-o zonă are un impact semnificativ asupra altor părți ale
lumii, în moduri diferite. Sunt încercările prin care trecem
precursoare Necazului cel Mare? Suntem noi un exemplu demodul în care un pastor și o biserică rezistă atunci cânddezastrul lovește brusc? Soția mea și cu mine de multe ori am
vorbit despre cum ar reacționa alți pastori dacă ar trece prinaceleașinecazuri. Am vrea cu disperare să-i întrebăm. Neîntrebăm dacă prezenta încercare va fi în beneficiul altora în
viitor.
Am să mă întorc la Tokyo în această seară.
Mâine mă duc la Fukushima cu trenul de noapte în urma unui77

interviu TV pentru a finaliza contractul cu un teren pentru a
construi biserica noastră. În acest moment mă uit la apusul desoare ce se întrevede printr-o mare de nori în mica fereastră dela avion. Săptămâna trecută am văzut un apus de soare foarte
clar în timp ce conduceam dinspre Fukushima spre Tokyo. Și
cu toate acestea era trist- poate că modul meu de a privi era
unul trist, Dumnezeu a pictat așa de frumose imagini în fațanoastră. Așa că am să mă uit în sus la cer în loc să privesc în jos.
Atunci când nu putem găsi nicio cale de ieșire ar trebui să neuităm în sus. Cele mai multe zile din viața noastră sunt lipsite
de evenimente. Nu dăm suficiente mulțumiri lui Dumnezeu
pentru acele zile? Sau luăm lucrurile de la sine și suntem
ocupați cu ceea ce credem că ar trebui să facem? A fostdezastrul ieșit din comun sau a fost viața noastră pe care am
luat-o ca și cum ar veni de la sine una anormală?
,,Îmi ridic ochii spe munți....De unde-mi va veni
ajutorul ?
Ajutorul îmi vine de la Domnul, care a făcut cerurile șipământul.
Da El nu va îngădui să ți se clatine piciorul; Cel ce tepăzește nu va dormita.
Iată că nu dormitează, nici nu doarme, Cel ce păzește pe
Israel.
Domnul este Păzitorul tău, Domnul este umbra ta pemâna ta cea dreaptă.
De aceea nu te va bate soarele ziua, nici luna noaptea.
Domnul te va păzi de orice rău, îți va păzi sufletul.
Domnul te va păzi la plecare și la venie de acum și pânăîn veac.’’(Ps. 121 1-8)
Raportul 42 - 10 Noiembrie (zburând de la Haneda
la Fukuoka)
E duminica seara si eu sunt pe drumul meuînapoi la centrul de retragere din Tokyo. Poimâine voi merge în78zona restricționată purtând echipament de protecție. De fiecaredată când mă duc acasă sunt impresionat să văd pustiirea zonei
și casei mele. Sunt sigur că mulți oameni sunt complet
dezamăgiți. Aș vrea ca totul să fi fost un vis și că aș putea
întoarce vremurile vechi înapoi, relaxându-mă în camera mea
de zi cu ziarul meu. Acest lucru este departe de a se îndeplini
pentru un timp cel puțin. M-am săturat să îmi ocup zilele mele
completând hârtii/liste de compensare și înaintând în obținerea
statutului de evacuat. Oare cât de multă energie am să-miconsum pe lucruri pe care nu ar trebui într-adevăr să le fac?
Dezastrul a venit la sfârșitul iernii, iar acum o altă iarnă seapropie. Mă voi concentra pe construirea casei-apartament
pentru persoanele în vârstă, care și-au pierdut casele lor, și cei
care nu sunt bine. S-ar putea să nu fie un lucru rău să munceasc
din greu dar mi-e teamă că atunci când mă voi opri voi cădea înadâncimi de disperare. Poate că Dumnezeu este la lucru în acele
zile, atunci când deciziile rapide trebuie să fie luate una dupăalta și acțiunile imediate trebuie să fie începute. Mulți oameni
sunt preocupați de bunăstarea mea, dar mă păstrez bine. Unul
dintre motivele pentru aceasta este faptul că am atât de multe defăcut.
Proiectul de construcție pe care îl iau în acest
timp este al 10-lea proiect, deoarece am devenit un pastor, lavârsta de 25. Mă simt ca si cum îi cer lui Dumnezeu să fiu
arhitect sau un manager de proiect de construcție! Cândclădirea bisericii a fost finalizată acum 3 ani am decis că ar fi
ultima. Am turnat toată puterea mea în ea. Cu toate acestea
planurile lui Dumnezeu nu se potrivesc cu ale mele și niciodată
nu știu ce se va întâmpla în continuare. Iată-mă ancorat în alt
proiect de biserică, inclusiv, pentru prima dată, un bloc deapartamente. După situațiile de dezastru din jur viața mea defamilie și slujirea mea s-a schimbat dramatic. Deși niciodată nu
am aplicat pentru un împrumut bancar în proiectele deconstrucții anterioare este diferit de data asta. Opt biserici au
79

fost construite prin credință, prin ceea ce a fost dat. Dardezastrul a creat o situație de urgență. O clădire de biserică și
un bloc de apartamente sunt nevoi urgente. Simt că Dumnezeu
ne invită să facem un pas de credință atunci când avem fonduri.
Am trăit cu ideea de surpriză, din 11 martie și, chiar dacă au
trecut opt luni nu mă pot obișnui cu ieșitul din comun și suntadesea ușor surprins. Pe de altă parte, simt că Dumnezeu va
face o cale pentru că a făcut acest lucru în trecut, ori de câte ori
a fost nevoie. Zilele trecute când ni se părea imposibil din punctde vedere al procedurii și timpului, permisiunea ne-a fostacordată de către un oficial al orașului. Deci, este o succesiune
de bucurie și durere, care nu este foarte bună pentru inima mea.
Sunt recunoscător lui Dumnezeu, precum și celor de la Primăria
orașului.
Am crezut că copiii erau bine, dar noaptea am
auzit povești cu copiii care plâng noaptea pe saltele lor. Ei suntîn mod evident răniți pentru că au pierdut brusc școlile și
prietenii lor și acuma trebuie să schimbe școlile atât de des. Ar
fi trebuit să știu mai bine. Toată lumea este profund rănită.
Chiar și câinele meu suferă. Pentru că soția mea și cu minecălătorim atât de mult în aceste zile am decis să-l lăsăm, cu fiulmeu. El pare a fi îngrijit de alte persoane, atunci când fiul meu
nu este acasă. Sunt recunoscător pentru cei care se uită după el,dar îmi pare rău pentru el. El a venit la noi acum 13 ani, așa căîmbătrânește, suferă de cataractă și de pierderea auzului. Măîntreb cum i se par zilele de la dezastru, schimbându-și locuința
și fiind departe de noi. Zilele trecute în programul meu ocupat
m-am dus să-l văd timp de 30-40 minute. Am deschis ușa și lau strigat, dar nu a răspuns. El s-a dus la fiul meu, și doar s-a
uitat la mine de parcă eram un străin. Părea să fie rănit și m-amsimțit trist. Modul în care el s-a comportat față de mine - nu s-a
mai întâmplat înainte și mi-a spus pe ce cale dureroasă fusese
nevoit să calce. "Îmi pare rău Papi (el este un Papillon), te rogsă mă ierți. Este dezastrul de vină. "Dar privirea lui nu s-a
80

schimbat. În timp ce închideam ușa și mă uitam înapoi amsimțit ca îmi spune "Nu spune aceste cuvinte goale pentru mine.
Mă părăsiți din nou. Nu am de gând să fiu mai rănit. Nu am degând să deschid inima mea pentru tine. Știam din nou cădezastrul rupe orice legături pe care le mai avem.
"Pentru dragul meu Papi - îmi pare rău, Papi. Te
rog să mă aștepți. Nu am de gând să te las. Este dezastrul. Nu
mă privi așa. Uita îndoială ta. Voi veni să te alint. Stai sănătos
până atunci. Vino și îmbrățișează-mă. Te voi îmbrățișa înapoi și
voi prinde pasul cu vremurile în care nu am fost în stare. Te voirăsfăța. Vom trăi împreună așa cum am făcut-o înainte dedezastru. Ai răbdare. Nu mă uita. De la tatăl tău." O bine, el nu
va fi capabil să citească scrisoarea mea...
Am început să scriu această parte a jurnalul meu
pe 1 noiembrie, dar apoi am abandonat-o. Îmi pare rău pentru
trimiterea ei atât de târziu. Deja se fac 10 zile de când amînceput să scriu. Sunt în drum spre Saga, Kyushu. Dacă nu erau
legumele murate, atât de iubite de oameni Tohoku, aș fimers ,,acru’’ fiind plecat atât de mult timp.
Raportul 43 - Marți 22 noiembrie, în trenul rapid în
drum spre Kyoto
Se pare că rămân fără inspirație de scris în
jurnalul meu. Adaug ceea ce am scris în urmă cu ceva vreme.
Deja au trecut 8 luni de la dezastru și sunt lipsit de inspirație.
Am pus câteva kilograme de când vorbesc la reuniuni îndiferite părți ale Japoniei și sunt onorat de ospitalitatea fiecărui
loc. Mă îngrijorez puțin, întrebându-mă dacă am depășit
imaginea unui pastor evacuat care ar trebui să fie subțire și
obosit. Imediat după dezastru am pierdut 9 kilograme, dar uitate la mine acum! Nu cred că pot cere oamenilor să se roage sănu cresc în greutate. Am fost mulțumit de faptul că am pierdut
atât de mult în greutate, dar acum când m-am îngrășat mă simt
trist. Totușu sunt recunoscător, pentru toată mâncarea bună pe
care o primesc. Mă simt trist și bucuros în același timp. Aceste
81tipuri de sentimente amestecate au fost cu mine de la dezastrul.
Noua clădire va fi una bună și mă bucur de asta. Dar când suntîntrebat de ce trebuie să fie construită atunci când noua nostru
biserică este încă acolo - mă întristez. Planul acestei noi clădiri
biserică se bazează pe imaginea unei pasări cu aripile deschise,mergând acasă și păstrându-și energia înainte de a zbura. Estela fel cum mi-am imaginat. Dar când oamenii mă întreabă dacăpot într-adevăr abandona biserica noastră, care încă stă alături
de problematica centrală nucleară, apoi, brusc, mă întorc laîntreabarea de ce. Am ajuns atât de departe, astfel încât artrebui să avansăm, fără cârtire. Desigur, este trist că biserica
noastră favorită este închisă. Cu toate acestea, este minunat că
una nouă se va naște ca urmare a dezastrului. Cât de mult ocaziide "tristețe și bucurie" vom avea? La una dintre întâlnirile din
Fukuoka, trei membri ai Fukushima First Bible Baptist Churchs-au reunit. Un cuplu a călătorit din Yamaguchi. Altcineva acondus două ore din Oita. Ei au fost împrăștiați până acum.
Acestă reuniune neașteptată a adus bucurie și tristețe în același
timp. Se pare că eu sunt încă pe această cale de sentimente
amestecate. S-ar putea să vă cer să vă rugați să nu fiu
zdruncinat de-a lungul drumului.
Raportul 44 - Sâmbătă 3 Decembrie, zburând de la
Fukuoka la Haneda
Sunt pe drumul meu înapoi de la Fukuoka pentru
a patra oară. Voi reveni din nou luna viitoare. Când oamenii îmi
spun că mă susțin sau citesc blog-ul meu sunt foarte
recunoscător. Mă face să fiu conștient de faptul că sunt într-orețea emoțională și îmi spun că ar trebui să fac tot ce pot. Acest
neimaginat, viața mea ieșită din comun a început la 11 martie.
Am fost capabil de a gestiona programul meu ocupat prinrugăciunile multor oameni. Suntem pe această cale din 11
martie și ea va deveni o poveste de amintiri din trecut, deși nuștiu cât de mult timp va dura. Mă voi uita atunci în zilele dinurmă petrecute departe de casă precum și modul în care82

oamenii buni s-au comportat cu noi la centrul de retragere și
zona în care am fost. La fel cum vine un moment în care puii îșipărăsesc cuiburile lor în același mod o parte dintre membrii
bisericii noastre au plecat pentru a fi cu familiile lor. Alții s-au
mutat să trăiască în propria lor casă. Cu toții ne-am pierdut
casele noastre și am venit aici. Într-o zi ne vom uita înapoi șivom vorbi despre timpul petrecut împreună la centrul derecuperare?
Cât timp va continua aceasta călătorie? Știm cutoții că va ajunge la un sfârșit, dar sunt momente când nesimțim fără speranță. Suntem într-o a treia etapă de a spune larevedere. Am sperat că am putea merge acasă odată ce am
plecat de aici, dar s-a dovedit a nu fi cazul. Suntem pe cale de asărbători Crăciunul și Anul Nou ca evacuații. Nu vom fi înmăsură să le urez bun venit copiilor și nepoților noștri în casa
noastră pentru că am pierdut-o. Simt ca am pierdut, deasemenea, și timpul de părtășie cu familia mea, dar simt că nu
pot să fac nimic în privința asta. Ieri am văzut pe cineva
mergând încet cu vechiul său câine. Am fost invidios pe acest
act obișnuit și m-am simțit pierdut. Îmi părea rău pentru Papi
care locuiește departe de noi. Când văd părinții și copiii lorfăcând cumpărături, o mamă ce gătește cina în bucătărie sau
muncind în grădină, în soare, mi-e dor de acele vremuri pe carele-am avut acasă. Poate pentru că aceasta este perioada a anului,când privim înapoi și să reflectăm asupra a ceea ce s-aîntâmplat de-a lungul anului. Ar trebui să fim atenți și să nu
gândim negativ.
În scopul de a mă scutura de aceste sentimente
negative mi-ar plăcea să mă întorc la obiceiul de a spunepovești. Într-o zi le voi spune nepoților mei de un eveniment ce
s-a întâmplat într-o lună la centrul de recuperare. Lucrătorii
Consiliul Local vor veni atunci când ne-am fi așteptat mai puțin
pentru a deratiza centrul împotriva insectelor. Voi spune
această poveste în glumă. După ce s-a întâmplat de câteva ori
83am învățat să închidem ferestrele în camerele noastre, de cândi-am văzut venind. Ca lider, aș intra în clădirea noastră și în
câteva secunde aș ajunge până la etajul trei să închid toate
ferestrele. M-am simțit ca un erou într-un film să fac acest
lucru! Aș veni înapoi la parter și aș da un zâmbet satisfăcut,atunci când nimeni nu se uita la mine. Acest lucru ar putea fi un
pic înfricoșător pentru nepoții mei așa că poate ar trebui doar să
le sigilez pentru totdeauna. Aș putea să le spun despre clopotele
care sună în fiecare zi anunțând fiecare masa. Aceasta este opoveste bună!
Va veni într-adevăr o zi în care eu să le pot
spune nepoților și copiilor mei, că am trăit efectiv într-o zonăafectată în care a avut loc marele cutremur, că am scăpat și amcălătorit și am suferit și am fost trist în fiecare zi, deși au existat
unele evenimente fericite între ele - să le spun că a fost oexperiență incredibilă? În acest moment al anului, atunci cândnu putem vedea viitorul nostru, imaginația mea o ia razna cu
lucruri ce s-ar putea sau nu ar putea să se întâmple. Aceasta îmi
aduce relaxare și un zâmbet față. Dar ar trebui să continui ca și
cum nimic rău nu s-ar întâmpla.
Raportul 45 - 9 Decembrie (zburând de la Singapore
la Narita)
5 Decembrie
E luni 5 decembrie și zbor peste Singapore în starefebrilă. Voi rămâne în Singapore până la 9. Trebuie să scap deaceastă febră și să mă apuc de tot ce este de planificat.
Revenind de la o sărbătorire a Crăciunului în
Fukuoka acum două zile mă durea gâtul iar când m-am întors
din Saitama m-am răcit de-a binelea. Acum am o cutie deșervețele care mă însoțește în timpul zborului. Eu am încercatsă mă feresc de boli, din 11 martie, în ciuda programul meu
foarte ocupat. Dar acum, din cauza obosealii, am prins o racealade la cineva sau ca urmare a schimbării bruște de temperatură.
84

Sper că îmi va trece când voi ateriza în Singapore. Am încercat
sa mă uit la un film, dar nu am putut. M-am oprit din citirea
ziarelor din 11 martie și cu greu ma uit la orice televizor acum.
Se pare că mi-am pierdut abilitatea mea de a viziona sau citi
despre ceea ce s-a întâmplat. Nu mi-aș fi imaginat așa cevaînainte de 11 martie. Cum ar trebui să interpretez aceste
lucruri ? Poate pentru că mi-am folosit toată energia și nu mi-a
mai rămas nimic. Nu am nici energie pentru a viziona un film.
Da, pot continua în procesul de recuperare și pot să construiesc
noua biserică și chiar un apartament pentru cei slabi și
persoanele în vârstă. Dar acest lucru cred că o să-mi consumetoată energia mea nelăsând nimic. La fel ca lumina intermitentă
a mașinii când nivelul de benzină este scăzut tot așa și
supraviețuitorii dezastrului trăiesc acum cu luminile
intermitente pe gol. Dar tot trebuie să continuăm. Rulăm la
120% pe gol. Mulți oameni din întreaga lume ne sprijină,precum și Dumnezeu Însuși.
09 decembrie
E a patra mea zi în Singapore: 21:30, 09
decembrie. Am terminat de vorbit la Centrul Japonez și acum
conduc spre aeroport pentru un zbor peste noapte înapoi în
Japonia. Am avut febră pe drum care a continuat să crească.
Când am ajuns în Singapore m-am dus direct la culcare și amdormit până dimineață. Când m-am trezit m-am simțit mai bine.
Am fost îngrijorat dacă o să mă recuperez sau nu, dar m-amsimțit mai bine. Sunt recunoscător pentru atât de multerugăciuni și pot simți puterea lor. Este destul de neobișnuit sămă recuperez atât de repede și să fiu capabil să fac tot ceea ceeste de așteptat de la mine. În timpul șederii mele în Singapore
am primit multe binecuvântări. Multe locuitori din Singapore
au vorbit cu mine în cadrul reuniunilor spunând că au citit
jurnalul meu. Am fost impresionat că atât de mulți oameni mau urmărit pe mine din străinătate. Am auzit că Singapore aasistat Japonia într-un mod special în acest dezastru si am fost85

capabil să descopăr acest lucru în călătorie. Cât de bine și cât demult suntem susținuți și ajutați! Mă smeresc să aud oamenii
spunând "Ai reușit să supraviețuit " sau "Felicitări". Nu mă simt
chiar așa, dar trebuie să continui acest drum.
Raportul 46 -22 Decembrie (sosind la Oguni în
Yamagata-ken din Hamamatsu)
Sunt încă ocupat, astfel încât mă ocup în aceste
zile cu interviuri mass-media. Am auzit că în unele zone,
oamenii simt că dezastrul este peste ei. Sunt surprins. Nimic nu
este gata. Simt mai mult importanța de a fi anunțat de către
mass-media.Imediat dupa dezastru am m-am simțit așa depierdut în timp. M-am simțit neputincios. Dar Dumnezeu a fostCel care m-a dus mai departe. Unul dintre motivele pentru caresunt ușurat atunci când mă întorc la Fukushima este că îmi simt
lacrimile și suferința împărtășite și găsesc confort în
asta.Imediat după dezastru nu am putut spune unde eram sau cefăceam. Nu știam ce am de gând să fac sau unde ar trebui să
merg. Totul a fost în criză și confuzie și nu am putut înțelege cese întâmplă. Când am auzit fraze de genul "renaștere este aici"
sau "o oportunitate pentru evanghelizare" m-am simțit ciudat,
ca ecouri din altă lume.
Cum a funcționat sistemul din capul meu înacele momente? Probabil toate amestecate sau cel puțin
confuze. Doar simțurile mele erau acute. Aș fi încercat să văddacă persoana din fața mea are gând să meargă alături de mine
sau nu. Când simțeam că încearcă să mă înlăture inima mea seîntrista.Noi nu am vrut în acele momente predici sau explicatii.
Toată lumea se simțea tensionată, până la limita. Lucrurile micine întristau până la lacrimi pentru că încercam să ne suprimăm
sentimentele noastre. Tristețea a venit peste noi ca valurile. Ne
era frică de ceva. Era inima noastră sau întregul corp? Ne erafrică de viitorul nostru, sau de trecutul care era pierdut, sau deprezent? În timp ce mintea mea se gândește la aceste lucruri
86devin deprimant. Îmi pare rau. Ar trebui să priveasc spre viitor
folosindu-mă de suferința ca de o trambulină. Ar trebui săstrălucesc, chiar dacă eu sunt în lacrimi. Am decis să rămân laaceastă formulă. Dar de ce sunt atât de trist?
Peste două zile va fi Ajunul Crăciunului.
Mântuitorul nostru care a venit în această lume întunecată a fostun om al durerii care știa ce înseamnă infirmitatea. Biblia ne
spune că a venit să plângă cu cei ce plâng. În mod particular în
acest an înțelegem acest lucru. Mântuitorul meu născut în grajd,fără un loc confortabil pentru a dormi se simte foarte aproapede noi, cei care am pierdut casele noastre, orașul natal șibiserica. Când oamenii au pierdut interesul pentru victimele
dezastrelui, Emanuel al nostru a venit la noi. Mântuitorul nostru
luminează în întuneric, chiar și acum. Am intrat în această
călătorie, în scopul de a ne întâlni cu Mântuitorul nostru?
Haideți să dăm din aurul, tămâia și smirna noastră pentru acest
Mântuitor, care a venit pe acest pământ pentru a-și da viața pentru a ne da din dragostea Lui pentru noi. Haideți să aducemo jertfă de un miros plăcut lui Dumnezeu care a venit pe acestpământ. Haideți să aducem mir (folosit pentru îmbălsămare)Celui care a venit pe pământ ca Regele nostru, care și-a datviața pe cruce.
Călătoria noastră ca sinistrați a început prin
faptul că nu știam unde mergeam. Este posibil ca noi să fimtriști și deprimați. Dar, în acest moment, să ne amintim, deDomnul nostru, care a fost întotdeauna alături de noi, și să-i
dăm laudă Lui în acest Crăciun special. Craciun Fericit!
Nașterea singurul Fiu al lui Dumnezeu a fostanunțată peste tot în lume. Ciobanii și magii au spus tuturor,
precum și cei care au asistat la nașterea Domnului nostru. Așacă voi declara nașterea Sa ca povestea unui pastor evacuat, darcare are parte de bunătatea lui Isus în fiecare clipă. Imediatdupă dezastru am fost intervievat de mass-media creștină. Daracum mulți din intervievatorii provin din medii seculare, radio87și TV. Înainte le refuzam, folosindu-mi toată energia în
supraviețuire. Dar acum simt că sarcina mea este de a vorbi
despre situația noastră. Națiunea noastră a fost lovită de un
dezastru, care se întâmplă doar o singură dată într-o mie de ani.
Suntem în atenția lumii. De peste 2000 de ani de la primulCrăciun acel incident a fost declarat peste tot în lume. Noi, cei
care suntem în mijlocul dezastrului credem că avem o misiune
pentru a spune lumii. Vocea mea se face auzită prin trenuri și
avioane prin diferite părți ale lumii iar scrisul meu este arătat
prin cărțile mele și pe internet. Eu mă folosesc de orice ocaziesă împărtășesc experiența mea.
Zăpada se vede așa de frumos. Venind la Oguni,
Yamagata-ken din Hamamatsu resimt intens frigul de afară.
Strălucirea puternică a zăpazii este îmi amintește că e Crăciunul.
Crăciunul este un dezastru anul acesta în timp ce stau să
meditez la ceea ce s-a întâmplat. Însă sunt recunoscător pentrurugăciunile și sprijinul dumneavoastră.
Raportul 47, la sfârșitul anului 2011Așa cum m-am temut, după slujba de Crăciun
am început să am dureri de spate și după întâlnirea de dupăamiază din acea zi, în Yokohama, nu am putut sta drept. Însăsunt recunoscător, că ultimul meu angajament de a vorbi dinacest an a mers bine. Durerea mea de spate a început atunci
când am condus înainte și înapoi de la Tokyo la Fukushima.
Sunt surprins de sincronizarea durerii. Era acolo un medic (unortoped), la biserica unde am vorbit și el a avut grijă de mine,
motiv pentru care sunt, de asemenea, recunoscător.
Am simțit o tristețe de nedescris de a nu fi
capabil să-mi petreac Crăciunul acasă cu familia mea. Împreună
cu soția mea ne-am vizitat fiica de Anul Nou, într-o Casă deOaspeți. Mă simt trist când mă gândesc că acest lucru va
continua pentru încă doi sau trei ani. Cât timp va dura această
situație? Copiii mei simt prea bine pierderea. Ei nu pot mearge
88acasă și să își salute colegii și prietenii lor așa cum o făceau în
mod normal.
Pe de altă parte, există povești de relații
restaurate. Cum părinții și copiii se ajutau reciproc, dupădezastru – relațiile lor s-au îmbunătățit. Unii chiar merg labiserică în zonele în care s-au mutat. Chiar am auzit că unii
dintre ei s-au botezat acolo. Îmi aduc aminte de povestea unei
gospodine dintr-un han japonez pe care l-am văzut la televizor.
Ea s-a dus la vale încercând să-i avertizeze pe locuitoriiorașului să scăpe. Tsunamiul chiar atunci a venit și a înghițit-o,dar ea a fost salvată într-un mod miraculos. Cei care au răspuns
la strigătele ei și au scăpat au vorbit în lacrimi de modul în careea le-a salvat viața. Asta îmi amintește de Isus, care a sărit chiarîn această lume pentru a ne mântui. Cineva mi-a spus că
povestea noastră este cu adevărat unul dintre acele povești
miraculoase. Cu siguranță că a fost foarte dramatic. Începând
cu dezastrul brusc din 11 martie cu toții am scăpat – dar ne-am
pornit la un drum lung, cu niciun scop în față. Am fostîmprăștiați, dar am supraviețuit. Acum suntem pe cale de aprimi un nou an, unul în care sperăm să vedem noua nostră
biserică. Am fost pus pe o scenă și mă întreb cine a scris
scenariul. Ne era teamă și eram nesiguri la fiecare moment. Un
lucru pe care îl știam este faptul că în acest an, am fost încercați.
Cine și-ar fi putut imagina asta anul trecut!
Având un sfârșit de an extraordinar. Un lucru
bun este faptul că îi voi ține companie câinelui meu drag Papi va fi cu mine anul viitor. El are 13 ani și e foarte slab. Îi voi dao mulțime de îmbrățișări și voi petrece timp cu el.
Începutul anului 2012
Spre deosebire de cum mă simțeam de obicei înaceastă perioadă a anului acum am puțină putere să pășesc în
noul an. Când stau în fața oglinzii văd din ce în ce mai mult mai
mult păr cărunt...
89

La serviciul de Anul Nou trebuia să vorbesc
despre vulturul care zboară departe puternic. Nu sunt sigur cum
s-a întâmplat, dar mi-a venit în minte în timp ce predicam
imaginea bisericii din Fukushima, cea pe care am construit înurmă cu numai trei ani. Mi-am pierdut complet controlul și
lacrimi îmi curgeau pe obraz. Voiam să zic că ar trebui să ne
oprim din a privi înapoi și că ar trebui să ne încurajăm și să
avansăm. Dar în timp ce vorbeam, nu am putut să nu mă
gândesc la trecut. Ce început zbuciumat de an nou. Acest
incident m-a făcut conștient de terenul minat de lacrimi pe care,
uneori, am pășit accidental. Nu sunt sigur cât de multe răninevindecate și câtă tristețe mai este în mine. Îmi voi propune sănu îmi aminteasc plimbatul de la sanctuar la casa mea. O voi
enumera această amintire ca pe o "listă cu teren minat."Rugați-vă ca în acest nou an să nu mă înec înmarea lacrimilor mele, și că voi fi capabil să merg în modconstant până la sfârșitul anului acesta. Cumva mă așteptă încăun an cu multe necazuri...
Raportul 48 - 26 Ianuarie
Am călătorit de la Oita la Fukuoka. Deși am fostsurprins să văd zăpadă, aici oamenii m-au primit cu căldură și
le sunt recunoscător. Poimâine plec la Hokkaido. A doua mea
carte va fi o continuare a "Bisericii peregrine", și va fi publicată
în martie, în timp, pentru a comemora prima aniversare adezastrului de la 11 martie. Aici este ceea ce am scris în prefață.
Sper că va fi citită de multe persoane.
-----În curând va fi un an de la dezastru din 11 martie.
Durerea din rănile lăsate de dezastru nu se vindecă așa ușor. De
fapt, se pare a se fi adâncit. Nu avem nicio soluție laproblemele noastre, dar un nou an a venit și Domnul ne-apăstrat. Văd această publicație ca o piatră de hotar și oîncurajare.Când Biserica Peregrină a fost publicată la două90

luni după dezastru ne-am întărit să auzim că mulți oameni aucumpărat și au citit-o. Am fost singuri, dar în același timp neam simțit teribil de zguduiți de proiecte de redresare și ne-a dat
putere să continuăm. Teamă profundă, tristețe, anxietate șiîntuneric ne-a copleșit și ne-a făcut să ne simțim ca și cum amputea să disparem, înghițiți de un jacuzzi, fără ca cineva să dea
seama. Ce încurajare mare a fost să descopăr că atât de mulți
oameni au fost interesați de noi si ne urmăreau în situația încare ne-au împins să ne depășim limitele noastre; acele priviri
calde ne-au ajutat să trecem mai departe și să ne țină uniți.
Vânzările din cartea Bisericii Peregrine au mers în ajutorareaorașelor Iwate, Miyagi și Fukushima. Gândurile binevoitoareale cititorilor s-au dezvoltat într-o rețea de sprijin. Această adoua carte relatează modul în care am continuat drumul nostru
și cum am fost ajutați. În Capitolul 1 îmi puteți citi jurnalul.
Capitolul 2 conține marturii ai celor care ne-au ajutat atunci
când am fost evacuați da și scrierile pastorului meu asistent si
ale membrilor bisericii. Capitolele 3 și 4 înregistrează ceea ce
am spus la întâlniri în diferite locuri și, de asemenea, vorbesc
despre planurile noastre de viitor. Am auzit că despre dezastru
nu se vorbește așa de mult în aceste zile. Sper că mulți oameni
vor avea un interes în această carte și că se va citi. Asta ar fi oîncurajare pentru noi toți.
Raportul 49 - 29 Ianuarie zburând de la Fukuoka la
SapporoContinuând ultimul meu raport, aș dori să văîmpărtășesc ceea ce am scris, pentru a doua carte din seria
Biserica Peregrină. Un însoțitor de zbor a anunțat că este -11
C în Sapporo. Trebuie să mă pregătesc pentru frig. Vremea receîmi amintește de contrastul dintre vreme și căldura oamenilor
ce i-am întâlnit în Kyushu. Sunt recunoscător că am avut
prilejul acestor întâlniri. Am vizitat diferite părți ale Japoniei
pentru a vorbi despe situația noastră, dar nu am întâlnit
91

niciodată atât de mulți oameni într-un interval așa scurt de timp.
Una dintre grijile mele era să salut oamenii ca și cum i-așîntâlni pentru prima dată, când de fapt îi știam A doua gijă era
dubla rezervare. Din fericire, eram scutit de aceste lucruri.
----Un nou început
În timpul nopții, la trei zile după dezastru din 11
martie, împreună cu soția mea am adunat benzină, pături șimâncare și le-am dus din Chiba la Fukushima într-un camion
cu provizii. Nu am fost sigur ce ne aștepta în Fukushima. Totula început cu acea unitate. Aproape un an a trecut, iar noi
suntem pe cale de a porni din nou. A fost o serie de decizii
dificile și de a ne muta la următorul loc. Am trecut un munte în
timpul unui viscol cu un convoi de 16 de mașini, carecălătoreau de la Fukushima la Yamagata. Două săptămâni maitârziu, 60 dintre noi se îndreptau înspre sud la cald (spre Kanto).
Mă întreb dacă atunci a început noul drum pe care am început
să mergem și chiar să construim o nouă biseica și un bloc deapartamente pentru persoanele în vârstă. Anul trecut biserica
noastră planifica să înceapă un serviciu de îngrijire peste zi
pentru persoanele în vârstă. Am fost mult timp interesat de grija
pentru ei și am fost conduși să luăm această decizie. Acum ne
vom întâlni cu frații și surorile noastre din Fukushima și săîncepem să construim o nouă comunitate. Duminică 25 iulie am
discutat unde ar trebui să mergem peste de opt luni când ne
vom muta din centrul de recuperare din Okutama. Au fost unii
care așteptau să mergem la Fukushima, așa că ne-am decis să
ne întoarcem acolo. Orașul nostru de origine este încă în zonade restricție, astfel că împreună cu soția mea am început să cautun nou loc la 60 km la sud de acolo. Dar nu am putut găsi nimic.
Cu toate acestea o lună mai târziu am început proiectul
imobiliar. A fost o dezvoltare neașteptată. În martie un bloc deapartamente frumos va fi terminat și în luna august, două sutede metri distanță, noua nostră biserică va fi construită. Este92

concepută să arate ca o pasăre ce își deschide aripile sale,semnificând rugăciune și înviere. Membrii bisericii noastre s-au
redus la un sfert din câți erau; 150-160 membri sunt acumrăspândiți peste tot în Japonia, dar sunt uniți cu noi înrugăciune.
Va fi cazare și pentru ei, astfel încât ei să poată reveni în orice
moment. Fie ca această biserică cu aripi să aducă speranță
pentru toți care trăiesc în continuare în starea de sinistrați,peregrini și să fie un simbol al recuperării și al restaurării la fel
ca și vulturul care se rotește în cer. Sunt recunoscător atâtor
oameni din interiorul dar și din afara Japoniei, pentru sprijinul
lor de până acum. Suntem încurajați de toate rugăciunile voatre,
noi vom ruga în noua nostră biserică. Mi-aș dori să devinim obiserică care servește pe alții, ca răspuns la binecuvântările
minunate revarsate peste noi.
Raportatul 50 - 30 ianuarie (zburând deasupraînzăpezitului Sapporo)
Diaspora și ce a rămas
După ce am călătorit la Oita și Fukuoka amzburat la Sapporo, am mers la Otaru, iar acum m-am întors în
Haneda. Deși era frig în Kyushu nu se compară cu zăpadă din
Hokkaido. Chiar și când sunt în călătorie planificarea pentru
noua clădire a bisericii și a blocului continuă. În Tokyooamenii de la o stație de televiziune olandeză mă vor aștepta să
realizez interviuri timp de trei zile. Timpul ne mișcă. Tot ce
putem face este să ne dăm toată silința în timpul și spațiul dat.
Se pare că și cum am avea mai puține persoane ce se întorc la
Fukushima decât am crezut prima dată. Ne e dor de ei, darfiecare persoană trebuie să ia propriile decizii. Cei care au
primit locuri de muncă în Tokyo vor rămâne aici. Unii se voralătura familiei și rudelor care locuiesc în alte zone.
Deja au trecut 10 luni de la dezastru. Toți amavut luat decizii după decizii într-un ritm rapid. Este de înțeles
că unii oameni se simt obosiți și că deciziile pe care le-au luatinițial s-au schimbat între timp. După un an întreg cei risipiți
93înceacă să prindă rădăcini acolo unde își doresc, mergând labiserici din apropiere. În Vechiul Testament după 70 de ani deexil, unii din poporul lui Dumnezeu au plecat acasă, unii aurămas și alți au mers doar o treime din călătorie. Oameni din
diaspora: cei care au fost împrăștiați de dezastru. Cei care aurămas: cei care au fost lăsați în urmă. În timp ce se îndreptau
spre următoarea etapă a călătoriei lor presupun că au fostîmpărțiți în grupuri mai mici. Viața noastră se suprapune acum
cu a lor. Mă întreb cât timp va dura. Domnul Ockert,
misionarul german care conduce acest centru de recuperare, ascris câteva cuvinte frumoase pentru cea de-a doua carte din
seria Biserica Peregrină. Sunt atât de recunoscător.
Raportul 51 - Luni 06 februarie
Sunt la bordul unui zbor cu destinația Hawaii.
Voi zbura la Seattle din Honolulu și voi reveni în 24h. E un
drum lung de 18 zile. Înainte de a pleca m-am dus la Primăria
orașului Okutama să-mi iau la revedere și să le mulțumesc
pentru ajutor. Ca întotdeauna am fost în grabă să împachetez șisă ajung la aeroport la timp pentru zborul meu. Mă tem că acest
obicei al meu nu o să se schimbe. Am vizitat Primăria, mi-amfăcut bagajele în 30 de minute, iar apoi am condus spre
aeroport. Mi-am folosit prostește Sat Nav-ul meu și am fost
foarte îngrijorat când m-am blocat pe drumurile aglomerate dinTokyo. Apoi lumina care indica nivelul de benzină a început săpâlpâie. Am aplicat rapid pentru asigurarea de călătorie pe PCul meu când eram în holul aeroportului.
Dupa slujba de duminică am facut o verificare
finală a proiectului Biserica Peregrină.
06 februarie, 07:30, deasupra Honolului
Datorită rugăciunilor voastre, zborul meu nu era
aglomerat. Am dormit timp de aproximativ 3 ore și am putut
folosi 3 locuri. E deja ora 2 AM în Japonia. Mulți dintre
pasageri sunt surferi și vorbeau despre vizite turistice și unde sămănânce. E un pic ciudat să călătoresc în Hawaii pe cont94

propriu ca acest lucru, dar ar trebui să mă bucur de călătorie.
Răsăritul ce l-am văzut din avion a fost superb. Mă gândesc la
toate călătorile ce le-au întreprins oamenii din 11 martie 2011.
Toată lumea încearcă să supraviețuiască, inclusiv cei din Tokyo.
Aș dori să trimit cuvinte de încurajare tuturor mai ales
asistentului meu și familia lui, de asemenea, soției mele șicâinelui meu Papi care a slăbit și traiește departe de noi. Vreausă spun "Foarte Bine", pentru noi toți. A fost costisitor, dar amsupraviețuit. Cu toate acestea viața ne este dată ca să putem toțitrăim pentru un scop. Isus ne-a spus că un bob de grâu trebuiesă moară pentru a da roade. Dupa ce am pierdut tot - am ajuns
atat de departe, prin greutăți și cu inimi zdrobite, sprijinindu-ne
reciproc spre depășirea conflictelor de-a lungul drum. Nu am
renunțat. "Seara vine plânsul, dar dimineața veselia." (Psalmul
30: 5). Am experimentat această realitate în umblarea noastră.
Marți 14 februarie 11:30 (La bordul zborului de la
Honolulu la Seattle)
Mi sa dat un upgrade la poartă - un loc spațios și
o băutură de bun venit. Două zile în urmă cineva, care a venit lao întâlnire mi-a dat un dar și a spus că a lucrat pentru ocompanie aeriană. Ea trebuie să fie cea care a făcut acest lucru
și mi-a permis, de asemenea, mai mult bagaj. Toată lumea cu
care m-am întâlnit pentru prima dată în această călătorie în
Hawaii au fost buni cu mine. Astăzi cineva m-a dus la plaja
Lanikai, care înseamnă "Marea Cerului". Parea o utopie și afost foarte bine că au ales-o ca cea mai frumoasă plaja din
SUA- într-un an. Am văzut un câine mergând pe plaja cu
proprietarul și m-am întrebat dacă o zi ca asta va veni cândva șipentru mine. Mi-aș fi dorit să pot savura momente ca acestea un
pic mai mult și m-am simțit stânjenit pentru cei dragi în Japonia.
Multe mulțumiri tuturor celor care au fost buni cu mine în
Hawaii.
Vineri 17 februarie
95Este miezul nopții în Seattle și simt frigul
venind din Hawaii. Se pare că mi-am lăsat în urmă puloverul
polo. Cele mai multe dintre hainele pe care le-am luat nu le-amutilizat în Hawaii. Mi-am cumpărat un sacou dintr-un magazinde reciclare din Honolulu. Poate pentru că purtam haine second
hand la deschiderea cutiilor cu provizii, am ajuns să le apreciez.
Am fost ocupat cu munca pentru seria Biserica Peregrină careurmează să fie publicată la 11 martie 2012, pentru acomemorara prima aniversare a dezastrului. Acesta va fi
publicată și în Coreea. Am inclus aici prefața pe care am scris-o
pentru versiunea coreeană. Vă rog să îi anunțați pe cei pe care îicunoșteți.
Prefață versiunii coreeane a Bisericii Peregrine
A trecut aproape un an de la cutremurul șitsunami-ul ce a lovit Japonia și în același timp a surprins lumea.
Cutremurul, care a fost de o magnitudine ce are loc doar o datăîntr-o mie de ani, a rupt mai multe drumuri, a provocat
alunecări de teren și zdrobit case. Apoi valurile tsunami de 15
m s-au abătut asupra malurilor de nord-est a Japoniei. Apoi au
urmat explozii la centrala nucleară. Biserica noastră a fostaruncată în mijlocul tuturor acestor lucruri - clădirea bisericii
fiind doar la 5 km de centrala nucleară. Peste noapte 70.000 derezidenți au trebuit să fie evacuați în timp ce sirenele răsunau
prin toată zona. Familiile s-au risipit și biserica noastră a fostînchis. Era ca și cum am fi într-un film SF în timp ce noi toțiîncecam să scăpăm. Povestea din această carte este oînregistrare a ceea ce s-a întâmplat de fapt cu noi, deși poatepărea de necrezut. Surprinzator biserica noastră nu a murit.
Șaizeci sau șaptezeci membrii bisericii au condus câteva sute dekilometri în 15 mașini, un autobuz și un camion, care a
traversat un munte în timpul unui viscol. Am fost capabili săobținem alimente și să împărțim unii cu alții. Deși am pierdutclădirea bisericii noastre și am plecat fără un schimbde haine,
sau bani, ne-am continuat călatoria cu rugăciune și cu lacrimi,
96cu ochii noștri țintiți înspre cer. Patru membri ai bisericii au
murit ca urmare a dezastrului. În martie 2012, nouă membri au
fost adăugați prin botez. Am mers această cale lungă zi de zifără să știm dacă suntem triști sau bucuroși. Nu mi-așfi putut
imagina că zile ca acestea au să vină peste noi. Au fostexperiențe ciudate și minunate. M-am apropiat foarte mult deMoise atunci când el a trecut Exodul copiilor lui Israel, dar șide credincioșii bisericii primare care au călătorit, împărtășinduși resursele lor, din cauza persecuției.
În 11 martie a fost ziua mea de naștere.
Împreună cu soția mea am participarea la un seminar deabsolvire. Am decis să închiriem un autobuz și să ne ducem la
Fukushima. Ne-am propus să aducem 17 membri ai bisericii
noastre, inclusiv persoane în vârstă, bolnavi și copii, care au
fost la un centru de recuperare pe un munte. Ne-am îndreptatînspre Fukushima, unde fumul de la explozia centralei nucleareîncă se înălța, temându-ne că s-ar putea să nu ieșim de acolo înviață. Era începutul călătorie noastre de supraviețuire. Sper ca
cititorii acestei versiuni coreeane vor putea auzi vocile
martorilor oculari ai dezastrului care nu au fost intervievați demass-media; povestea despre cum Dumnezeu a fost îndurător
ghidându-ne în acest incredibil prezent Exod. Cincizeci dintre
noi trăim într-un centru de refugiu creștin condus de misionari
germani și 150 de membri sunt împrăștiați peste tot în Japonia
ca credincioșii din diaspora a bisericii primare. Biserica noastră
a supraviețuit, chiar dacă am fost privați de clădirea noastră,organizarea și activitățile sale. În această lună a lui martie neam propus să avem un nou început și să construim un bloc deapartamente pentru membrii vârstnici ai bisericii noastre.
Clădirea noastră de biserică care a fost construită în urmă cu
numai trei ani a fost închisă din cauza efectelor radiațiilor,
precum și alte patru biserici. Așadar, o să avem o nouă biserică,a cincea - de la începutul bisericii noastre – o să o începem în
septembrie și e la 60 km sud de zona restricționată. Sunt
97

cunoștient cât de puternică este biserica, supraviețuitoare nu
numai persecuțiee, ci și cutremurului. Ea crește din nou, chiardacă ea a fost bătută și risipită. Este bucuria mea că această
mărturie a supraviețuirii noastre prin cutremur, tsunami și
explozii nucleare este publicată în Coreea. Îmi dă o mare puteresă știu că am fost urmăriți chiar și de peste mări și că nu suntem
singuri, și nici părăsiți. Această carte este o înregistrare a
modului în care o biserică dintr-o zonă rurală a Japonia seconfruntă cu un dezastru brusc, cum a fost bătută, dispersată și
marunțită, si cum s-a uitat în sus la Dumnezeu și a început să
meargă din nou și experimentându-l pe Dumnezeu în fiecare zi.
Lectorii pot citi această poveste prin jurnalul pastorului,mărturii ale membrilor bisericii care au scăpat de dezastru,
precum și planurile lor de viitor. Fie ca Domnul nostru careatinge inimile tuturor fraților noștri coreeni și surori să îngăduie
să ia această carte în mâinile lor.
În cele din urmă, aș dori să le mulțumesc tuturor
celor din Coreea care au adus rugăciuni și sprijin pentru noi.
Am pierdut multe lucruri, dar trebuie să ne considerăm
binecuvântați că am fost ajutați de bunătatea multor oameni dinîntreaga lume.
Marți 14 februarie, Seattle, Statele Unite ale Americii.
Raportul 52 - 23 februarie Mai dramatic decât oricealte drame
Sunt la bordul zborului înspre Seattle. A fost ocălătorie de 18 zile. Ultima întâlnire a fost ieri la Portlandi.
Misionarul care m-a văzut la aeroport mi-a dat o imbrățișare
bruscă care mi-a adus lacrimi în ochii. Ceva în mine a răspunsla îmbrățișarea sa neașteptată. Diverse emoții care le-am
suprimat din cauza dezastrului au venit la suprafață –sentimente de durere, regret, durere sau suferință. Există
momente când emoții incontrolabile m-au lovit și trebuie să fiu
atent. Nu am de gând să îmi pierd controlul asupra emoțiilor
mele? Starea aceasta nu poate dura pentru totdeauna, dar eu ar98trebui să fie pregătit pentru ea și să știu cum să mă ocup de ea
sau cum să o evit. În Seattle am auzit povestea unei tinere acărei adresă din Japonia este foarte similar cu a mea. Ea arevenit în Japonia chiar înainte să ajung in Seattle. Mi s-a spus
că ea a plâns ori de câte ori a fost menționat dezastrul. M-amîntrebat unde se va întoarce pentru că ambele orașe natale deunse suntem se află în zona de restricție. Inima mea rezona cu amea. Mă întreb cum oamenii trec prin viață dupa ce au pierdut
pe cei dragi și simt o durere pe care nimeni altcineva pare sa nuo înțeleagă? Cum pot să continue, când se confruntă cu durerea
și tristețea lor? Chiar dacă peisajul trist nu poate fi adus înapoi
mi-aș dori să ne reculegem ascultând frumoasa muzică pe caredoar aceia dintre noi care au experimentat durerea și pierderea
cuiva drag o pot audia. Mă gândesc la cântec pentru că aproapetoți japonezii cântă în această perioadă a anului. Soția mea
spune că nu a fost în măsură să-l cânte din 11 martie. Cântecul
se numește Furusato (Orașul meu natal), și a fost scris deTatsuhiro Takano, un creștin născut în 1914 și profesor deliteratură japoneză la Universitatea din Tokyo. Se spune că el ascris despre un pelerin care a umblat pe pământ țintind înspre
cer. În Furusato, el descrie scena orașul natal. În al treilea vers
scrie "noi toți mergem acasă, să ne îndeplinim misiunea pe careo avem pe acest pământ ". Muzica a fost compusă de Teiichi
Okano, un profesor creștin și asistent la Universitatea din
Tokyo de Arte, care a condus corul de la biserica Hongo
Central timp de 40 de ani. Aș dori să cânt toate versurile cu
speranța sinceră de a mă întoarce în orașul meu natal de la
Fukushima.
Sunt în Seattle, orașul a cărui echipă de baseballeste Mariners la care joacă Ichiro. Am citit în ziarul local căjoacă bine și că va fi cel mai bun jucător - al treilea din acest an.
Chiar dacă Ichiro nu poate fi la fel de bun ca jucătorii americani
el face tot posibilul. Ar trebui să urmez exemplul lui,99întotdeauna acceptând provocarea, dându-mi toată silința, șitrecând de frontiere naționale.
25 februarie, din nou la centrul de recuperare dinTokyo
Datorită rugăciunile voastre sunt în siguranță
acasă. Curând după ce am ajuns m-am dus să vizitez o soră laspital. Ea mi-a cerut cu lacrimi în ochi, "De ce trebuie sămergem fiecare pe drumuri separate așa de repede?" Nu amștiut ce să răspund. Luna viitoare trebuie să ne spunem larevedere. După sosirea pe aeroportul Narita am pus "acasă", pe
Sat Nav-ul meu. Orașul meu de acasă este în zona de restricție.
Îmi doresc atât de mult să merg acolo sau a fost doar o acțiune
automată? Am fost întistat, când am observat ceea ce am făcut
și am dat un ‚undo’. Am condus direct la centrul de recuperare
din Tokyo imaginându-mi tot felul despre orașul meu natal.
Locuitorii din Miyake Island au fost evacuați pentru o vreme, în
imposibilitatea de a reveni acasă. Cum au grijă de ei înșiși? Așdori să învăț de la ei cum au supraviețuit zilele prelungite ca
evacuații. Am trăit într-un oraș, împreună cu vecinii noștri și nu
am crezut că s-ar schimba. De ce a trebuit să fim împrăștiați și
trebuind să continuăm să trăim această viață anormală? Cineva
a murmurat că a fost un an incredibil. Cu siguranță viețile
noastre au fost mai dramatice decât orice alte drame. Așa cum
am lăsat acest centru de recuperare unde nu există aproapenicio intimitate, aș dori totuși să avem un fel de ceremonie deabsolvire. Copiilor și adulților le-au prins foarte bine timpul deaici. Alți au fost împrăștiați în diferite părți ale Japoniei. Cu
toate acestea, alții s-au rugat și au așteptat ca biserica noastră săînvie după ce a dispărut atât de brusc.
5 martie deasupra Taiwanului
Voi fi în Taiwan pentru următoarele patru zile.
Îmi cer scuze pentru a nu fi capabil să actualizez blog-ul
meu de până acum.
Raportul 53
100

13 martie (zburând deasupra orașului San Francisco)Metamorfoza în ființe cerești
Prima aniversare a dezastrului mă prinde
deasupra orașului San Francisco. Imediat după dezastru nu amavut nicio idee daca o să supraviețuiesc sau pentru cât timp. Un
an mai târziu, mă uit înapoi cu gânduri și sentimente amestecate.
În acel timp am simțit că dacă viața mea s-ar termina acolo nu
aș avea niciun regret. Poate că acest lucru era un instinct desupraviețuire. Totuși, eu sunt în viață după un an și calea deurmat este una lungă. Mă simt ca și cum aș fi făcut tot ce am
putut. Pot să înțeleg dacă un medic găsește una sau două lucruri
care sunt în neregulă cu mine. Toată lumea care a fost afectată
de dezastru poate o fi gândit așa. Zilele trecute am vorbit la oșcoală despre experiențele mele. Era un student acolo care s-amutat de la Fukushima. Într-o zi, din senin a izbucnit în lacrimi.
Pot să-l înțeleg . El s-a comportat bine, a trebuit să se mute dincasa lui și din școala sa de la Fukushima. La un restaurant din
SUA am întâlnit pe cineva a cărui soră a murit la Fukushima în
11 martie 2011. Chiar și persoanele din depărtare au fost deasemenea răniți profund. Într-o zi lacrimile noastre se vor usca.
Amintirile din acea zi vor dispărea poate departe. Dar touși îmi
spun că nu ar trebui să uit cum era. Cei care au scris Biblia auînregistrat experiențele lor, astfel încât poveștile lor să fie
transmise generației următoare. Simt că am primit sarcina de aspune povestea mea, astfel încât să poată fi împărtășită cu cei
care vor veni după noi. Mă întreb cum am fost schimbat dedezastru - cum am citit Biblia și modul în care am încredere în
Dumnezeu. Ar trebui să dau la o parte cele vechi și să le iau pecele noi. " Căci, dacă estecineva în Hristos, este o făptură nouă.
Cele vechi s-au dus, iată că toate lucrurile s-au făcut noi. "2 Cor
5,17
Un an de la durere ne acoperă în liniște. Răni lacare nu am fost conștient la acea oră încep să învie. Moise a
strigat după Exod, " Decât să Te porţi aşa cu mine, mai bine101

omoară-mă, Te rog, dacă mai am vreo trecere înaintea Ta, ca să
nu-mi mai văd nenorocirea " (Num 11:. 15) El trebuie să fi fostîntr-o călătorie în care a simțit că i s-a cerut mai mult decât ar fi
putut da. După o provocare majoră Ilie a mărturisit pe Domnul,„Destul! Acum, Doamne, ia-mi sufletul, căci nu sunt mai bun
decât părinţii mei.” (1 Regi 19,4)--11 martie 2011
Duminică - ziua mea. Am avut un serviciu deînchinare dimineața, urmată de un seminar privind gestionarea
crizelor. Apoi, după serviciul memorial de seară, am avut uninterviu cu Philip Yancey. Acesta a fost după ora 10 PM cândam prins un tren care s-a dovedit a fi unul greșit. Am dat din
cap iar când am ajuns la hotel era deja trecut de miezul nopții.
M-am trezit a doua zi la 7:40 AM. Trebuia să merg la Școala deMisiune la 8, așa că am reușit să mă pregătesc în 10 minute și
am ajuns la timp pentru discursul meu. Am început al doilea an
cu un oftat adânc. Unele lucruri nu se schimbă niciodată, chiar
și după un dezastru mare! Dar poate e mai bine decât să fieîmpotmolit cu prea multă durere. Treburile și o cantitate
copleșitoare de informații păstrează acel ,,du-te înainte’’. Încer
să alerg prin ele încearcând cu disperare să-l găseasc pe
Dumnezeu în ele. La fel ca un copil pierdut, care fuge directînspre mama lui, când a găsit-o din nou așa îmi doresc să alerg
nedistras până la capăt. Pe parcursul anului trecut am
experimentat pe Dumnezeu Însuși vorbindu-mi într-un modproaspăt. El vrea să fie găsit. El vrea ca noi să venim înapoi laîmbrățișarea Lui ca fiul risipitor ce se întoarce la tatăl său....
Am auzit că somonii se întorc din nou la Fukushima în locul deorigine la fel cum o fac de obicei. Oare ne întoarcem la
Fukushima, și apoi la cer? Este aceasta calea care ne duce în cerurmând ca să oprească mai întâi în Fukushima? În vară greierii
își leapădă pielea lor, își deschid aripile și încep să cânte. O să
ne transformăm toți în bărbați și femei evlavioși, și o să102începem să cântăm cântece duhovnicești cu toată puterea
noastră?
17 martie (la un hotel din San Francisco)
Am avut o serbare mai devreme a zilei mele denaștere în Taiwan cu un imens tort. Am fost, de asemenea,
bucuros că seria "Biserica Peregrină 2" a fost publicată de ziuamea, 11 martie. Acesta are o copertă verde, cu o imagine pepartea din față a noii noastre clădirii a bisericii, concepută ca opasăre pe cale de a zbura la orașul nostru în Fukushima. Primacarte a a avut coperta roșie cu o fotografie a centralei nucleareși o cruce. La fel cum am procedat cu prima carte – o parte dinvânzări vor fi donate bisericilor din zona afectată. Publicația
este un mesaj pentru lume să nu uite dezastru și acest lucru esteo încurajare pentru noi. După un an, nu se vorbește așa de multdespre catastrofa. Ar fi reconfortant să știu că oamenii sunt încăde alături de noi și ne vor întări bucurându-se cu noi în cât debun a fost Dumnezeu. Am păstrat scris jurnalul meu din acele
zile, ca și cum ceva mă împingea înainte. În afară de jurnalul
meu această carte este o colecție de discuții pe care le-am dat îndiferite locuri, atât în interiorul cât și în afara Japoniei șipoveștile celor care ne-au ajutat de-a lungul drumului.Am fostaruncați afară din casele noastre și din orașul nostru natal și ammers un drum accidentat. Nu mi-am imaginat că, după un an, osă ne îmbarcăm la un proiect imobiliar ca cel al blocului șibisericii. O versiune coreeană a cărții mele a fost publicată în
Coreea pe 7 martie, intitulată "O biserică în care miracolele seîntâmplă". Aș fi recunoscător dacă aceste informații ar putea fitransmise la orice persoană pe care o cunoașteți din Coreea.
Precum serialul, una dintre cărțile mele "Un nou început" a fostreeditată și publicată din nou.
Aici este un preview al ei Un doamnă din Fukushima First Bible Baptist
Church a avut sarcina să rezume predica mea în fiecaresăptămână pentru buletinul bisericii. Este o plăcere ca o103colectie ca acestea să fie publicată din nou, ca "Un nou început".
Biserica de unde am predicat aceste predici este încă închisă caurmare a dezastrului care a avut loc pe data de 11 martie 2011.
Avem nevoie de un nou început. Cutremurul, tsunami-ul și
centrala nucleară au luat aproape de tot de la noi într-o clipă.
Dup nouă luni încă suferim. Această carte a fost publicată
pentru prima dată în urmă cu mulți ani. Cititorii mi-au scris
spunând că au citit-o de multe ori și solicitând următoarea carte.
Citind-o din nou am simțit Cuvântul lui Dumnezeu vorbindumi într-un nou mod de când pășesc pe această cale a durerii.
Mulțumesc doamnei care cuprinde predicile mele atât de bine.
Mi-e dor de biserica unde acele mesaje s-au transmis și undeadunarea a fost hrănită. Membrii bisericii noastre au fostîmprăștiați și nu vom fi capabili să ne adunăm toți împreună înacelași fel ca în trecut. Dar am dori să mergem pe această caleplină de lacrimi precum credincioșii din bisericile Noului
Testament. Ei au avut multe începuturi noi în vârtejul istoriei.
Aș dori să dedic această carte tuturor celor curajoși caremărșăluiesc prin suferință fără a renunța, îndreptându-se sprecer.
11 decembrie 2011, într-un tren rapid
Raportul
54, 21 martie, zburând înapoi spre
Japonia de la San Francisco
Zbor din San Francisco, unde am vorbit la 11întâlniri în 6 zile. Curând după sosire, am avut o durere în piept.
Un pastor a adus cu amabilitate un medic creștin la hotel, care afost pe cale să se întoarcă în Japonia în săptămâna următoare.
Ceva similar s-a întâmplat și la sfârșitul anului trecut când am
fost în imposibilitatea de a merge din cauza unei dureri bruște
de spate din fericire unde m-am dus să vorbesc era un ortoped
care m-a tratat. Acest incident la San Francisco a fost un simbol
al actelor de bunătate pe care le-am primit acolo. Am vizionat
un film în timpul zborul spre Japonia, ceva ce nu am fost în
stare să fac de ceva timp. Ori mi-am revenit destul de bine
104

pentru a viziona un film, sau am fost atras de el din cauzaconținutului său. Filmul, "I am Legend" (2007) este povestea
luptei unui om împotriva unei ciume care era pe cale să șteargă
toată omenirea în 2009. Un vaccin special trebuia să ajute, dar afăcut oameni și mai violenți, aducând lumea la distrugere .
America a fost declarată în stare de urgență. New York-ul a fostadus în haos. Cetățenii încercau să evadeze, temându-se să nu
fie infectați. S-a suprapus perfect cu experiența mea de la
Fukushima, după accidentele de la centrala nucleară. Cineva
din filmul a spus că dezastrul a fost provocat de om, nu a fostunul natural. Același lucru s-a întâmplat cu noi. Dacă ar fi fost
doar cutremurul și tsunami-ul, nu ar fi trebuit să plecăm deacasă pentru mult timp. La 11 martie 2011, oamenii din zona
mea nu au fost răniți. Nu au existat probleme la casele lor ca
atare. Totuși, sirena a continuat. 70.000 de oameni au trebuit
să-și părăsească locuințele. Ei nu sunt încă în măsură să seîntoarcă acasă. A existat o speranță la finalul filmului. Omul deștiință, personajul principal, atașat la armata SUA, a rămas în
New York, trimițând-și soția și copiii acasă. El reușește
experimentul, chiar înainte de a muri, de mâna unui civil
violent. Soția lui s-a rugat pentru el chiar înainte de a pleca,"Dumnezeule, da-i putere soțului meu să depășească toate
aceste dificultăți." Acest lucru m-a făcut să vreau să mă rog
pentru colegul meu japonez. "Doamne, ne rugăm să ne dai
putere să rezistăm încercării prin care ne treci. Poate nu a fost
faptul că eram suficient de recuperat să vizionez un film. Daracesta m-a facut să fiu atent.
Sâmbătă 24 martie, zburând de la Okinawa la Tokyo.
După sosirea pe aeroportul Narita, m-amîndreptat înspre Fukushima, blocul nostru de apartamente a fost
construit, și am ajuns la timp pentru inspecția finală. E mai multdecât m-am așteptat, uitându-mă la clădirea finalizată. Suntîncântat să văd cât de elegant arată. Acesta trebuie să fie uncadou din partea lui Dumnezeu. Iov a pierdut tot ce avea,
105

precum și copiii săi. El a fost lovit cu boli. Dar, la sfârșitul
poveștii, el L-a întâlnit pe Dumnezeu într-un mod proaspăt, și aprimit mai mult decât a avut înainte. Este acesta sfâșitul pe care
Dumnezeu îl are în minte pentru noi? Sau deja am primit mai
mult decât dublu?
Cei care văd noul bloc de apartamente vin și neîntreabă dacă pot închiria un loc. Sunt atât de mulți oameni care
au nevoie de locuințe. Ne dau o frumoasă durere de cap,spunându-ne că își doresc să trăiască în bloc. După inspecția
finală, am condus peste noapte la Tokyo. După ce am dormit 3
ore la centrul de recuperare unde locuim, m-am îndreptat spre
Okinawa. Sunt acum în avion înapoi la Tokyo. A fost un
program încărcat, dar sunt recunoscător pentru protecția Lui.
Mâine, vom avea serviciul nostru final de închinare la centrul
de recuperare, unde am stat un an întreg. Acesta va fi unserviciu bun și pentu personalul de la centru, da și pentru
membrii bisericii evanghelice Okutama care au fost atât de bun
cu noi. Va fi un botez cu 9 persoane de la dezastrul ce ne-a lovit.
Masă de dragoste va fi un cadou de la o firmă de catering. Măaștept să fie o zi amestecată cu râsete și lacrimi și cu o mulțime
de amintiri adecvate pentru închiderea unui an.
30 martie, la bordul linie JR Joban,
O echipă de televiziune ne-a filmat timp de patru
zile. Ei au spus că au fost un pic surprinși de faptul că nupăream așa de fericiți de a ne întoarce la Fukushima. Ei au
crezut că vom fi mai fericiți. Am condus până la Fukushima din
Tokyo, dar orașul meu natal este încă mai la nord, în mijlocul
unui oraș fantomă. Așteptările noastre din filmul realizat s-aureferitsentimentele noastre amestecate. Dacă destinația
noastră ar fi fost casele noastre am fi fost fericiți. Dar realitatea
este că suntem încă sinistrați, doar mutându-ne la următoarea
noatră cazare temporară. Trebuie să te obișnuiești și cu acest
loc nou, să găsești spitalul, oficile poștale. Ar trebui săîncercăm să ne adaptăm stilului nostru de viață aici. Mă simt
106fericit fiind din nou în Fukushima. Dar sunt trist că nu am ajuns
încă în casa mea. Sper că filmul să fi captat sentimentele mele
amestecate de fericire și tristețe. Serviciul de rămas bun dar șide serviciul de mulțumire au fost foarte emoționante. Au fost
aproximativ 200 de persoane. A fost un moment bun deînchidere a anului, care a început brusc de a fi dați afară dincasele noastre și apoi transportați la siguranță de cel mai multeori. Serviciul a fost umplută cu daruri de la Dumnezeu: unbotez, felicitări de la managerul centrului de recuperare, mesajede departe, și ofertele de muzică îmbăbătându-ne în noul nostruînceput.
La masa de părtășie, a fost servit sushi ca un
cadou de la o firmă de catering creștin. Felicitări excitate au
fost făcute încât ne-am simțit chiar aproape la un banchet denuntă. Acum un an, după ce am pierdut totul, am ajuns în
Okutama. Munți frumoși și râurile ne-au întâmpinat. Mulți
oameni buni ne-au înconjurat ca niște nori mergând cu noi. A
doua zi, după ce am luat micul dejun și am definitivatîmpachetatul și curățenia, misionarul din centrul ne-a condus în
ceremonia de rămas bun. Înainte de a ajunge în mașinile noastre,
ne-am luat rămas-bun și ne-am îmbrățișat unul pe altul. Nu am
putut să ne oprim lacrimile. În afară de tristețea de a ne spune larevedere erau tot felul de emoții de anul trecut: regret, furie,răni înăbușite, sentimente care ne-au sfâșiat de atâtea ori, dindorința de a ne agăța de cineva, și din dorința de a iubi, toate au
venit ca valurile care gem și care mai apoi se îndepărtează. Toțiam reușit să trecem prin această cale dură, al anului ce l-amlăsat în umă. Și acum trebuie să ne spunem la revedere. O voce
din capul meu îmi spunea - ’oare e posibil ca cineva din
Tohoku să fie atât de deschis în privința exprimării
sentimentelor lui?’ Și totuși emoțiile din anul trecut m-au
copleșit. Oare cum a fost realizat filmul? Mai târziu am auzit căși echipajul au filmat înlăcrimați.
107În Vechiul Testament poporul lui Dumnezeu areușit să se întoarcă din exil în patria lor, după 70 de ani. Măîntreb cum și-au exprimat sentimentele față de casele lor, atunci
când s-au întors în cele din urmă. Acest lucru este descris
extraordinar în Psalmul 126. Poate și noi ar trebui să necontinuăm călătoria noastră în care tristețea, mulțumirea,
lacrimile și râsetele sunt interconectate.
Psalmul 126
1 (O cîntare a treptelor.) Cînd a adus Domnul înapoi peprinşii de război ai Sionului, parcă visam.
2 Atunci gura ne era plină de strigăte de bucurie, şilimba de cîntări de veselie. Atunci se spunea printre
neamuri: ,,Domnul a făcut mari lucruri pentru ei!``
3 Da, Domnul a făcut mari lucruri pentru noi, şi deaceeasîntem plini de bucurie.
4 Doamne, adu înapoi pe prinşii noştri de război, ca penişte rîuri în partea de miază zi!
5 Cei ce samănă cu lăcrămi, vor secera cu cîntări deveselie.
6 Cel ce umblă plîngînd, cînd aruncă sămînţa, seîntoarce cu veselie, cînd îşi strînge snopii.
Am avut ocazia să vorbesc cu arhitectul meu latelefon. El mergea alături de noi de peste 30 de ani. În timp ceel își amintea de toate peripețiile anului trecut mi-a spus că
aseamănă călătoria noastră cu cea a unui pluton din armata
coreeană care a luptat până la sfârșit în timp ce ei continuau săîși pierdă soldații lor în războiul din Coreea. Gândul acesta afost o încurajare pentru mine. Biserica noastră a trecut printr-oluptă acerbă în ultimul an pe care am fost meniți să oexperimentăm. I-am fost recunoscător. Ne-am salutat în timp ce
lacrimile îmi curgeau în neștire. O biserică s-a construit în acelsat. Am crescut între timp încât s-au construit mai multebiserici. Ne-am obișnuit a avea noi provocări. Toate acestea
108erau pentru prima dată: pentru noi, pentru ca noi să
supraviețuim prin suferință, să creștem, să experimentăm opoveste în construirea Împărăției lui Dumnezeu toate acestea învârtejul dezastrului unde nimeni nu și-ar fi imaginat. Dar
Doamne, oare într-adevăr am încercat să dăm ce îi mai bun dinnoi când ne-am confuntat cu moartea? Ne-am revenit oare dinstarea de de tristețe experimentată și am trecut în ofensivă?
Oare am avansat? Dacă Tu ne spui că am făcut, e mai multdecât suficient pentru noi. Nu o să am niciun regret. Mă
odihnesc în pace în brațele tale Dumnezeule.
Raportul 55
Sâmbătă 14 Aprilie, pe un tren rapid înspre Osaka,
Au trecut două săptămâni de când ne-am mutat
în prefectura orașului Fukushima. Deși nu mă simt atât deentuziasmat așa cum m-aș fi așteptat, experimentez încontinuu
realitatea de a ne întoarce după un an. Am fost un sinistrat cazatîn locuri necunoscute, dar acum întreaga zonă în care locuimconține cicatrici ale dezastrului. Mai multe persoane citesc
ziarele locale în care acestea au informații updatate cu situația
centralei nucleare și ale efectelor sale. Nu mai trebuie să ne
deplasăm înainte și înapoi între Tokyo și Fukushima. Avem
mai multă intimitate acum. Toate acestea sunt schimbări maripentru mine. Am auzit în ultimul timp multe vești de accidenterutiere, sunt uimit că am fost feriți în multele noastre deplasări
de pe tot parcursul anului trecut.
Sunt acum pe un tren rapid înspre Osaka. Din
fereastră pot să observ că în unele zone doar fundațiile de caseau mai rămas, restul fiind luat de către tsunami. Chiar simt că
m-am întors în zona de dezastru. Însă florile de cireș suntfrumoase.
Am inchiriat o sală de nunta pentru serviciul
nostru de închinare de duminică. Blocul pentru cazarea
persoanelor în vârstă și pentru cei răniți este acum complet.
109

Biserica noastră este încă în construcție. Am avut primul
serviciu de duminică într-o altă biserică iar dupa-amiaza - însala de nunta, închiriată. Plătim pentru ea pe oră așa că nu
putem sta foarte mult timp, dar ni se potrivește statutul debiserică peregrină. E greu să te obișnuiești cu acest stil de viață
- a nu te așeza într-un loc. Dar persoanele în vârstă nu suntafectate așa de mult și par să se bucure de ceea ce se întâmplă.
Acest lucru trebuie să vină din anii trecuți în care au avut deînfruntat tot soiul de încercări, pe care eu simt că nu aș fi înstare să le duc. Ei sunt comorile bisericii noastre. Îmi este dor
de membrii bisericii noastre împrăștiați peste tot în Japonia.
Inima mea a vărsat atât de multe lacrimi, încât mi se pare calea
foarte alunecoasă. Diferite tipuri de tristețe vin peste mine ca
valurile. Dezastrul adus de cutremur, tsunami și problemele cu
centrala nucleară sunt niște adversari formidabili. Uneori
tânjesc să fiu eliberat de ele.
Miercuri dimineața, 25 aprilie, pe un tren înspre
Takamatsu
Am crezut că voi avea mai mult timp pentru a
mă relaxa o dată întors la Fukushima, dar sunt acum constrânsde un alte treburi, cum ar fi completarea diferitelor cereri.
Chestiuni legate de despăgubirea victimelor accidentului
nuclear, și de construcția bisericii, toate acestea îmi iau energia.
Calea este lungă, și multe obstacole îmi stau în față.
Acum sunt la bordul unui tren cae trece și prin
Takamatsu. În această dimineață, soția mea a plecat să fie cutatăl ei, care nu se simte bine. Tocmai mi-a spus că a luat-o pe
autostradă din greșeală, ea neștiind să conducă pe autostradă,sunt îngrijorat de cum va conduce, dar se pare că se va descurca.
Simt că puterea dată ei se revarsă și spre mine, și mă simt plinde energie. Îmi spun că: "Dacă există o voință, există o cale." .
De asemenea observ cum egoismul meu se hrănește din panica
altora. Astfel că am deschis Biblia și am simțit cum cuvintele
lui Pavel îmi sună în minte: "Pot totul în Hristos care mă110întărește" (Filip. 4:13). Am auzit o poveste care s-a întâmplat în
America. Un CEO creștin al unei firme de afaceri a avut un vis,
în care Isus a apărut și i-a spus, "Afacerea ta a mers bine în
Japonia și a crescut acolo. Cât de mult ai dat înapoi Japoniei?
"Atunci el a făcut o donație mare pentru o organizație creștină
din Japonia, și cu ocazia primei aniversări a dezastrului, a donat
cu generozitate pentru munca de reconstrucție. De la începutul
timpului Dumnezeu a făcut lucruri mari în lume și într-un mod
excelent, dincolo de imaginație noastră, la fel ca și mersul
norilor, indiferent dacă suntem conștienți de asta sau nu. Suntprea nerăbdător, dacă îi cer să facă faptele Lui minunate printre
noi și să îndepărteze tot întunericul?
30 aprilie, la bordul unui tren pe linia JR Joban
Una dintre frazele pe care le-am folosit cuprecădere în ultimul timp este că - prin mulțimea lucrurilor ce
nu le înțelegem, dacă urmărim lucrurile ce le înțelegem, ne vomîntâlni cu Dumnezeu. Prea multe informații pun o urmă deconfuzie, chiar dacă ne sunt utile de cele mai multe ori. În
filmul Alexei și primăvara producătorii portretizau oameni dinsatele de glaciale, care au fost grav afectate de accidentul de la
Cernobâl. Am auzit că vizitatorii i-au întrebat pe sătenii, dacăei nu s-au temut să trăiască într-un astfel de loc, în carenivelurile radiațiilor erau foarte mari. Ei erau sătui de această
întrebare care le era adresată din nou și din nou, iar în schimb
ne-au dat replica: "Nu ai altă întrebare? Cum putem trăi cu
recunoștință, de exemplu? "Dumnezeu poate fi găsit chiar
atunci când murmurăm, dar ne uităm în sus la El așteptând. Miaș dori să călătoresc crezând că Dumnezeu este acolo, atunci
când ne așteptăm ca El să lucreze, deși simțim umbra Satanei
aducându-ne îndoiala.
Raportul 56 14 maiSunt într-un tren, iar simt că mintea mearătăcește. Recent, am reluat citirea ziarelor. Călătoresc singur
cu trenul și avionul. Acest timp petrecut în solitudine m-a ajutat
111mult în aceste zile tulburi. În vagoanele din tren au fostinstalate prize sub scaune, care îi ajută mult pe călători. Taxa depe autostrăzile din zonele de dezastru a fost înlăturată, toțicirculă gratuit. Acest lucru ne-a ajutat foarte mult în exodul
noastru dar și în vizitarea membrilor bisericii mele împrăștiate
în toată Japonia. Nu-mi amintesc numarul de călători către
Fukushima. M-am trezit conectându-mi PC-ul la priză, dorindumi mai mult confort. Dezastrul ne-a dat un avertisment puternicîmpotriva confortului modern, dar uneori mă gândesc la ceea ce
a fost înainte de dezastru.
La una dintre ședințe am vorbit cu cineva care ascăpat de la Fukushima. Ei au fost prea triști ca să se întoarcă
acasă. La fel cu ce găsim și în Plângerile lui Ieremia 2:11 " Mis-au stors ochii de lacrimi ".Versetul se referă la un timp cândprofetul Ieremia a profețit. Israelul a fost atacat și izolat –regele a fost capturat și chiar i-au fost scoși ochii, luându-l ca
rob la Babilon. Situația cunoștinței mele nu e chiar așa detragică – dar a plâns văzându-și casa și grădina abandonate,lăsate în voia sorții. Chiar l-am înțeles când mi-a spus că nu
vrea să-și mai vadă casa. Este prea dureros pentru el. Cum arputea cineva accepta această realitate – în timp ce casa lor e
distrusă de animale sălbatice, ia orașul lor e transformat într-unoraș fantomă ? Cine ar putea calcula în bani durerea acestui
om ? Membrii bisericii mele abia supraviețuiesc oriunde s-ar
afla. Presupun că se tem că oricare dintre ei s-ar putea sinucideîn orice moment. Oboseala viații ca refugiat a ajuns la limită demult. Nu știu cât de mult putem merge mai departe. Clădirea
bisericii noastre, construită doar în urmă cu doi ani nu pot fi
folosită. Casele, școlile, spitalele și străzile noastre au dispărut,la fel ca și unii dintre membrii bisericii mele. Un sentiment depierdere și tistețe simt că mă cuprinde. Este aceasta o cursă arezistenței ? Mai avem putere să mergem înainte ? Sau poate eprea multă oboseală ?
09 mai, în Nara112

De la dezastru, în timp ce călătoream în toată
Japonia, am întâlnit două cupluri care s-au căsătorit chiar din
pricina dezastrului. Chiar ieri, doi dintre membrii bisericii meles-au căsătorit. Mulți din membri bisericii au venit pentru nuntă.
A fost ca o reuniune amintindu-ne de cum era înainte dedezastru. Dar trebuia să ne spunem la revedere la sfârșit. Nu am
putut spune că "Ne vedem duminica viitoare." Trebuia să
spunem: "Până ne vom întâlni din nou", apoi ne-am urmat căile
noastre separate către Tokyo, Saitama, Tochigi, Chiba și așa
mai departe. Sub celebrarea veseliei, era durerea din realitateadură a celor care au plecat, precum și a celor care au rămas.
13 June, zburând de la Ube la Haneda
Zbor deasupra aeroportului Ube după ce am
vorbit la o universitate din Shimonoseki. Nu am fost în stare sămi actualizez blog-ul până acum - cea mai lungă pauză de cânda început. Se resimt efectele de la deazastru timpul de un an șitrei luni a lăsat urme în conștiința mea. Să fiu lipsit doar deenergie, sau să fie doar oboseala? Unul dintre cei evacuați mi-a
spus că s-a săturat să tot fie întrebat despre experiența sa din
timpul dezastrului. Altcineva mi-a spus că nu mai vorbește
despre asta din lipsă de simpatie. O altă persoană a încercat săvorbească cu o victimă a dezastrului dintr-o altă zonă, și aceasta
i-a răspuns: "Cel puțin tu ai o casă la care să te întorci, spre
deosebire de mine", determinând-o pe vorbitoare să vorbească
cu alte victime. Victimele au fost toate afectate în diferite
moduri pe parcursul ultimului an și celor trei luni toate acestealăsând goluri insurmontabile. Se pare că sunt în căutarea demotive pentru tăcere lungă de pe blog. Acest lucru arată cât deanormal este ca cineva să-și piardă casa, orașul natal, practic
temelia vieții, și touși să fie în continuare într-o călătorie, în
imposibilitatea de a le avea înapoi. Despre ce a fost totul vorba?
Cred că vom ști într-un scurt timp după ce lucrurile se vor
aranja. Suntem încă într-o călătorie. Ar trebui să rezistăm să
mergem chiar și în josul spiralei. Zilele trecute am auzit că
113

proprietarul unui supermarket s-a sinucis dupa ce a vizitat
magazinul său. Un intervievat din același oraș a declarat că nu
este surprins gestul proprietarului pentru că toți trec prin situații
dificile. Presupun că proprietarul a fost în pierdere după ce avăzut toate produsele degradate pe rafturi. Într-adevăr, oricare
dintre noi ar putea fi tentat să își ia propria viață. Am intrat întro altă fază a maratonului sever.
15 iunie Fukushima
Poate am spus prea multe povești triste. Înaceastă perioadă în speach-urile mele am avut această tendință.
Dar am și întâlnit bunătatea Domnului dar și bunătatea
oamenilor - aș fi nedrept să nu menționez și aceste lucruri.
Zilele trecute unul dintre membrii bisericii mele a trecut laDomnul încheindu-și viața la peste 90 de ani. Înainte de acele
momente triste îi făcusem o vizită la secția de terapie intensivă
unde era internată și chiar m-am rugat pentru ea, deși părea
inconștientă. După ce și-a recăpătat puțin cunoștința, le-a spus
familiei că își amintea de vizita mea. Înmormântarea a căzut
într-o duminica. Nici eu, nici asistentul meu nu am fost capabilisă ajungem, astfel încât pastorul meu mai tânăr a mers la Tokyoși a ținut serviciile de înmormântare, a vorbit cu familia și a fost
foarte apreciat. Am fost informat că Dumnezeu a avut grijă deei. Bătrâna locuia singură, atunci când dezastrul a lovit-o. Una
dintre membrii bisericii ei a vizitat-o și chiar a salvat-o punândo pe un autobuz de evacuare, însoțind-o și îngrijind-o pâna laTokyo. Ea s-a dus să locuiască cu fiica ei în Tokyo și a trebuit
să urce pe scări cinci etaje ceea ce înseamnă că picioarele ei audevenit mai puternici. A reușit să își viziteze casa ei de la
Fukushima de trei ori în echipament de protecție și chiar acălătorit în Hokkaido, unde s-a născut. E de necrezut că familia
ei era îngrijorată pentru ea înainte de dezastru, atunci când atrăit pe cont propriu. Poate a petrecut un an fericit cu familia ei
în Tokyo. Dumnezeu a fost întotdeauna cu ea în mijlocul
dezastrului - în călătoria ei la Tokyo, dar și în ultimul an fericit
114

din viața ei. Aceasta ar trebui să mă încurajeze să văd mâna lui
Dumnezeu într-o situație mai dificilă, mărturisindu-mi credința
în El și rostind cuvinte calde. Sper că am fost în stare să termin
actualizarea blog-ulului într-o notă pozitivă.
Raportul 57
Duminica 1 iulie
În această duminică dimineață m-am îndreptat
spre Fukushima după ce am vorbit în Himeji și Hamamatsu.
Voi ajunge la timp pentru slujba de la biserica mea, cum eținută după-amiaza, în locul închiriat. Planul nostru a fost să
avem clădirea bisercii terminată până în septembrie, dar a fostamânat pentru că așteptăm pentru permisiunea de construire dela Primăriei. Ei au de a face și unele excavări. Acum mă rog cabiserica să fie gata până la Crăciun. Unii oameni îmi spun că
avem o biserică nouă foarte frumosă, gest care mă surprinde
pentru că noi am închiriat o sală de ceremonii festive care necostă 30.000 de yeni pentru două ore ei vedea pe site-ul
bisericii și cred că este noua noastră biserică. Mă rog ca ei să nugăsească artefacte în timpul săpăturilor ca să nu întârzie
lucrările de construcție cu luni sau chiar ani. Speranțele și
preocupările, planurile și grijile tuturor se amestecă împreună.
Oare vom scăpa de toate acestea? Și dacă va fi așa, vom putea
să fim fermi în acea zi?
Miercuri 18 iulie
Zbor către Seul ca să vorbesc la un eveniment laBiserica Onnuri, care este foarte cunoscută în efectuarea
evanghelizării pe scară largă în Japonia sub numele de Sonata
Iubirii. Înainte ca să moară pastorul său fondator Ha s-a îngrijit
de traducerea cărții mele "Biserica Peregrină" în coreeană.
Aceasta a fost publicată de către Tiranus Publishers editura
bisericii. Succesorul pastorului Ha mi-a cerut să vin și săvorbeasc acolo. Biserica Onnuri ne-a dat atât de multe, suntrecunoscător pentru aceasta. Chiar imediat după debarcarea în
115

Seul, voi merge la reuniunea bisericii de miercuri. Sunt încântatsă mă gândesc ce fel de întâlniri pregătește Dumnezeu pentru
mine.
25 Iulie, de la Seul la Narita
Zbor înapoi la Tokyo după ce am stat timp de
opt zile în Seul. Am avut un program plin. Biserica Onnuri areaproximativ 60.000 de membri și am fost impresionat dediferențele față de celelalte biserici din Japonia. Împreună cusoția mea, am vizitat punctul 38 al longitudinii, și anume
granița cu Coreea de Nord. Mi-am amintit că pastorul Ha a
traversat ceea ce a devenit acum frontieră în urmă cu 60 de aniîmpreună cu familia sa și m-am gândit prin ce suferință trebuiesă fi trecut. Aceasta a fost a opta vizita a mea în Coreea iar
gândurile noastre sunt alături de cei care au suferit în acele
momente. Mi s-a spus că această zonă din jurul graniței este
acum un tezaur pentru diferitele specii pe cale de dispariție. Pe
când în orașul meu natal (Fukushima) vacile, porci și struții sau sălbaticit rătăcind pe străzi. Acele zone din Fukushima s-ar
putea transforma în acest soi de comori. Acolo a fost unmonument de piatră în care erau cioplite cuvintele "Dor decasă" .M-am trezit cu un dor intens de Fukushima și m-amabținut să nu plâng. Peninsula Coreeană a fost împarțită subit înpartea de Nord și de Sud. În timpul divizării 3.000.000 deoameni au murit iar 10.000.000 de persoane au fost forțați să
meargă la nord din sud. Părinții și-au pierdut copiii, o situația
din care au rezultat numărul crescut de orfani. Avem atâtea demulte lucuri în comun cu ei după experiența noastră din 11
martie 2011. Eu și soția mea am fost atinși și emoționați într-un
mod special de spusele lor. 90.000 de locuitori din prefectura
Fukushima sunt chiar și acum împrăștiate în oraș; 60.000 delocuitori sunt în afara ei. Un total de 150.000 de oameni și-aupierdut casele și orașele lor. Cele mai multe orașe continuă săaibă o situație dificilă de locuit. Am găsit chiar similitudini cu
evacuații din nord și sud. Se spune că oamenii nu uită ceea ce
116au experimentat fizic si emoțional. Chiar dacă ne-am dorit săuităm. Noi nu ar trebuie să uităm.
Ieri am auzit o poveste împărtășită de o doamnă
creștină. Ea a plecat de acasă, lăsând câinele ei de companie înlesa, crezând că se va întoarce în curând. A încercat să seîntoarcă, dar a fost oprit la capătul drumului. Ea a pledat,"Câinele meu mă așteaptă să-l ridic", dar răspunsul a fost că nu
putea merge înapoi, din cauza radiaților. Mi-a spus că ea nu
poate să uite chiar și atunci când încearcă. La frontiera de Nord
/ Sud am descoperit și ceva despre mine. De fapt există
întotdeauna mai mult de a experimenta decât ceea ce trăim la
timp. Așadar am luat decizia să continui să vorbesc despre
experiența mea. Există lucruri care nu pot fi exprimate denumere sau scene pe un ecran, ci doar de cuvintele reale aleunui martor. S-ar putea să trecem prin suferința de nedescrisadusă de război sau chiar cea a pierderii membrilor familiei. Ni
se pare că acestea încercări ne lovesc brusc. Noi vom încerca să
mergem mai departe, dar chiar dacă vom primi multebinecuvântări inevitabil vom privi înapoi și vom avea
flashback-uri neașteptate. Și touși eu cred că viața începe dinnou și din nou. Într-o zi ne vom spune: "Această experiență m-afăcut persoana care sunt astăzi. Din această cauză există o lumepe care o apreciez acum. "Trece iarna și vine primăvara .
Crearea ne spune mereu că o lume nouă cu siguranță vine dupăun anumit timp de suferință.
" Este spre binele meu că m-ai smerit, ca să învăţ
orânduirile Tale. " Ps. 119: 71
31 augustSunt pe tren îndreptându-mă înspre Kyoto,uitându-mă la lacul Biwa. Nu am fost conștient de faptul că ieria fost o alunecare de teren, ceea ce înseamnă că doar trenurile
lente sunt disponibile. Nu sunt sigur că voi ajunge la timp
pentru trenul rapid spre Tokyo. Viața este o serie de evenimente117neașteptate, cu emoții și tensiuni. Alunecarea de teren a fost dincauza ploilor abundente de ieri. Mi se pare că avem chiar mai
multe dezastre naturale decât înainte. Sau poate sunt eu preasensibil ca urmare a experienței dezastrului din 11 martie 2011?
Sau chiar există într-adevăr mai multe catastrofele naturale înîntreaga lume? În ajunul alunecării, cerul de seară prezinta
culori neobișnuite. Chiar am auzit că în urmă cu trei zile, cerul
peste Tohoku se vedea diferit. Oare ne-a trimis Dumnezeu unsemn prin aceste schimbari?
" Dar ştim că, până în ziua de azi, toată firea suspină şi
suferă durerile naşterii.." Rom 8:22
Schimbând subiectul, vor veni nepotii noștri
mâine seară. Vor veni la apartamentul nostru închiriat. Nu neputem întoarce la munți, râurile și marea din zona noastră. Mi-e
dor să le spun nepoților mei despre școala la care a mers mamalor și de parcurile în care ea s-a jucat în timp ce le arătîmprejurimile. Oare vom pierde oportunități ca acestea pentru
totdeauna? Pe măsura ce cresc ei ar fi venit la bunicii lor, ar fi
alergat și s-ar fi jucat în câmpuri frumoase și chiar în munți, ar
fi prins greieri și s-ar fi întors acasă să mănânce pepeni. Eu leaș fi spus despre mama lor când era tânără. Oh, cât de mult am
duc dorul acestui posibil viitor ?! Ar trebui să mă trezesc dinvisare. Am auzit că unii oameni sunt îngrijorați de faptul că am
fost deprimat că nu am mai actualizat jurnalul meu. Sunt bine.
S-ar putea să am dificultăți de concentrare sau chiar oboseală
acumulată să aibă un efect asupra mea. Îi voi întâmpina penepoții mei, mâine, cu atât mai mult, cu un zâmbet și cu energie,în speranța de a obține putere de la ei.
P.S.
Zilele trecute m-am uitat la un program TV ,,Omul în căutarea sensului’’ de Viktor Frankl Emil. Am ocopie a acestei cărți îngropate undeva, în casa, în care nu mă
pot întoarce. Frankl a fost un psihiatru austriac care a scris
multe studii despre observare ca deținut într-un lagăr nazist. El
118

a văzut importanța rugăciunii și a speranței. El a văzut putere încei care se roagă fără a pierde speranta, și nu neaparat la cei
care părea să fie puternică. Când mâncarea era puțină a întâlnit
oameni care s-au gândit doar la ei înșiși dar a avăzut și pe alții
care au dat altora din puținul lor. El a devenit convins că
această libertate de a alege să se roage și să spere, nu poate filuată de nimeni, nici chiar de naziștii. De asemenea, el aconstatat că motivația de a trăi vine din a nu îți pierde speranța.
Cu siguranță circumstanțele singure nu determină fericirea
cuiva. Numai dacă alegi tu să fii nefericitul ești nefericit, sau
cel puțin așa am auzit. Totul ține de modul în care ne uităm lafericire. Ar trebui să fiu conștient de paza inimii mele.
" Păzeşte-ţi inima mai mult decât orice, căci din ea ies
izvoarele vieţii.." Pr. 04:23
Raportul 58
Vineri 31 august, la bordul unui zbor spre Seul
La începutul acestei săptămâni m-am întors din
Hokkaido la Fukushima. Acum zbor peste Coreea. Am avut
puțin timp să îmi fac bagajele astfel încât aproape mi-am uitatpașaportul. Cred că simțeam că era ca și cum aș lua un zbor
intern de numai două ore de la Tokyo la Seul. Am mai multă
încredere în ceea ce pot face. La aeroport înainte să plec, miam cumpărat o asigurare de călătorie, chiar mi-a luat ceva timp
să mă răzgândesc - pentru o călătorie așa de scurtă. Zborul aavut turbulențe în timp ce se apropia spre Seul amintindu-mi
cât de imprevizibile sunt lucrurile.
01 septembrie, de la Seul la Haneda
Sunt pe zborul înapoi spre Japonia de la Seul.
Noaptea trecută m-am dus direct la hotel, după sosirea de laTokyo. În aceasta dupa-amiază am vorbit la o întâlnire specialorganizată de bisericile japoneze din Seul dar și bisericile
coreene care au burse japoneze, amintindu-mi de dezastrul din
11 martie 2011. Locul de desfășurare era în sanctuarul de labiserica Onnuri, ce arăta diferit de la ultima mea vizită.
119

Scaunele erau aranjate în jurul meselor care aveau dulciuri
coreene pe ele. Programul a fost similar cu cel al Sonatei Iubirii,
un program de evanghelizare realizat prin toată Japonia. Am
auzit că a fost pentru prima dată o astfel de întâlnire japoneză în
Seul. Locul a fost aproape plin. I-am mulțumit lui Dumnezeu căatât de mulți oameni s-au arătat dornici de a ne sprijini chiar dinstrăinătate. Păcat că tensiunea a crescut între cele două națiuni.
Tema întâlnirii a fost " Kizuna’’ (legături de solidaritate"), mă
face să cred că e nevoie de comunicare la un nivel de bază înacest timp. [Notă pentru cititorii din limba engleză: cuvântul
Kizuna a avut atât de mult importanță doar după dezastru,
acesta a fost ales pentru a fi cuvântul anului în 2011.]
Am fost atât de des susținuți de oameni simpli
dar și de administrația locală și chiar cea națională. Mâini
miloase au fost extinse spre noi fără încetare aproape ca untsunami. Prezența tensiunilor politice ar putea fi înlocuită cu un
mod similar de solidaritate la nivel local. Mai presus de toate,
Domnul nostru Isus a devenit ca mijlocitor de a lega cerul șipământul, lăsându-ne un exemplu.
"Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemați fii ai
lui Dumnezeu." Mt. 5: 9
04 septembrie, întorcându-mă de la vizita mea laTochigi
Ieri am vizitat doi dintre membrii bisericii mele
în Tochigi. Ei s-au stabilit acolo ca urmare a dezastrului. Deja atrecut un an și jumătate. Situația tinde să devină un maraton.
Unul dintre ei și-a abandonat părinții și copiii lui ca să trăiască
cu o rudă. Mama lui nu se simte bine. Chiar trebuie să fie opovară și pentru ruda acestuia. Un alt membru al bisericii esteîn vârstă de 94 de ani și trăiește într-un cămin de vârstnici.
Înainte de dezastru a trăit pe cont propriu, îngijindu-se, avândgrijă de câmpul său și făcând exerciții fizice regulate. Dar dintro dată el a fost nevoit să trăiască într-un cămin dar și în
imposibilitatea să meargă afară. El are o rutina zilnică- să se120

plimbe de patru ori în jurul holului. N-am putut să nu mă abțin
să nu mă gândesc la cum a fost o dată. Am plâns în amintirea
acelor zile. Dar el se ținea tare, spunându-mi că ar merge spre
cer cu ochii fixați spre Isus, o gândire potrivită pentru cineva
care a servit ca ofițer de marină în timpul războiului. Totuși,după ce ne-am strâns mâinile el a întâriat strângerea, uitându-seîn fața mea, ca și cum ar fi ultima noastră întâlnire pe pământ.
De când am devenit pastor la vârsta de 25 de ani, el a declaratcă am fost cel mai bun pastor din Japonia, m-a făcut să măroșesc. Îmi este o amintire prețioasă. Am fost cu siguranță
împrăștiați dintr-o singură lovitură. În timp ce mi-a lăsat mânao umbră uriașă de tristețe m-a biruit făcându-mă să mă gândesc
că aceste întâlniri vor fi niște fotografii în sepia.
Întorcându-mă la Fukushima m-am dus la unmagazin de aparate electrice. Un vânzător m-a întrebat dacătrăiesc în Futaba-gun. Mi-am adus aminte de el din orașul meu
natal. Ca toți ceilalți și el a plecat, iar acum trăiește în locuințe
temporare în Iwaki-shi. S-a întâmplat să treac prin fața bloculuide locuințe chiar înainte să ajung la magazin. Doar în Iwaki-shi,locuințe temporare au fost puse în 27 de zone, în unele cazuri,
chiar și pe fâșii foarte înguste de teren. În orașul meu din
mediul rural cele mai multe case erau separate. Acum ei trebuiesă trăiască în chirii înguste. Cât de mult stres trebuie să fie pesinistrați. Un singur locuitor are doar o cameră. Unii dintre ei
spun că e ca la închisoare, alții aseamănă chiria cu un lagăr deconcentrare. Poate din aceasta cauză atunci când sunt împreună
vorbeasc despre fosta lor viață. Revenind din Coreea simt căsunt încă într-o ședință Kizuna.
08 septembrie, zbor din Sapporo la Memambetsu
Construcția bisericii noastre a început în sfarsit
și sunt recunoscător pentru rugăciunile voastre. 23 de piloni
subterani au fost amplasați. Iwaki-shi are teren moale.
Niciodată nu am trecut prin acest lucru în proiectele mele deconstrucții. Biblia ne învață să ne bazăm pe stâncă iar nu pe
121nisip. Sper ca noua nostră biserică va sta chiar și atunci când uncutremur uriaș o va lovi din nou și că va fi capabilă să
servească ca un centru de recuperare. În timp ce lucrările deconstrucție se desfășoară putem să ne amintim ce au
experimentat Neemia sau Hagai.
Acum zbor peste Hokkaido. Când m-am întors
de la Tochigi, miercuri, am avut temperatură. Joi eram în
imposibilitatea de a merge. A trebuit să anulez două întâlniri
legate de construcție. Port o centură de suport în jurul șoldul
meu pe un plasture medical. În timp ce soția mea m-a dus laaeroportul din Fukushima mi-a spus că chiar și în cea mai rea
stare, eu tot reușesc să călătorească. Simt la fel. În Kitami, este
un concert pentru ajutorul orașului Fukushima. Va fi muzică
gospel iar la final voi vorbi. A trebuit să fac acest lucru.
Dumnezeu mereu mă îngrijește și mă ajută să trec prin toate.
16 septembrie
Este luni 10 septembrie. Am fost în stare să
vorbească la concertul din Kitami deși nu am putut sta drepți.
Mulți oameni mi-au spus că ei îmi urmăresc jurnalul lucru
pentru care le sunt recunoscător. Chiar și un necreștin mi-a spus
că l-a citit. O ,,cravată’’ Kizuna neașteptată născută din
dezastru.
Vorbind de surprize Asociația Shinto Shrines ma invitat să vorbesc la una din reuniunile lor. E prima dată cândvorbesc în fața călugărilor budiști și preoților Shinto, oexperiență cu totul nouă, ca urmare a dezastrului. Domnul
nostru a vorbit despre Saul. "L-am ales pe acest om să proclame
numele meu printre neamuri și printre regi și pentru poporul
meu Israel. . Eu îi voi arăta cât de mult trebuie să sufere pentru
Numele Meu "(Fapte 5: 15-16)"Vasali din alegerea Lui" afost tema pentru studiul meu de la seminar acest cuvânt îmivorbește într-un mod diferit acuma. Viața lui Petru a fostsimilară. " Adevărat, adevărat îţi spun că, atunci când erai maitânăr, singur te încingeai şi te duceai unde voiai, dar, când vei122îmbătrâni, îţi vei întinde mâinile şi altul te va încinge şi te va
duce unde nu vei voi. A zis lucrul acesta ca să arate cu ce fel demoarte va proslăvi Petru pe Dumnezeu. Şi, după ce a vorbit
astfel, i-a zis: „Vino după Mine.” " (Ioan 21:. 18-19) Cuvintele
lui Isus că Petru va fi condus nu de propria voință și că o să fie
martirizat s-au împlinit, indiferent dacă el știa sau nu la acel
moment. Presupun că și în viețile noastre există o diagramă pe
care Dumnezeu a trasat-o. Uneori putem avea greutăți în acest
proces al descoperirii destinației, dar experimentăm mâna Luitare.
Astăzi e duminica 16 septembrie. Încă nu pot sta
drept și mă îndrept spre Okayama pe un tren rapid. Când am
vorbit la o școală de misiune zilele trecute o studentă m-aîntrebat dacă nu era ceva ce putea să facă pentru victime. I-am
spus că atunci când o să întâlnească pe cineva din Fukushimasă fie amabilă cu acea pesoană. Simt mâna lui Dumnezeu careîmi vindecă spatele și mă susține, dar și de inima bună a multor
oameni, drumul nostru se extinde deja de un an și jumătate și
suntem toți epuizați –e ca și ne-am forța limitele.
Raportul 59
Odihnindu-mă, 5 octombrie la bordul unui tren
Patru familii s-au mutat în apropiere de biserica
noastră, care este încă în construcție, fiecare familie și-acumpărat propria lor casă. În această săptămână a cincea
familie este în prag să-și cumpere propria casă. Alții planifică
să se mute anul viitor. Sunt foarte încurajat. Mă simt ca și cum
am construi un cuib colectând crengile și frunzele, după ce
cuibul vechi a fost zdrobit într-un moment. Dacă biserica
noastră închisă va fi reconstruită ca aceasta, însă într-un alt mod,orice muncă nu va fi prea grea pentru mine. Aceasta tristețe
pare a nu avea final. Fie e din cauza vieții prelungite departe decasă, sau din cauza vârstei mele, mă doare inima de fiecare datăcând aud de sănătatea membrilor bisericii. Se spune că există
absolvire în viață. Se pare că nu există nicio absolvire în tristețe.
123

În Biblie, Iov a fost dus într-o nouă etapă a vieții dupăîncercările de a pierde averea, familia și sănătatea. Averea lui afost dublată. El a dat naștere la șapte fii și trei fiice. A avut unnou început. Sper sincer că vom avea binecuvântări similare.
Aș vrea să văd înflorind pe fețele tuturor zâmbete spunând:,"am suferit mult, dar Dumnezeu m-a restaurat cu binecuvântări
duble." Desigur, durerile noastre nu vor dispărea. Eu cred cătristețea de a pierde copiii săi, a fost sculptată adânc în inima lui
Iov, chiar și atunci când a avut alți copii. Domnul a acoperit
necazurile lui Iov cu mâna Sa și îl înconjura cu multebinecuvântări. Aș dori să-i întâlnească din nou pe membrii
bisericii mele, deși sunt împrăștiați peste tot în Japonia, și să-ivăd zâmbind, recompensând pentru toate lacrimile vărsate.
Zilele trecute, în timp ce membrii bisericii își împărtășeau
poveștile – unul a avut o poveste mai diferită. Pentru el, să-șimențină casa era o povară. Chiar se gândea să-și vândă casa șisă se mute la un apartament. El a considerat o binecuvântare căși-a pierdut casa la dezastru fiind eliberat de povara sa. Un altul
ne-a povestit că era aproape dependent de muncă, dar acum,viața lui este mult mai echilibrată. Am pierdut mult, dar și auexistat unele câștiguri. Ca și Iov, cred că Dumnezeul nostru va
avea grijă de noi, cu binecuvântările Sale. Deci, voi lucra să fac
un cuib, căutând o proprietate pentru membrii bisericii mele. La
fel ca Iaebeț care a spus, " Iaebeţ a chemat pe Dumnezeul lui
Israel şi a zis: „Dacă mă vei binecuvânta şi-mi vei întinde
hotarele, dacă mâna Ta va fi cu mine şi dacă mă vei feri denenorocire, aşa încât să nu fiu în suferinţă!…” Şi Dumnezeu i-a
dat ce ceruse. "(1 Ch. 4:10). Ca și Aaron care l-a binecuvântat
pe Moise spunând: «Domnul să te binecuvânteze şi să tepăzească! Domnul să facă să lumineze Faţa Lui peste tine şi să
Se îndure de tine! Domnul să-Şi înalţe* Faţa peste tine şi să-ţidea pacea!» Astfel să pună Numele Meu peste copiii lui Israel,şi Eu îi voi binecuvânta.’” (Numeri 6:24-26) Poate suntempregătiți să primim binecuvântările de la Dumnezeu, nu
124depinzând de puterea noastră. Când am trăit la centrul derecuperare, un misionar ne-a spus. "Trebuie să fie greu pentru
voi sa fiți la capătul puterilor . La începutul vieții noastre ca
misionari, vom vizita bisericile care cer sprijin. Începem prin aprimi fericiți și de a trăi cu ceea ce oamenii dau. " Ar putea fi
faptul că Dumnezeu ne învață această lecție. Dupa ce am
pierdut totul, am ajuns atât de departe, primind atât de mult dela Dumnezeu și de la poporul Său. Mai presus de toate, totul
este o binecuvântare de la El, chiar iertarea păcatelor, mântuirea
și calea spre cer.
6 octombrie, la apartamentul meu din Iwaki-shi.
În timp ce conduceam înspre Ina, după întâlnirea
de la Iida-shi, m-am gândit la locuitori de acolo care au primit
bucuroși pe sinistrații din Soma-shi, Fukushima-ken, imediatdupă dezastrul din 11 martie. Este o așa de mare distanță pânăla Soma din Iida. Dezastrul a fost atât de mare încât le-a forțat
pe victime să călătorească atât de departe. Efectele și rănile
dezastrului sunt mai profunde decât oricine își poate imagina.
Am călătorit intens peste tot în Japonia și dincolo de aceasta,sunt recunoscător, pentru că mi-a adus o mare binecuvântare,
dar simt că trebuie să mă opresc. Ar trebui să-mi schimb
echipamentul și să mă întorc la viața de pastor al bisericii mele.
8 octombrie, în Ina
Ieri am fost în măsură să mă întâlnesc cu unul
din membrii bisericii mele pentru prima dată în ultimul an șijumătate. El și-a pierdut casa, patria, și a fost nevoit să fugă în
Nagano. El mi-a împărtășit că suferă de depresie, ceea ce este
destul de ușor de înțeles. Am simțit cum lacrimile îmi curg peobraji dincolo de controlul meu. Cât de mult voi fi nevoit să facfață situației când sunt în imposibilitatea de a-mi controlaemoțiile? După dezastru, acest om s-a mutat în Ojiya-shi,
Niigata. Când a ajuns la centrul de recuperare, el a găsit un nou
set de pijamale și lenjerie de corp. Primarul ne-a spus cum l-a
ajutat atunci când cutremurul a lovit zona, și că el a fost125

bucuros să aibă această oportunitate să-i întoarcă favoarea. Am
fost pe cale să izbucnesc din nou în lacrimi. Acest om a trăit
fără a schimba hainele timp de șapte zile. Ce ușurat trebuie săse fi simțit. A stat cu familia unui călugăr budist timp de osăptămână și l-au văzut când a plecat. Am fost pe cale să
izbucnesc în lacrimi pentru a treia oară. Cât timp voi avea
această stare de a mă simți trist și bucuros în același timp?
15 octombrie zburând de la Narita la Taipei
Sunt pe un zbor de la Narita la Taipei. Aceasta
este a doua oara în acest an când călătoresc în Taiwan. Voi
vorbi cu ocazia aniversării 60 de ani de la grupul bisericii meleîn Kaohsiung. I-am luat pe părinții mei în vârstă de pe drum șii-am condus la un centru de recuperare în Iwate pentru nunta
nepoatei mele. În timpul serviciului, care a fost realizat în aer
liber, a fost neașteptat de frig. În timp ce mă uitam la părintii
mei, am fost impresionat să-i văd pe membrii mai tineri ai
familiei noastre în jurul lor, protejându-i de vântul rece. Scena
aceasta mi-a amintit de pinguini de la Polul Sud care protejează
ouăle între picioarele lor împotriva vânturilor arctice geroase.
Poate Domnul nostru ne-a protejat cu scutul Lui. "Domnul este
stânca mea, cetățuia mea, izbăvitorul meu; Dumnezeul meu Tueşti stânca mea în care mă ascund, scutul meu, tăria care măscapă şi întăritura mea! Eu strig: „Lăudat să fie Domnul!” şisunt izbăvit de vrăjmaşii mei. "Ps. 18: 2-3
18 octombrie, la bordul unui tren cu destinația
Kaohsiung.
În timpul vizitei mele la Cimitirul Misionar din
Taipei, am auzit niște povești emoționante. Un misionar și-alăsat slujba sa ca profesor universitar, a venit la Taiwan, și încele din urmă a murit de malnutriție. Un misionar japonez afost ucis de tribul head hunting în care a slujit. Fiul său a fosttrimis în răzbunare la început, dar a venit la Taiwan ca misionar.
Cea mai emoționantă a fost cea a unui misionar canadian. Acălătorit în munții și malurile Taiwanului, a înființat un colegiu
126

biblic, care continuă în prezent sub forma de mai multe școli demisiune ce se întind de la grădiniță până la universitate. Există
chiar și o stradă numită după el. Când Dumnezeu cheamă
slujitorii Lui pentru misiune, lasă o moștenire de durată, chiardacă ei nu sunt în măsură să se întoarcă acasă, atunci cândmembrii familiilor lor mor. Un cuplu misionar american a venit
în orașul meu natal. Cenușa soției sale este îngropată în Japonia,
ca urmare a slujirii lor în Japonia rurală. Din munca lor,
biserica mea a fost născută. Noi am avut o viziune: din Galileea(adică Fukushima) spre lume. Cine și-ar fi putut imagina oastfel de poveste desfășurându-se, ca eu să întâlnesc atât demulți oameni de peste tot din Japonia și chiar de peste mări șițări, și chiar să vorbesc cu ei? Domnul nostru, care este capabilde să transforme o piatră în jertfa lui Avraam (Mt.3: 9) ne-a
condus atât de departe. Cu siguranță mergem în mijloculpoveștii pe care ne-o scrie El. Sunt la bordul unui tren rapid cu
destinția Kaohsiung, întrebându-mă dacă cărucioarele suntfăcute în Japonia. Sunt aici pentru a 60-a aniversare a
Convenției Baptiste Conservatoare din Taiwan, și observ
prietenia oamenilor față de Japonia. Am primit multe donații dela ei, le sunt recunoscător. Au fost recent unele tensiuni politicedin cauza insulelor între cele două națiuni, dar eu cred că
lucrurile se vor îmbunătăți. Am auzit că populația creștină din
Taiwan este de 3%, dar acum a crescut aproape 6%. În Taipei
este de 15%. Există peste 40 de biserici, cu peste 1000 demembri. Am întrebat despre motivul din spatele creșterii, și mis-a spus că unitatea în cadrul grupurilor de biserici a fost cheia.
Alți factori au fost modalități adecvate pentru grupurile deevanghelizare și de celule. Experimentarea unor cutremure
severe și taifunuri au fost de asemenea esențiale în a aduceroadă. Oare Dumnezeu se folosește de dezastre naturale ca săaducă oamenii înapoi la El? Oare acest lucru se aplică în
Japonia?
Raportul 60
127

1 noiembrie - Cum să te bucure de viață de trei ori maimultDupă vizita mea în Taiwan luna trecută, m-am
uitat la un film despre viața lui Sun Yat-sen filmul era făcut înChina, în 2006. Acesta descrie viața lui din Malaezia. Sun afost un medic creștin și un revoluționar. Soția lui a fost una
dintre surorile Soong, Soong Ching-Ling. Sora ei mai mare s-acăsătorit cu HH Kung, cel mai bogat om și ministru de finanțe
al Chinei. Sora ei mai mică a fost un lider politic, și a fost soția
lui Chiang Kai-shek. Tatăl lor a fost Charles Soong, care adevenit un creștin și pastor, când a studiat în SUA. M-am
interesat de viața acestor trei surori, atunci când am vizitatreședinta oficiala a Chiang Kai-shek care au pierdut lupta cu
Mao Ze Dong, și s-au mutat la Taiwan fondând Republica
Chineză. Ca rezultat al rugăciunilor soției sale și păstrândpromisiunea făcută mamei lui la căsătorie, el a fost botezat lavârsta de 44 de ani. După aceea a început să citească Biblia șisă se roage împreună cu soția sa în fiecare dimineață. N-am
crezut că povestea lui de a deveni un creștin va fi prezentată
atât de mult acolo. Biserica unde Chiang se închina se afla în
apropiere. M-am întrebat cum a petrecut viața în acea casă, și
mi-am imaginat că a fost calm și liniștit. Deja a trecut un an și
opt luni de la dezastrul Tohoku: sper că zilele similare ne stau
în față. Am meditat asupra faptului că convertirea lui Chiang,
un punct de cotitură în viața lui, se poveștește în mod repetat,
pentru vizitatorii din întreaga lume. Am reflectat asupraexperiențelor celor trei surori, care trebuie să fi experimentat
mâna lui Dumnezeu în viața lor. Dumnezeul nostru este în
controlul istoriei. Vreau să cred că ochii Lui sunt asupra noastră,așa cum am trecut prin multe încercări, după 11 martie 2011.
Am auzit pe cineva spunând că ne putem bucura de o excursie
de trei ori - în pregătirea ei, în călătoria în sine, și apoi în timp
ce sunt făcute fotografiile. Simt că îmi lipsesc aceste lucruri și128că abia fac față oricărei pregătiri înainte de a merge mai departeși chiar nu fac nici un soi de sortare ulterior. Deci, pentru areflecta cele spuse călătoria mea la Taiwan a fost chiar destulde neobișnuită. Ar fi fost bine dacă ar fi fost în locul meu unom capabil să aștepte cu nerăbdare evenimentul viitor și apoi
chiar să se oprească, să privească înapoi și să zâmbească
gândindu-se la timpul petrecut. Dumnezeu mi-a dat viață. Suntîn viață astăzi. Sper că voi fi capabil să mă bucur de viață încătrei ori.
Sâmbătă 10 noiembrie, zburând de la Haneda laHiroshimaSăptămâna trecută biserica noastră a avut concert
în ajutorarea victimelor dezastrului. Am invitat cantăreața degospel Alfie Cyrus și am folosit sala de ceremonii din zona
noastră. Un ziar local chiar a scris despre asta și mulți oameni
au venit. Sper doar că mulți oameni vor veni și la biserica nouăodată ce aceasta este finalizată. Procesul de construcție este lent,ceea ce este de așteptat în zonele afectate de dezastru. Mulți
spun că trebuie să aștepte un an sau chiar doi pentru ca săînceapă un proiect de construcție. Săptămâna trecută amurmărit cum cadrul de fier al construcție bisericii a fost ridicat.
La fel cum a fost menit să fie, pare a fi o pasăre pe cale să
zboare. Când vedeți cadrul efectul este mult mai puternic și am
fost întărit într-un nou mod. Avem nevoie de speranța aripilorcare zboară în viitor. Există o putere pe care o putem obține dela un anumit tip de clădire. Această biserică cu aripile sale afost construită prin sprijinul și rugăciunile multor oameni. Spreamurg am văzut curcubeele duble peste ea în spatele crucii.
Sper că biserica va deveni un simbol al restaurării și al păcii.
Acum sunt într-un avion care zboară la Hiroshima. Am auzit că
oamenii au spus că plantele nu vor crește acolo timp de 70 deani de la bomba atomică. Recuperarea Hiroshimei ne dă
speranță.
129

Ieri m-am dus la teatru cu soția mea pentru avedea o dramă, "Sicriul de piatră". Ca urmare a accidentului dela Cernobâl, 250.000 de oameni care au trăit pe o rază de 30 km
a centralei nucleare au trebuit să se mute din satele lor.
Refugiați din Cecenia și Bosnia trăiesc acum în case goale careau fost folosite ca centre de evacuare. Eu presupun că trăirea înzone care sunt contaminate de radiații este mai bună decât a trăisub neliniște.
Era acolo o expoziție numită Arta lui Gaman.
Japonezii care au imigrat în America erau interni în timpul
celui de Al Doilea Război Mondial, iar operele lor erau expuse..
Din cauza războiului mondial ceea ce ei au construit a fost luat
iar ei au fost mutați în lagărele de concentrare; au pierdut totul
și a trebuit să înceapă din nou. Este mult prea crud, deși roata
inevitabilă a istoriei se întoarce. Lucrările de artă din această
expoziție ne spun și de spiritul lor indestructibil dar și dedemnitate și seninătate. După tot acest timp ei încă transmit un
puternic spirit care nu renunță și este optimist dincolo de orice
sentiment de neajutorare pe care l-ar fi experimentat. Deținuții
au fost eliberați după război. Ei nu vorbesc cu copiii lor despre
experiențele lor, dar îi încurajează să trăiască gândind pozitiv.
Ei sunt modele pentru noi - cei care am supraviețuit Marelui
Cutremur din Estul Japoniei să avem mândrie dar și demnitate
chiar în mijlocul suferinței de nedescris.
21 noiembrie, de la Haneda la MiyazakiMă îndrept spre Miyazaki pentru a începe oexcursie de 10 zile în jurul Kyushu. Ieri mi-am luat la revederede la o doamnă în vârstă de 92 de ani. După ce s-a mutat la
Iwaki-shi, starea i s-a înrăutățit și s-a dus la spital, probabil dincauza a tot ceea ce ea a experimentat departe de casă atât demult timp. Apoi a fost silită să să se mute la un azil de bătrâni
din Tokyo aproape de rudele ei. Având în vedere că mutarea eis-a întâmplat în timpul absenței mele m-am dus să îmi iau larevedere. La vederea mea a început să plângă.Am avut o130părtășie plăcută, am citit Psalmul 23 și 121 iar ea a recitat
versetele fără deschiderea Bibliei ei. Eu și soția mea am fost
mult sprijiniți de ea! În vremuri bune și rele ea a rămas fermă în
Domnul rugându-se pentru noi și pentru biserică. Această
doamnă a fost printre primii care au fost evacuați la Aizu. Acălătorit cu noi prin zăpadă la Yonezawa, apoi la Tokyo, șiîntorcându-ne la Fukushima. Cât de greu trebuie să fi fostpentru cineva de vârsta ei. Am numit-o "comoara bisericii
noastre", ceea ce foarte adevărat. Sunt foarte trist că ea pleacă.
Vreau să-mi amintesc adânc în inima mea modul în care ea atrăit întotdeauna, nu mormăind, dar mereu în căutarea lui
Dumnezeu încrezându-se în El. Vreau să-i urmez exemplul în
timp ce înaintez indiferent dacă casele și orașele noastre ne suntluate, iar viitorul nostru este neclar. Este întotdeauna greu să-ți
iei rămas bun, chiar dacă experimentăm acest lucru de atâtea ori.
Vreau să binecuvântez comoara noastră.
Căci tu eşti un popor sfânt pentru Domnul, Dumnezeul
tău; Domnul, Dumnezeul tău, te-a ales ca să fii un popor al Lui
dintre toate popoarele de pe faţa pământului. Dt.7: 6
22 noiembrie, într-un tren cu destinația Miyazaki
Am auzit că în Miyazaki sunt sinistrați din
Fukushima. Am fost surprins să aflu acest lucru pentru că
Miyazaki este foarte departe de Fukushima. Uitându-ne în
istorie, chiar o bătălie dintre doi lorzi a avut loc în acest
teritoriu. Mulți soldați samurai s-au adunat pentru aceasta și aurămas în acest loc. Oamenii își mutau reședința din mai multe
motive, uneori din cauza războiului, alteori din cauzadezastrelor naturale.
28 noiembrie, la bordul unui tren rapid legat de Hakata
Cu două zile în urmă unul dintre membrii
bisericii mele în vârstă de 96 a trecut în neființă mergând să fiu
cu Domnul, la un spital din Tochigi. El s-a simțit bine în acea
dimineață, dar brusc starea lui a recidivat. După evacuarea lui,el s-a mutat într-un centru de recuperare la un azil de bătrâni131

din afara Fukushimei. L-am văzut foarte slăbit. El nu a fost în
stare să iasă din azil, astfel că a murit privat de șansa de a seîntoarce acasă sau de a-și vedea orașul natal. Știu că casa
noastră statornică este în cer, dar totuși este foarte trist.
Ieri,
doamna în vârstă de 92 de ani pe care am menționat s-a mutatla azilul de bătrâni în Kanto. Am auzit că și-au spus la revedere
cu lacrimi în ochi.
Când sunt fizic departe de Fukushima, în Kansai
sau Kyushu, din greșeală mă simt distanțat de dezastru.
Lucrurile nu s-au mutat foarte mult într-un an și 8 luni. Încăresimt durerea rănilor, ca o lovitură în corp. Sper ca nouabiserică va aduce speranță.
7 decembrie pe un tren rapid la Kofu
În această seară treabuie să vorbesc la All
Yamanashi, pe tema Crăciunului de după dezastru. Este al
doilea Crăciun și povestea încă continuă. În acest an doi dintre
membrii bisericii mele au fost chemați la cer. Multe persoane sau mutat de la Fukushima trăiesc în diferite părți ale Japonieiîncearcând să treacă peste tragedie. Această perioadă ieșită din
comun a vieții mele încă continuă.
9 decembrie pe un tren rapid întorcându-mă din Gifu
Am primit o fotografie cu fratele în vârstă de 96
de ani care a murit ieri. El arăta ca și cum el râs. Ca pastor, amefectuat numeroase înmormântări și am văzut multe persoane
murind zâmbind, dar nu am mai văzut pe cineva râzând. De
fiecare dată când l-am vizitat mi- ținut ferm mâna cu lacrimi înochi spunându-mi că va fi ultima noastră întâlnire. În cele dinurmă s-a dovedit a fi adevărat. Mi-am imaginat că l-a văzut pe
Isus dar și pe soția lui acolo, motiv care ar explica starea lui.
Acest frate a fost ofițer de marină, când Japonia a pierdutrăzboiul. El a devenit dependent de alcool îndurerând-o pe soția
lui. Am auzit povestindu-se despre ei că erau săraci, iar cândsoția lui i-a dat în dar o cămașă - el i-a aruncat-o înapoi
cerându-i să-i cumpere alcool în loc. Ea a îngenuncheat în fața132

lui cerându-și scuze. Ceva i-a lovit inima. După acest incident,
a venit împreună cu soția sa la biserică și imediat a făcut
botezul. După ce soția lui a murit el s-a oprit din băut și din
fumat și a trăit pentru a ajunge la 96 de ani. În fiecare
dimineață, el îi spunea ,,bună dimineața’’ fotografiei soției sale,plimbându-se și cântând laude lui Dumnezeu, rugându-se, șichiar apucându-se de agricultură. Am fost convins că și-aîntâlnit soția și pe Isus.
Raportul 61
08 decembrie (la bordul unui tren din Kofu la Shiojiri)După întâlnirea de Crăciun din Yamanashi suntîntr-un tren cu destinația Nagoya. Afară ninge cu fulgi mari.
Mulți oameni au venit la întâlnirea de aseară poate și din cauzatitlului "Crăciunul după Marele Cutremur din Estul Japoniei".
Le sunt recunoscător celora care își amintesc de victime. E adoua oară când vorbesc în Yamanashi de la dezastrul. În acestan și nouă luni, am vorbit în multe locuri și am întâlnit mulți
oameni, care în mod normal i-aș fi întâlnit într-o perioadă de 510 ani. Trenul meu a intrat prefectura Nagao unde unii dintre
membrii bisericii mele s-au mutat după dezastru.
Starea cățelului meu s-a înrăutățit fiind tratat laun spital de animale.Viața de după dezastru trebuie să fi pus
amprenta și pe el. Unii dintre membrii bisericii mele sunt maibine acum că suntem deja în a doua iarnă de după dezastru.
Încă ninge afară. Mă întreb cum sunt ceilalți membri ai bisericii
împrăștiați de-a lungul Japoniei.
13 decembrie (trei zile după ce a murit câinele meu
Papi, sunt în drum spre Tokushima)
Papi a murit. I-am spus că vom trăi împreună.
Îmi pare rău Papi. Oare te-ai gândit cum te-am abandonat dupădezastrul? Noi nu te-am abandonat. Îmi pare rău Papi. În ziua
dezastrului ai fost la fiica mea, în Chiba. Tu trebuie să te fi
speriat. Dar a fost un copil în casă, astfel încât a trebuit să
suporți. Oare ai fost agitat? Ai vrut o îmbrățișare? Îmi pare rău133

Papi. Oare ai simțit că ai îmbătrânit? Oare ai fost îngrijorat? Team văzut literalmente agitat uneori. Eu și cu soția mea nu
credem că ai înțeles ce se întâmpla, dar tu te sileai. Te-ai
comportat foarte bine așa cum i potrivește unui câine din
Tohoku. Am fost mândru de tine. Dacă aș fi știut că urma să fie
ultima noastră întâlnire, aș fi vrut să fi stat mai mult. N-am
crezut că te voi pierde. Oare am fost rece cu tine? Intotdeauna
ți-am cerut iertare în mintea mea. Luni, când am auzit că starea
ta s-a înrăutățit am vrut să fiu cu tine cât mai curând. Călătoria
cu trenul părea așa de lungă. M-am rugat să mă întorc la timp
pentru a fi cu tine. Oare ai fi vrut să fim alături de tine? Cândam ajuns la spital, ai fost culcat pe masa de tratament. Cândmama și tatăl tău au ajuns ai lăsat un mic strigăt care a fostultimul. Am fost surprins să-l aud. Ai plâns pentru mama șitatăl tău? Oare ai crezut că mama și tatăl tău ar veni? Oare ne-aiașteptat înainte de a ne părăsi? Oare strigătul a fost adio-ul tău
sau ai fost supărat că am întârziat? A fost un strigăt desuferință? Oricare ar fi fost, te rugăm Papi să ne spui ceva dinnou, dragul meu Papi. M-ar face foarte fericit dacă aș ști că aiîncercat să spui că te-ai bucurat atunci să ne vezi pentru ultima
oară, că ai avut o viață fericită alături de noi. Dar privind înurmă la acest an și nouă luni nu s-ar fi putut face altceva. Îmipare rău Papi.
Veterinarul ne-a spus că a avut multe convulsii.
Că a fost resuscitat și că a trebuit conectat la echipamente
pentru ca să poata respira. Papi ai făcut foarte bine că ne-aiașteptat. Îți mulțumesc, Papi. După ce ai plecat am plâns dinnou, gândindu-mă cum ai fost înainte de a muri. Ai fost atât defragil, dar te-am luat acasă. În zece minute ți-ai dat ultima
suflare. Era prea devreme. Ajungând la spital, medicul veterinar
ne-a întrebat dacă vrem să te ducem acasă, la care eu amrăspuns da. Oare te-ai bucurat când ai auzit asta? Tu ai fost al
patrulea copil. A trebuit să te aduc acasă. Mama și tatăl tău audecis să te vegheze toată noaptea. Chiar am apelat la alte134

persoane să te îngrijească pentru că am vrut să mă revanșez fațăde tine. Am vrut să fiu cu tine toată noaptea făcând din tineprioritatea mea. Dar numai după zece minute de la sosirea mea,
ai plecat din mâinile mele, ca și cum ai fost așa de bucuros sămă vezi acasă. Cu cincisprezece ani în urmă fostul proprietar
din Shizuoka mi te-a înmânat cu condiția să avem grijă de tine.
Ar fi trebuit să te tratăm mai bine. Am fost niște proprietari răi.
La spital, atunci când ți-am spus că vom merge acasă, am plânsîn inima mea. Oare tu ai plâns de asemenea? Papi te rugăm săne lași să te îngrijim măcar o noapte. Ai adus multă fericire în
casa noastră. Nu ți-am spus mulțumesc. Tu ai fost înțelept șifrumos și foarte popular printre câini, inteligent, bine îngrijit, șiun câine de caracter. Ai fost așa de grijuliu cu oameni. Cândcopiii mei se certau tu lătrai ca și cum ai vrea să-i oprești. De
fapt, chiar am făcut-o intenționat, doar pentru a vedea cumreacționezi. Ai fost un pacifist în familia noastră, și câinele
nostru de pază. Felicitări. Trebuie să fi fost greu pentru tine săabandonezi casa noastră din Fukushima, și să nu te mai întorci
acolo. Ai procedat foarte bine, Papi. Oare a fost dificil pentru
tine să ne vezi așa de triști? A fost dificil să locuiești la diferite
case după dezastru? Oare te-ai simțit abandonat? Oare dezastrul
ți-a scurtat viața? Am auzit de la cineva că câinii evacuați suntde zece ori mai stresați, unii chiar își pierd blana. Ei ajung
deosebit de sensibili la zgomotele mici și la vibrații. Te-ai
descurcat foarte bine.
Papi, oare îți amintești când erai mic? Ai fost așade drăguț. Ai devenit al patrulea copil al nostru și te-am numit
Papi Sato. Când oamenii îmi spuneau că arăt ca tine, măbucuram. Restul familiei spuneau că sunt ciudat, dar eu mă
bucuram. Pentru că îți dădeam pedigree, erai amuzant șifermecător. Apoi au venit nepoții noștri. Posibilitatea de a fi
fotografiat era mai mică, uneori chiar ți se spunea să te dai la oparte din calea pentru copiilor. Oare ai simțit trecerea timpului,atunci? Când medicul veterinar ne-a spus că zilele îți sunt135numărate mama și tatăl tău au fost fără grai și am simțit
tristețea mare din inimile lor. Îmi amintesc că încet îți pierdeai
vederea dar și auzul chiar și părul a început să îl ai mai gri.
Oare te simțeai bătrân și singur? Îmi pare rău că nu am putut fi
cu tine când aveai sentimentul ăsta. Când am fost ieri cu tine ai
pus capul pe mâna mea. Oare ai vrut să te ghemuiești? Îți suntrecunoscător, Papi. Te-ai uitat cum cresc copiii noștri. Când au
crescut și au plecat de acasă mama și tatăl tău au plecat și ei,
dar tu ai rămas cu noi. Ai fost așa de grijuliu. Nici măcar nu nelăsai să te îngrijim, plecând după trei zile din spital. Oare ai
vrut să economisești banii?
Domnul Nakamura în al cărui domiciliu ai statultima dată, ne-a spus că ai fost un misionar. Când te-a luat la oplimbare au ajuns să vorbesc cu el atât de mulți oameni. Unii
dintre ei au venit chiar și la concert și la biserică. Ai fost cu
siguranță copil de pastor. Când ne rugam înainte de masă tulătrai la Amin-ul noastru. Întotdeauna am crezut că erai dornicsă mănânci, dar acum văd că a fost amin-ul tău. Îmi pare rău cănu am înțeles limba ta. Gândindu-mă la cele trecute pot să vădcă mereu ai lătrat când am spus Amin. Oare ai fost un creștin?
La crematoriu, ți-am ținut cenușa si mi-am dat seama cât demic ești. Te gândeai bine cu căpșorul tău și săreai în jurul cozii.
Ai trăit viața ta scurtă la maxim. Noi toți am primit multă
fericire de la tine. Oamenii zâmbeau spunându-ne cât ești dedrăguț la plimbare. Îți mulțumesc, Papi, pentru că ai aduscăldură în viața noastră.
Dupa ce ai murit i-am spus soției mele cât defericit mă simt fiind căsătorit cu ea. La început, ea s-a simțit
ciudat că am spus ceva neobișnuit, dar ea mi-a răspuns la fel.
Moartea ta ne-a învățat că niciodată nu putem știm când ne vom
pierde unul pe altul. Viața ta scurtă a însemnat atât de multpentru noi. Nimic nu îți poate lua locul. Am crezut că am aflat
acest lucru prin dezastru, dar nu. Tu ne spui să avem grijă unul136

de celălalt prin moartea ta. Ne-am uitat la un videoclip făcut înurmă cu paisprezece ani. Acolo erai în mâinile noastre sărind ca
un iepure și fugind ca un șoarece. Mama și tatăl tău s-au păzit
împotriva pierderii animalelor de companie, dar în zadar. Am
pierdut atât de mult prin dezastru. Papi, vino înapoi și arată- necă ești în viață. Poți să te ghemuiești în brațele mele. O să
mergem la o plimbare. Papi. Mulțumesc pentru mai multe zilede fericire. Ai fost un câine bun, într-adevăr. La revedere, Papi.
Oare trecerea timpului va umple golul din inima mea?
Tot ce văd și-a pierdut culoarea. Va exista o zi în care culoare
va reveni?
Raportul 62
25 decembrie, la o cazare a sinistraților în Fukushima
Acesta este al doilea Crăciun de la dezastrul dinmartie 2011. Am meditat mult în această vreme la Isus, "un om
al suferinței, și obișnuit cu durerea" (Is 53: 5). Care a venit în
această lume de întuneric și durere. Biserica noastră nu are încăun sanctuar. Nu am putut să avem un serviciu de AjunulCrăciunului am avut doar Concertul de Crăciun într-o sală denuntă. Pe 25 decembrie a fost dureros să aud că prin oraș segăsesc graffiti cu cuvintele "sinistrați mergeți acasă" mesajul afost pictat în trei locuri, inclusiv în primărie. În orașul în carelocuiesc acum 23.000 de sinistrați din aceeași zonă au cazare
temporară pe perioada sezonului de iarnă. Drumurile și
restaurantele sunt ocupate, din cauza creșterii bruște apopulației și locuințele închiriate sunt pline, ceea ce explică
aceste graffiti. Am auzit de la un sinistrat care își pierde timpul,
la un centru de paintball, că el a primit bani din fondurile decaritate, dar nu are ce face cu ei. Am auzit, de asemenea, dealții care abia ies din locuințe. Situația nu este deloc ușoară.
Este mai greu pentru persoanele în vârstă. Uneori chiar mă simt
că nu știu unde mă aflu când mă trezesc dimineața. Nu e demirare că persoanele în vârstă au tendința de a fi mai uituce șinu vor să iasă. Încerc să le salut cât mai amabil când le văd.
137

Fiecare sinistrat este psihologic rănit, îngrijorat
și supărat. Întunericul vine peste ei. Avem cu disperare nevoie
de lumină. Sper ca noua nostră biserică va deveni o casă pentru
ei funcționând ca o punte de legătură între casa noastră din
Fukushima și unde suntem acum. Zilele trecute în Tokushima,
unde am vorbit la evenimentul de Crăciun, am vizitat Muzeul
Kagawa Toyohiko. Am fost copleșit de activitatea sa, cum ar fi
cooperativa de muncitori, dar și cele peste 300 de cărți scrise de
Kagawa Toyohiko, cum ar fi Crossing Deathline. El a fost
foarte activ în timpul Marii Cutremur Kanto din 1923,
strângând 60.000.000 de yeni pentru victime. Am descoperit că
suferea de multe boli care m-au făcut să mă întreb cum a reușit
să le facă pe toate având în vedere starea lui de sănătate. Înacelași timp, am înțeles că din cauza îmbolnăvirii lui se simțea
aproape de cei care suferă și acest lucru l-a ajuta în munca lui.
Aceasta rezonează cu ceea ce a făcut Isus. Mi se întărește duhul
când mă gândesc la cei care merg alături de persoanele caresuferă.
M-am dus în Casa Germană Naruto (Das
Deutsche Haus) în picioare lângă el, care spune povestea deprizonieri în timpul WW1. Managerul tabără a fost Toyohisa
Matsue, de la Fukushima. El a stat ferm în convingerile sale, areușit în negocierile cu guvernul japonez la timp, și a avut grijă
de bună a lui
Prizonieri, cu respectarea demnității lor. Ei au jucat
Simfonia a IX-a de Beethoven, pentru prima dată în întreaga
Asie. M-am simțit mândru de partajare Fukushima cu Matsue.
Am aflat că această poveste a fost făcută într-un film. M-am
dus la site-ul care a fost folosit pentru filmare. Matsue crescutîn Fukushima. El a respectat deținuții taberei POW și le-a dat
cât mai multă libertate posibil. Unii dintre ei au ales să rămână
în Japonia, după război. În 1868-1869 a fost o bătălie între
guvernul japonez și poporul Fukushima și multe femei și copii
138

au pierdut viața. Ca unul dintre descendenții lor Matsue
respectate aceste prizonieri, dintre care unii au fost brutari și
opticieni înainte de a deveni lipit; doar oameni obișnuiți
ca el. Cei care au experienta suferinta sunt capabili să înțeleagă
pe alții care trec prin încercări și necazuri neașteptate în viață.
Doamne, ești în mijlocul nostru, în țara Fukushima cu
cicatrici adânci și fisuri, și în inimile oamenilor care poartă răniadânci. Vino și să stea în această țară. Ia multe straturi deîntuneric cu lumina de Crăciun și ne duce în speranță pentru
Anul Nou.
Ziua de Anul Nou 2013După al doilea Crăciun de la dezastru, am avut unserviciu de Ziua Recunostintei pentru duminica finala anului
2012, și apoi serviciul ziua de Anul Nou. Sala de nunta am fostde inchiriere a fost închisă peste Anul Nou asa ca am închinat
în capela noastră, care este încă în construcție. Am avut de autiliza folii de plastic pentru a ne proteja de vant si ploaie, carea făcut să ne simțim ca credincioșii din biserica timpurie. Ei sau dovedit a fi servicii memorabile. Am fost încurajat derăspunsul prietenos noastre noi vecini ca le vizita în prealabil.
Ca pasagerii de la bordul Titanicului, așa cum este
descris în film, am fost lovit de un viraj brusc de evenimente.
Unii dintre noi a avut loc pe bucăți de lemn. Alții plutit în
derivă. Călătoria ne-a adus înapoi la Fukushima, la sud debiserica noastră originale, și am început să noile noastre cuiburi.
Totul a fost pierdut. Suntem încă în perioada de după dezastru,nu știe când se va termina. Aceste zile, am încercat să găsească
locuri de muncă și case de membrii bisericii mele. Sper că139suferința le-am experimentat este modelarea credința noastră, șică biserica pe care am pierdut va da viață unei noi biserici.
Raportează 63, Inaugurarea Hall Bisericii noastreDeși sala biserica noastră este încă în construcție am
realizat prima serviciu acolo ieri. Acest lucru este, în principal,
deoarece sala de nunta am închiriat nu a fost disponibil, deasemenea, că o echipă de televiziune a venit la noi filmeze.
Am avut vreme rece severe, ceva care se întâmplă osingură dată în mai mulți ani. Poate că acest lucru a fost cade obiserica care a fost născut din dezastrele naturale din cutremur
si tsunami. Profetul Ilie a auzit vocea inca mic al lui Dumnezeudupă ce a fost în imposibilitatea de a-L asculte în vânt puternic,
cutremur și fulgere care au precedat. Ilie a fost obosit, chiar deviață.
Nu a fost un cutremur în timpul Inaugurarea noastră șidupă serviciu, s-au vânturi puternice. Am auzit la știri că a fost
destul de neobișnuit să aibă acest tip de vreme severă. Unele
persoane care au venit de la Tokyo ne-a spus că trenurile nu au
fost în mișcare pentru o vreme, și au trebuit să treacă pentru ase conduce la aeroport Haneda.
Inaugurarea sălii bisericii noastre neterminate ar fiînsemnat drumul am călătorit și, de asemenea, calea noastră
înainte. Nu a fost la fel de nesuportat ca serviciile pe care leavea la finele anului trecut, când ușile nu erau în vigoare încă și
am avut pentru a evita picurarea ploaie din tavan ca ploua afara.
Nu am avut nici lumini, așa că era întuneric. Ar fi trebuit să am140învățat să numere binecuvântările le-am avut loc de cârtire laceea ce lipsea.
Prin ceremonia am învățat să fim recunoscători pentru
ceea ce a oferit Dumnezeu și să meargă pe această cale până lasfârșit. Viața însăși este o călătorie poziția pentru Ceresc City.
Totul de pe pământ este un proces. Am sperat
că la inaugurarea am avea pereți exteriori, decoratiuni,
care a fost terminat, și schele care au fost luate în jos. Dar
realitatea a fost alta. Acesta este modul în care viața este într-ozonă afectată de dezastru.
70.000 de oameni au pierdut casele lor din cauzadezastrului, 25.000 de oameni sa mutat în orașul în care neaflăm acum, în cazul în care o grabă de construcții s-auîntâmplat. Este foarte dificil de a dobândi terenuri, case secondhand și dulgheri.
Acesta este principalul motiv pentru finalizarea clădirii
bisericii noastre este întârziată. Noi nu ar trebui să se plângă,dar crede în Dumnezeu.
Am decis să aibă serviciul Dedicație sambata, 11 maiîncepând cu ora 13:30. Am avut probleme de a decide pe cinesă anunțe acest lucru, și cum, ca atât de mulți oameni s-au rugat
pentru noi. Va trebui să o facă prin intermediul blog-ul meu.
Sper că mă va ierta pentru a lua acest traseu.

141

Este o ușurare că inaugurarea este de peste. Acesta va fi
difuzat pe TV Asahi, în mijlocul lunii martie, ieși după miezulnopții ca un program de jumătate de oră numit Tele-mentare.
Unii dintre voi s-ar putea dori să-l înregistreze și urmăriți-l mai
târziu la care vă convine.
Ei filmat vedere de sus a bisericii cu ajutorul unei
macarale. Asistentul pastorul meu însoțit omul camerei. El afost impresionat să văd că noul clădirea bisericii chiar a arata ca
o pasăre cu aripile deschise spre care se confruntă biserica
noastră în Fukushima și patru alte capele. Îmi imaginez cum
noua clădire tânjește să se întâlnească fratele său mai mare, și
modul în care fratele mai mare tânjește să vadă fratele mai mic
nou adăugat. Joseph sa întâlnit frații săi mai mari înstrăinați
după 13 ani de separare, precum și fratele său mai mic,
Benjamin, pe care el nu a întâlnit. Joseph avea 30 de ani.
Acesta este modul în care Scriptura spune povestea:
Iosif nu mai putea să se controleze, înainte de toateînsoțitorii lui, și a strigat, "Ai toată lumea lăsa prezența mea!"
Deci nu era nimeni cu Iosif, când a făcut cunoscut fraților săi.
Și a plâns atât de tare încât egiptenii l-au auzit, și casa lui
Faraon au auzit despre ea.
3 Iosif a zis fraților săi: "Eu sunt Iosif! Este tatăl meuîncă în viață? "Dar frații lui nu au putut să-i răspundă, pentru că
au fost înspăimântați la prezența lui.
4 Iosif a zis fraților săi: "Vino aproape de mine." Cândau făcut acest lucru, a spus el, "Eu sunt fratele tău
Iosif, cel pe care îl vândut în Egipt! 5 Și acum, să nu fieîn dificultate și să nu fie supărat pe voi înșivă pentru mine142vinde aici, pentru că a fost de a salva vieți pe care Dumnezeu
mi-a trimis înaintea voastră. Gen. 45: 1-5
Noul nostru biserică întinde aripile sale, în cazul în carea fost pe cale să zboare și, dacă a fost ne încurajează să crească
în sus lua unul sau doi pași, de numărare binecuvântările
noastre, și nu renunțarea, chiar și atunci când lucrurile nu ies
asa cum ne asteptam .
Asistentul pastorul meu a riscat viața ca el a fost ridicat
în macara pentru a vedea imaginea. Trebuie să depășească
dificultățile în fața noastră ca ne sunt efectuate pe aripi lui
Dumnezeu. Când ne obosesc vom ghemui sub penele Lui caldjos.
El te va acoperi cu penele Lui,și sub aripile Lui, veți găsi refugiu;
credincioșia lui va fi scut și pavăză ta. Ps. 91: 4
Dar cei ce nădăjduiesc în Domnul vor reînnoi puterea.
Ei vor urca pe aripi ca vulturii; ei vor alerga și nu
obosesc,ei vor merge și să nu fie slabă. Este. 40:31
Raportați 64
Miercuri 13 martie

143

Noaptea trecută am vorbit la o întâlnire în Ochanomizu
si sunt acum pe drumul înapoi acasă. A fost un concert dat de
40 de muzicieni în ajutor victimelor dezastru care va fi repetată
în noul nostru biserică în trei zile timp pentru oamenii din zona.
Mă simt ca și cum am navigarea pe valuri. Patru zile înurmă am avut o nuntă în biserică, deși lucrările de construcție
nu este terminat încă. Mai târziu în această lună vom avea unbotez, și luna viitoare, un alt nunta. Acesta va fi bine, așa cum afost întotdeauna până acum. Acesta atrage din energie atunci
când mă gândesc la lucruri care vin și începe îngrijorătoare. Amde gând să părăsească toate preocuparile mele lui Dumnezeu șisă păstreze pe mișcare.
Aruncat toate îngrijorările voastre pe el pentru că aregrijă de tine. ... Pace tuturor celor ce sunt în Hristos. 1 Petru 5:
7, 14
Biserica noastră a fost difuzat la știrile aseară. Eu nu am
fost capabil să-l uit ca am vorbit. Postul de televiziune sunat săspună că au fost editarea ei până la emisiune. La fel ca și celetrei programe de anul trecut, de echipe de televiziune ne-afilmat cu lacrimi în ochi. De data aceasta, de asemenea, am
auzit că unii dintre ei erau în lacrimi.
Au existat mai multe povesti de la nunta. Mireasa a avuto casă nouă și a început să predea limba engleză acolo. Ea samutat la prefectura următoare după cutremur, astfel a trebuit să
se oprească clasa ei engleză. Îmi pot imagina doar sentimentulde pierdere a simțit. Ea a pierdut sora ei într-un accident decirculație. Apoi mama ei a fost lovit de un șofer beat și-a144

pierdut viața ei. Ea a început să iasă din aceste pierderi și
reconstrui viața ei. Apoi sa întâmplat cutremurul. Inapoi la unpătrat din nou. Apoi, ea a întâlnit partenerul ei de la locul samutat la. Ea la prezentat Biblia și a fost botezat. Dumnezeu apregătit o nouă mâine pentru ea chiar în pierdere. Să credem înfurnizarea de Dumnezeu și întoarce pagina următoare.
Echipajul TV a filmat, de asemenea, la reuniunea 3.11
rugăciune. La 02:46 la 11 martie cu toții stat, se țin de mâini, cu
care se confruntă în direcția de casa noastră, în Fukushima, și sarugat în tăcere. Așa cum ne-am uitat la fotografii și videoclipuri
am împărtășit amintirile și aminti casa noastră, reflectând pe
calea noastră asupra ultimii doi ani.
De fiecare dată când mă uit înapoi simt că inima mea
este aproape zdrobit. Eu nu pot vedea cerul albastru. Se pareceață înainte. Cât timp va dura?
Trenul meu a sosit. Trebuie sa plec. Camelii sunt în
floare. Le-am închipui în orașul meu natal și mă întreb dacăacestea sunt, de asemenea, în floare acolo, chiar dacă nimeni nu
este acasă.
Raportează 65, 30 aprilie, la bordul unui tren glonț.
Este 11 aprilie astăzi, la doi ani și o lună de la dezastru,
și eu sunt într-un tren glonț la poziția acasă de la Osaka. Nu
este de o lună pentru a merge până la serviciul dedicarea noului
capelei. Am avut deja doua nunti acolo, două servicii
memoriale, și un concert cu un public de 300 Asteptam 400 depersoane pentru dedicarea. Mă întreb dacă putem găzdui atât de145mulți oameni. Cred că această capelă, care a fost născut dindezastru a pus deja în valoare de 6 luni de muncă.
Am ideea de a scrie o carte pentru copii despre noul
nostru capelă. Cartea despre Papi, câinele nostru de companie,
vor fi publicate mai întâi. Nou început, noua carte despre
biserica noastră este aproape gata să iasă.
Serviciul dedicare pe 11 mai va fi de doi ani și două luni
de la dezastru. Acesta va servi ca o piatră mile.
Am început să scriu această actualizare pentru a blog-ul
meu pe 11 aprilie, trenul glonț de la Osaka, dar acum este 30
aprilie și eu sunt pe un alt tren glonț la Nagoya, așa că am să-lpăstrați scurt. Presupun oboseală este prins cu mine în acest fel.

Raportul 66 (final)După serviciul Dedicație 13 martie 2013, pe un trenglonț legat de Hamamatsu.
Serviciul Dedicație este de peste. Pregătirea pentru aînceput doar cinci zile mai devreme. Sa dovedit a fi un serviciu
de amenajare pentru noi toți care au fost aruncat brusc intr-ocalatorie rătăcire. Ne-am asteptat mai mult de 400 de persoane,care a fost dincolo de capacitatea noastra, asa ca a trebuit să dau
seama cum am face serviciul. Programul a fugit în trei ore - o146oră pe ceea ce a fost planificat inițial. Am găsit totul
copleșitoare, în parte din cauza a ceea ce am fost prin în ultimii
doi ani. Am încercat eu convingătoare că a meritat când am
auzit clienți comenta că ei nu au experimentat un astfel deserviciu în mișcare. M-am simțit chiar foarte obosit după el. Așdori să îmi exprim recunoștința sinceră pentru toți cei care aumblat cu noi cu căldură și bunătate. Așa cum am efectuat
serviciul am fost foarte conștient de cei care nu au fost prezenți.
Aș dori să închei această parte a jurnalul meu de acum.
După 11 martie 2011 ceva ma dus să scriu blog-ul meu și m-amîntrebat când ar trebui să se oprească. Serviciul Dedicație pare afi un punct bun. Sunt foarte recunoscător pentru cititorii mei.
La început am avut pur și simplu să-l tot drumul de scris acest
lucru si am fost placut surprins de atât de mulți adepți. A fost obinecuvântare să fie plasat într-o astfel de rețea de cald.
Dacă există un singur regret este că am uitat sămenționez tuturor traducătorilor mele. La serviciul am stat la
02:46, ora cutremurul a lovit doar doi ani și două luni înainte, șia observat tăcere împreună. Apoi am fost să-și exprimemulțumirile mele Pastor Sai care a tradus blog-ul meu încoreeană, a Claudia în germană, pastorul Daniel în franceză,doamna Yokoyama în engleză, surori din Taiwan în chineză, și
cei din Peru în spaniolă. Aici, aș dori să spun un maremulțumesc pentru toate.
Datorită muncii lor blog-ul meu a fost citit pe larg peste
continente și oceane, au o tapiserie frumos de povești. Am
primit mult încurajare și binecuvântare de la cititorii nostri
internaționale. Deși drumurile noastre au fost dificil rețeaua
creată de acest blog ne-a dat multe binecuvântări. A fost depeste mări sau din ceruri? Ce au fost bătuți de către provocările,147

am churned cuvinte care uneori suna ca poezii. Acești oameni
cu răbdare și sacrificiu continuat traducerea ei, probabil dintrun simț al misiunii. Le mulțumesc traducătorii, și cititorii, dinpartea de jos a inimii mele. Sprijinul însemnat atât de multpentru noi, cei care initial simțit atât de singur.
Îmi dau seama doar acum ca ai umblat cu noi cu lacrimi
și râs în întreaga călătorie. Am greșit simțit că eram singur. Dar
martorii ca norii ne-au înconjurat pe calatoriei. Mai presus de
toate, Domnul nostru a fost cu noi, fără a eșua. El a fostdirectorul de casting. Poate că toți - tu și cu mine - au jucat
roluri care El ne-a dat.
Doamne, e timpul pentru mine să nu? Am ajuns lacapătul călătoriei împreună, care a început la 11 martie 2011?
Nu mi spui că e doar începutul.
Un an și jumătate înainte de cutremur a lovit mi-am
spus că a fost ultima dată când am fost de gând să construiască
o capelă. Doamne, știai cât de greu am lucrat pentru asta, darîncă vă ne-a permis să treacă prin această călătorie dificilă și
ne-a condus a construi un alt capelă. De trei ori norocos, sespune. Simt că am făcut partea mea. Vă rugăm să lăsați pe
altcineva o fac data viitoare, de dragul corectitudinii. Suntretrage.
Dumnezeu să fie cu voi și vă păstrați bine. Doamne, îțimulțumesc.

148

Notă: Un serial de cartea mea de înregistrare călătoria
ca un refugiat va fi publicat. Un alt proiect, o carte pentru copii
numit "Marea de Est Japonia Cutremur de ochii Papi" este în
curs de desfășurare.
Serviciul Dedicatie este disponibil pe Ustream.

149