Fukushima Prima Biserica Baptista- jurnalul unui pastor evacuat

Raportul este de la Pastor Akira Sato, pastorul Primei Biserici Baptiste din Fukushima, înapropiere de Fukushima Daiichi Nuclear Power Plant. Rugați-vă pentru această congregație.
(Tradus si publicat cu permisiune)
Ce am vazut in cutemur
Rev.Akira Sator, Pastor al Primei Biserici Baptiste din Fukushima

Introducere
Numele meu este Akira Sato si sunt pastorul Primei Biserici Baptiste. Biserica mea are trei
capele pe o raza de 5 km de Prima Centrala Nucleara Fukushima si a patra este la 20 km
departare care a fost inundata in timpul tsunamiului. Caile ferate au fost maturate de valuri de
15 metri, nivelul stazilor s-a ridicat si s-au format gauri. Casele vechi din jurul bisericii s-au
surpat. Un cutremur atat de putenic are loc doar odata intr-o mie de ani. Biserica noastră a fostplantata de către misionarii americani în urmă cu peste 60 de ani, imediat după al doilearăzboi mondial. Timp de 30 de ani biserica a fost condusa de un pastor japonez. Era un timp
in care exista multa saracie. Uneori erau doar 3 oameni care participau la serviciile divine. In
orice caz, Dumnezeu a condus si a folosit aceasta biserica pentru Imparatia Lui, iar biserica a
trecut prin multe incercari si timpuri grele. Eu am ajuns acum 30 de ani, la varsta de 25 ani.

Sunt foarte multumitor pentru tot suportul vostru din 11 Martie 2011. Coasta de nord a
Japoniei de langa Oceanul Pacific avea cateva biserici ce aveau in jur de 15 membri.
Cutremurul si tsunamiul au lovit foarte puternic aceste biserici si au trecut prin multe
dficultati. Unii pastori au parasit misiunea. Unele biserici s-au inchis. Un pastor
plangea ,,Doamne de ce incerci sa distrugi bisericile noastre care au trecut prin atatea
incercari?``. Niciodata nu mi-am imaginat ca atat de multa atentie va fi indreptata catre partea
de nord a Japoniei sau ca vor fi atatea rugaciuni inaltate pentru noi din intreaga lume.Cred ca
Dumnezeu face ceva nou. 1 Petru 4:12-13 Preaiubitilor, nu va mirati de incercarea de foc dinmijlocul vostru, care a venit peste voi ca sa va incerce, ca de ceva ciudat care a dat peste voi;
dimpotriva, bucurati-va, intrucat aveti parte de patimile lui Hristos, ca sa va bucurati si sa va
inveseliti si la aratarea slavei Lui. In martie 11 in ziua cand cutremurul extraordinar deputernic a lovit, plangeam si incercam sa sun membrii bisericii prin telefon, dar semnalul era
foarte slab. Primii 10 au fost gasiti in viata, apoi 30, 70 si 150. Sotia mea si eu ne miram ca
nici unul nu il blamau pe Dumnezeu sau il intrebau ce au facut ca sa merite aceste lucruri.
Daca accidentele de la centrala nucleara nu s-ar fi intamplat, ne-am fi intors acasa si ne-am fi
reparat casele si orasele. Am fi putut salva victimele de sub moloz dupa cutremur. Oricum
urmatoarele zile sirenele s-au oprit si la fel raidurile aeriene si autoritatile au ordonat
evacuarea. 70 000 oameni au fost evacuati in acea zi din 20 000 case. Chiar si acum un total
de 150 000 oameni (90 000 cu prefectura Fukushima si 60 000 din afara ei) traiesc in locuinte
temporare, neavand posibilitatea de a se intoarce la casele lor. Membrii bisericii mele aumarturisit ,,Am fost lovit de tsunami.`` ``Conduceam masina si valurile tsunamiului m-au
urmarit.`` ``O ambulanta m-a dus la spital unde am avut o operatie de urgenta pe inima. Apoi
au avut loc

accidentele de la centrala nucleara. Am scapat cu viata.`` Toti ziceau ca

Dumnezeu i-a salvat. Ca pastor vreau sa le zic ,,dragi iubiti`` ca Petru, dar realizez ca
Dumnezeu i-a iubit inainte, in timpul si dupa dezastru. Imi amintesc in adancul sufletului ca
noi suntem iubiti de Dumnezeu. Aceste cuvinte din Scriptura sunt in adancul sufletului.
Acum, asa vorbeste Domnul care te-a facut, Iacove, si Cel ce te-a intocmit, Israele! "Nu teteme de nimic, caci Eu te izbavesc, te chem pe nume: esti al Meu.
Daca vei trece prin ape, Eu voi fi cu tine; si raurile nu te vor ineca; daca vei merge prin foc,
nu te va arde, si flacara nu te va aprinde``. Isaia 43:1,2
Cum ar trebui sa ne gandim la dezastru? Petru ne spune sa nu ne miram cand vom trece prinincercari de foc care vor veni la noi. Nimeni nu si-a imaginat ca valurile tsunamiului vor veni
si ne vor distruge orasele. In zona mea, toate femeile care conduceau masinile, conduceau
plangand.
Era supranatural. Dar am gasit multe binecuvantari.
Domnul nostru statea pe malurile Galileii si poruncea valurilor sa fie tacute.
El le-a zis oamenilor sa nu le fie frica pentru ca El era cu ei. Aceasta lume cu intreaga creatie,
asteapta venirea Creatorului si Salvatorului nostru.Romani 8-18-23
Eu socotesc că suferinţele din vremea de acum nu sunt vrednice să fie puse alături cu slava
viitoare, care are să fie descoperită faţă de noi.
De asemenea, şi firea aşteaptă cu o dorinţă înfocată descoperirea fiilor lui Dumnezeu.

Dar ştim că, până în ziua de azi, toată firea suspină şi suferă durerile naşterii
Şi nu numai ea, dar şi noi, care avem cele dintâi roade ale Duhului, suspinăm în noi şiaşteptăm înfierea, adică răscumpărarea trupului nostru.

Vreau sa va impartasesc cateva binecuvantari pe care le-am experimentat.
Chiar daca am pierdut toate lucrurile materiale- casele noaste, banii, orase natale si bisericisuntem multumitori pentru tot ceea ce ne-a fost dat. Dupa ce ne-am intins pe un carton imens
intr-o sala de sport care a fost folosita ca centru de evacuare, a fost frumos sa putem dormi peo saltea. Eram bucurosi sa avem supa calda in locul painii.
Nu pot sa uit cat de bucuros am fost cand am putut face dus dupa 5 zile. Erau membrii aibisericii care nu mancasera de 3 zile.
Isus le-a zis ucenicilor sa nu aibe bani sau plasa cand vor merge in misiune. Noi de asemenea
ne-am lasat casele si am plecat fara nimic. Uitandu-ma in urma , in acesti doi ani si jumatate ,toate nevoile ne-au fost indeplinite si existam si azi. Un grup de circa 60 de membri dinbiserica mea s-au mutat intr-un centru de adapost condus de misionari germani.
In acest timp am invatat ca nu avem nevoie de multe ca sa traim. Dumnezeul nostru are grijade pasarile cerului si de crinii de pe camp, cu siguranta are grija si de noi. Simt cum ne-am
intors unde ar trebui sa fim, incetand sa ne mai plangem ca nu avem asta si aialalta.
Matei 6:25-26
25

De aceea vă spun: Nu* vă îngrijoraţi de viaţa voastră, gândindu-vă ce veţi mânca sau ceveţi bea; nici de trupul vostru, gândindu-vă cu ce vă veţi îmbrăca. Oare nu este viaţa mai multdecât hrana şi trupul, mai mult decât îmbracamintea?
26Uitaţi-vă la păsările cerului: ele nici nu seamănă, nici nu seceră şi nici nu strâng nimic îngrânare, şi totuşi Tatăl vostru cel ceresc le hrăneşte. Oare nu sunteţi voi cu mult mai de preţdecât ele?
Suntem aproape de inceput
In orasul meu natal inca este interzis accesul din cauza contaminarii cu radiatii si inca este ca
un oras fantoma.
La o luna dupa dezastru am obtinut permisiunea de a ma duce acasa pentru doua ore, imbracat
in echipament de protectie. Era o scena sinistra. Cainii s-au salbaticit si nu se dadeu la o partenici cand masinile se apropiau. Vacile pasteau liber si ne priveau ciudat. Imi amintesc de Isaia

11 unde este profetit despre lei, miei, vipere si bebelusi ca vor trai in pace impreuna atuncicand Domnul Isus, va veni ca Salvatorul al lumii, nascut din spita Regelui David.
In Genesa Adam si Eva au pacatuit. Ei au fost dati afara din Eden. Cain si-a ucis fratele, pe
Abel. Ei au locuit la est de Eden. Scena pe care am vazut-o mi-a amintit de acest loc. Oamenii
au construit turnul Babel. M-am intrebat ce imi trebuie mie ca sa fiu satisfacut? Parea ca
orasul meu natal Fukushima trimitea un mesaj non-verbal lumii.
Oamenii sunt interzisi si trebuie sa gandeasca cu capul limpede. Era ca o avertizare pentru
lumea moderna.
Tinutul Bibliei de azi
Nu am visat niciodata ca 60 dintre noi, inclusiv copii si varstnici vom conduce 700 km in 15
masini fara petrol sau mancare. Am traversat un munte acoperit cu zapada de 1 metru si am
trait cu mancare din conserve.
Ne-am simtit ca primii crestini din biserica primara din Fapte 8 care erau fara posesiuni sau
protectie in timp ce scapau de persecutie. Ne inchinam in fiecare zi si aveam studiu biblic.
Noua persoane au fost botezate pe drum. Eram ca o biserica mobila, deschisa 24-7, 365 zile.
Biserica primara din Fapte 8 era o biserica mobila si era in timpul persecutiei. Israelitii dupa
Exod au fost intr-o calatorie de 40 ani. Cei din exil si-au cautat casa timp de 70 ani, dorind sa
ajunga in Sion. Pentru ca noi nu puteam sa mergem acasa si pentru ca biserica era inchisa, neam continuat calatoria si am fost fortati sa ne gandim la noi ca la niste calatori pe acest
pamant.
E diaspora sau o farama? Cred ca multi Psalmi si multe din Plangeri au fost scrise dinperspectiva dorului de casa. Biblia nu e o carte de filosofie. Este viata insasi. Fiind in aceasta
calatorie m-am simtit mult mai aproape de lumea din Biblie.
Profetind credinta
In timpul primului an de viata pe drum, patru membri ai bisericii au murit si noua au fostbotezati. In aceeasi saptamana in care un membru de 50 ani a murit, o sora din aceeasi zona afost botezata. Cred ca ea a inceput sa se intrebe ce credea in timp ce pamantul se zguduia,
cand toata viata a fost in alerta si oamenii isi pierdeau slujbele. O familie de 6 membri a fostbotezata in acelasi timp. Era planificat pentru vara botezul, dar s-au simtit presati de timp si sau botezat mai devreme decat au planuit.
Un membru al bisericii care lucra la centrala nucleara se temea pentru viata lui in timp ce
mergea la lucru. Ne-am rugat cu lacrimi ca sa il trimita acasa. Pe un drum umplut cu dureri si
suferinte, am fost martorul rugaciunilor datatoare de credinta.

In aceste zile , cand asteptam rezultatele, am realizat ca procesul este mult mai important
decat rezultatele. Cadem, dar ne ridicam si mergem din nou. Ne stergem lacrimile. Cand ne
simtim slabi si singuri, altii ne ridica. Dumnezeu vegheaza asupra noastra tot timpul.
Psalm 119-71 Este spre binele meu că m-ai smerit, ca să învăţ orânduirile Tale.

Biserica tuturor minunilor
In paragraful din 1 Petru suntem incurajati sa ne bucuram in suferinti, pentru ca atunci candsuferim, intram in suferintele lui Cristos.
Membrii bisericii mele au fost risipiti in toata Japonia de la Hokkaido in nord pana in sud in
Okinawa. Multe companii s-au inchis. Scoli si spitale au fost inchise.
Ca pastor am fost stresat ca ambele biserici si orasul natal au disparut. Dar totusi, biserica
mea traia.
Voiam sa ii salvez pe cei care erau in centrele de evacuare dupa cutremur, tsunami si centrala
nucleara. Cand am ajuns la locul de intalnire, dupa cele intamplate am gasit 60 de oameni.
Calatoria noastra a inceput in timpul in care nu exista petrol de cumparat, magazinele erau
inchise, nu aveam mancare sau haine de schimb.
Dar biserica era vie. Cladirile bisericii nu mai existau. Structura biserici si programul biserciii
disparusera. Dar am tinunt totusi

programele de inchinare. Ne-am continuat calatoria,

inghesuiti impreuna. Eram aproape morti, dar nu inca.
Biserica era intr-adevar trupul lui Cristos, asa cum Pavel spune. Bisericile in Japonia par a fi
mici. Multe au disparut ca rezultat al dezastrului. Dar ele traiesc prin invierea lui Hristos.
Efeseni 1-22, 23
El I-a pus totul sub picioare şi L-a dat căpetenie peste toate lucrurile Bisericii,
care este trupul Lui, plinătatea Celui ce implineşte totul în toţi.
Am invatat de asemenea ca bisericile sunt sarea pamantului in Japonia chiar cand sunt mici simembrii sunt putini. Multe biserici din Japonia s-au ridicat si au lucrat impreuna ca sa ii ajutepe cei din zonele afectate de dezastru. Cred ca asta e datorita ospitalitatii biblice.
Am fost surprins sa vad cum oameni care nu erau crestini au venit la centrele de ajutorare casa ofere ajutor. Cred ca dezastrul a unit crestinii cu cei care nu erau crestini.
Barierere dintre denominatiuni au cazut. Baptisti si penticostalii au lucrat impreuna.

Trebuie sa mentionez si ajutorul primit de peste mari si tari . Am supraviețuit cu mancare laconserva. Blog-ul meu pe site-ul bisericii (f1church.com) a fost citit în șase limbi și la un
moment dat a avut 200.000 de vizualizari pe zi. Presa de peste hotare a venit si ne-a luat
interviu, precum și cea din Japonia. Sper ca mult mai multi oameni vor vizita blog-ul meu.
Sunt recunoscător pentru tot sprijinul și rugăciunile de la frații și surorile din întreaga lume.
M-am simtit ca in era moderna a Imparatiei lui Dumnezeu, intr-o arca pe internet.

[Misiune]La început ma găseam gândindu-ma, "De ce trebuie să trec prin aceste greutăți? Oare biserica
mea va fi distrusa in acest mod? "N-am putut înțelege deloc. Dar apoi, gandindu-ma ca
biserica noastra a fost cea mai apropiata de centrala nuclearaam început să cred că

Dumnezeu poate ca ne oferea o misiune. Am auzit că în mass-media străina, se vorbea defaptul ca oamenii japonezi au fost caracterizati ca fiind rabdatori si cred ca acest lucru eadevarat. Biserica mea a fost aleasa sa treaca prin aceasta situatie si sa fie restaurata.

Acesta biserica a început acum 65 ani fiind plantata de către un cuplu tânăr misionar din
America. Soția sa a murit și si a fost ingropata in Japonia. Apoi o centrală nucleară cu unnume foarte similar cu al nostru (Fukushima Unu) a fost construita.

A fostdoar ocoincidență?

După dezastrul sotia mea a pierdut simțul gustului si al culorii. Ea a avut același vis timp de
30 de ani cum membrii bisericii călătoreau într-un autobuz. Asta s-a indeplinit. A fost un
deja-vu de la Dumnezeu? A incercat El sa ne pregateasca prin vis? Eu cred că mergem pecalea pe care Dumnezeu pregătit pentru noi, o cale istorică după dezastru.

Aș dori să închei cu propria mea mărturie. După dezastrul centralei nucleare de la miezulnopții, in data de 15 martie 2011, impreuna cu soția mea și am condus mașina noastră
încărcata cu diverse lucruri ce ne erau necesare. Am condus noaptea spre Fukushima cuatenție încercand sa evitam fisurile și denivelarile de pe drum. M-am temut că s-ar putea sa nu
ne mai întoarcem în viață. In zori fiica mea a trimis un e-mail. Ea a spus, "Tată, la centrala
nucleară a avut un accident. Fiți atenți atunci când vă deplasați prin Fukushima. Încurajeaza-ti
oamenii. Eu cred că ai devenit un pastor pentru o vreme ca aceasta. "Am plâns. La fel și soția mea. Am decis să incetez sa mai intreb de de ce acest lucru mi s-aîntâmplat. M-am născut pentru asta, am fost născut pentru data de 11 martie. Călătoria a fostca un roller coaster. Inima mea era ranita. Imediat am vorbit cu cei de la autoritățile locale,precum și cu cele de la nivel național. Am propus proiecte de construcție pentru biserica mea
si un bloc de apartamente pentru membrii bisericii. Am cautat locuri de muncă pentru ei si
locuri de locuit. Mi-am amintit de cuvintele Esterei care s-a ridicat pentru a salva poporul.
(Estera 4:14)

Dumnezeu cu siguranță ne-a condus cu un stâlp de foc și de nor așa cum a făcut cu poporulSău, după Exod. Nu am nici un regret. Ultimii doi ani și jumătate s-au simțit ca zece. Sunt
foarte recunoscător pentru tot sprijinul dumneavoastră.
Multumesc tuturor de ajutor, noua noastra clădire a bisericii, conceputa ca o pasăre pe cale dea zbura acasă, a fost finalizata în mai si este la 60 km sud de orașul meu natal. Rugați-vă sa nu
renunțam. Următorul pasaj din Scriptura este adevărat.
Domnul este Păstorul meu: nu voi duce lipsă de nimic
El mă paşte în* păşuni verzi şi mă duce la ape de odihnă;îmi înviorează sufletul şi mă povăţuieşte pe cărări drepte din pricina Numelui Său.
Chiar dacă ar fi să umblu prin valea umbrei morţii, nu mă tem de niciun rău, căci Tu eşti cu
mine. Toiagul şi nuiaua Ta mă mângâie.

Tu îmi întinzi masa în faţa potrivnicilor mei, îmi ungi capul cu untdelemn şi paharul meu esteplin de dă peste el.
Da, fericirea şi îndurarea mă vor însoţi în toate zilele vieţii mele şi voi locui în Casa
Domnului până la sfârşitul zilelor mele.
Psalm 23 1-6

13 martie - Raport 1
Raportul de evacuare prin Pastor Akira Satoh
Dragi membri ai bisericii și pastori,Lăudați Numele Domnului. Apreciez cu adevărat toate rugăciunile și gândurile voastre pentru
noi.
Pe 11 martie, când cutremurul a lovit, am fost în Chiba pentru a participa la ceremonia deîncepere a Universitatii Crestine dinTokyo. Sunt inca in Chiba, din cauza condițiilor grele depe drum și a lipsei de benzină. Am încercat să contactez membrii bisericii care au fost afectati
de cutremur, precum și cu Rev. Masashi Sato, sa aflu cum se descurcă.
Acest lucru a fost un triplu dezastru. Din cauza cutremurului, unele case ale membrilor au fostpartial distruse. Încă nu am putut să intru în contact cu familiile care locuiesc în apropiere deplajă. Statia JR Tomioka a fost distrusa de tsunami. Orașul a fost complet distrus. Ați auzit
deja de accidentul de la prima centrala nucleara de la Fukushima. Toți locuitorii au fostnevoiți să fie evacuati iar membrii bisericii mele au fost nevoiti sa ia un autobuz pentru a
merge la sali de sport sau scoli, separati si fara a avea nimic la ei. Mi-a fost greu sa aflu cum
se descurcă. Am auzit că nu au fost suficiente pături pentru toată lumea, iar unii nu au putut
dormi toată noaptea, pentru că era frig în adăpost. În unele adăposturi, au fost distibuite apă si
mâncare pe tot parcursul zilei. Sunt foarte îngrijorat pentru fratele Suenaga, în vârstă de 95 deani, care a fost într-un spital din cauza pneumoniei si a fost nevoit să părăsească spitalul dincauza evacuarii. Există, de asemenea, oameni care au oasele rupte, care au nevoie de dializa,
cu copii mici sau copii cu dizabilități ...Am auzit că Onigiri (bile de orez) au fost distribuite
cate una de 3 ori pe zi. Cu toate acestea, eu numa pot opri din a ma ingrijora pentru cei caresunt în vârstă și bolnavi. Ei sunt foarte extenuati. Rugati-va fierbinte pentru ei. În plus, ceamai mare cerere mea rugăciune este sa nu mai fie nici o scurgere de radiații. Cel mai rău
scenariu posibil ar fi ca oamenii nu ar putea să se întoarcă în oraș și casele lor, și că biserica
va fi închisă și misiunea în această regiune se va termina. Rugați-vă ca acest lucru sa nu seîntâmple. Rugați-vă ca oamenii să poată să se întoarcă în oraș și ușile bisericii sa fie deschise
din nou și sa putem sa Il Laudam pe Dumnezeu si sa ne inchinam Lui. Serviciu de astăzi afost anulat, precum și un serviciu de botez și un serviciu de logodna, care a fost planificat
pentru azi. Nu am nici o idee pentru cât timp membrii bisericii trebuie să rătăcească fiind în
imposibilitatea de a merge acasă ... Mă simt deprimat să mă gândesc la asta. Cu toate acestea,
eu cred și mărturisesc că Dumnezeul nostru e atotputernic și Domn al istoriei care domnește
peste tot, inclusiv peste natura si va crea o noua etapa a misiunii si El ne va conduce. Rev.
Keiichi Mori a solicitat rugăciune în urma apelului meu telefonic din această dimineață.
Chiar apreciez. Mai mult de 10 oameni s-au mutat de la un adăpost la Capela Aizu . Ei vorrămâne acolo. Sunt foarte recunoscător pentru asta. Alții vor trebui să rămână în adăposturile
unde sunt acum. Mulți oameni au oferit ajutor și chiar au donat. Sunt atât de recunoscător.
Biserica a fost închisă și nu se mai poate merge în oraș, dar dacă ați putea utiliza numărul decont aș aprecia foarte mult. (Pentru a trimite prin poștă, numărul de cont este Koriyama 12199 Fukushima First Bible Baptist Church)

Mesajul meu de duminica trecută a fost intitulat "Ezechia, o rugăciune urgentă,”. Când urmasa fie distrusa Asiria, Ezechia s-a imbracat in sac, s-a rugat, și l-a rugat pe profetul Isaia sa seroage pentu ca se confruntau cu o situatie de viata si de moarte a națiunii. Atunci, regele
Asiriei s-a întors la Ninive și a fost ucis de propriul fiu. Înainte ca Ezechia sa afle, criza a
trecuse deja ...Ne-am amintit că Dumnezeul istoriei lucrează într-un mod minunat. Niciodată
nu am crezut că voi solicita o rugăciune urgentă ca Ezechia și că vom fi risipiti in diferiteadăposturi, ca vom citi Cuvântul oriunde am locui.Din nou, cu umilinta va cer sa va rugati cabiserica noastra sa supravietuiasca si ca misiunea sa nu fie oprita, sa ne ridicam din nou si ca
scurgerile de radiatii sa se opreasca.
Am nevoie de rugaciunile voastre.
14 martie - Raport 2

Am contactat 150 de membri ai bisericii și acestea sunt in siguranta. Aleluia! O soră mi-a spus
ca valurile s-au apropiat de ea, dar ea a putut să înoate în siguranță. Ochii mei se umplu delacrimi in timp ce eu sun membrii de la un telefon public –pe inca cincizeci sau șaizeci
trebuie să ii mai contactez.mAșa cum am sosit în Yonezawa si am cumpărat destul de puține
materiale. Am auzit alți cumpărători spunand "El este de cumpara din cauza ca e panicat", darnu am chef sa ma apar. Autobuzele ne-au dus la centrele de salvare. Unul dintre ele este destulde confortabil cu izvoare termale in apropiere și magazine.. Un alt loc nu are incalzire si are
foarte putina mancare. Pentru a ne proteja de frig, am cumpărat mai multe perechi de șosete
groase. La un magazin de telefoane mobile, am cerut un încărcător și cabluri suplimentare. Ei
ne-au spus cuvinte de încurajare si am fost impresionati Cand aud ca vin echipe de salavare
din stainatate sunt miscat pana la lacrimi. Pentru a evita aglomerarea vom pleca in doua ore,dupa miezul noptii.
16 martie - Raport 3Călătorind cu două camioane ne-am oprit la cateva magazine pe la ora 1 AM pe 15 martie șiam cumpărat tot ce a fost acolo. Am ajuns la o biserică din Aizu la ora 11 dupa 10 ore cumașina de la Chiba. Ne vom adăposti aici pentru o vreme. Aproximativ o treime din cei 60
de membri ai bisericii noastre trăiesc aproape de centrala de la Fukushima. Au trebuit să
treacă prin controale pentru radiații, așa că ne-am adunat după-amiaza pentru un timp deînchinare. Auzeam oameni plangand in hohote și mi-am dat seama ca au trecut prin greutăți.
Seara m-am dus la un bazin din apropiere ce avea apa fierbinte. Ce ușurare să ne putem
scufunda in apa după cinci zile! Oamenii sunt atât de bucurosi sa se vada unul pe altul, ceea
ce m-a condus din nou la lacrimi. Viața noastră de nomad a început. Când l-am întrebat
oamenii unde isi usuca rufele, răspunsul lor a fost că nu au fost haine pe care să spele. Tot cepoarta este tot ceea au. Acum trebuie să găsim benzină și un loc unde să stam. Șaizeci dintre
noi s-au decis să se mute la nord la Yamagata în speranța ca vor putea să rămână acolo mai
mult. Nimic nu este clar pentru noi . Vom fi în stare să ne întoarcem acasă? Dacă da, cât timp
va dura? Vom fi vreodată în stare să ne închinam în biserica noastră din nou sau va fi pur și
simplu abandonat tot orașul? Asemenea israeliților în deșert, tot ce putem face este să urmam
pe Dumnezeu ca El ne conduce cu stâlpi de foc și nori.
Îmi ridic ochii spre munţi… De unde-mi va veni ajutorul?

Ajutorul îmi vine de la Domnul, care a făcut cerurile şi pământul.
Da, El nu va îngădui să ţi se clatine piciorul; Cel ce te păzeşte nu va dormita.
Iată că nu dormitează, nici nu doarme Cel ce păzeşte pe Israel.
Domnul este Păzitorul tău, Domnul este umbra ta pe mâna ta cea dreaptă.
De aceea nu te va bate soarele ziua, nici luna noaptea.

Domnul te va păzi de orice rău, îţi va păzi sufletul.
Domnul te va păzi la plecare şi la venire, de acum şi până în veac.
Psalm 121.
18 martie - Raport 4
Mă simt susținut de rugăciunile prietenilor noștri. In timp ce ascult oamenili de aici văd că
fiecare a trecut prin foc și prin tsunami. Un membru al bisericii pentru care am fost foarte
preocupat m-a contactat ieri. El a avut un atac de cord, imediat după cutremur. Dacă el nu ar fi
avut o interventie chirurgicala de urgenta 30 minute mai târziu, el ar fi murit. Era foarte
recunoscător lui Dumnezeu ca l-a salvat.
O femeie a scăpat de moarte stând în scaunul colegei ei la locul de muncă. Mai târziu, în timp
ce conducea, drumurile au fost afectate de lichefiere. Multe masini au fost blocate pe drum.
Ea a ajuns la un centru de salvare și apoi a mers la un alt centru. Acum, ea locuiește cu rudele.
Cel mai miraculos lucru pentru mine este că niciodată nu mi se pun întrebări de genul "De ce
Dumnezeu permite acest lucru?" sau "Nu pot să cred în Dumnezeu. Nu este Dumnezeu.`` Din
cei 160 de membrii cu care am vorbit, toti spun ca"Dumnezeu este mare. Vreau sa ma incred in El si sa continui sa merg impreuna cu El.``
Raman uimit de credinta lor puternica in Dumnezeu.
Ieri, trei dintre cei care sunt cu noi s-au rugat pentru a-L primi pe Isus în inimile lor. Aleluia!

Două zile în urmă, când ne mutam de la Fukushima la Yamagata, unii au decis să rămână cu
prietenii și familia lor. Încă o dată, am fost emoționat până la lacrimi, temându-ma ca s-ar
putea să nu mai vedem. Este foarte trist să spun la revedere membrilor familiei lui Dumnezeu.
Ieri un total de 12 de masini au condus printr-un viscol la următorul locul. Intreaga bisericia
de aici din Yonezawa e acoperita cu zăpadă. În vreme ce afara era extrem de rece, membrii
bisericii ne-a primit cu Udon fierbinte. Am mâncat o portie de orez încercând să nu plâng.
"Doamne, fă inimile noastre albe ca zăpada care ne înconjoară."Vom deveni oameni din diaspora? Vom fi conduși la o viață stabilă? Ceea ce este evident estecă Dumnezeu scutura totul prin aceste evenimente extraordinare. Unii oameni Il primesc pe
Domnul Isus fără nici o intrebare. Altii se pocăiesc si spun ca credința lor în Dumnezeu panaacum a fost pasiva. Ei spun că ceea ce ne trebuie ca ființe umane este de fapt foarte puțin. Nu
avem cu adevărat nevoie de multe posesiuni materiale. Domnul ne incearca pe fiecare,lucrand adanc in sufletele noastre. Este oare o noua frontiera pe care Dumnezeu ne-o deschide
dupa exod?

19 martie - Raport 5
Ziua a 3 în Yonezawa. Sunt recunoscător pentru rugăciunile și sprijinul fraților și surorilor
noastre. Oamenii din jurul meu spun că au plecat de acasă crezând că vor fi plecati doarpentru o oră sau două. Ei literalmente nu au nimic cu ei. Frați și surori ne aduc alimente șiîmbrăcăminte din toată Japonia. Mă simt ca Ilie, susținut de Dumnezeu cu alimentetransportate de un corb. Grupul nostru de 50 de oameni este bine, datorita donatiilor. Mulți
dintre noi sunt obositi si mergem la doctor. Eu am avut febra. Ieri am avut mobilul meu înmână, dar nu mi-am putut aminti ce aveam de gând să fac. M-am simțit amorțit. M-a durut
inima. Casa mea a disparut, la fel si biserica mea. Sunt departe de orașul meu. Lucrarea mea
a dispărut. Eu nu pot vedea ce se va întâmpla în continuare. Incerc să înțeleg totul, dar e
imposibil.Biserica mea a fost plantata de un misionar american cu mult înainte ca centrala sa
fi fost construita. Fukushima Unu (parte a numelui bisericii noastre) a fost numele dat demisionarul, în conformitate cu practica bisericii sale de la domiciliu. Centrala are același
nume, dar noi am folosit prima data numele acesta. Acum două zile, un frate care lucrează lafabrica, a fost cu noi o perioada dar a fost chemat la locul de muncă. Ne-am rugat împreună
cu familia sa sa-L trimita inapoi. Alți membri ai bisericii lucrează acolo riscandu-si viața.
"Doamne, te rugăm să ii protejezi cu mâna tare." În 1 Cron. 04:10 citim: " Iaebeţ a chemat peDumnezeul lui Israel şi a zis: „Dacă mă vei binecuvânta şi-mi vei întinde hotarele, dacă mâna
Ta va fi cu mine şi dacă mă vei feri de nenorocire, aşa încât să nu fiu în suferinţă!…” ŞiDumnezeu i-a dat ce ceruse.

21 martie - Raport 6
Am avut un serviciu de închinare ieri, primul în două săptămâni. Biserica Yonezawa ne-alasat să folosim instrumentele lor muzicale și echipamentul video. Am plans, vazandu-l si pe
pastorul asistent plangand. Se pare că, dacă vrei sa plângi, ar trebui să o faci fără jenă. Plangdesi am 50 ani.Condițiile de viață impreuna cu cincizeci de oameni, gătind, mancand si
dormind impreuna cu ei sunt ieșite din comun. Dupa zece zile nici nu pot spune ce esteobișnuit și ceea ce nu este. Am încercat să accept și am mers cu multimea. Facand lucrul
acesta, am reusit sa imi incarc bateria pentru urmatoarele zile. Isaia 42: 3: "" Trestia frântă n-o
va zdrobi şi mucul care mai arde încă nu-l va stinge. ``Fie ca Marele Păstor sa îmbrățișeze
această turmă și să o poarte pe aripile Lui.

23 martie - Raport 7
Mi-am luat luni liber si m-am odihnit. În seara asta am ieșit afara in oras pentru a lua masa,
pentru prima data si probabil este ultimul timp in care suntem la centrul de salvare.
Restaurantul a dat gratis copiilor și adulților acadele, privindu-ne zâmbind. Am permis să
numim această scenă "fericire". Avem acum ceva ce eu numesc ``permis de victimei". De
exemplu, la casa de bilete de la o baie termală, dacă spun: "Acesta este un loc minunat.
Apropo, am supraviețuit cutremurului și tsunamiului``,

imi dau o reducere de 50%.

Reducerea nu ar fi valabila dacă ai pretinde ca esti un supraviețuitor. Este ceva ce doar ovictima adevarata poate sa exprime.Ieri, am lucrat la programul meu de zi cu zi. După micul
dejun și curățenie, avem închinare la 9:30. Pe langa timpul de partasie si rugăciune, există si
un curs biblic. De la 10:30 câteva exerciții și jocuri, inclusiv timp de relaxare. Mulți oameni
nu se simt bine. Trebuie sa fim puternici. Apoi, copiii studiază până după-amiaza târziu. Este
ca o mică școală în munți.

In 11 martie, ziua cutremurului și in care tsunamiul a lovit, a fost a 54 zi de nastere. Ieri am
primit un cadou de ziua mea - o pereche de papuci pe care cineva i-a cumparat pentru 200 deyeni (US 2.47 dolari). În mod normal, nu s-ar menționa prețul, dar nu acum. Ei valoareza
mult mai mult. Sunt prea buni pentru mine, așa că eu ii voi pastra in geanta mea. La serviciulde închinare de astăzi,avem ceremonia de absolvire pentru grădiniță și pentru școală

elementară a copiilor. Ar trebui sa imi șterg lacrimile și sa slujesc intr-un mod demn de un
pastor.Am primit un telefon din Coreea, spunându-mi-se: "Urmarim la Tv cu bucurie si cu
lacrimi cum oamenii din Japonia se ajuta unul pe celalalt si asteapta mancare, nu se lupta
pentru ea.`` Daca asta se intampla este pentru ca noi suntem biserica pe care Dumnezeu aplantat-o in Fukushima înainte de sosirea centralei, iar acum trecem prin aceasta incercare,incercand sa rezistam.Îmi amintesc cât de mișcat am fost când am citit "Prin valea Kwai" deErnest Gordon. Prizonierii de război au fost maltratați de către soldați japonezi la tabăra din
Thailanda în timpul Celui de-al Doilea razboi mondial. Sub presiunea extremă ei s-au
comportat îngrozitor unul față de celălalt. Cu toate acestea, odată ce au început să seîntâlnească si sa discute pe baza unei copii a Noului Testament, au început să se schimbe.
Slabii au fost încurajați. Au început sa imparta puținele alimentele pe care le aveau unul cucelălalt. Unul isi dadea viața pentru binele altuia. După război, au existat atacuri de răzbunareîmpotriva japonezilor de la alte lagăre, dar nu la asta. Datorită acestei experiențe Ernest
Gordon a devenit ministru. Am văzut ce s-a întâmplat la această tabără, arata ca o biserică
adevărată în care Hristos lucra. Dacă Dumnezeu a ales acesti prizonieri pentru scopul Său,poate ca El ne-a ales si pe noi pentru un motiv. Am primit vești bune astăzi. Editura``Cuvântul Vieții`` m-a sunat să spun că cartea mea, "Dumnezeu este la lucru în vremurile
bune, precum si vremurile grele" a fost publicata. Cine ar fi crezut că un dezastru asa de marese va întâmpla doar în momentul publicării? Se pare ca în acest caz, propria mea carte mă vaîncuraja să merg mai departe.
24 martie - Raport 8
În timpul inchinarii noastră în această dimineață, de la Matei 5, am aflat că Isus ne cheamă să
fim lumina lumii și sarea pământului. Oamenii spun că acest cutremur este începutul unei
perioade de necaz. Nu există nici o îndoială că aceasta este o perioadă de încercare. S-ar putea
fie nevoie să fie scuturati sau să treacem prin foc, astfel încât sarea isi va păstra sau isi varecupera salinitatea. Citim în Evrei 12.5, "nu-ți pierde inima când te mustră." Aș dori să luam
acest lucru ca fiind disciplinarea lui Dumnezeu, la fel cum părinții care își iubesc copiii îidisciplineaza.Ieri, in timp ce afara era zăpadă, am avut un serviciu de absolvire pentru copii
de la grădiniță și școala primară. Toată lumea avea lacrimi in ochi. Se pare că nu există nimiccare sa ne poata opri de la plâns. Am facut o fotografie de grup după ce am cantat melodia pe
care o cântăm mereu la graduare. Am scris o poezie iar al doilea vers, exprima cum mă simt
acum.
Cum zboară timpul repede, eu nu pot să cred cât de repede au trecut momentele.
Prețiosii ani au venit și au plecat prea devreme, aici cu tine.
Am învățat de la tine modul corect de a face ceea ce trebuie făcut.
Acum este momentul de a spune adio, cu o inimă veșnic recunoscătoare.

Chiar si la acest centru de salvare, noi, ca familie a lui Dumnezeu avem o zi binecuvântată.
Cât de bine este să ii vad pe cei micuti.
Fie ca Domnul nostru să vă binecuvânteze in noua etapa a călătoriei.
Sper că vom avea o absolvire si din acest dezastru, când vom auzim pe Dumnezeu spunandune "Bine ati lucrat, voi slujitori credincioși."17 martie - Raport 9
Ninge. Simt un val de putere în mine. La fel cum iarna se transfoma in primăvară, Dumnezeu
a pregătit un plan de restaurare. De cand dezastrul a lovit, supravietuim cu alimente și altebunuri care ne sunt trimise din întreaga Japonia, prin bunăvoința oamenilor. Desi nu am avut
niciodata carne, mancarea din conserve pe care am avut-o in fiecare zi a fost variata. Suntem
sanatosi și eu simt puterea Invierii în mine. Mă simt binecuvântat ca suntem susținuti de ceea
ce oamenii ne dau. Simt că Domnul a ales biserica noastră să fie în apropierea centralei; că Ela facut asta, ca eu sa trecu prin experienta cutremurului. Mâine am decis să merg la întâlniri în
Tokyo și Yokohama asa cum a fost planificat. De asemenea, am de gând să viziteze membrii
bisericii mele care sunt împrăștiati în diferite locuri. Unii au vorbit cu mine la telefon,
spunandu-mi"Mai mult decât orice altceva, eu sunt trist că am pierdut biserica." Eu amlacrimi din nou, chiar daca am decis sa nu plang.Nu voi fi învins. Nu voi renunta. Spunând
aceste lucruri pentru mine, voi lăsa arca mea, dar voi veni înapoi.Domnul meu, care nu
dormitează, nici nu doarme , binecuvinteaza această turmă

in timp ce eu sunt departe.

Imbratiseaza și ai milă de fiecare oriunde s-ar afla.
25 martie - Raport 10
Sunt recunoscător pentru rugăciunile voastre. Există avantaje pentru viața la un centru desalvare. Spuneam că voi urma o dieta, iar acum am pierdut in greutate. In glumă imi spun ca ,"Vitalitatea ta este uimitoare. Poti supraviețui oricarui dezastru ". Toată lumea râde.Unii aucâștigat mai multe posesiuni. În fiecare zi sosesc haine. Unele dintre ele sunt noi. Un magazinde haine din apropiere a spus că putem lua orice pe gratis. Alții spun că mananca mai bine
decât atunci când eau acasă. Chiar și în tristețe adâncă, avem bucurie.Mă gândesc adesea Isus,
care a cunoscut tristetea și a fost familiarizat cu durerea. El a devenit om, a intrat intr-o lumea întunericului, a împărtășit bucuria și durerea cu noi, experimentand fericirea si tristețea.
Acest drum este condus de Isus, reflectând Vestea Lui Cea Buna. "Fiecare drum duce laRoma." Isus este cu noi în această călătorie. Să mergem cu El.Pastor Sato și 50 de membrii
bisericii sale trăiesc într-un centru de evacuare în Yonezawa, aproximativ la 48 km / 30 milede biserică și de casele lor de la Fukushima. Asa cum Noe a fost condus de Dumnezeu asa se
considera si el, de aceea el a numit biserica din centrul de evacuare ,,Arca``.

29 martie - Raport 11
Acum patru zile, vineri 25 martie, impreuna cu soția mea am plecat din Arca din Yonezawa
și ne-am mutat spre sud. Pe drum, am vizitat un membru al bisericii care a fost în spital
pentru un tratament urgent. Am lasat pe unul dintre membrii bisericii sa ramana acolo iar eu
am plecat la ginerele meu. Nu a fost o coincidență faptul că am auzit despre situația acestui
membru al bisericii tocmai la timp si spitalul in care era el internat era in drumul nostru
spreYokohama. Din ziua in care dezastrul a lovit am fost foarte constient de faptul ca vietile
noastre sunt in mâna lui Dumnezeu. Nu sunt sigur dacă acest lucru se datorează faptului că
noi suntem mai sensibili la conducere Lui sau că viața noastră este atât zdruncinata ca suntem
obligați să vedem ce nu am văzut înainte. Aceasta este una dintre binecuvântările care au
venit din cauza dezastrului. Programul bisericii și al meu a fost complet distrus. Acum

Domnul ne dă orarul nostru de zi cu zi. Se pare că atunci când lucrurile pământești suntzguduit din temelii lor, Domnul ne conduce spre propriul Sau program. Acum că El ne
conduce pe mai departe, aș vrea să să mergem cu El, fără sa ne impotrivim și să ne bucuramde această lume pe care El a pregătit pentru noi.Ajungând în Yokohama am constatat că,
venind de la Arca, oamenii ne-au tratat într-un mod special. Suntem un grup de credincioși
care au fost îndepărtati de la casele lor. Ne-au cazat într-un hotel. Timp de două săptămâni am
dormit cu alții într-o sală mare și apoi am fost într-o cameră privată la ginerele meu. Acum
suntem într-o cameră de hotel. Îmi pare rău pentru cei pe care i-am lăsat în urmă, în Arca, dar
în același timp mă simt ca un rege. Condițiile de dormit s-au imbunatatit de doua și apoi detrei ori! Când vom ajunge în cer, Domnul ne va trata un milion de ori mai bine.Luni 28 ne-am
mutat la Tokyo și m-am întâlnit cu editorii mei și oamenii care sunt implicati în activitatea desalvare. Am vorbit la o întâlnire, povestind viața mea după ce dezastrul a lovit. M-am trezit
vorbind cu pasiune, cu un fel ciudat de entuziasm. Venind de la Arca în oraș este ca o altălume. Poate ca sunt incapabil emotional sa aduc aceste doua lumi impreuna.Peisajul din
Tokyo arata trist. Se pare ca totul este in lacrimi. Soția mea spune că nu se poate bucura demâncare, chiar dacă este delicioasa. Amândoi simtim ca suntem victime ale dezastrului.
Lucrurile par să fi fost date peste cap. Acest lucru va continua si in viitor.

Raportul 12Soția mea a visat același vis de peste 20 de ani.
Membrii bisericii noastre calatoresc in grup de mai multe zile, vizitând diferite locuri. Ea aavut acest vis atât de multe ori, încat in cele din urmă ea l-a scris. Eu i-am sugerat ca e posibil
să fie ceva simbolic pentru biserica noastră. Acum știu că era adevărat. Este o situație déjà vu- umblăm la fel ca în visul ei. Dumnezeu ne-a dat o imagine care a devenit familiar pentru noi,
astfel încât să nu ne fie frică sau sa fim consternati. Este la fel cum cei din biserica primară
mergeau si proclamau Evanghelia în ciuda persecuțiilor și distantelor. Ne suntem departe decasă. Ușa din față a bisericii noastre este închisa. Eu cred că Domnul a pus această imagine înmințile noastre și în inimile noastre, astfel încât sa fim familiarizati cu aceasta situatie si sa nu
fim daramati de aceste incercari.De multe ori mă gândesc la biserica primară care a trebuit să
se mute din Ierusalim, din cauza persecuției. Cum au călătorit - individual sau ca o familie?
Poate că este o binecuvântare ca mă pot pierde în poveștile din Biblie. Nu v-a ajuns nicio
ispită care să nu fi fost potrivită cu puterea omenească. Şi Dumnezeu, care este credincios,

nu va îngădui să fiţi ispitiţi peste puterile voastre, ci, împreună cu ispita, a pregătit şi mijlocul
să ieşiţi din ea, ca s-o puteţi răbda. 1 Corinteni 10-13
Si altii au mers pe drumul pe care noi mergem acum, stim ca Domnul este la conducere. Spresurprinderea noastra, El le știe pe toate. Ne simțim ca și cum suntem în centrul unui vartej deapa. Daca mergem aproape de Isus asa cum si altii au mers, posibil ca sa ne dea voie samergem si noi pe ape.Când stau în fața oglinzii, văd că am părul mai gri. Kilogramele pe carele-am pierdut nu s-au intors chiar daca am mancat corespunzator. . Din cincizeci de membri ai
bisericii, noua s-au angajat datorita recomandarilor mele.Nu am avut nici un rapord despre
numarul persoanelor disparute sau decedate din zona in care biserica noastra era.Din cauzaradiațiilor puternice, ceasul s-a oprit la 11 martie. Toată lumea este obosita fizic si emotional.
Orașele au devenit orase fantoma și auzim zvonuri despre spargeri. Am luat măsuri imediateși am închis conturile noastre bancare și poștale. De asemenea, ne-am oprit gazul, energia
electrică și linia telefonica.Doamne, a trebuit să părăsim totul și sa ne mutam. Protejeaza-ne
de cei care ar încerca să fure de la noi. Dă-ne un semn, atunci când ne putem întoarce și sa
reparam casele noastre, orașele noastre și bisericile noastre. Ajuta, protejeaza muncitorii șimembrii bisericii care încearca sa rezolve problemele de la centrala. Când această situație seva rezolva mă întreb la cât de multe biserici și persoane va trebui sa le mulțumesc. Numărul
este în creștere zi de zi. Viata mea va fi prea scurta pentru a putea să le mulțumesc tuturor
cand lucrurile vor fi restaurate.
Suferința m-a cuprins după dezastru. Dar eu sunt copleșit de harul lui Dumnezeu, caredepășește orice suferință. "Paharul meu se revarsă." Ps. 23: 6 Pastor Sato și 50 de membrii aibisericii sale trăiesc într-un centru de evacuare în Yonezawa, aproximativ la 48 km / 30mile
de biserică și de casele lor de la Fukushima. Ma face sa ma gândeasc la Noe, cum a fostcondus de Dumnezeu in potop. Asa ca el a numit biserica din centrul de evacuare "Arca".
Raportul 13 - 29 martie 23
A fost o zi lungă. În această dimineață soția mea și un membru al personalului bisericii, au
ramas la ginerele meu in Ushiku si au calatorit spre orasul Iwaki.

Acolo am avut oîntrevedere cu unii dintre membrii bisericii mele. Ei sunt o parte dintre cei care au trebuit să
stea acasă, în ciuda radiațiilor pentru că nu au putut să cumpere benzină. După întâlnirea cu
ei am inceput călătoritoria, oprindu-ne la un spital din Sukagawa și apoi la un azil de batrani
in Aizu pentru a vizita altii membri ai bisericii. Membrii bisericii mele au fost lăsați în urmăla fel ca credincioșii împrăștiați de catre biserica primară. Ma gandesc la Pavel, scriind

epistolele sale cand ii vizita pe credinciosii din diaspora. Era târziu când am ajuns Yonezawa
și Ark. La reuniunea de la Iwaki o doamnă dragă în varsta de 80 ani ne-a întampinat în fațacasei sale. Ea m-a salutat, în lacrimi și mi-a luat mâna spunând, "Pastore, ești în siguranță.
Sunt atât de fericita. ``Au trecut peste două săptămâni de la dezastru, dar si aici ceasul s-a
oprit. Mi se intampla de multe ori ca sa nu știu ce zi a săptămânii este. Din ziua in care s-aîntâmplat accidentul, nu am văzut nici televizor sau ziare. Nu mă simt în stare. Mă întreb dacăacest lucru este pentru că am trecut prin atatea situatii sau ar putea fi un semn de stres posttraumatic. Cu o zi înainte de dezastru eu si soția mea am privit ceva neobișnuit - un apus desoare în flăcări care părea ca și cum ar arde pana la dispariție. A fost atât de extraordinar căam înregistrat pe camera mea video. I-am spus soției mele că ar putea fi un semn ca va fi uncutremur, dar nu ma asteptam sa am dreptate. E oare posibil ca Domnul sa ne fi dat un semnînainte de dezastru? Dacă așa este Doamne te întreb, când vom putea să mergem acasă? Cene așteaptă în zilele următoare? Ne luptăm să aflăm cum putem vedea calea ce o avem deurmat.. Arată-ne calea asa cum i-ai aratat lui Isaia: Urechile tale vor auzi după tine glasul careva zice: ‘Iată drumul, mergeţi pe el!’ când veţi voi să vă mai abateţi la dreapta sau la stânga"Is. 30:21)Nu există nici un raport oficial al numărului de persoane care au murit sau lipsesc,
deoarece accidentele de la centrala nucleară au venit dupa ce a avut loc cutremurul șitsunamiul. Dacă aceste accidente nu s-ar fi întâmplat oamenii mei ar fi putut să se întoarcă
acasă pentru a începe sa curete molozul și sa isi reconstruiasca viata. Dar pentru noi, ceasul sa oprit la 02:46 vineri, 11 martie. Unii oameni nu isi pot reține lacrimile lor spunând că i-ar fi
putut salva pe cei de sub dărâmături sau pe cei din apă, în cazul în care accidentele nuclearenu s-arfi întâmplat. Doamne, cât timp va trebui să rămânem în această stare? Dă-nepermisiunea de a începe reconstrucția. Vreau sa fac un nou început. Dacă oamenilor li s-ar fi
permis să se întoarcă, atelierele de reparații și firmele de construcții ar avea din nou activitate.
Dar pentru ca totul e suspendat multe persoane sunt fara servici. Doamne dă-ne un semn.
Când ni-l vei da, atunci eu voi conduce turma si ii voi incuraja sa aibe speranta pentru acea zi.
Daca nu ne vei da un semn, da-ne perseverenta. Ajuta-ne sa avem rabdare si sa fim
disciplinati!"Dacă este cineva în Hristos, este o făptură nouă; cele vechi au trecut, totul s-a
facut nou! "2 Cor. 05:17
În ultima zi a călătoriei noastre aici, pe pământ ne vei lua si ne vei duce in Imparatia, lasand
totul in urma. Facem repetiții pentru acea zi? Un om drag si-a pierdut întreaga familie și seconfruntă cu singurătatea. Eu vad prin ce trece. Vrei să învățăm o lecție importantă, care este
fundamentala pentru viață?Am luat decizia de a părăsi Yonezawa poimâine și sa ne indreptam

spre Okutama. Riscul de radiații va fi mentinut pentru o vreme. Copiii au nevoie sa mearga lașcoală. Oamenii trebuie să isi găsească de lucru. Avem nevoie de un loc stabil de locuit si
pentru a avea intimitate. Suntem conștienți că în calitate de creștini suntem străini pe pământ.
Tânjim dupa un anumit nivel de normalitate, chiar dacă normalitatea va fi întotdeauna
temporara pe acest pământ. Și așa ne indreptam spre destinația următoare. Rugăciunile
voastre sunt foarte apreciate.

Raportul 14 - 31 martie
Există momente în viață când vom întâlni oameni noi și momente când trebuie să nedespărțim de cei pe care îi știm. Aceste zile, am experimentat mai mult a doua parte a acestei
afirmatii. În această dimineață am pornit spre sud, a treia oara ne mutam in incercarea de agasi un loc in care sa stam. Noaptea trecută, frații și surorile noastre de la biserică Yonezawa
au facut un fel de intalnire de bun ramas pentru noi, servind taitei. Am stat acolo doar pentrudouă săptămâni, dar bunătatea lor a făcut să ne simțim ca și cum ne-ar fi salvat viețile. A fost
foarte greu sa ne luam la revedere. Nu am avut nimic ce sa le dam, doar cateva ciocolate pe
care le-am legat si am facut coliere, alaturi de felicitari de multumire. Am cântat un cântec la
final si ne-am strans mana altuia. Multi au plans si au lacrimat, ceea ce m-a facut sa fiu
rusinat de lacrimile mele. În această etapă a calatoriei noastre in care trecem de la un centru
de salvare la altul sunt mai multe și mai multe persoane care ne ajută. Nu știu cum să lemulțumesc.Lăsând in urma zăpadă din Yonezawa, ne indreptam spre Kanto, în căutarea unanumit nivel de normalitate. O viață de anomalii are limitele sale. Familiile au nevoie depropriul lor spațiu. Oamenii au nevoie de intimitate. Ni se rupe inima să ne mutam mai
departe de Fukushima, dar este momentul pentru o decizie. Doamne, protejează pe cei slabi și
persoanele în vârstă în timpul acestui lung drum.Programul meu din luna aprilie a fost sters
și Dumnezeu scrie planurile Sale în jurnalul meu. Nu m-am așteptat niciodata să ma mut laTokyo. În inima mea vreau să merg acasă, in orașul meu și in biserica mea. Sperând ca
aceasta oprire va fi ultima înainte de a reveni acasă, ne indreptam spre sud.Vă mulțumesc,frați și surori din Yonezawa . Mulțumesc celor care ne-au adus diverse bunuri, precum și
pentru cei care ne aduc benzina si materiale din Niigata. Vă mulțumesc pentru purtarea
voastra de grija, pentru rugaciunile voastre si celor care ne-au sprijinit de la distanță. Va
rugam sa ne iertati că doar primim și că suntem în imposibilitatea de a va inapoia bunătatea.

Raportul 15 - 01 aprilie
Apreciez rugăciunile voastre fierbinți. Ieri dupa-amiaza tarziu, am ajuns la centrul de la
Okutama. Am lasat in urma zăpadă de la Yonezawa la 10am. Am stat acolo timp de 15 zile
si avem multe amintiri. In noul loc avem afara ciresi infloriti. Vom fi aici pentru o vreme.
Ne-am stabilit fiecare în propriile noastre camere și aici există școli, spitale, și oficiile poștale
in apropiere. Mulți oameni au venit sa ne vada in timp ce ne pregateam sa plecam din
Yonezawa. Am avut de incarcat produsele de supraviețuire, cum ar fi fidea de orez, conserveși taitei. In timp ce indesam inca o cutie in masina care deja era plina, am murmurat, "Cândam devenit asa lacomi? ". Mă întreb dacă frații și surorile noastre din Yonezawa au rămas cu
o impresie proasta despre noi. Am început să ne facem griji pe drum că am putea avea un
accident, deoarece am fost atât de supraîncărcati sau dacă oamenii din mass-media vor veni și
vor raporta că am fost lacomi.

Am devenit experti de la atatea mutari si

impachetari...Reporterii ar putea spune că dezastrul a creat oameni miraculosi. Am râs la asta.
Toată lumea se roagă și tânjește în inima lor că aceasta sa fie ultima noastră mutare. Noiîncercăm să ne imbunatatim situația. Nu sunt sigur dacă să râd sau să plâng. Acesta seîntâmplă atât de mult timp. Aș vrea să se termine, dar nu tine de noi. Așa că trebuie sa
continui si sa conduc cu anxietate si cu asteptari.Oriunde mă duc mereu spun "mulțumesc".
La ora mesei ma gandesc la cei care au trimis ingredientele și cei care au pregătit masa. Lemulțumesc celor care au trimis hainele pe care le purtam cat si pentru toate produsele pe carele folosim și mulțumesc Domnului ca i-a indemnat daruiasca. In timp ce am fost salvați de lao astfel de perioadă dificilă și am primit atât de mult, trebuie sa ne schimbam. Doamne, fa sa
avem inimi recunoscătoare pentru tot restul vieții noastre și nu doar în timpul acestei
perioade.Am scris înainte ca vreau sa tin o dieta. Nu pot spune sigur, dar simt că am mancat
prea mult în aceste zile, ca am incercat să mănânc tot ceea ce era pus în fața mea. Nu sunt atâtde sigur dacă să ma bucur sau nu, dar iau in greutate. Sunt recunoscător pentru purtarea degrija a lui Dumnezeu fata de noi.Este cald aici, în Okutama. Magnolia și prunii sunt în floare.
Cei care se simteau rau și sunt în vârstă se simt mai bine. Sunt ușurat că suntem aici.
Dumnezeu ne oferă siguranță. Aleluia.Am nevoie să ma uit în sus la Marele Păstor in timp ce
copiii merg la școală, oamenii cauta de lucru, iar bolnavii sunt ingrijiti. Am nevoie de multă
înțelepciune și putere pentru aceasta vreme. Ne-am lăsat casele noastre fara sa luam nimic. Să
nu uităm cât de bun a fost Domnul cu noi, ne poata pe aripile Lui, ne protejeaza si ne creste.
Vreau să mearg cu El, închinându-ma Lui până în ziua in care călătoria va ajunge la capăt.

Aceasta este a patra etapă nostru, începând cu centrul de salvare în care era frig și am avut
foarte puțina intimitate. La Okutama unde este liniște și cald ne revenind la normal.
Apreciem rugăciunile tale ....

Raportul 16 - 08 aprilie

In această săptămână viata se întoarce la normalitate. La 7am copiii au micul dejun si
apoi merg la scoala cu alti copii din zona. Ei au avut emotii în prima zi. I-am urmărit și le-amfacut fotografii. A fost bine mai târziu sa ii auzim spunand "eu sunt acasă." Acest lucru m-a
miscat, ma face sa ma simt ca si cum dezastrul nu s-a întâmplat. Ei sunt atât de fericiti in
timp ce isi cara ghiozdanele de școală pe care oamenii din această zonă le-au daruit. Asta
aduce zambete pe fetele noastre. Au fost 70 ori 80 de persoane la primul serviciu de închinarede duminică 03 aprilie. Membrii bisericii mele care au locuit in adaposturi in zona Tokyo au
venit la serviciul divin cu membrii familiilor lor. Asta m-a facut sa realizez cat de puternica
este biserica. Ne-am pierdut cladirea bisericii noastre și toate documentele noastre,înregistrările și programele. Membrii sunt împrăștiati. Dar totuși biserica a supraviețuit. Chiar
și atunci când suntem împinsi și împrăștiati, biserica nu moare niciodată. Sa fiu sincer, atunci
când accidentul s-a întâmplat la centrala nucleară după cutremur și tsunami, m-am gândit ca
lucrarea noastra de misiune a ajuns la capăt. Orașele au fost contaminate cu radiații și toată
lumea a dispărut. Așa că am crezut că biserica noastră a fost distrusa într-un mod pe carenimeni nu si l-ar fi putut imagina, chiar daca avea 70 ani de existenta. A trebuit să imi
infrânez toate emotiile si sa accept realitatea. I-am ajutat unii din biserica mea sa isi găseasca
de lucru, le-am cerut pastorilor din alte biserici să aibă grijă de cei care s-au hotarat să rămână
departe de oamenii pe care ii cunosteau si și am lasat membrii personalului din biserica sa
aibe grija de celelalte biserici. Părea că lucrarea bisericii mele era pe sfarsite. Cu toate acestea
lucrurile s-au dezvoltat într-un mod pe care nu mi l-as

fi putut imagina și biserica asupraviețuit.Știu din Noul Testament că biserica timpurie a crescut prin persecuție și dispersie.
Cine ar fi crezut că, în ziua de azi in Japonia, credincioșiilor de rând din Tohoku li s-ar luat
viata si ar fi imprastiati? Dar chiar și în această situație, au reușit să se reconecteze cu ceilalti
si sa fie parte din trupul lui Hristos. Poate fi o exagerare, dar o biserică mai mare care trecedincolo de granitele nationale si confesionale a apărut pentru a ne sprijini. Mă întreb al cui
scenariu este.În noaptea de duminică, soția mea și eu am vorbit cu unul de altul cu privire lalegăturile strânse pe care le avem. Am fost cu siguranță în centrul unei biserici vii. Dar acumștim că există o lume pe care nu am văzut-o înainte. Acesta este un alt tezaur pe caredezastrul l-a adus. Domnul întăreşte paşii omului când Îi place calea lui;dacă se întâmplă să cadă, nu este doborât de tot, căci Domnul îl apucă de mână.
"Psalmul 37:. 23-24

Am avut o ceremonie de absolvire la Yonezawa intr-o zi cu zăpadă. În această săptămână amavut o ceremonia, dar nu am avut haine pompoase. Personalul de la centru a primit cateva
haine de la unii oameni si eu si soția mea am putut sa le imbracam. Aceasta va fi una dintrepoveștile pe care le vom spune în viitor, cândvom privi înapoi la timpul petrecut inOkutama.Există unele probleme serioase. Am organizat o întâlnire pentru cei care sunt încăutarea de muncă și zece oameni au venit. Adolescentii care au început liceul sau care s-au
pregatit pentru examenele de admitere la universitate trebuie să ia decizii. Ei se întreabă dacăsă se mute la o școală ce este departe de Okutama sau dacă să faca un curs de învățare ladistanță. Dezastrul a rupt mai multe legaturi. Sper ca inimile noastre sa nu fie rupte. Am artrebui să ii servesc pe acești oameni asa cum ar fi demn de un pastor. Rugați-vă pentru noi.
P.S. M-am dus la Kyoto în această săptămână pentru nunta unui membru al bisericii. Ea aterminat Colegiul Biblic și s-a căsătorit cu un pastor. Ea a spus "Când mă gândesc la dezastru
simt că ar trebui să port o rochie de doliu în loc de rochie de mireasa." Inima mea a fostzguduita. Ea a privit cu groază de la fereastră cum valurile au spulberat toate barierele pe carele-au intalnit.
Raportul 17 - 14 aprilie
M-am întors de la Osaka ieri. Am privit un cireș în plină floare, printr-o fereastră plina detristețe. Peisajul pare trist. Ceva din mine s-a schimbat din ziua in care dezastrul a lovit. Ieri
am primit vești triste. Un membru al bisericii, cu care am pierdut contactul s-a dovedit a fi
mort, a fost lovit de tsunami în timp ce conducea în apropiere de plajă. Personalul bisericii aplecat pentru a avea un serviciu de comemorare pentru el mâine. Totul pare pentru mine, caeste in doliu. Săptămâna Patimilor se apropie și acest lucru face ca lucrurile sa para si mai
triste. Petru a scris credincioșilor care au mers în subteran din cauza persecuției. Această
comunitate trebuie să fi avut si oameni bolnavi sau care au murit și au trebuit să fie îngropati.
In timp ce erau risipiti unii au fost bolnavi sau răniți.Alții au murit sau au fost îngropati în
timpul calatoriei. Cei care au fost pe Arca lui Noe au petrecut mai mult de o lună împreună.
Imi imaginez experientele pe care le-au avut in timp ce ingrijeau animalele. În viața noastră,ca persoane evacuate ne-am creat o rutina zilnica ca aceea de a ne trezi si a manca. Dar inadâncul sufletului, toți suntem răniți. Lucrurile mici pot provoca altercatii. Ai putea numi o"normalizare a anormalului" și acest lucru s-ar putea sa fie bine, pentru ca si altii au trecut pe
aici cum ar fi credinciosii din biserica primara sau cei din pustie. Epafrodit a fost trimis decătre Biserica din Filipi pentru a-l vizita pe Pavel în închisoare, dar s-a îmbolnăvit in Roma șia fost îngrijit de Pavel. Mergem pe un drum care altii au umblat înaintea noastră. Primiicreștini au călătorit mult , vizitand oameni ce erau imprastiati și cunoscand noi teritorii.
Echipa care a fost trimisa la Fukushima pentru înmormântare va rămâne acolo timp de trei
zile, deoarece crematoriul este ocupat. Ei spun că vizitează membrii bisericii, au întâlniri, șisunt apreciati. Se pare că greutățile fac legăturile noastre mai puternice.
"Ca apa proaspătă pentru un om obosit, este o veste bună de la o țară îndepărtată." Proverbe
25:25
Duminica viitoare, la serviciul nostru de închinare, vom avea o comemorare pentru o sorădragă. Vom avea de asemenea, un botez. I-am sugerat duminica următoare (de Paști), darpersoana a dorit să fie botezat în Duminica Floriilor. Noi nu vom face ceea ce facem de obicei,
dar vom avea un altar funerar acasă pentru sora noastră dragă. Pentru botez vom folosi baia
mare de la centru și ne vom aminti cum Isus stătea în râul Iordan.Revenind la Osaka simt ca
aceasta este Arca noastră. Deși suntem în Tokyo, simtim cum Dumnezeu ne înconjoară cu
vindecarea Sa. În fiecare zi suntem copleșit cu blândețea Tatălui nostru Ceresc și găsim
bucurie în mijlocul tristeții.În serviciul de botez din Duminica Floriilor trebuie sa ne aducem
aminte de speranța pe care Dumnezeu ne-a dat-o prin suferintele lui Isus. Abia asteptam săsărbătorim Paștele. Suntem slabi, dar încă puternici. Nu avem nimic, dar totuși toate ne suntdate.
AleluiaRaportul 18 - 17 aprilieSăptămâna trecută ambulanța a fost chemată la locul nostru aproape în fiecare zi
pentru a lua pe unii dintre membrii bisericii noastre la spital, iar unii au trebuit să fie internati.
Se pare că oboseala este cauza. Deși fiecare dintre noi avem propriile noastre camere, încătrăim ca o comunitate și nu este ca si cum ai locui in casa ta. Avem vizitatori și timpul trece
foarte repede. Primim informații despre Fukushima, dar suntem ocupati doar cu ceea ce esteîn fața noastră.În această dimineață, un cuplu de tineri s-a mutat la un apartament nou după ce
au gasit de lucru în a aceasta zona. În această săptămână un alt cuplu va pleca. Ei se muta in
noi locuri pentru a pune capat vietii traite impreuna cu noi in biserica. Ne vor lipsi, dar deasemenea vrem sa celebram noul lor inceput.. În același timp, cu noi s-au mutat două cupluriși o persoană singura săptămâna trecută. In această săptămână ne așteptăm încă două cupluri
să ni se alăture. La fel cum o inima care bate, acest grup continua sa se miste prin luptele si
durerile lui.La serviciul de astăzi, ne-am amintit de o soră care a fost luata de tsunami și amers să fie cu Domnul. Am avut de asemenea, un botez. În predica mea am cantat imnul "E olumină pe Cruce", care a fost compusă în timpul Marelui cutremur din Tokyo la 01
septembrie 1923. Misionarul JV Martin a scris ca el a privit supraviețuitorii care se adunau la
Meiji Gakuin.
Uite! Popoarele care trăiesc în țări îndepărtate și peste măriNeschimbatul Domn care aduce alinare, Crucea lui este puternic stralucitoareaduce confort pentru tine, El aduce alinare pentru mine
Stând pe pamantul care se leagănă, dar crucea inca straluceste
Apa este imensa, focuri ard. Moartea întinde mâna și așteaptă .
Neschimbat Domnul .... (Ca versetul 1)Dacă te uiți în sus, nu iti va fi frică. Nu există nici o durere și păcatul dispare.
Neschimbat Domnul ...
El a privit cum întunericul a căzut. Plase de țânțari și lumânări au fost distribuite și candlumanarile au fost aprinse flăcările mici si pâlpâitoare păreau ca formeaza o forma de cruce,strapungand întunericul nopții și disperarea oamenilor. Focul a distrus orașul, ca urmare a
cutremurului. Mulți oameni a sărit în râuri și iazuri să scape, dar au muri acolo. Vremea era
calda la 1 septembrie. La fel cum Martin a vazut crucea lui Isus dupa raboiul din Tokio, la fel
vedem si noi crucea formata din flacarile lumanarilor.În timpul Săptămânii Patimilor am
meditat la crucea lui Isus așa cum a făcut Martin, care a gasit speranta si confort in crucea
luminata ce a fost ridicata in amintirea victimelor marelui cutremur din Tokyo. O sora ne-apovestit ca se simtea singura in timp ce era la centru si s-a rugat ca Dumnezeu sa o ajute sa
treaca peste aceasta stare. O prietena de la altă biserică, care a citit despre noi pe site-ul
bisericii noastre, a venit să o viziteze pentru ca Duhul lui Dumnezeu a indemnat-o sa vina invizita. Altă soră a întâlnit creștini la spitalul unde soțul ei este pacient. Un pastor pe care l-aîntâlnit pentru prima dată, s-a rugat pentru ea în camera de spital. Este ca și cum Dumnezeu
ne înconjoară cu bunătatea Lui. Unii dintre noi simtim ca suntem stransi legati, ca niște oiîntr-un tarc, altii se simt singuri. Dar totuși, crucea lui Isus ne lumineaza calatoria, chiar daca
suntem departe de casele noastre. Sunt acestea lucrurile câștigate prin pierderea celorlalte?
Prin pierderea multor lucruri, Il cautam mai mult pe Isus si suntem mai constienti de legaturile
dintre membrii bisericii noastre..Am cântat un alt imn, in timp ce ne aminteam de sora a cărei
viață a fost luată de tsunami la vârsta de 50 ani. Este numarul 687 în cartea de imnuri Seika.
(Cele 4 versete din cartea de imnuri japoneze echivaleaza cu cele 5 versetele engleză de maijos )Să ne adunăm la râu
unde picioarele de înger luminos au călcat,
marea de cristal pentru totdeaunacare curge pe scaunul de domnie al lui Dumnezeu?
Da, ne vom aduna la râu,

Frumos, frumos râu
Adunati cu sfinții la râul care curge
Din scaunul de domnie al lui Dumnezeu.

Pe marginea râului,spălat de pulberi de argint,

Vom vorbi și ne vom închina mereu,
In fericita zi de aur.

Da, ne vom aduna ...

Vom ajunge la râul strălucitor
Vom da jos orice greutate;
Prin har sufletele noastre vor fi eliberate
și vom avea roba si coroană.
Da, ne vom aduna ...

La zâmbetul din râu

Oglinda feței Mântuitorului,Sfinții, pe care moartea nu-i va ajunge,
Vor inalta cântecele pentru harul mântuitor.

Da, ne vom aduna ...

Curând vom ajunge la râul de argint,
curând pelerinajul nostru va înceta;Curând inimile noastre fericite vor vibra
Pe melodia de pace.

Da, ne vom aduna ...

Aceasta este o scenă din imaginea Împărăției Cerurilor în Apocalipsa 22 unde râul decristal curge din tronul lui Dumnezeu. Pe fiecare parte a râului pomul vieții are roade
abundente. "Și frunzele pomului sunt pentru vindecarea neamurilor" (v. 2). Asta îmi amintește
de capitolul anterior în care se spune: "El va șterge orice lacrimă din ochii lor. Nu va mai fi
nici tânguire, nici țipăt, nici durere, pentru ca lucrurile dintâi au trecut "(Apoc 21,4) M-am
gândit la sora draga ce a fost ridicată de catre râu la viata in rai. Cata frica trebuie să ii fi fostcand tsunamiul a lovit-o. Ea si-a iubit familia, a muncit din greu la slujba ei, a slujit cu
credincioșie la biserică și s-a rugat cu lacrimi în ochi. Cred că a fost ridicata la cer, nu doarlovita de tsunami. Deci, haideți să cântam laudele noastre, savurând fiecare cuvânt.

Raportul 19 - 26 aprilie
Este cu siguranță adevărat că dorinta mea de a fi fericit a scăzut. Când eram în sala mare am
fost recunoscător doar pentru ca aveam o saltea jos pe care sa ma intind, avand in spatele meu
pe altcineva care dormea lângă mine și am fost mișcat când am primit mancare de la conserva
sau mancare calda. Sunt recunoscător, pur și simplu pentru ca sunt în viață. Am condus înmod frecvent pe Ruta 6, pe lângă plaja din Fukushima și pe un alt drum care duce laaeroportul Sendai. Aș fi putut conduce pe acest drum pe 11 martie. Aș fi putut ramane singur
in aeroportul Sendai. Dar am fost ținut în siguranță și în viață.Săptămâna trecută, impreuna
cu soția mea am vizitat membrii bisericii ce erau împrăștiati în diferite locuri și am avut
întâlniri cu ei. Într-o casă, ne-am așezat pe podea cu picioarele în kotatsu (o masă joasă, cu ounitate de căldură dedesubt, acoperit cu o plapuma)si ne-am uitat la TV. Am avut micul
dejun și am citit ziarul. Au trecut șase săptămâni de când nu m-am mai relaxat așa, facandlucruri obișnuite . Cât de bune au fost supa miso si ceaiul! Fiind departe de grupul nostru înTokyo, ne-am bucurat de aceste clipe de fericire.Am fost capabili să mergem în zona interzisa,
pentru prima dată de la dezastrul pentru

a vizita biserica și de a lua niște documente

importante. Eram agitati, îmbrăcati complet de sus pana jos într-un echipament de protectie
sufocant, alb. Ciresul era în plină floare, mai frumos ca niciodata. Un câine era pe mijlocul
drumului, nedorind sa se dea din drum. Vacile nu erau deranjate de prezenta noastra.Un
membru al bisericii noastre, care lucreaza la centrala nucleară a spus că a văzut o dată 18 vaci
ce erau in gradina bisericii noastre. Mă întreb dacă proprietarul lor, care sta alături le-a lasat
libere sa pasca pentru ca sa supravietuiasca pe cont propriu. Niciodata nu mi-am putu imagina
acest lucru, dar e posibil ca vacile sa fie utile pentru a proteja cladirea bisericii noastre. Vacile
mancau iarba ca și cum nimic nu s-ar fi întâmplat, uneori uitandu-se la noi ca și cum ne-ar
spune: "Bine ati venit acasă."Ciresul a inflorit indiferent dacă oamenii au fost sau nu acolo,poate fiind chiar e bucuros ca e liniste, nimeni nu e prin preajma si nu sunt petrecerizgomotoase. Și animalele par să se bucure de libertatea lor, fără a avea oameni și mașini înapropiere. Un gând ciudat mi-a trecut prin minte. Oameniilor le pare rau pentru ciresul inflorit,
deoarece nu e nimeni sa il admire. Ciresul este indiferent la prezenta oamenilor. Din cauzaarogantei lor, Dumnezeu i-a dus departe. Imi imaginez acest lucru sau este o viziune? Este oreapariție a Turnului Babel sau a Sodomei și Gomorei? Mai degrabă aș lua ca fiind începutul
unei lumi care are nevoie să fie salvata de Isus Mântuitorul nostru.

Apoi, o Odraslă va ieşi din tulpina lui Isai şi un Vlăstar va da din rădăcinile lui.
Duhul Domnului Se va odihni peste El, duh de înţelepciune şi de pricepere, duh de sfat şi detărie, duh de cunoştinţă şi de frică de Domnul.

Plăcerea Lui va fi frica de Domnul; nu va judeca după înfăţişare, nici nu va hotărî după cele
auzite,ci va judeca pe cei săraci cu dreptate şi va hotărî cu nepărtinire asupra nenorociţilor ţării; valovi pământul cu toiagul cuvântului Lui şi cu suflarea buzelor Lui va omorî pe cel rău.
Neprihănirea va fi brâul coapselor Sale şi credincioşia, brâul mijlocului Său.
Atunci, lupul va locui împreună cu mielul şi pardosul se va culca împreună cu iedul; viţelul,
puiul de leu şi vitele îngrăşate vor fi împreună şi le va mâna un copilaş; vaca şi ursoaica vorpaşte la un loc şi puii lor se vor culca împreună. Leul va mânca paie ca boul,pruncul de ţâţă se va juca la gura bortei năpârcii şi copilul înţărcat va băga mâna în vizuina
basilicului.
Nu se va face niciun rău şi nicio pagubă pe tot muntele Meu cel sfânt, căci pământul va fi
plin de cunoştinţa Domnului, ca fundul mării de apele care-l acopăr.
(Isaia 11:1-9)
Domnul Isus a venit pe pământ ca un descendent al lui David din "trunchiul lui Isai" și ni se
spune că intr-o o zi El va judeca lumea și va domni ca Regele tuturor oamenilor. Apoi vaapărea o lume nouă. Mielul va trăi cu lupul, fără a fi atacat sau rănit. Leopardul va trăi înpace cu capra. Vițelul și leul vor fi împreună, pastorite de un copil. Nimeni niciodata nu avăzut sau auzit de un lucru ca acesta. Leul devine vegetarian. Vaca și ursul mănâncă iarbă
împreună. Copilul se va juca la vizuina cobrei, iar copilul va pune mâna în cuibul viperei. O
vedere de necrezut.Acest lucru va fi, deoarece va veni o lume în care " nu va exista rau sau
distugere pe muntele cel sfant, pentru ca pamantul va fi plin de cunoștința Domnului așa cum
apele acoperă marea". Mi-ar plăcea să văd această realitate. A devenit prea încrezător omul șia trecut dincolo de granițele permise?Lumea pe care noi, oamenii am construit-o singuri, afost distrusa ca un castel de nisip. Plantele și animalele, precum și oamenii, vom trăi in pace
unul alaturi de altul. Mi-am imaginat că acest lucru ar putea fi începutul unei lumi noi.
Gandurile acestea mi-au fost induse de echipamentul de protectie.Pe lângă poveștile celor 18
vaci care pazesc biserica mea și de câinele care nu s-a dat drumul mașinii, am auzit o poveste
despre o pisica. Cineva a deschis ușa casei, ingrijorandu-se de pisica ei. Pisica arata sănătoasa
pentru ca s-a hrănit cu mancarea pe care a găsit-o în frigider și astfel a trait. O altă persoană afost preocupata de faptul că câinele ar fi murit de foame, pentru ca a fost lasat in cotet avando zgarda. El a fost găsit în casa unui vecin - a supraviețuit cu mancarea pe care a găsit-o acolo.
Am auzit povesti despre cei care încă stau în zonă. Unii dintre ei nu se tem de radiații.Au pus
hainele la uscat, ingrijesc pamantul si seamana semințe. Încurajat de oameni ca aceastia, deciresul inflorit și de vacile în orașul nostru natal, vom supravietui cu curaj si vom fi flexibili
ca o salcie. Mai presus de toate este Domnul.
Domnul întăreşte paşii omului când Îi place calea lui;dacă se întâmplă să cadă, nu este doborât de tot, căci Domnul îl apucă de mână.
Psalm 37:23, 24
Doamne, modeleaza-ne și curățește-ne, conform voii Tale. Ajuta-ne să devenim oamenii
care pot spune sincer ca nimic nu contează dacă Te avem.
Apreciem rugăciunile și sprijinul dumneavoastră.

Raportul 20 - 30 aprilieÎn această săptămână unul dintre frații bisericii noastre a mers să fie cu Domnul. Azi afost piveghi in Fukushima, maine va fi incinerarea și vom avea un timp de comemorare latimpul de inchinare din duminica urmatoare. Luni va avea loc o înmormântare în Fukushima.
E prea mult pentru a avea două înmormântări într-o lună și este trist că o rugăciune a unuimembru al bisericii care isi doreste sa ajunga acasa cu Domnul nu a primit inca raspuns.Noi
nu putem ajuta la serviciile de înmormântări și de comemorare atât in Fukushima și in Tokyo.
Pastorul nostru asistent și un alt membru al personalului au plecat de ieri. Eu voi mergesăptămâna viitoare. Cineva trebuie să rămână aici, în Tokyo cu biserica. Noi nu avem costumeadecvate dar vom merge în haine casual. Este greu sa conducem înmormântarea acestui frate,
imediat dupa cea a fost cea a surorii noastre care avea 50 de ani. Aș vrea să putem merge toțiacasă și să ne închinam Domnului împreună. Este foarte trist ca trebuie sa ne despartim demembrii familiei din aceasta biserică, in timpul acestei calatorii.

Acest frate a fost diagnosticat cu cancer la varsta de 30 si a avut stomacul eliminat. A murit
la 54 ani, a trecut prin aceasta incercare și a fost spitalizat de mai multe ori. A fost o bucurie
pentru el să se închine lui Dumnezeu. El a făcut traduceri simultane a predicii și toată lumea arecunoscut că aceasta a fost darul lui de la Domnul. Trebuie să se fi simțit singur în spital, in
timp ce familia sa a trebuit să părăsească zona după dezastru. Spitalul nu a mai avut
medicamente si suplimente din cauza radiatiilor ce au avut loc. Îmi imaginez că era nervos. Lam vizitat, dar nu atat de des cat ne-am fi dorit, din cauza distanței dintre Tokyo și Fukushima.
Ultima dată când l-am vazut, mi-a strans mana puternic, nevrand sa imi dea drumul. Deci
lupta sa împotriva bolii a ajuns la capăt. Eu cred că Domnul l-a văzut ca fiind potrivit să-l ia
la El acasă de Paști. El a avut un tub în gât, totusi a putut scrie, "Învierea. Am o misiune. "Moise a trăit timp de 120 de ani. El a văzut Țara Promisă de pe Muntele Nebo dar a murit fărăa intra ea. Presupun că i-a parut rău că nu a putut face acest lucru, dar a fost planul lui
Dumnezeu pentru el. A murit, dandu-i ștafeta lui Iosua. Viețile noastre sunt în mâna lui
Dumnezeu. Fiecare viața este o călătorie. Tot ce putem face este să urmam traseul pe care
Domnul l-a stabilit pentru noi. În final, noi trebuie să predam stafeta și sa fim înălțati la cer.
În această săptămână întreaga lume va sărbători Paștele.Fie ca înmormântare și celelalteservicii să fie pline de speranța învierii și demne de fratele nostru drag, chiar și în mijlocul
acestei vieți de evacuati și chiar si în hainele noastre casual.Doamne, te rog să ne conduci.

Raportul 21 - 05 mai (Ziua Copilului)Sunt în drum spre Okinawa pentru o întâlnire in care trebuie sa dau un raport cu privire laviața mea, ca evacuat. Cu ouă zile în urmă un alt membru al bisericii mele a mers să fie cu
Domnul. Trebuie să fi fost foarte greu pentru acest domn în vârstă pentru ca el a trebuit să fie
evacuat în ciuda faptului că era bolnav și avea cateva oase rupte. Nu mi-am imaginat că va
trebui să imi iau ramas bun de la 3 membrii ai bisericii în două luni. Sunt conștient de faptul
că Dumnezeu are planurile Sale, care sunt mai mari decât gândurile noastre. Mulți s-au adunatla înmormântarea fratelui nostru în această săptămână. Șaizeci membrii bisericii au venit dela diferite centre de salvare pentru priveghi si pentru înmormântare. Simt cum moartea
fratelui nostru drag a reunit pe cei care au fost împrăștiati timp de o luna jumatate. Acest
frate și familia sa au vrut ca Evanghelia să fie proclamată la înmormântarea lui studenților dela clasa de engleză și părinții lor, colegilor săi de muncă, precum și familiei sale largite.
Înmormântare a fost ca o întâlnire de evanghelizare, au participat mai multe persoane alecaror inimi au fost zguduite de dezastru." Și prin credință Abel încă vorbește, chiar dacă estemort" Evrei11: 4
La fel este si cu credința acestui frate care desi nu mai traieste, prin viata sa cat si prin viata
surorii noastre care a luat botezul, credinta ne vorbeste. Fratele nostru drag spus oamenilor
despre Mântuitorul nostru Isus prin viața lui și a arătat oamenilor speranța cerului. Lunatrecută, împreună cu două înmormântări, am avut două servicii de botez. În această lună șasepersoane vor mai fi botezate. Serviciul de botez a surorii noastre de luna trecută a fost inițial
planificat pentru 13 martie, imediat după dezastru. In timp ce locuitorii au fost evacuati, m-a
sunat și a întrebat dacă botezul ei va mai avea loc. In acest caz, pastorul nostru asistent ar
trebuit să-l realizeze. Altcineva a spus că ea a vrut să fie botezat într-un râu în apropierea
centrului de salvare. I-am cerut pastorului asistent sa faca acest lucru, deoarece apa râului
este prea rece pentru mine. Am zâmbit in timp ce m-am gândit acest lucru. În mijlocul
greutăți și inimii indurerate, lucrurile mici care aduc distracție și bucurie se multiplica.
Trebuie sa caut cu disperare astfel de lucruri. Suntem o biserică baptistă, așa ca efectuam
botezuri prin imersie.A trebuit sa gasim o solutie pentru ca folosim cada de baie care estemica, de la centrul de salvare. Am repetat, întrebându-ne dacă să o lasam să cadă inapoi sauînainte. Unor oameni nu le place apa, dar ei ii place! Intr-o zi am lăsat-o să cadă în față și amașteptat ca ea să ridice capul. A durat mai mult decât mă așteptam și m-am gandit ca ea se
bucura de moment, încercând să recupereze timpul pierdut. A fost prea mult timp, așa că am
ridicat-o. Nu am mai avut un botez ca acestaînainte. Dezastrul ne conduce spre noi

experiente.
Scriu aceste lucruri in timp ce sunt in avion spre Okinawa. În timp ce merg pe tarmul mării laaeroportul Haneda, un gând venit la mine - dacă un cutremur s-ar întâmplat acum și apoi untsunami, aș muri. Este bine să fii botezat acum, decat sa nu fii. În acest moment de dezastru si
radiatii, se vede cum Dumnezeu ne conduce în mod clar, iar candidații la botez decid sărăspundă la chemarea lui Dumnezeu, să fie botezati si nu mai amâna momentul. Pentru aceia
dintre noi care au avut parte de mai multe inmormantari, aceste nașteri spirituale aduc multă
bucurie. În cele din urmă, unele lucruri banale conteaza. Am găsit mai multe carduri de clientîn poșetă. Regret ca nu le-am folosit pentru a aduna puncte sau pentru a obține premii, atunci
când am avut ocazia. Acest lucru mi-a amintit de alte lucruri regretabile. Am avut ceva delucru făcut în casa mea. Cazanul a fost înlocuit chiar înainte de dezastru și am cumpărat unnou ecran de televizor cu plasmă. Am început să cred că nu a fost bine ca le-am cumparat,dar m-am oprit la acest punct, deoarece magazinele care au dat acele carduri de client nu mai
sunt acolo. Soția lui Lot s-a transformat într-un stâlp de sare, atunci când s-a întors să vadă ce
ea a lăsat în urmă. Aceasta este o lecție pentru mine. Mă duc să văd frați și surori în Okinawa,
care s-au rugat pentru noi și ne-au sprijinit de la inceput. Vreau să le spun cuvinte demulțumire din partea bisericii mele. Va rog, iartati-ma ca sunt în imposibilitatea de a ajunge
la toți cei care m-au sprijinit. Sunt recunoscător pentru toate rugăciunile și sprijinul vostru.

Raportul 22 - 11 maiSunt recunoscător că mulți au participat la întâlnirea de la Okinawa, precum si la cea din
Tokyo. Am fost intervievat de un ziar de sport ieri. De la dezastrul nu am avut acces la deștirile de la TV sau la ziare, dar sunt conștient că știrile despre centrala sunt tot timpul pe
primul loc. Nu sunt sigur dacă din cauza dezastrului sau din cauza situației unice in care estebiserica, dar mulți oameni arată un interes fata de noi și umblă alături de noi, lucru pentru caresunt recunoscător. Am învățat un cuvânt nou care exprimă diferența uriașă dintre două grupuri
de persoane. Dupa cutremurul Kobe unii au capatat puterea si s-au mutat toata energia spre
redresare și reconstrucție. Cu toate acestea au existat alții care au devenit din ce in ce mai
deprimati și diferența dintre aceste două grupuri a devenit mai largă măsură ce trecea timpul.
Se pare că aparținem grupului din urmă. Nu putem incepe sa curatam molozul sau sa neorganizaram casele noastre. Nimeni nu știe cât timp va fi așa. Uneori simtim noi suntem
singurii care au rămas în aceeași situație in care am fost în 11 martie. Suntem tristi și
deprimati. Ne încurajează să știm că oamenii isi amintesc de noi și că nu suntem singuri. Dacănu ne este permis să ne întoarcem acasă am putea construi întotdeauna o comunitate, cum ar fi
comunitatea Amish sau pionierii în Hokkaido. Biserica noastră are de gând sa înceapa uncentru de îngrijire de zi. Vom găsi o bucată de teren și vom construi o casă pentru persoanele
în vârstă. Membrii bisericii ar obține calificări și să lucreze ca îngrijitori. Ne-am construiapartamente și vom trăi împreună. Gânduri ca aceastea imi veneau in minte. Viața la centrul
de salvare acum este o comunitate vie,cu tineri și bătrâni loucuind împreună în același loc.
Cu toate acestea un frate pe care l-am întâlnit la înmormântare mi-a spus, "Pastore, nu vrei sa
te stabilesti aici?" Au trecut doar două luni de la dezastru. Noi nu putem renunța acum. Ca șiînchinătorii la Ierusalim, în Psalmul 126, Sionul nostru este orasul natal, unde se afla cladirea
bisericii noastre. Noi ar trebui să așteptam ziua in care cei care sunt acum împrăștiate peste tot

in Japonia vor reveni cu lacrimi de bucurie și cu inimi recunoscătoare. M-am încurajat și mam întors la locul meu.
Psalmul 126
Când a adus Domnul înapoi pe prinşii de război ai Sionului, parcă visam.
Atunci, gura ne era plină de strigăte de bucurie şi limba, de cântări de veselie. Atunci se
spunea printre neamuri: „Domnul a făcut mari lucruri pentru ei!”Da, Domnul a făcut mari lucruri pentru noi, şi de aceea suntem plini de bucurie.
Doamne, adu înapoi pe prinşii noştri de război, ca pe nişte râuri în partea de miazăzi!
Cei ce seamănă cu lacrimi vor secera cu cântări de veselie.
Cel ce umblă plângând când aruncă sămânţa se întoarce cu veselie când îşi strânge snopii.
Weekend-ul trecuta am avut a patra înmormântare de la dezastru. Sunt prea multe. Ieri șasepersoane s-au botezat. Aleluia! Unora dintre ei nu le place apa astfel ca la botez am întrebat
pe fiecare dacă ar dori să cadă înainte sau înapoi, fapt care a provocat râsete. În timpul
sezonului ploios din Negev sunt inundații rapide.

Raportul 23 - 16 mai (plimba pe Tohoku)Dacă Arca lui Noe ar exista astăzi sau Biserica primară,cu siguranta ar avea internet in
timpul călătoriei. Am auzit o poveste la știri. Un bărbat japonez în Europa a primit un mesaj
text de la unul din părinți care a fost îngropat sub moloz în cutremur. El a cerut ajutor prinintermediul internetului. Acest lucru a fost văzut de mulți japonezi în Japonia și a condus lasalvarea parintelui. Acest tip de lucru s-a întâmplat în biserica noastră. Pastorul nostru
asistent trimis un articol devoțional zilnic și am primit vesti despre cei care au fost în
siguranță și despre cei care au fost în centrele de salvare. Imediat după dezastrul am reușit săobținem știri de la fiecare membru prin pagina noastră. Membrii bisericii au fost împrăștiati îndiferite locuri, dar prin aceasta pagina de web, am fost capabili să fim uniti. Noi nu ar fi crezut
niciodata ca informațiile care au fost postate acolo, au fost atat de raspandite. Viteza șimăsura în care au fost răspândite informatiile au depasit imaginatia noastra. Site-ul a fost citit
de oameni dincolo de frontierele naționale și internaționale și chiar în alte limbi. La momentulde vârf au fost peste 200.000 vizite pe zi.
Sunt extrem de recunoscător pentru acest lucru. Noi nu suntem singuri. Am fost loviti de un
dezastru neașteptat, dar nu am fost in luptă singuri. Noi nu suntem uitati. Mulți oameni suntcu ochii pe noi și ne sprijina. Am fost informați cu privire la acesti ochi vigilenti, care ne-auînconjurat, încurajat și ne-au intarit. Aș dori să mulțumesc fiecăruia dintre ei. Acesta a fost ca
valul unui al doilea tsunami, după distrugerea primului.
Un membru al bisericii a venit la timpul de închinare la biserica noastră în această săptămână,după o pauză de două luni. El a mers la o biserică din apropiere și cineva l-a întâlnit acolo
pentru prima dată si l-a întrebat despre piciorul rănit. Este uimitor faptul că cineva a citit
despre el și sa rugat pentru el.Se pare că am devenit cunoscuti peste tot în lume. Un cuplu din
America a venit la serviciul de închinare, ieri, pentru prima dată. Ei au devenit creștini și mergla o biserică locală acolo. A fost prima dată cand au vizita o biserică japonez sau au intalnitcreștini japonezi. Ne-au spus că, după dezastru, mulți oameni din America au citit site-ul
nostru și au vizionat videoclipurile noastre, chiar dacă cei mai multi dintre ei nu vorbesc
japoneza. Cat de recunoscător sunt. Ei au spus că au întrebat de ce nu a existat nici o veste
despre biserici sau creștini, printre victime. Poate că nu au fost crestini care au fost răniți sau
afectati, deoarece ei sunt o mică parte din totalul populației în Japonia (mai puțin de 1%)? Ei
au fost surprinsi sa descopere site-ul nostru și au descoperi că o întreagă biserică a trebuit să
fie evacuata din orașul lor de origine și au trimis știri despre luptele lor. Acum eu am fost cel
care a fost surprins! Raportul meu pe site-ul bisericii a început ca un apel urgent pentrurugăciune adresată președintelui grupului din biserica mea. Când dezastrul a lovit soția mea și
cu mine am fost departe de casă, așa că am cerut rugăciune sa pot vedea membrii bisericii
mele, cât mai curând posibil. E-mail a fost pus pe Facebook și apoi a fost răspândit și a fostvăzut de creștini și necreștini deopotrivă. Surprizele dezastrului au continuat să vină, una dupăalta. Acest lucru încă mă surprinde. Parem ca avem nevoie de mai mult exercitiu in acest
aspect.Pentru a schimba subiectul, câinele nostru de companie drag a fost, de asemenea,
afectat de dezastru. El este un Papillion în vârstă de 14 ani, care cantareste 2.7 kg si are un pic
de cataractă. El a calatorit cu noi. Vreau să-i spun "ai făcut o treaba buna" . (Și "Ne pare răuca nu am avut grijă de tine".) El a fost cu noi de cand copiii noștri au absolvit scoala si s-au
casatorit si apoi venau in vizite cu nepoții noștri. El ar fi trebuit răsplătit cu o viață mailiniștită, dar dezastrul a venit și de atunci el a călătorit cu noi. Mă întreb cum s-a simțit el peparcursul acestor două luni. El a venit din Shizuoka și a crescut în Tohoku, este perseverent,la fel cum sunt cei din Tohoku. Indiferent de ceea ce intreb, el răspunde "Woof". Dacă acesta
este răspunsul lui la orice se intampla, atunci el este un om mai bun decât mine. El poate
gândi, "Cât timp trebuie sa mai fiu departe de casă?" Sau "De ce nu putem să mergem acasă?"Indiferent de situatie a fost cu noi în fiecare zi și asta este suficient. Orice ar putea gândi, oricear intelege, el trebuie să fi fost stresat. Suntem în aceeași barcă. Am fost într-o călătorie,
supurtând situatia indiferent daca înțelegem sau nu cum m ajuns in acest punct. Si el și noi
suntem în aceeași barcă. Oare o sa Il vedem pe Tatal Ceresc spunand ,,Ati trecut cu bine prin
toate incercarile?``Raportul 24 - duminică 22 mai ( zbor de la Fukuoka la Haneda)
Am intrat într-o perseverenta cursa. Nimeni nu si-a imaginat că viața noastră deevacuați va dura atât de mult. Am plecat de la centrele de salvare și ne-am mutat într-un loc
unde am putut sta mai mult. Dar nu este încă normal. Călătoria noastră spre normalitatecontinua. Este o cursă de anduranță. Aș vrea să se fi încheiat o jumătate de lună în urmă.
Mulți dintre vizitatorii noștri ne spun să ne odihnim bine. Arăt atât de obosit? Trebuie să fimatenți, dar nu avem o cameră de zi, unde sa ne putem relaxa. Au fost momente când oamenii
ne-au vizitat dimineața devreme, dar este o altă poveste atunci când se întâmplă în fiecare zi.
Cât timp va dura această viață anormala? Speranța noastră este în Geneza și Apocalipsa undevedem începutul și sfârșitul. Călătoria noastră trebuie să aibă un sfârșit. Dumnezeu este veșnic,dar lumea pe care a creat-o are un început și un sfârșit. Facem pasi pentru sfârșitul pe care
Dumnezeu l-a stabilit pentru noi. Sunt două luni și jumătate de când călătoria noastră aînceput atât de brusc și este timpul pentru o schimbare de viteze. Fiecare familie trebuie sa semute de pe modul de supravietuire in concordanta cu nevoile fizice si mentale. Nu mai este un
sprint, ci un maraton. Avem nevoie de a ne schimba vitezele

în inimile noastre. Dupăevenimentele de la exodul lui Moise și al israeliților, au trebuit să se schimbe viteza pentruviața noua care a durat 40 ani (Exodul 18). Nu spun că drumul nostru va dura 40 ani, dar cu
siguranță, nu se va termina în curând. Israeliții au plâns că au vrut să mănânce ceapă și usturoi.
Le era dor de viața din Egipt. Ei trebuie să fi fost foarte stresati cand au scăpat din Egipt și delucrurile care s-au întâmplat în comunitate. Avem nevoie de perseverență extraordinara șiînțelepciune asa cum gasim scris in următoarele versete. Rugați-vă ca Domnul sa ni ledaruiasca.
,,Căci aveţi nevoie de răbdare, ca, după ce aţi împlinit voia lui Dumnezeu, să puteţi căpăta ce
v-a fost făgăduit.`` Evrei 10:36
Dar răbdarea trebuie să-şi facă desăvârşit lucrarea, pentru ca să fiţi desăvârşiţi, întregi şi să nuduceţi lipsă de nimic. Iacov 1:4
Christian Relief, Assistance, Support and Hope (CRASH) este o rețea de sprijin creștin în
munca de reabilitare. CRASH Japonia a fost cea care facut munca de reabilitare în zonele
care au fost afectate de dezastru. Viețile noastre s-au "prăbușit" si au fost aduse la un popas
brusc pe 11 martie. Doamne ajuta-ne, astfel încât inimile noastre sa nu se "pabuseasca".

Raportul 25 - luni, 30 martie, in trenul catre Kyoto
Ieri m-am întâlnit un cuplu pe care nu l-am văzut de 2 luni jumate care sunt membri ai
bisericii mele. Mi-au spus că ei se trezesc în fiecare dimineață întrebându-se dacă nu viseaza.
De asemenea, mă întreb uneori dacă un vis ar putea dura atât timp. Cine si-ar fi imaginat
vreodată că nu mai puțin de 70.000 de oameni vor fi departe de casele lor? Sau că mai mult de
20.000 de familii care traiesc pe o rază de 20-30 km in apropierea centralei nucleare
Fukushima ar fi obligate să trăiască ca evacuati. Și noi suntem printre ei. În timpul predicii deduminică 06 martie, cu cinci zile înainte de dezastru, am spus că, dacă un cutremur precum
cel care tocmai s-a întâmplat în Noua Zeelandă ar avea loc în zona noastră in Tohoku, artrebui mai mult de un an sau doi pentru a reveni la normal. Fiica mea a realizat acest lucru
pentru ca ea a ascultat predica recent. Am fost surprins când mi-a spus acest lucru, pentru ca
eu nu-mi amintesc sa fi spus asta. Este uimitor cum cartea mea "Dumnezeu este la lucru în
vremuri bune, cât și in vremuri rele " a fost publicata imediat după dezastru. Am scris-o cu
mult înainte ca dezastrul sa loveasca. Am auzit că este în mâinile multor oameni din cauzatitlului. Subtitlul "El lucrează dincolo de ipotezele noastre`` pare a avea un impact mai mare.
De fapt, am vrut la inceput ca asta sa fie titlul principal. Trebuie să spun că simt mâna Celui
Mare în aceste lucruri. Am vorbit despre visul pe care soția mea l-a avut în mod repetat, maimult de 20 de ani, în care toți membrii bisericii călătoresc într-un autobuz. Noua clădire abisericii a fost construita în 2008 și era menită să dureze 100 de ani. Am fost foarte supărat laînceput, întrebând de ce a trebui să o închidem dupa ce am folosit-o doar pentru 2 ani șijumătate. Cu toate acestea acum cred că a fost mai bine să fim în ea decât în vechea clădire
care nu ne-ar fi putu proteja într-un cutremur. Noul proiect de construcție a început atunci
când picura apa din tavan când ploua și a continuat timp de 5 ani. Cu toții ne-am dorit oclădire care ar rezista oricărui dezastru. Acum începem să vedem că Domnul ne-a pregătit înacest mod. Aștept cu nerăbdare ziua în care toate piesele din puzzle sunt puse la locul lor, una
câte una pana la ultima piesă. Intr-adevăr doresc ca acea zi sa vina în curând și sa fiu capabilsă simt că toată această greutate și toate intrebarile au disparut. Voi da vina pe această grabă
din inima mea datorita trenului de mare viteza cu care circul acum. Privind amprentele lui
Dumnezeu ii spun inimii mele că totul este bine, "Totul va fi bine". Aceasta este fraza noastră.
Căci aşa vorbeşte Domnul Dumnezeu, Sfântul lui Israel: „În linişte şi odihnă va fi mântuirea
voastră, în seninătate şi încredere va fi tăria voastră.” Isaia 30:15

Raportul 26 - Marți 07 iunie (în tren de la Kakegawa)Moise a fost născut în Egipt, un evreu care a fost luat în mod miraculos în familia
regală și educat de aceasta. El a trăit în Egipt pentru primii 40 ani din viață și a fost apoi
condus în exil. El a petrecut următorii 40 ani în pustie. Apoi, în a treia etapă a vieții sale, el acondus spectaculos poporul din Egipt. Acesta a fost punctul culminant al vieții sale. M-amîntrebat de multe ori de ce Dumnezeu nu i-a permis să intre în Țara Promisă, la sfârșitul vietii
lui. Șaizeci dintre noi a trebuit să părăsim orașul natal, casa noastră și am călătorit timp de 3
luni. Acum ma simt ca aceasta calatorie este o poveste completa. Energia și capacitatea pecare o are fiecare persoană în viață are limite. O călătorie trebuie să se încheie undeva.
Sarcina pe care Dumnezeu o dă fiecărei persoane s-ar putea să nu fie atât de mare. Moise a
condus poporul său din Egipt și călătoria lor s-a terminat. Sarcina de a conduce acest popor înȚara Promisă, de a le stabilit și rezolvarea problemelor lor a fost dat la altcineva. Moise arealizat sarcina sa în ultimii 40 ani, cel puțin din perspectiva lui Dumnezeu. Suntem fiecarenăscuți într-un anumit timp și loc. Ne îndeplini sarcinile noastre și încheiem călătoria noastră
în cadrul acestui timp și loc. Mă întreb dacă acest lucru este ceea ce are Dumnezeu pentru noi.
Când îmi spun că Moise a realizat suficient de multe în viața lui, simt cum puterea seîntoarce la mine. Călătoria noastră de data aceasta este completă. Exista suficiente povești.
Dar vreau să se termine. Când se termină, Doamne, vom mai avem puterea de a reconstruibiserica noastră și orașul nostru? In timpul războiului din Coreea un pastor in varsta de 30 apărăsit Phenian și amenințarea venita din partea de nord ș ia ponit spre sud cu 100 decredincioși. Au fost multe întâlniri și multe despartiri pe drumul care a fost greu și sever, și afost incapabil să intalneasca din nou pe unii dintre credincioși. El a sosit la Seul și a inceput oviață de supraviețuire, cautand cazare și hrană pentru 100 de persoane. Biserica pe care aînceput-o a fost foarte folositoare. Greutățile au fost transformate în binecuvântări, multe
incercari au fost folositoare, greutatile au devenit ca un izvor plin de viata care a produs inimi
multumitoare si recunoscatoare. Vreau să incetam sa ne mai plângem și sa gândim negativ șisă avansam. Sunt într-un tren de mare vitza acum. O călătorie are întotdeauna un început și unsfârșit. Suntem pur și simplu în mijloc, îndreptându-se spre sfârșit. Trecut, prezent și viitor
sunt pe pista caii ferată. Poate ca nu simțim, dar mergem mai departe. Când suntem în
imposibilitatea de a cobora din tren trebuie să rămânem pe loc. In timp ce vom sta, vom avea
mari asteptari chiar dacă uneori devenim nerăbdători. Poate într-o zi vom spune nepoților
noștri sau strănepoților povești din această experiență. Mă întreb dacă cineva este interesat îna face un film, folosind acest lucru ca scena de deschidere. Daca va avea loc va trebui sa fim
perseverenti si sa nu ne fie rusine sa fim folositi ca personaje. Efortul de a arata bine ar putea
fi util în obținerea fortei interioare. Domnul a zis lui Samuel: „Când vei înceta să plângi pe
Saul, pentru că l-am lepădat ca să nu mai domnească peste Israel? Umple-ţi cornul cu
untdelemn şi du-te; te voi trimite la Isai, Betleemitul, căci pe unul din fiii lui Mi l-am ales caîmpărat.” 1 Samuel 16-1

Raportul 27 - 18 iunie (Osaka)

Am auzit la știri în această dimineață că irisii din zona afectată au crescut prin noroi șisunt în plină floare. Ei trebuie să aducă mult confort victimelor dezastrului. Mă întreb dacă si
noi vom trece în mod similar prin noroi, iar la sfârșitul acestei experiențe vom inflori. Cândnu putem scăpa de noroi, Dumnezeu trimite oameni care să ne ajute sa scapam. Aceia dintre
noi care suntem din Toohoku avem nevoie de perseverență ca primavara să vină după lunga
noastră iarna. Ar trebui să aștept ziua când vom înflori, recunoscând realitatea ca avem nevoie

ca alții să ne ajute să scapam de noroi. Sunt trei luni de la dezastru și se pare că acesta este cel
mai greu timp. Cineva mi-a spus că este ca si cum ai fi alergat la maraton la viteza maxima. Înziua dezastrului, nu am fi supraviețuit dacă nu am fi fost la viteza maxima. Cu toate acestea
ajungem în curând limitele noastre, dacă vom continua în acest ritm. Cât timp am rulat laviteza maxima? Am schimbat pe un ritm mai lent sau suntem tot la viteză maximă? La
început am crezut că ne vom întoarce acasă într-o lună sau cam asa ceva. Noi nu ne-am
gandit ca va dura atat de mult. Vin și pleacă tot felul de informatii. Tânjesc dupa autoritatea
lui Isus pe care a avut-ope lac, când a poruncit furtunii să se calmeze. În cartea sa "Este
Dumnezeu bun?" Philip Yancey, citându-l pe GK Chesterton, spune că termenul "mamanatura" nu este biblică. "Natura este sora noastră, nu mama noastră. Este o creație căzută la fel
ca noi, ființele umane. `` Dar ştim că, până în ziua de azi, toată firea suspină şi suferă durerilenaşterii.`` spune Pavel în Romani. 08:22. Trăim pe o planetă căzută. La fel ca fiecare om,
planeta în sine a căzut departe de ceea ce a proiectat inițial Dumnezeu. " Ca japonez am
folosit termenul mama natura fără sa ma gandesc prea mult. Nu am considerat că natura gemeși așteaptă eliberarea. Acum am experimentat pământul tremurand și am privit cum apa
marii inghitea tot ceea ce vedeam. Cred că amenințarea naturii trebuie să fie controlata decineva. Doamne, vino în țara aceasta care arata ca un câmp de război și comanda„Taci! Fără gură!” pamantului care se clatina si cerului deasupra noastra, la fel cum ai facut
pe Marea Galileii (Marcu 4:39). Spune-ne noua, celor care ne este teama ,,Nu va temeti`` asa
cum ai facut-o cu ucenicii Tai. Marcu 6:50.
Raportul 28- 2 Iulie
Sunt recunoscător pentru tot sprijinul și rugăciunile dumneavoastră. Eu sunt înToyama acum și a fost imposibil sa actualizez blog-ul meu. În schimb, aș dori să împărtășesc
cu voi un nou articol pe care l-am scris, cu permisiunea editorului. Sper că acest lucru va fi
folosit pentru a răspândi Evanghelia. Strălucește lumina prin intuneric.
Există o biserică care se află pe o rază de 5 km de Prima Centrala Nucleara Fukushima.
Membrii acestei biserici au experimentat cutremurul, tsunamiul și exploziile de la centralaelectrică. Ei au fost împrăștiati de-a lungul Japoniei, de la Hokkaido la Okinawa și supusi
vietii de a fi evacuati. Ce au văzut și au trăit in aceste trei luni extrem de dificile? Este uncoșmar? Marele Cutremur din Estul Japoniei s-a întâmplat pe 11 martie. Atunci a fost, deasemenea, ziua mea de naștere. Viața noastră linistita de zi cu zi a fost complet schimbata decutremur și tsunami și de accidentele care au urmat de la Centrala Nucleară. Toată lumea, dela foarte tineri la cei in varsta, au trebuit să plece de la casele lor. O persoană a calatorit intrun camion militar si timp de 12 ore a fost agață de scaunul ei și a încercat să nu cadă. Ei auajuns la un centru de salvare în care produsele alimentare și păturile au fost putine. Nimeni nu
si-a imaginat vreodată o excursie non-stop de supraviețuire, care ne-ar lua de la viața noastră
obișnuită. Un grup format din membrii bisericii și oameni care nu facea parte din biserica, am
pornit intr-o calatorie nestiind unde vom ajunge.
Înainte de Al Doilea Război Mondial din America au venit misionari la Fukushima și
au început o biserică. Conform tradiție baptiste, a fost numita Prima Biserica Baptista de la
Fukushima . Am fost acolo când Centrala Nucleară a fost construita. Dar acum nu putem sămergem acasă. Așteptăm cu nerăbdare ziua în care sa putem sta pe teren și pe muntele de carene e atât de dor și sa admiram pamantul pe care il iubim.Ca biserica situata lângă Centrala
Nucleară, ne rugăm continuu pentru angajații de acolo care lucreaza atât de greu pentru a
rezolva problemele și pentru familiile lor. Inimile noastre sunt tulburate, dar ... Deși am plecatde acasă fara nici un schimb de haine, fara destui bani, conversațiile noastre erau pline derecunoștință pentru alimentele și hainele pe care le-am primit. Am fost emoționati până lalacrimi de bunătatea oamenilor pe care i-am întâlnit. La primul centru de salvare o parte dintre
noi am dormit într-o cameră mare, noi am fost recunoscători că am avut saltele pe care sa
dormim. Am fost mișcati când am primit mancare calda pentru prima oară în cinci zile.
Apoi ne-am dat seama că nu avem nevoie de atât de multe în viață. Multe persoane neau ajutat. Am început să cred că, probabil, am câștigat mai mult decât am pierdut. Am fostingrijiti de dragostea lui Dumnezeu și de generozitatea oamenilor. Am suferit, dar am câștigatmultă fericire. Am trăit în adăposturi temporare timp de peste patru luni. Există o realitatedură pe care a trebuit sa o confruntam. Companiile au oprit tranzacțiile, oamenii și-au pierdut
locurile de muncă și există un nivel de oboseala, care este dincolo de ceea ce putem face față.
Cei care trăiesc cu rudele sunt mai bine decat noi. Anul trecut, a fost un accident la o mină decărbune din Chile. Toti minerii au fost salvați de la 700 m de sub pamant. Un miner în vârstă
citea Biblia în fiecare zi și i-a încurajat pe ceilalți să aiba nădejde în Dumnezeu. Așa căhaideți să ne incredem în Dumnezeu și să ne unim inimile noastre și puterea noastră de adepăși situația actuală. Haideti să plângem până se usucă lacrimile și apoi sa ne ridicam și saumblam din nou. Dumnezeul Bibliei este familiarizat cu durerea.

Biblia ne spune că

Mântuitorul Isus a văzut suferința noastră. El nu ne lasă acolo, ci ne insoteste cand trecemprin ea. Isus a plâns cu cei care plângeau și El a jelit cu cei care jeleau. Isus a fost "un om al
durerii și familiar cu suferinta.""Pentru ca atat de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, pentru ca
oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viața veșnică." Ioan 3:16
Odată, când am fost la un centru de salvare și trebuia sa ducem ajutoare la un alt centru am
fost copleșit și a trebuit să ies afară. Mi-am dat seama cât de rănit am fost. Un om înecat nu
poate salva un alt om de la înec. Doar Dumnezeu ne poate salva atunci când simțim că ne
inecam. Dumnezeu ne iubește atât de mult încât a trimis pe singurul Său fiu Isus pentru noi.
Isus a iertat păcatul omului muritor pe cruce. El a venit să ne salveze. Isus a venit în această
lume întunecată, care este plina de durere și suferință și a devenit lumina care strălucește șicare ne arata noi drumuri. Aș dori să vă invit să primiți pe Isus în inima voastra, ca Mântuitor
al lumii suferinde.
"Veniți la Mine, toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă voi da odihnă." Mt. 11:28
Poate iti doresti să te rogi cu mine: Tata ceresc, protejeaza pe cei care suferă în zonele care au
fost afectate de calamitate. Transforma totata durerea in bucurie. Imi deschid inima pentru
Tine. Vino în inima mea. Il primesc pe Isus în inima mea ca Mântuitor al meu. Luminezaîntunericul din această lume. Iartă păcatul meu. Amin.

Raportul 29 (început la 25 iunie și terminat la 5 iulie)
Nepoatanoastra s-a născut în această dimineață. Am auzit vestea în Mito - duminică

dimineața, la ora 8.15. Numele ei este Mahiru, care înseamnă "lumină strălucitoare" și este
luat din Proverbe 04:18, "cărarea celor neprihăniți este ca lumina stralucitoare, a carei
stralucire merge mereu crescand pana la miezul zilei." Ei spera ca acest copil va aduce lumina
pentru cei din jurul ei.In timp ce inca suferim dupa urma dezastrului, speram ca acest copil nepoate aduce lumina si stralucire. Aceasta este o veste mare în aceste zile când mă simt demulte ori descurajat.Am auzit că un magazin de tăiței care era in partea de sud, in orasul
nostru, care acum arata ca un oras parasit, s-a redeschis. Presupun ca proprietarul a vrut să fie
primul, ca ceilalti sa ii urmeze exemplul. Aceasta este o veste bună pentru mulți dintre cei
care sunt împrăștiate peste tot in Japonia, aducand speranta in mijlocul greutatilor. Doresc

numai bine acestui magazin.Sper că mulți o vor lua pe urmele lui și vor redeschide magazineși restaurante și asta ii va încuraja pe cei care au pierdut orice speranta de a reveni la locurile
lor. Orasul nostru natal va fi plin de oameni din nou. Luminile s-au aprins. Masinile sunt inmiscare din nou. Este un vis imposibil? Vreau să păstrez speranța. Există semne bune. Nivelul
de radiații din aer e în scădere zi de zi. Drumurile principale sunt deschise permitand unor
masini accesul in zona. Deși acest tip de știri este încă rar, am ajuns atât de departe și neputem pune nădejdea în vestile bune pe care le-am avut. Isus s-a născut deasemenea în
vremuri grele. Nașterea Mântuitorului nostru a adus lumină pentru lume atunci si a fost omare încurajare și speranță pentru viitor. Fiind condus de Roma posibil sa fi intalnit diferite
situatii neplacute si neintelegeri intre cei care implineau regulile romane si cei care nu leurmau. Situatia economică trebuie să fi făcut oamenii se simta neajutorați, indepartati și fărăsperanță. Posibil ca isi doreau ca ocupatia romana sa ia sfarsit. Deoarece situația a continuat
oamenii trebuie să fi fost obositi, ajungand la limitele lor. Isus a fost născut într-o perioada
complexa, asa cum lumina strălucește în întuneric.
Un copil s-a născut în familia mea. În mijlocul unei lumi anxioase poate ca zâmbetul acestui
copil va aduce lumina oamenilor. Să-L primim pe Isus în inimile noastre care ne ofere lumină
și ne conduce în lumea care este promisa în Biblie.

Raportul 30 - 19 iulie (la bordul unui zbor Delta, undeva peste Pacific)
Am ajuns în SUA pe 11 iulie și am avut 9 întâlniri la diferite biserici din Atlanta si Los
Angeles. Unul dintre motivele aceastei călătorii a fost sa cautam posibilități pentru publicarea
noii mele carti din japoneză în engleză. Am intalnit atatia oameni de la prima calatorie din 11
martie si am descoperit cat de mult a fost citit site-ul nostru. Când s-a întâmplat dezastrul șiam hotarat sa plec de acasa m-am simtit ca si cum as fi bajbait în întuneric. A fost oexperiență unica. Frica m-a copleșit, la fel cum dezastrul triplu a cuprins toata zona, lăsândumă sigur.In aceasta situatie, cu ajutorul internetului am ramas conectat cu lumea. Seria derapoarte început cu scrisoarea mea catre președintele grupului de la biserica mea cerândrugăciune urgentă. In curand raportul a ajuns si la alte confesiuni și apoi peste granițele
naționale, a fost dincolo de orice imaginatie. In această călătorie am ajuns să știu cât de real afost dezastrul. Am auizt ca cititorii acestui blog au fost cu ochii pe noi și sprijinul lor a fost lafel de incredibil ca realitatea dezastrului în sine. Fratele care administra site-ul nostru mi-a

spus că accesarile a juns pana la 200.000 de vizitatori. Cu greu am putut crede acest
lucru.Totuși, acest lucru ne-a încurajat. Știam că nu am fost singuri sau uitati și această
călătorie în SUA a confirmat acest lucru.Mulți oameni, atât japonezi și americani, mi-au spus
că au aflat despre mine pe înternet! Toata energia am investit-o pentru a supravietui
dezastrului. Ceva m-a condus pentru a-mi găsi un pic de timp si pentru a scrie raportul pe
calculatorul meu. O obsesie asemanatoare cu frica a venit peste mine, astfel că am vut săînregistreze aceste experiențe extraordinare. Toate lucrurile au fost în continuă schimbare șinu am vrut să le uit. Aceasta s-a transformat într-un sentiment de datorie ca și cum ar fi fostmunca mea.Acum simt că a fost corect sentimentul ca s-ar putea sa uit durerea, lacrimile,
temerile și bucuriile de fiecare moment și am fost atât de dornic să le înregistrez.Un alt motiv
pentru care am continuat sa scriu blog-ul a fost prezenta cititorilor care au fost alaturi de noi
in bucurii si necaz.. A fost ca un spectacol pe scena care își pierde semnificatia daca nu are oaudiență. Cititorii mi-au dat putere și m-au ajutat să avansez. Desigur, noi nu suntem intr-un
spectacol, dar am apreciat faptul ca atât de mulți oameni din întreaga lume ne priveau și ne
aplaudau, acest lucru m-a ținut departe de sentimentul de singuratate. Aceasta îmi amintește
de pictura unde Isus se întoarce impreuna cu o multime de sfinți din cer. Am fost înconjurați
de poporul lui Dumnezeu la fel ca acest tablou. Am fost miscat să știu că atât de mulți
japonezi și americani s-au gândit la noi, rugându-se pentru noi și sprijinindu-ne, de peste marisi tari si din intreaga America. Am auzit că s-au rugat în multe biserici pentru noi si ca au
daruit cu generozitate. Acest lucru s-a întâmplat de asemenea si cand a avut loc cutremuruldin Haiti. M-am simțit rușinat ca nu am avut întâlniri de rugăciune sau ca nu ne-am rugat cu
lacrimi pentru victime. Petru ne învață să ne bucurăm ca luam parte la suferința lui Hristos (1Petru 4:13). Am fost încurajat să întâlnesc atât de mulți oameni care au împărtășit și aucontinuat sa ia parte cu noi la suferința noastră. Sunt foarte recunoscător.
Am observat ca că una dintre diferențele dintre acest dezastru și cel din zona Kobe de acum
16 ani, este că victimele au scris experiențele lor și mesajele au fost transmise prinintermediul internetului chiar in momentul in care evenimentul a avut loc. Au fost oameni
care au răspuns la aceste mesaje imediat, formând o rețea pentru a ajuta pe fiecare în functiede nevoile lor.Si eu am experimentat acest lucru. Oamenii din America ne-au ajutat chiar daca
ne despartea o mare. O scrisoare prin care ceream rugăciune urgentă s-a transmis prin mai
multe rețele. Acestea ne-au înconjurat și ne-a vindecat, fiind la fel de puternice ca valurile fel
de puternice ale dezastrului.

Va multumesc din nou.

Raportul 31 dupa miezul nopții , vineri 22 iulie în tren înapoi de la Kawasaki
Simt cum ceva ma indeamna. Imediat după dezastru m-am simțit pierdut și mi-a fost frică ca
și cum totul ar fi ajuns la capăt. Apoi, la un moment dat a fost ca și cum un comutator a fostpornit in mine si lucrurile au început să se miște. Poate că era Dumnezeu.
La început, toată energia mea a fost investita în găsirea hranei și a unui loc de cazare. Daracum rolul meu este cel de martor care a scăpat și a supraviețuit dezastrului. Oare Domnul afost cel care m-a calauzit sa împărtășesc experiența noastră cu lumea exterioară? Rolul meu
este, de asemenea, ca cea a unui porumbel transportator, aducând o briză de aer proaspăt inbiserica mea. Încă ma simt coplesit sa fiu într-o astfel de călătorie. Fiecare dintre noi a trebuitsă scape de dezastru. Poate povestea noastră ar fi un material bun pentru o carte pentru copii.
Într-o țară atat de avansata ca Japonia, grupul nostru de credincioși a trebuit să conducă pestemunți înzăpeziți în 15 masini cu manancare putina. Am fost forțati să iesim din casele noastreși din orașul nostru. Am avut mai multe înmormântări și botezuri. Este ca in Exod, dar invarianta moderna. Poate că ar putea fi publicat cu cuvintele, "O poveste de necrezut cu ocălătorie miraculoasă". Ar putea fi potrivit pentru o productie de film. Sper că povestea are un
final fericit. Aș dori ca finalul sa fie unul interesant plin de surprize. Lacrimile vărsate vor fi
uitate toate, iar cei din audienta zambesc și se uită unul la altul, uimiti și mulțumiti de planul
lui Dumnezeu. Vor aplauda ridicandu-se in picoare.Si noi zâmbim și râdem. Mult timp ne
vom bucura de acest final fericit.Oare doar imi imaginez asta? Se poate întâmpla vreodată?
Avem nevoie de o bucurie care sa poata umple toate necazurile noastre. Așa că am să imi
imaginez finalul la care nimeni nu s-ar fi gândit. Există multe posibilități și ma voi bucura.Măîntreb dacă imi voi pierde echilibrul dacă îmi imaginez acest lucru prea mult sau rad prea mult.
Dar poate ca Dumnezeu va merge dincolo de închipuiri mele și va face ceva extraordinar.
Căci Eu știu gândurile pe care le am pentru tine, "zice Domnul," gânduri de pace și nu denenorocire, ca să vă dau un viitor si o nadejde. Ieremia 29:11

Raportul 32 - 7 august, pe drumul de întoarcere de la o biserică din Yurigaoka

Merg la Hokkaido mâine. Privind în urmă îmi dau seama că am făcut multe călătorii înlucrarea mea. Acest lucru a fost o modalitate prin care Domnul m-a pregatit pentru viata mea
de acum ca evacuat.Viața este o călătorie. Deci ar trebui să ne bucurăm de ceea ce Domnul nedă de-a lungul drumului. Am calatorit incepand din 11 martie, atunci când dezastrul a lovit.
Ar fi atât de trist, dacă nu ar fi existat nici un scop să călătorim. Poate am fost prea preocupatsa ma gândesc oare cand voi ajunge la destinație. Ceea ce ne mișcă este procesul: modul încare oamenii se confruntă adversitati și modul în care acestia s-au ridicat din nou, după multe
lacrimi. Simt că Dumnezeu veghează asupra noastră cand cădem, cand ne ridicam în picioareși mergem din nou. El ne supravegheaza in timp ce suferim cat si in timp ce ne bucuram. Mi
se pare dificil atunci când sunt întrebat despre perspectivele mele de viitor. Am început săcred că chiar și atunci când ceea ce ne dorim nu se implineste, călătoria în sine are sens și
scop. Intalnim multe situatii limita in timp ce calatorim, dar Il cautam pe Dumnezeu si neagatam de El.Când se va termina aceasta calatorie? Cât timp mai trebuie sa traim asa? De ce
Dumnezeu ne-a pus în această călătorie pe pământ atunci când El a ales sa avem casa Lui
cerească ca destinație? Într-adevăr, durata călătoriei nu este problema, nici cât de bine am
calatorit conform standardelor lumești. Acest lucru ar putea fi parte a unui program al
Imparatiei Vii. Dumnezeu ne conduce in aceasta calatoie pamanteasca in timp ce incercam sa
Il urmam, chiar dacă uneori ne simțim pierduti. Doamne, simt cum ai privirea indreptata spre
noi in timp ce continuam acest drum, recunoscand ca exista atât de multe lucruri pe care nu
le înțelegem, dar încearcăm să pastram ceea ce Tu ne-ai dat.

Raportul 33 - 06 august
Sunt la bordul unui zbor JAL dupăo săptămâna în Hokkaido.Un membru al

personalului de la o editura a fost cu mine și am avut șapte întâlniri de luni pana vineri. Cât demulte evenimente as fi ratat daca nu ar fi avut loc dezastrul? Aceasta a fost prima data candam vorbit la o serie de întâlniri ajutandu-ma de o predică, avand in public si un editor. In timp
ce imi vindeam cartea dupa ce intalnirile se teminau, mi-am amintit ca la fel fac si cantaretii
care isi promoveaza piesele noi. Am fost surprins de faptul că atât de mulți oameni au fostinteresati și au venit sa asculte. Am vorbit timp de o oră, folosind o prezentare vizuală. Mi-am
amintit de supraviețuitorii de la Hiroshima și de la Nagasaki cum au spus că este
responsabilitatea lor de a spune povestile lor, atâta timp cât vor trăi. Sunt pastor, dar niciodată
nu am simțit o asemenea convingere de a vorbi despre povestea noastră. De multe ori măîntreb dacă as fi avut această experiență, dacă nu aș fi fost pastor. Isus i-a spus lui Petru că, înultimii săi ani el va merge în locuri în care el nu va dori să meargă. Nici unul dintre noi nu avrut să trăiască departe de casa, nestiind cand vom putea sa ne intoarcem la casele noastre.
Toți locuim în prezent într-un loc in care nu ne-am dorit si ne descurcam cu ceea ce avem. În
timpul lui Isus mulți au fost testati avand parte de persecuție. Poate creste credința cand ne
permitem sa fim pusi in situatii in care nu dorim sa fim? Dacă este așa, suntem cu siguranță în
mâna lui Dumnezeu. De ce Dumnezeu permite ca poporul Său să călătoreasca pe drumuri
accidentate, prin războaie, erupții vulcanice, crize financiare și schimbari climatice
neobișnuite? Vrea oare sa ne învețe că suntem străini în această lume si locuim doar temporar
aici? Este planul lui Dumnezeu sa fim separarati de familie, sa ne pierdem locul de muncă, sa
avem accidente și alte incidente, ca apoi sa venim înaintea Lui scrâșnind din dinți și saîncearcăm să găsim o cale de scapare? A fost oare dezastrul un mod de a ne aduce mai
aproape de Dumnezeu?

Raportul 34 - 18 august, în Fukuoka

Este ușor să spunem dacă suntem într-o situație de viață sau de moarte prin felul încare aratam. Imediat după dezastru am calatorit in 15 masini. Cineva s-a imbolnavit, așa că
ne-am grăbit sa ajungem la o secție de poliție pentru a cere benzină. Probabil că păream casunt într-o situație de viață și de moarte. Noi încă nu putem vedea capătul drumului. Par a fi
mai mult munți care trebuie sa fie cuceriti. Vom putea să perseveram? După 40 de ani îndeșert Biblia spune despre Moise, " vederea nu-i slăbise şi puterea nu-i trecuse."(Deut 34: 7).
Fără aceste calități el nu ar fi putut termina călătoria.Atunci când jucătorii sportivi se retrag ei
spun adesea că nu mai au energia mentală sau rezistenta necesara. Cred că nivelul de energiede care ei au nevoie pentru a rămâne mereu în competiție ajunge la limita, iar această
experiență le permite să spună că nu au regrete, atunci când se pensionează. Pe fondul
curselor atletice care au dat naștere la Jocurile Olimpice, Pavel poate spune în Biblie că si elparticipa la o cursa de alergare. Afost de asemenea o cursa a credincioșilor atunci cand s-a
intors o nouă pagină in timp ce biserica s-a născut și a crescut. Ma gandesc la suferintele lor.
Nu știu dacă Paul a avut aceste daruri in mod natural sau Dumnezeu l-a imputernicit si i-a dat
abilitatile de care avea nevoie in aceasta calatorie. Înaintașii noștri în timpul Erei Mejilor avut

aceste calități. Poate că Domnul inca ne calauzestesi pe noi, la fel cum i-a calauzit pe ei intimp ce trecem prin aceste situatii. Cred ca vom fi capabili sa vedem semne care sa ne aduca
speranta pentru viitor.

Raportul 35 - 27 august (Sapporo)Rugăciunile voastre sunt foarte apreciate. Se pare că a venit timpul pentru stâlpii defoc și norii să apară. Ne vom intoarce in Fukushima pentru a patra noastră vizita dupa ce am
plecat în luna martie. Cele patru capele care sunt în zona de evacuare cat si casele noastre suntin zona interzisa. Cu toate acestea multi frați și surori ne asteapta sa ne intoarcem acasa.
Prima Biserica Baptista din Fukushima trebuie să se închine în Fukushima, nu în altă parte.
Deci am decis că ar trebui să ne întoarcem cât mai aproape de locul unde am fost și vrem să ni
se alăture frații și surorile noastre care sunt acolo. Ne-ar dori să vedem biserica noastră deacasă și apoi sa vedem care va fi următorul pas. După Exod, Moise și israeliții au rătăcit în
pustia Sinai 40 de ani ajungand intr-un final intr-un loc care pare-se ca a fost pasul final
inainte de a intra în Țara Promisă. Într-un mod asemănător ne vom întoarce si noi de laadaposturile temporare într-un loc care este la un pas de patria noastră și vom aștepta
momentul potrivit să ne întoarcem acasă. Nu am nici o idee unde este sau unde ne vom întâlni
pentru a ne închina împreună. Se pare că vom fi mereu călători pe acest pământ.Am auzit căpiața imobiliară este în confuzie și nu există apartamente disponibile de închiriat în
Fukushima. Cu toate acestea, în ciuda incertitudinilor și neliniștilor am luat o decizie și ceea
ce trebuie să facem acum este să continuam sa credem. Am nevoie sa găsim cazare pentru cei
care doresc să se întoarcă și un loc in care să ne închinam. Pentru a face acest lucru, eu voi
calatori frecvent de la Fukushima la Tokyo. Trebuie sa ne mutam până la sfârșitul anului sau
cel tarziu in primăvara. Acum ca ma aventurez în această nouă sarcină de a găsi locuinte
pentru frații și surorile mele și un loc de cult cu siguranță nu ma voi plictisi! Rugați-vă pentru
mine. Voi avea grija de spatele meu in timp ce voi conduce.
„Am apucat atunci cele două table, le-am aruncat din mâinile mele şi le-am sfărâmat sub ochiivoştri.
M-am aruncat cu faţa la pământ înaintea Domnului, ca mai înainte, patruzeci de zile şi
patruzeci de nopţi, fără să mănânc şi fără să beau apă, din pricina tuturor păcatelor pecare le săvârşiserăţi, făcând ce este rău înaintea Domnului, ca să-L mâniaţi.
Căci mă îngrozisem la vederea mâniei şi urgiei de care era cuprins Domnul împotriva voastră,până acolo încât voia să vă nimicească. Dar Domnul m-a ascultat şi de data aceasta.
Domnul, de asemenea, era foarte mâniat şi pe Aaron, aşa încât voia să-l piardă, şi eu m-am
rugat atunci şi pentru el.
Am luat viţelul pe care-l făcuserăţi, isprava păcatului vostru, l-am ars în foc, l-am sfărâmatpână s-a făcut praf şi am aruncat praful acela în pârâul care curgea din munte.
Apoi, la Tabeera, la Masa şi la Chibrot-Hataava, voi iarăşi aţi aţâţat mânia Domnului.„
Deuteronom 9: 17-22
Raportul 36- 30 august
In urma cu trei ani am constuit o biserica ce ar fi trebui să reziste 100 de ani. Dupa mai multe
intalniri intr-un final această capelă din beton armat a fost finalizată. Oare va ramane
nefolosita? O dată pe săptămână fac naveta de 400-500 km la Fukushima pentru a intreba
agentii imobiliari daca au gasit un loc potrivit pentru a ne închina. Trebuie să recunosc că
uneori mă întreb de ce fac acest lucru, dar cred că aceasta este calea pe care Dumnezeu apregătit-o pentru mine, merg atat cat pot si fac tot ce pot. Nu mi-am imaginat că voi fi încăutarea unui loc in care să ne închinam. Realitatea este dura. Fiecare loc pe care l-am vizitat
nu a fost bun. Am început să ma simt descurajat. Vom putea oare să ne închinam în
Fukushima in primavara anului viitor?Este foarte greu sa gasesc cazare pentru membrii
bisericii care doresc să se întoarcă in Fukushima. In viata mea nu am mai vizitat atât de mulți
agenți imobiliari. Sa inchiriem o proprietate este greu, pentru ca nu prea exista. Unii agenți
imobiliari nu vor sa discute cu mine atunci cand afla ca sunt evacuat. Alții ma sfătuiesc să nu
ma mai întorc. Un agent mi-a spus că chiria pentru evacuatii ar fi de 90.000 de yeni, atunci
când acesta este în mod normal de 60.000 de yeni. Am fost trist și supărat, în același timp.Îmi
amintesc o poveste pe care mi-a spus-o o femeie ce a fost evacuata. Ea s-a mutat într-o altăzona și s-a îmbolnăvit. Când s-a dus la spital a trebuit să aștepte afară. De ce a fost nevoie sa
astepte afara cand ea avea nevoie de ingrijiri medicale?Am simțit cum lacrimi curg din ochii
mei in timp ce mi-am imaginat-o stând singura în fața ușii spitalului. De ce trebuie să fim
tratați așa? Suntem oare la fel de murdari ca terenul din jurul caselor noastre? Nu mă pot opridin plâns la gandul că energia electrică de la prima centrala nucleară Fukushima a fost trimisa
si in zona Kanto.Am auzit o alta poveste de la un membru al bisericii care locuia pe o raza de
3km de centrala. S-a dus la biroul de inregistare a orașului si a fost întrebata daca a venit sa
primeasca ajutoare. Chiar atat de rau am ajuns? Sa nu mai avem demnitate? Noi nu suntemcerșetori. Fiecare dintre noi a avut de loc de muncă și a platit impozite. Ce ne-a adus în poziția
in care suntem azi? Am auzit că casele evacuatilor sunt vizate de hoți. Unora li se spune să nu
parcheze masinile, deoarece ei au plăcuțe de înmatriculare din Fukushima. Oare asta este
singurul mod în care ne este permis să trăim? Este dureros să știi cât de multa suferinta a
provocat acest dezastru.
" Este spre binele meu că m-ai smerit, ca să învăţ orânduirile Tale." Ps 119: 71
O traducere japoneză folosește "disprețuit" în loc de "smerit". Biblia spune că este chiar binesă fim disprețuiti. Aproape de casa mea a fost un parc plin cu flori de irisi. Florile suntplantate într-un iaz plin de noroi alimentat cu apă neagră care produce flori frumoase. Văd
cum si noi prindem rădăcini într-o țară haotică, care va face ca florile galbene și violet săînflorească. Rugați-vă ca Dumnezeu să imi dea putere sa tin aceasta decizie, pe care am făcuto. Rugați-vă, de asemenea, ca Domnul sa ma întăreasca mai mult decat pana acum ,așa cum afăcut si cu Pavel." Pot totul în Hristos, care mă întăreşte." Filipeni 04:13

Raportul 37 - 10 septembrie pe drumul de la Kumamoto la SagaMă întreb de câte ori am experimentat minunile lui Dumnezeu. El pare ca lucreaza
atunci cand intalnim obstacole - moartea sinelui este urmată de înviere. Pe 18 august amînceput să caut un loc să de închinare în Fukushima. Am fost foarte descurajati pentru ca nu
am gasit, dar apoi am gasit un loc pe care vrem sa il cumparam sa ridicam o biserica si sa
facem un complex de locuinte. Sunt doar două luni de cand biserica a decis să se întoarcă la
Fukushima. Cei de la Tokyo care au fost evacuati impreuna cu noi la Tokyo vor decidepentru ei înșiși dacă doresc să se întoarcă în acest moment sau nu. Dupa două săptămâni decand am inceput sa vizitez agentii imobliari am luat o decizie. Nu am crezut că se va întâmpla
atat de repede acest lucru! Iosua și Caleb a mers inaintea de poporului Israel să iscodească
țara făgăduită. Oare Dumnezeu ne conduce si pe noi la fel? Eu si cu sotia mea am fost primii

care am mers la Fukushima, dar am fost foarte descurajati când am fost refuzati din nou și dinnou. Realitatea ne-a lovit foarte tare. Dacă nu am găsit nicăieri ceva de închiriat, atunci nu
am putut să căutam cazare pentru membrii bisericii. Am luat in calcul o proprietate, inclusiv
una care a fost anterior un centru de jocuri de pinball, dar nimic nu s-a concretizat. Acest
lucru ne-a condus la decizia de a cumpăra un teren. N-am crezut că voi incepe construirea
unei noi biserici. De data aceasta simțim cum suntem condusi sa construim un bloc deapartamente pentru persoanele în vârstă și bolnavi. Domnul ne-a condus atat departe așa că
trebuie sa lucrez cu toata puterea mea. Sincer eu sunt surprins de aceste lucruri. Ne vom muta
intr-o zonă cât mai aproape de zona interzisa. Ne vom ruga sa ne mutam la timpul potrivit.
Tema noii biserici va fi Rugaciunea si invierea. De aici ne vom ruga pentru invierea
pamantului nostru. Oare nu ne-a condus Dumnezeu cu stâlpi de nori la fel ca pe copii Lui?
Căutarea unui loc pentru biserică și locuri de cazare pentru membrii bisericii a fost foarte greu.
Am gasit un loc de pamant. Cazarea pentru membrii bisericii care la început părea inexistentă
a început să se materializeze. Un agent imobiliar mi-a spus că după ce am început să cautam oproprietate, din ce in ce mai multe oferte au aparut de la o saptamna la alta. M-am gândit acest
lucru se întâmplat în mod regulat, dar se pare că nu.Simt ca Dumnezeu este la lucru sirugăciunea are putere. Mi-am amintit de robul lui Avraam și de modul in care el a cautat osotie pentru fiul stapanului sau.Cred că Dumnezeu a pregătit tot ce am avut nevoie cu multtimp in urma, astfel încât am putut să găsim cele necesare în doar două săptămâni.Până amajuns la acel punct era sa renunt de multe ori. Când am fost pe cale să imi pierd speranța cu
privire la parcela de teren pe care o doream, am aflat vestea bună cum că proprietarul e
dispus să o vândă. Aș dori să Ii cer lui Dumnezeu să imi arate itinerariul cu drumul pe care ilavem de parcurs în prealabil, astfel încât sa pot vedea mai clar calea pe care o am de urmat.
Acest lucru ar fi bun pentru inima. Dar dacă asta s-ar fi intamplat, cu siguranta nu as mai fi
simtit acest sentiment de uimire și de apropiere fata de Dumnezeu. Poate ca credința ne ceresă credem fără să vedem.Următoarele obstacole sunt obtinerea de fonduri și completarea
actelor. Rugati-va pentru noi. Vom continua să depindem de Acela care ne-a condus până aicicare a făcut o cale pentru noi în deșert.Doamne, ai despărțit Marea Roșie și ai salvat poporultău și ne-ai permis si noua sa experimentam minuni. Suntem copleșiți. În suferința noastră, Iimulțumim Domnului pentru fiecare binecuvântare pe care ne-ați trimis-o.

Raport 38, 29 septembrie, la Izumo

Am crezut ca am vărsat lacrimi destule pentru a-mi acoperi intreaga viața, dar s-a
dovedit a fi altfel. A venit timpul să spun la revedere fraților și surorilor cu care am trăit și am
impartit totul in centrul de salvare si nu pot sa nu fiu trist.Mă tem că voi pierde pe toată lumea
in acest ritm, dar încerc să nu fie pesimist.Frații și surorile din Fukushima ne așteaptă să
venim acasă, dar înainte de a ne întoarce acolo mai sunt multe persoane de la care trebuie sa
imi iau la revedere. În ultima săptămână trei oameni au plecat fie la familiile lor sau la
Niigata sau Kyushu. Cei care si-au găsit locuri de munca în Tokyo vor rămâne
aici.Întotdeauna am crezut că jumătate din viața este plină de fericire și cealaltă jumătate cu
tristețe. Dar se pare că avem o cantitate mai mare de suferință. Este adevarat că în mijlocul
suferinței avem si fericire?O soră care ni s-a alăturat imediat după dezastru a fost botezata aici
și a plecat in Niigata. Ne-am întâlnit cu un frate pentru prima dată in timp ce am fost inaceasta calatorie. El este un dulgher și a fost capabil să repare multe lucruri la centrul
supravietuire. Multe abilități și experiențe din trecut ne-au fost folositoare in timp ce am trăit
aici împreună. Acest frate a venit de asemenea la serviciul de închinare și la studiu biblic.
Aceasta a fost una dintre binecuvântările dezastrului. Am fost miscat atunci când a spus, cu
lacrimi în ochi, că va merge la biserică în locul in care se va muta. Aceasta este o rascruce dedrumuri, unde vietile oamenilor se intersectează unele cu altele.O membra a bisericii a plecat
să locuiască cu fiul ei. Sunt trist că biserica noastră pare a fi sfâșiată. Ar trebui să ma rog
Domnului pentru unitatea și protecția acestei turme in aceasta calatorie. Noua clădire abisericii se bazează pe imaginea unei păsări în căutarea casei sale, dar în primul rând trebuie
sa se opreasca si sa se odihnească pentru ca sa aibe putere pentru a zbura mai departe. Vomîncepe cu aproximativ 50 de persoane, un sfert din cati am fost la inceput. Suntem obositi siraniti dupa aceasta călătorie lungă. Vom avea din nou putere asa cum scrie in Scriptura?Aș
dori să mulțumesc tuturor celor care ne-au urmarit si au calatorit cu noi. Noua clădire abisericii noastre va simboliza unitatea rugăciunii din toată Japonia și din întreaga lume. Amreușit să cumperam terenul pe care vomconstrui cu ajutorul donatiilor pe care le-am primit
si prin intermediul acestui site. Sunt recunoscător pentru asta.
Nu ştii? N-ai auzit? Dumnezeul cel veşnic, Domnul a făcut marginile pământului. El nu
oboseşte, nici nu osteneşte; priceperea Lui nu poate fi pătrunsă. El dă tărie celui obosit şimăreşte puterea celui ce cade în leşin. Flăcăii obosesc şi ostenesc, chiar tinerii se clatină, dar
cei ce se încred în Domnul îşi înnoiesc puterea, ei zboară ca vulturii; aleargă, şi nu obosesc,umblă, şi nu ostenesc.”Isaia 40: 28-31

Raport 39 - sâmbătă 08 octombrie (pe drum spre casa de la Chicago)
Sunt in avion, ma indrept spre casa dupa o calatorie obositoare la Los Angeles șiChicago. Pastorul asistent a vizitat membrii bisericii care trăiesc ca evacuati în diferite părți
ale Japoniei. Oamenii numesc acest lucru un "Gangan Tour" - o călătorie non-stop, plina deactivitate. El pleaca dimineața devreme și se deplasează la Gunma, Saitama, Tochigi, Ibaraki
și Fukushima

apoi se întoarce după miezul nopții. Nu imi vine sa cred cat de multconduce.Eu nu as fi putut sa conduc atat de mult si imi dau seama cât de greu trebuie să ii
fie. Această călătorie în SUA a fost foarte epuizanta. Ajungând la aeroportul din Los Angeles
ne-am îndreptat direct catre prima noastră întâlnire. După ce am vorbit laBiserica

Saddleback ,seara am mers la aeroport și am zburat catre Chicago. Am reusit să dorm timp de3 ore în avion. Apoi de la aeroport ne-am dus la o întâlnire care a început la 06:30. Am vorbit
la 12 reuniuni în 4 zile. Între întâlniri am fost intervievat și am vorbit cu reporterii. Sunt
recunoscător pentru toate oportunitățile: pentru ședințele mici precum și pentru cele de mari,întâlnirile cu japonezi și cu americani. Multumesc tuturor pentru rugaciuni, iar acum sunt dinnou in drum spre casa.Această călătorie a fost plina de întâlniri datorita dezastrului. Scopulcălătoriei a fost de a vorbi despre experienta mea din timpul dezastrului și pentru a discuta
despre cartea mea care relateaza modul in care am supraviețuit. De asemenea am cerut ajutor
si pentru ridicarea noii cladiri a bisericii. Avem planuri pentru construirea bisericii, dar nu
avem suficiente fonduri.Am descoperit că există obstacole pentru

publicarea unei cărți

japoneze în America.
Discuțiile mele au fost date unor traducători care au nu au reusit sa redea emotiile princare eu am trecut. Fiecare cale are propriile provocări care trebuie sa fie depasite.Oare este
Domnul care ne ajuta? Îmi amintesc de nepotul meu care o urmarea pe mama lui în mâini și
genunchi pe oriunde ea mergea. " Oare asa te urmam si noi, ca un copil Doamne? Oaresuntem pe calea pe care ai stabilit-o pentru noi? Mergem in directia corecta? Oare este
adevarat ca vom incepe cladirea bisericii? Vor fi îndeplinite toate nevoile financiare? "Cred că
vom continua să punem aceste intrebari Domnului in timp ce mergem pe aceasta cale.Pe 6
octombrie am primit vestea in timp ce eram in America despre faptul ca va fi publicata cartea
mea in Korea in data de 5 noiembrie.Tocmai am terminat intalnirea pe care am avut-o la
Tyndale. A fost o intalnire excelenta so ne-am bucurat si am plans. Putem fi descurajați, darDomnul ne face să dansăm când suntem surprinși și uimiți de El. Cred că ar trebui să dansam
in timp ce suntem in palma lui Dumnezeu.
" Orice lucru El îl face frumos la vremea lui.....omul nu poate cuprinde, de la început până lasfârşit, lucrarea pe care a făcut-o Dumnezeu.``
Eccles. 03:11

Raportul 40 - Sâmbătă 15 octombrie într-un tren pe linia ChuoDupă ce am sosit pe aeroportul Narita m-am dus direct într-o misiune. Între vizite șiîntâlniri m-am dus și la Fukushima. Mi-ar fi plăcut să petrec mai mult timp cu membrii
bisericii din centrul de retragere. Mă întreb cum apostolii din biserica timpurie au reușit să-și
gestioneze timpul când se confruntau cu persecuție, ocupați și cu problemele credincioșilor
dar și cu problemele personale, mă întreb cum au păstrat biserica verticală și au răspândit
Evanghelia.
La fel ca și Nagasaki, la Hiroshima supraviețuitori au continuat să vorbească toată
viața despre experiențele lor cu bomba atomică, așa că simt că este de datoria mea de aîmpărtăși ceea ce am văzut și am simțit ca pastor al bisericii apropiate de primul dezastru
nuclear - Fukushima, care a devenit fel de bine cunoscut ca la Cernobâl. Acum, că data este
setată pentru noi să părăsim Tokyo chestiunile urgente sunt: găsirea unei locuințe și
construirea bisericii noastre. Vom avea suficiente fonduri? Vom reuși să construim biserica?
Biserica, în prezent, este formată din 50-60 de persoane, care trăiesc împreună, fără nicio
intimitate. Este greu de spus cum lucrurile se vor dezvolta. Dezastrul a zguduit viața mea depână acum șase luni și continuă să mă surprindă. De atunci, viața mea a progresat la viteze
extrem de mari. Se va încheia această dramă într-o zi? Presupun că nu există nimic care să nu
aibe un final. Mulți oameni sunt îngrijorați de situația financiară a bisericii și suntrecunoscător pentru asta. Membrii bisericii noastre au fost împrăștiați. Aproximativ un sfert
dintre noi vom reveni la Fukushima. Mă simt ca un samurai care a pierdut bătălia și a scăpatîn țară cu colegii săi. Când am plecat de la Fukushima au fost 60 sau 70 dintre noi. Noi amreușit să fugim și să găsim un loc pentru a supraviețui. Acum 40 sau 50 sperăm să neîntoarcem. Uneori mă întreb dacă a fost decizia corecta de a călătorie împreună, ca o biserică.

Am avut de a face o decizie cu privire la fața locului, cu timp pentru planificare atentă sau
reflecție și se pare că suntem încă împinși să înaintăm.Eu ar trebui să spun că sunt obosit, darnu este timp pentru asta. Cineva m-a avertizat că voi dezvolta un cancer. O altă persoană mi-a
spus că dacă reacționez pozitiv cu stresul, cancerul va fugi. Nu știu cine are dreptate. Tot ce
pot face este să înaintez. Suntem încă într-o călătorie.
După dezastru nimeni din personalul bisericesc (pastor, pastori asistenți sau alțilucrători) nu a primit salariu, și pe bună dreptate, că aproape toți membrii bisericii noastre șiau pierdut casele și locurile de muncă. Apoi ne-am primit 50% din el, iar acum 75%. Un
muncitor nu primește nimic, doar donații de la persoane din afara bisericii noastre. În fiecarelună suntem cu 400,000 yeni (5.000 $), în lipsă. Aceasta este o parte din ceea ce avem desuportat din cauza dezastrului.Totuși, biserica noastră a supraviețuit și este încă în viață.
Acesta fapt poate fi asemănat cu culcarea pe o parte sau zborul cu o aripă. Dar acesta poate fi
o manieră de a privi. Nu pot spera ca biserica mea va zbura departe sau să fie restaurată laforma sa inițială. Dar vom supraviețui. Domnul ne va da ceva la care să privim în timp ceînaintăm.
Am vorbit la diversele reuniuni, în special cu privire la noua clădire a bisericii și de aface excursii la Fukushima și îmi pare rău să spun că a suferit lucrarea mea pastorală. Daracest tip de business are propriul ritm si nu se simte așa de rău. Așa că voi continua să fiu
ocupat, deși nu știu cât timp va dura. Când voi ajunge la capăt viziunea se va desfășura în fațamea – aștept cu nerăbdare acel moment. Vă voi anunța atunci ce văd. Viața mea a luat oîntorsătură cu adevărat neașteptată. Cu siguranță, viața mea nu este plictisitoare...
Sunt recunoscător....
Raportul 41 - 25 Octombrie (Okinawa)
Sunt în Okinawa. Apusul de ieri a fost uluitor. E a doua vizita a mea aici de la dezastru
și am vorbit la șase întâlniri în cinci zile. Duminică după-amiază am vorbit într-un parc șimulți oameni au ascultat, motiv pentru care sunt recunoscător. Simt că este sarcina mea săpăstrez să vorbesc despre experiențele mele. Imediat după dezastru oamenii s-au întors spre
afacerile/joburile lor de zi cu zi, ca de obicei. M-am simțit ciudat să vizionez programe TV încare încercau să-i facă pe oamenii să râdă. În capul meu am înțeles că situațiile traumatice ca
aceastea au nevoie râs, dar m-am simțit trist, gol și lăsat în urmă în acel moment. Eu încă nu
pot să înțeleg ce s-a întâmplat cu noi. În timpul vizitei mele la Chicago am ascultat un raportprivind dezastrele severe de astăzi. Acesta a spus că, chiar și atunci când se ia în considerare
faptul că știrile ajung rapid și pe scară largă, datorită tehnologiilor moderne de comunicare,dezastrele naturale devin an de an mai grave. Am auzit că recentele inundații din Thailanda
afectează exporturile către Japonia și producția de autovehicule. Un dezastru natural într-ozonă are un impact semnificativ asupra altor părți ale lumii, în moduri diferite. Suntîncercările prin care trecem precursoare Necazului cel Mare? Suntem noi un exemplu demodul în care un pastor și o biserică rezistă atunci când dezastrul lovește brusc? Soția mea și
cu mine de multe ori am vorbit despre cum ar reacționa alți pastori dacă ar trece prinaceleașinecazuri. Am vrea cu disperare să-i întrebăm. Ne întrebăm dacă prezenta încercare va
fi în beneficiul altora în viitor.
Am să mă întorc la Tokyo în această seară. Mâine mă duc la Fukushima cu trenul denoapte în urma unui interviu TV pentru a finaliza contractul cu un teren pentru a construibiserica noastră. În acest moment mă uit la apusul de soare ce se întrevede printr-o mare denori în mica fereastră de la avion. Săptămâna trecută am văzut un apus de soare foarte clar în
timp ce conduceam dinspre Fukushima spre Tokyo. Și cu toate acestea era trist- poate că
modul meu de a privi era unul trist, Dumnezeu a pictat așa de frumose imagini în fața noastră.
Așa că am să mă uit în sus la cer în loc să privesc în jos. Atunci când nu putem găsi nicio calede ieșire ar trebui să ne uităm în sus. Cele mai multe zile din viața noastră sunt lipsite deevenimente. Nu dăm suficiente mulțumiri lui Dumnezeu pentru acele zile? Sau luăm lucrurile
de la sine și suntem ocupați cu ceea ce credem că ar trebui să facem? A fost dezastrul ieșit din
comun sau a fost viața noastră pe care am luat-o ca și cum ar veni de la sine una anormală?
,,Îmi ridic ochii spe munți....De unde-mi va veni ajutorul ?
Ajutorul îmi vine de la Domnul, care a făcut cerurile și pământul.
Da El nu va îngădui să ți se clatine piciorul; Cel ce te păzește nu va dormita.
Iată că nu dormitează, nici nu doarme, Cel ce păzește pe Israel.
Domnul este Păzitorul tău, Domnul este umbra ta pe mâna ta cea dreaptă.
De aceea nu te va bate soarele ziua, nici luna noaptea.
Domnul te va păzi de orice rău, îți va păzi sufletul.
Domnul te va păzi la plecare și la venie de acum și până în veac.’’(Ps. 121 1-8)
Raportul 42 - 10 Noiembrie (zburând de la Haneda la Fukuoka)
E duminica seara si eu sunt pe drumul meu înapoi la centrul de retragere din Tokyo.
Poimâine voi merge în zona restricționată purtând echipament de protecție. De fiecare datăcând mă duc acasă sunt impresionat să văd pustiirea zonei și casei mele. Sunt sigur că mulți
oameni sunt complet dezamăgiți. Aș vrea ca totul să fi fost un vis și că aș putea întoarce
vremurile vechi înapoi, relaxându-mă în camera mea de zi cu ziarul meu. Acest lucru este
departe de a se îndeplini pentru un timp cel puțin. M-am săturat să îmi ocup zilele mele
completând hârtii/liste de compensare și înaintând în obținerea statutului de evacuat. Oare câtde multă energie am să-mi consum pe lucruri pe care nu ar trebui într-adevăr să le fac?
Dezastrul a venit la sfârșitul iernii, iar acum o altă iarnă se apropie. Mă voi concentra peconstruirea casei-apartament pentru persoanele în vârstă, care și-au pierdut casele lor, și cei
care nu sunt bine. S-ar putea să nu fie un lucru rău să munceasc din greu dar mi-e teamă că
atunci când mă voi opri voi cădea în adâncimi de disperare. Poate că Dumnezeu este la lucru
în acele zile, atunci când deciziile rapide trebuie să fie luate una după alta și acțiunile imediate
trebuie să fie începute. Mulți oameni sunt preocupați de bunăstarea mea, dar mă păstrez bine.
Unul dintre motivele pentru aceasta este faptul că am atât de multe de făcut.
Proiectul de construcție pe care îl iau în acest timp este al 10-lea proiect, deoarece amdevenit un pastor, la vârsta de 25. Mă simt ca si cum îi cer lui Dumnezeu să fiu arhitect sau un
manager de proiect de construcție! Când clădirea bisericii a fost finalizată acum 3 ani amdecis că ar fi ultima. Am turnat toată puterea mea în ea. Cu toate acestea planurile lui
Dumnezeu nu se potrivesc cu ale mele și niciodată nu știu ce se va întâmpla în continuare.
Iată-mă ancorat în alt proiect de biserică, inclusiv, pentru prima dată, un bloc de apartamente.
După situațiile de dezastru din jur viața mea de familie și slujirea mea s-a schimbat dramatic.
Deși niciodată nu am aplicat pentru un împrumut bancar în proiectele de construcții anterioare
este diferit de data asta. Opt biserici au fost construite prin credință, prin ceea ce a fost dat.
Dar dezastrul a creat o situație de urgență. O clădire de biserică și un bloc de apartamente suntnevoi urgente. Simt că Dumnezeu ne invită să facem un pas de credință atunci când avem
fonduri. Am trăit cu ideea de surpriză, din 11 martie și, chiar dacă au trecut opt luni nu mă potobișnui cu ieșitul din comun și sunt adesea ușor surprins. Pe de altă parte, simt că Dumnezeu
va face o cale pentru că a făcut acest lucru în trecut, ori de câte ori a fost nevoie. Zilele trecute
când ni se părea imposibil din punct de vedere al procedurii și timpului, permisiunea ne-a fostacordată de către un oficial al orașului. Deci, este o succesiune de bucurie și durere, care nu
este foarte bună pentru inima mea. Sunt recunoscător lui Dumnezeu, precum și celor de laPrimăria orașului.
Am crezut că copiii erau bine, dar noaptea am auzit povești cu copiii care plângnoaptea pe saltele lor. Ei sunt în mod evident răniți pentru că au pierdut brusc școlile și
prietenii lor și acuma trebuie să schimbe școlile atât de des. Ar fi trebuit să știu mai bine.
Toată lumea este profund rănită. Chiar și câinele meu suferă. Pentru că soția mea și cu minecălătorim atât de mult în aceste zile am decis să-l lăsăm, cu fiul meu. El pare a fi îngrijit dealte persoane, atunci când fiul meu nu este acasă. Sunt recunoscător pentru cei care se uitădupă el, dar îmi pare rău pentru el. El a venit la noi acum 13 ani, așa că îmbătrânește, suferă
de cataractă și de pierderea auzului. Mă întreb cum i se par zilele de la dezastru, schimbânduși locuința și fiind departe de noi. Zilele trecute în programul meu ocupat m-am dus să-l văd
timp de 30-40 minute. Am deschis ușa și l-au strigat, dar nu a răspuns. El s-a dus la fiul meu,și doar s-a uitat la mine de parcă eram un străin. Părea să fie rănit și m-am simțit trist. Modulîn care el s-a comportat față de mine - nu s-a mai întâmplat înainte și mi-a spus pe ce caledureroasă fusese nevoit să calce. "Îmi pare rău Papi (el este un Papillon), te rog să mă ierți.
Este dezastrul de vină. "Dar privirea lui nu s-a schimbat. În timp ce închideam ușa și mă
uitam înapoi am simțit ca îmi spune "Nu spune aceste cuvinte goale pentru mine. Mă părăsiți
din nou. Nu am de gând să fiu mai rănit. Nu am de gând să deschid inima mea pentru tine.
Știam din nou că dezastrul rupe orice legături pe care le mai avem.
"Pentru dragul meu Papi - îmi pare rău, Papi. Te rog să mă aștepți. Nu am de gând săte las. Este dezastrul. Nu mă privi așa. Uita îndoială ta. Voi veni să te alint. Stai sănătos pânăatunci. Vino și îmbrățișează-mă. Te voi îmbrățișa înapoi și voi prinde pasul cu vremurile în
care nu am fost în stare. Te voi răsfăța. Vom trăi împreună așa cum am făcut-o înainte dedezastru. Ai răbdare. Nu mă uita. De la tatăl tău." O bine, el nu va fi capabil să citească
scrisoarea mea...
Am început să scriu această parte a jurnalul meu pe 1 noiembrie, dar apoi am
abandonat-o. Îmi pare rău pentru trimiterea ei atât de târziu. Deja se fac 10 zile de când amînceput să scriu. Sunt în drum spre Saga, Kyushu. Dacă nu erau legumele murate, atât deiubite de oameni Tohoku, aș fi mers ,,acru’’ fiind plecat atât de mult timp.
Raportul 43 - Marți 22 noiembrie, în trenul rapid în drum spre Kyoto

Se pare că rămân fără inspirație de scris în jurnalul meu. Adaug ceea ce am scris înurmă cu ceva vreme. Deja au trecut 8 luni de la dezastru și sunt lipsit de inspirație. Am pus
câteva kilograme de când vorbesc la reuniuni în diferite părți ale Japoniei și sunt onorat deospitalitatea fiecărui loc. Mă îngrijorez puțin, întrebându-mă dacă am depășit imaginea unuipastor evacuat care ar trebui să fie subțire și obosit. Imediat după dezastru am pierdut 9kilograme, dar uita-te la mine acum! Nu cred că pot cere oamenilor să se roage să nu cresc în
greutate. Am fost mulțumit de faptul că am pierdut atât de mult în greutate, dar acum când mam îngrășat mă simt trist. Totușu sunt recunoscător, pentru toată mâncarea bună pe care oprimesc. Mă simt trist și bucuros în același timp. Aceste tipuri de sentimente amestecate au
fost cu mine de la dezastrul. Noua clădire va fi una bună și mă bucur de asta. Dar când suntîntrebat de ce trebuie să fie construită atunci când noua nostru biserică este încă acolo - măîntristez. Planul acestei noi clădiri biserică se bazează pe imaginea unei pasări cu aripile
deschise, mergând acasă și păstrându-și energia înainte de a zbura. Este la fel cum mi-am
imaginat. Dar când oamenii mă întreabă dacă pot într-adevăr abandona biserica noastră, careîncă stă alături de problematica centrală nucleară, apoi, brusc, mă întorc la întreabarea de ce.
Am ajuns atât de departe, astfel încât ar trebui să avansăm, fără cârtire. Desigur, este trist că
biserica noastră favorită este închisă. Cu toate acestea, este minunat că una nouă se va naște
ca urmare a dezastrului. Cât de mult ocazii de "tristețe și bucurie" vom avea? La una dintreîntâlnirile din Fukuoka, trei membri ai Fukushima First Bible Baptist Church s-au reunit. Un
cuplu a călătorit din Yamaguchi. Altcineva a condus două ore din Oita. Ei au fost împrăștiați
până acum. Acestă reuniune neașteptată a adus bucurie și tristețe în același timp. Se pare că eu
sunt încă pe această cale de sentimente amestecate. S-ar putea să vă cer să vă rugați să nu fiu
zdruncinat de-a lungul drumului.
Raportul 44 - Sâmbătă 3 Decembrie, zburând de la Fukuoka la Haneda
Sunt pe drumul meu înapoi de la Fukuoka pentru a patra oară. Voi reveni din nou lunaviitoare. Când oamenii îmi spun că mă susțin sau citesc blog-ul meu sunt foarte recunoscător.
Mă face să fiu conștient de faptul că sunt într-o rețea emoțională și îmi spun că ar trebui să fac
tot ce pot. Acest neimaginat, viața mea ieșită din comun a început la 11 martie. Am fostcapabil de a gestiona programul meu ocupat prin rugăciunile multor oameni. Suntem peaceastă cale din 11 martie și ea va deveni o poveste de amintiri din trecut, deși nu știu cât demult timp va dura. Mă voi uita atunci în zilele din urmă petrecute departe de casă precum șimodul în care oamenii buni s-au comportat cu noi la centrul de retragere și zona în care am
fost. La fel cum vine un moment în care puii își părăsesc cuiburile lor în același mod o partedintre membrii bisericii noastre au plecat pentru a fi cu familiile lor. Alții s-au mutat sătrăiască în propria lor casă. Cu toții ne-am pierdut casele noastre și am venit aici. Într-o zi ne
vom uita înapoi și vom vorbi despre timpul petrecut împreună la centrul de recuperare?
Cât timp va continua aceasta călătorie? Știm cu toții că va ajunge la un sfârșit, dar sunt
momente când ne simțim fără speranță. Suntem într-o a treia etapă de a spune la revedere. Am
sperat că am putea merge acasă odată ce am plecat de aici, dar s-a dovedit a nu fi cazul.
Suntem pe cale de a sărbători Crăciunul și Anul Nou ca evacuații. Nu vom fi în măsură să leurez bun venit copiilor și nepoților noștri în casa noastră pentru că am pierdut-o. Simt ca am
pierdut, de asemenea, și timpul de părtășie cu familia mea, dar simt că nu pot să fac nimic în
privința asta. Ieri am văzut pe cineva mergând încet cu vechiul său câine. Am fost invidios peacest act obișnuit și m-am simțit pierdut. Îmi părea rău pentru Papi care locuiește departe denoi. Când văd părinții și copiii lor făcând cumpărături, o mamă ce gătește cina în bucătărie
sau muncind în grădină, în soare, mi-e dor de acele vremuri pe care le-am avut acasă. Poate
pentru că aceasta este perioada a anului, când privim înapoi și să reflectăm asupra a ceea ce sa întâmplat de-a lungul anului. Ar trebui să fim atenți și să nu gândim negativ.
În scopul de a mă scutura de aceste sentimente negative mi-ar plăcea să mă întorc la
obiceiul de a spune povești. Într-o zi le voi spune nepoților mei de un eveniment ce s-aîntâmplat într-o lună la centrul de recuperare. Lucrătorii Consiliul Local vor veni atunci cândne-am fi așteptat mai puțin pentru a deratiza centrul împotriva insectelor. Voi spune această
poveste în glumă. După ce s-a întâmplat de câteva ori am învățat să închidem ferestrele în
camerele noastre, de când i-am văzut venind. Ca lider, aș intra în clădirea noastră și în câteva
secunde aș ajunge până la etajul trei să închid toate ferestrele. M-am simțit ca un erou într-un
film să fac acest lucru! Aș veni înapoi la parter și aș da un zâmbet satisfăcut, atunci cândnimeni nu se uita la mine. Acest lucru ar putea fi un pic înfricoșător pentru nepoții mei așa că
poate ar trebui doar să le sigilez pentru totdeauna. Aș putea să le spun despre clopotele caresună în fiecare zi anunțând fiecare masa. Aceasta este o poveste bună!
Va veni într-adevăr o zi în care eu să le pot spune nepoților și copiilor mei, că am trăit
efectiv într-o zonă afectată în care a avut loc marele cutremur, că am scăpat și am călătorit și
am suferit și am fost trist în fiecare zi, deși au existat unele evenimente fericite între ele - săle spun că a fost o experiență incredibilă? În acest moment al anului, atunci când nu putem
vedea viitorul nostru, imaginația mea o ia razna cu lucruri ce s-ar putea sau nu ar putea să seîntâmple. Aceasta îmi aduce relaxare și un zâmbet față. Dar ar trebui să continui ca și cum
nimic rău nu s-ar întâmpla.

Raportul 45 - 9 Decembrie (zburând de la Singapore la Narita)
5 Decembrie
E luni 5 decembrie și zbor peste Singapore în stare febrilă. Voi rămâne în Singapore până la 9.
Trebuie să scap de această febră și să mă apuc de tot ce este de planificat.
Revenind de la o sărbătorire a Crăciunului în Fukuoka acum două zile mă durea gâtul
iar când m-am întors din Saitama m-am răcit de-a binelea. Acum am o cutie de șervețele caremă însoțește în timpul zborului. Eu am încercat să mă feresc de boli, din 11 martie, în ciuda
programul meu foarte ocupat. Dar acum, din cauza obosealii, am prins o raceala de la cineva
sau ca urmare a schimbării bruște de temperatură. Sper că îmi va trece când voi ateriza în
Singapore. Am încercat sa mă uit la un film, dar nu am putut. M-am oprit din citirea ziarelor
din 11 martie și cu greu ma uit la orice televizor acum. Se pare că mi-am pierdut abilitatea
mea de a viziona sau citi despre ceea ce s-a întâmplat. Nu mi-aș fi imaginat așa ceva înaintede 11 martie. Cum ar trebui să interpretez aceste lucruri ? Poate pentru că mi-am folosit toată
energia și nu mi-a mai rămas nimic. Nu am nici energie pentru a viziona un film. Da, pot
continua în procesul de recuperare și pot să construiesc noua biserică și chiar un apartament
pentru cei slabi și persoanele în vârstă. Dar acest lucru cred că o să-mi consume toată energia
mea nelăsând nimic. La fel ca lumina intermitentă a mașinii când nivelul de benzină estescăzut tot așa și supraviețuitorii dezastrului trăiesc acum cu luminile intermitente pe gol. Dar
tot trebuie să continuăm. Rulăm la 120% pe gol. Mulți oameni din întreaga lume ne sprijină,precum și Dumnezeu Însuși.
09 decembrie
E a patra mea zi în Singapore: 21:30, 09 decembrie. Am terminat de vorbit la Centrul
Japonez și acum conduc spre aeroport pentru un zbor peste noapte înapoi în Japonia. Am avut
febră pe drum care a continuat să crească. Când am ajuns în Singapore m-am dus direct laculcare și am dormit până dimineață. Când m-am trezit m-am simțit mai bine. Am fostîngrijorat dacă o să mă recuperez sau nu, dar m-am simțit mai bine. Sunt recunoscător pentru
atât de multe rugăciuni și pot simți puterea lor. Este destul de neobișnuit să mă recuperez atât

de repede și să fiu capabil să fac tot ceea ce este de așteptat de la mine. În timpul șederii meleîn Singapore am primit multe binecuvântări. Multe locuitori din Singapore au vorbit cu mineîn cadrul reuniunilor spunând că au citit jurnalul meu. Am fost impresionat că atât de mulți
oameni m-au urmărit pe mine din străinătate. Am auzit că Singapore a asistat Japonia într-un
mod special în acest dezastru si am fost capabil să descopăr acest lucru în călătorie. Cât debine și cât de mult suntem susținuți și ajutați! Mă smeresc să aud oamenii spunând "Ai reușit
să supraviețuit " sau "Felicitări". Nu mă simt chiar așa, dar trebuie să continui acest drum.

Raportul 46 -22 Decembrie (sosind la Oguni în Yamagata-ken din Hamamatsu)
Sunt încă ocupat, astfel încât mă ocup în aceste zile cu interviuri mass-media. Am
auzit că în unele zone, oamenii simt că dezastrul este peste ei. Sunt surprins. Nimic nu estegata. Simt mai mult importanța de a fi anunțat de către mass-media.Imediat dupa dezastru am
m-am simțit așa de pierdut în timp. M-am simțit neputincios. Dar Dumnezeu a fost Cel carem-a dus mai departe. Unul dintre motivele pentru care sunt ușurat atunci când mă întorc la
Fukushima este că îmi simt lacrimile și suferința împărtășite și găsesc confort în asta.Imediatdupă dezastru nu am putut spune unde eram sau ce făceam. Nu știam ce am de gând să fac sau
unde ar trebui să merg. Totul a fost în criză și confuzie și nu am putut înțelege ce se întâmplă.
Când am auzit fraze de genul "renaștere este aici" sau "o oportunitate pentru evanghelizare"m-am simțit ciudat, ca ecouri din altă lume.
Cum a funcționat sistemul din capul meu în acele momente? Probabil toate amestecate
sau cel puțin confuze. Doar simțurile mele erau acute. Aș fi încercat să văd dacă persoana dinfața mea are gând să meargă alături de mine sau nu. Când simțeam că încearcă să mă înlăture
inima mea se întrista.Noi nu am vrut în acele momente predici sau explicatii. Toată lumea sesimțea tensionată, până la limita. Lucrurile mici ne întristau până la lacrimi pentru căîncercam să ne suprimăm sentimentele noastre. Tristețea a venit peste noi ca valurile. Ne erafrică de ceva. Era inima noastră sau întregul corp? Ne era frică de viitorul nostru, sau detrecutul care era pierdut, sau de prezent? În timp ce mintea mea se gândește la aceste lucruri
devin deprimant. Îmi pare rau. Ar trebui să priveasc spre viitor folosindu-mă de suferința cade o trambulină. Ar trebui să strălucesc, chiar dacă eu sunt în lacrimi. Am decis să rămân laaceastă formulă. Dar de ce sunt atât de trist?

Peste două zile va fi Ajunul Crăciunului. Mântuitorul nostru care a venit în această
lume întunecată a fost un om al durerii care știa ce înseamnă infirmitatea. Biblia ne spune că avenit să plângă cu cei ce plâng. În mod particular în acest an înțelegem acest lucru.
Mântuitorul meu născut în grajd, fără un loc confortabil pentru a dormi se simte foarte
aproape de noi, cei care am pierdut casele noastre, orașul natal și biserica. Când oamenii aupierdut interesul pentru victimele dezastrelui, Emanuel al nostru a venit la noi. Mântuitorul
nostru luminează în întuneric, chiar și acum. Am intrat în această călătorie, în scopul de a neîntâlni cu Mântuitorul nostru? Haideți să dăm din aurul, tămâia și smirna noastră pentru acest
Mântuitor, care a venit pe acest pământ pentru a-și da viața - pentru a ne da din dragostea Lui
pentru noi. Haideți să aducem o jertfă de un miros plăcut lui Dumnezeu care a venit pe acestpământ. Haideți să aducem mir (folosit pentru îmbălsămare) Celui care a venit pe pământ ca
Regele nostru, care și-a dat viața pe cruce.
Călătoria noastră ca sinistrați a început prin faptul că nu știam unde mergeam. Este
posibil ca noi să fim triști și deprimați. Dar, în acest moment, să ne amintim, de Domnul
nostru, care a fost întotdeauna alături de noi, și să-i dăm laudă Lui în acest Crăciun special.
Craciun Fericit!
Nașterea singurul Fiu al lui Dumnezeu a fost anunțată peste tot în lume. Ciobanii șimagii au spus tuturor, precum și cei care au asistat la nașterea Domnului nostru. Așa că voi
declara nașterea Sa ca povestea unui pastor evacuat, dar care are parte de bunătatea lui Isus în
fiecare clipă. Imediat după dezastru am fost intervievat de mass-media creștină. Dar acummulți din intervievatorii provin din medii seculare, radio și TV. Înainte le refuzam, folosindumi toată energia în supraviețuire. Dar acum simt că sarcina mea este de a vorbi despre situația
noastră. Națiunea noastră a fost lovită de un dezastru, care se întâmplă doar o singură datăîntr-o mie de ani. Suntem în atenția lumii. De peste 2000 de ani de la primul Crăciun acel
incident a fost declarat peste tot în lume. Noi, cei care suntem în mijlocul dezastrului credemcă avem o misiune pentru a spune lumii. Vocea mea se face auzită prin trenuri și avioane prindiferite părți ale lumii iar scrisul meu este arătat prin cărțile mele și pe internet. Eu măfolosesc de orice ocazie să împărtășesc experiența mea.
Zăpada se vede așa de frumos. Venind la Oguni, Yamagata-ken din Hamamatsu resimt
intens frigul de afară. Strălucirea puternică a zăpazii este îmi amintește că e Crăciunul.
Crăciunul este un dezastru anul acesta în timp ce stau să meditez la ceea ce s-a întâmplat.
Însă sunt recunoscător pentru rugăciunile și sprijinul dumneavoastră.

Raportul 47, la sfârșitul anului 2011Așa cum m-am temut, după slujba de Crăciun am început să am dureri de spate și dupăîntâlnirea de după-amiază din acea zi, în Yokohama, nu am putut sta drept. Însă suntrecunoscător, că ultimul meu angajament de a vorbi din acest an a mers bine. Durerea mea despate a început atunci când am condus înainte și înapoi de la Tokyo la Fukushima. Sunt
surprins de sincronizarea durerii. Era acolo un medic (un ortoped), la biserica unde am vorbit
și el a avut grijă de mine, motiv pentru care sunt, de asemenea, recunoscător.
Am simțit o tristețe de nedescris de a nu fi capabil să-mi petreac Crăciunul acasă cu
familia mea. Împreună cu soția mea ne-am vizitat fiica de Anul Nou, într-o Casă de Oaspeți.
Mă simt trist când mă gândesc că acest lucru va continua pentru încă doi sau trei ani. Cât timp
va dura această situație? Copiii mei simt prea bine pierderea. Ei nu pot mearge acasă și să își
salute colegii și prietenii lor așa cum o făceau în mod normal.
Pe de altă parte, există povești de relații restaurate. Cum părinții și copiii se ajutau
reciproc, după dezastru – relațiile lor s-au îmbunătățit. Unii chiar merg la biserică în zonele în
care s-au mutat. Chiar am auzit că unii dintre ei s-au botezat acolo. Îmi aduc aminte depovestea unei gospodine dintr-un han japonez pe care l-am văzut la televizor. Ea s-a dus lavale încercând să-i avertizeze pe locuitorii orașului să scăpe. Tsunamiul chiar atunci a venit șia înghițit-o, dar ea a fost salvată într-un mod miraculos. Cei care au răspuns la strigătele ei și
au scăpat au vorbit în lacrimi de modul în care ea le-a salvat viața. Asta îmi amintește de Isus,
care a sărit chiar în această lume pentru a ne mântui. Cineva mi-a spus că povestea noastră
este cu adevărat unul dintre acele povești miraculoase. Cu siguranță că a fost foarte dramatic.
Începând cu dezastrul brusc din 11 martie cu toții am scăpat – dar ne-am pornit la un drum
lung, cu niciun scop în față. Am fost împrăștiați, dar am supraviețuit. Acum suntem pe cale dea primi un nou an, unul în care sperăm să vedem noua nostră biserică. Am fost pus pe o scenăși mă întreb cine a scris scenariul. Ne era teamă și eram nesiguri la fiecare moment. Un lucru
pe care îl știam este faptul că în acest an, am fost încercați. Cine și-ar fi putut imagina astaanul trecut!
Având un sfârșit de an extraordinar. Un lucru bun este faptul că îi voi ține companie
câinelui meu drag Papi - va fi cu mine anul viitor. El are 13 ani și e foarte slab. Îi voi da omulțime de îmbrățișări și voi petrece timp cu el.
Începutul anului 2012Spre deosebire de cum mă simțeam de obicei în această perioadă a anului acum ampuțină putere să pășesc în noul an. Când stau în fața oglinzii văd din ce în ce mai mult mai
mult păr cărunt...
La serviciul de Anul Nou trebuia să vorbesc despre vulturul care zboară departeputernic. Nu sunt sigur cum s-a întâmplat, dar mi-a venit în minte în timp ce predicam
imaginea bisericii din Fukushima, cea pe care am construit în urmă cu numai trei ani. Mi-am
pierdut complet controlul și lacrimi îmi curgeau pe obraz. Voiam să zic că ar trebui să ne
oprim din a privi înapoi și că ar trebui să ne încurajăm și să avansăm. Dar în timp ce vorbeam,nu am putut să nu mă gândesc la trecut. Ce început zbuciumat de an nou. Acest incident m-afăcut conștient de terenul minat de lacrimi pe care, uneori, am pășit accidental. Nu sunt sigur
cât de multe răni nevindecate și câtă tristețe mai este în mine. Îmi voi propune să nu îmi
aminteasc plimbatul de la sanctuar la casa mea. O voi enumera această amintire ca pe o "listă
cu teren minat."Rugați-vă ca în acest nou an să nu mă înec în marea lacrimilor mele, și că voi fi
capabil să merg în mod constant până la sfârșitul anului acesta. Cumva mă așteptă încă un an
cu multe necazuri...

Raportul 48 - 26 Ianuarie
Am călătorit de la Oita la Fukuoka. Deși am fost surprins să văd zăpadă, aici oamenii
m-au primit cu căldură și le sunt recunoscător. Poimâine plec la Hokkaido. A doua mea carte
va fi o continuare a "Bisericii peregrine", și va fi publicată în martie, în timp, pentru acomemora prima aniversare a dezastrului de la 11 martie. Aici este ceea ce am scris în prefață.
Sper că va fi citită de multe persoane.
-----În curând va fi un an de la dezastru din 11 martie. Durerea din rănile lăsate de dezastru
nu se vindecă așa ușor. De fapt, se pare a se fi adâncit. Nu avem nicio soluție la problemele
noastre, dar un nou an a venit și Domnul ne-a păstrat. Văd această publicație ca o piatră dehotar și o încurajare.Când Biserica Peregrină a fost publicată la două luni după dezastru neam întărit să auzim că mulți oameni au cumpărat și au citit-o. Am fost singuri, dar în același
timp ne-am simțit teribil de zguduiți de proiecte de redresare și ne-a dat putere să continuăm.

Teamă profundă, tristețe, anxietate și întuneric ne-a copleșit și ne-a făcut să ne simțim ca și
cum am putea să disparem, înghițiți de un jacuzzi, fără ca cineva să dea seama. Ce încurajaremare a fost să descopăr că atât de mulți oameni au fost interesați de noi si ne urmăreau în
situația în care ne-au împins să ne depășim limitele noastre; acele priviri calde ne-au ajutat să
trecem mai departe și să ne țină uniți. Vânzările din cartea Bisericii Peregrine au mers în
ajutorarea orașelor Iwate, Miyagi și Fukushima. Gândurile binevoitoare ale cititorilor s-au
dezvoltat într-o rețea de sprijin. Această a doua carte relatează modul în care am continuat
drumul nostru și cum am fost ajutați. În Capitolul 1 îmi puteți citi jurnalul. Capitolul 2 conține
marturii ai celor care ne-au ajutat atunci când am fost evacuați da și scrierile pastorului meu
asistent si ale membrilor bisericii. Capitolele 3 și 4 înregistrează ceea ce am spus la întâlniri îndiferite locuri și, de asemenea, vorbesc despre planurile noastre de viitor. Am auzit că despre
dezastru nu se vorbește așa de mult în aceste zile. Sper că mulți oameni vor avea un interes înaceastă carte și că se va citi. Asta ar fi o încurajare pentru noi toți.

Raportul 49 - 29 Ianuarie zburând de la Fukuoka la Sapporo
Continuând ultimul meu raport, aș dori să vă împărtășesc ceea ce am scris, pentru adoua carte din seria Biserica Peregrină. Un însoțitor de zbor a anunțat că este -11 C în
Sapporo. Trebuie să mă pregătesc pentru frig. Vremea rece îmi amintește de contrastul dintre
vreme și căldura oamenilor ce i-am întâlnit în Kyushu. Sunt recunoscător că am avut prilejul
acestor întâlniri. Am vizitat diferite părți ale Japoniei pentru a vorbi despe situația noastră, darnu am întâlnit niciodată atât de mulți oameni într-un interval așa scurt de timp. Una dintre
grijile mele era să salut oamenii ca și cum i-aș întâlni pentru prima dată, când de fapt îi știam
A doua gijă era dubla rezervare. Din fericire, eram scutit de aceste lucruri.
----Un nou început
În timpul nopții, la trei zile după dezastru din 11 martie, împreună cu soția mea am
adunat benzină, pături și mâncare și le-am dus din Chiba la Fukushima într-un camion cu
provizii. Nu am fost sigur ce ne aștepta în Fukushima. Totul a început cu acea unitate.
Aproape un an a trecut, iar noi suntem pe cale de a porni din nou. A fost o serie de decizii
dificile și de a ne muta la următorul loc. Am trecut un munte în timpul unui viscol cu unconvoi de 16 de mașini, care călătoreau de la Fukushima la Yamagata. Două săptămâni mai

târziu, 60 dintre noi se îndreptau înspre sud la cald (spre Kanto). Mă întreb dacă atunci aînceput noul drum pe care am început să mergem și chiar să construim o nouă biseica și un
bloc de apartamente pentru persoanele în vârstă. Anul trecut biserica noastră planifica săînceapă un serviciu de îngrijire peste zi pentru persoanele în vârstă. Am fost mult timp
interesat de grija pentru ei și am fost conduși să luăm această decizie. Acum ne vom întâlni cufrații și surorile noastre din Fukushima și să începem să construim o nouă comunitate.
Duminică 25 iulie am discutat unde ar trebui să mergem peste de opt luni când ne vom muta
din centrul de recuperare din Okutama. Au fost unii care așteptau să mergem la Fukushima,așa că ne-am decis să ne întoarcem acolo. Orașul nostru de origine este încă în zona derestricție, astfel că împreună cu soția mea am început să caut un nou loc la 60 km la sud deacolo. Dar nu am putut găsi nimic. Cu toate acestea o lună mai târziu am început proiectul
imobiliar. A fost o dezvoltare neașteptată. În martie un bloc de apartamente frumos va fi
terminat și în luna august, două sute de metri distanță, noua nostră biserică va fi construită.
Este concepută să arate ca o pasăre ce își deschide aripile sale, semnificând rugăciune șiînviere. Membrii bisericii noastre s-au redus la un sfert din câți erau; 150-160 membri suntacum răspândiți peste tot în Japonia, dar sunt uniți cu noi înrugăciune. Va fi cazare și pentru ei,
astfel încât ei să poată reveni în orice moment. Fie ca această biserică cu aripi să aducă
speranță pentru toți care trăiesc în continuare în starea de sinistrați, peregrini și să fie unsimbol al recuperării și al restaurării la fel ca și vulturul care se rotește în cer. Sunt
recunoscător atâtor oameni din interiorul dar și din afara Japoniei, pentru sprijinul lor de pânăacum. Suntem încurajați de toate rugăciunile voatre, noi vom ruga în noua nostră biserică. Miaș dori să devinim o biserică care servește pe alții, ca răspuns la binecuvântările minunate
revarsate peste noi.
Raportatul 50 - 30 ianuarie (zburând deasupra înzăpezitului Sapporo)
Diaspora și ce a rămas
După ce am călătorit la Oita și Fukuoka am zburat la Sapporo, am mers la Otaru, iaracum m-am întors în Haneda. Deși era frig în Kyushu nu se compară cu zăpadă din Hokkaido.
Chiar și când sunt în călătorie planificarea pentru noua clădire a bisericii și a bloculuicontinuă. În Tokyo oamenii de la o stație de televiziune olandeză mă vor aștepta să realizez
interviuri timp de trei zile. Timpul ne mișcă. Tot ce putem face este să ne dăm toată silința în
timpul și spațiul dat. Se pare că și cum am avea mai puține persoane ce se întorc la Fukushima
decât am crezut prima dată. Ne e dor de ei, dar fiecare persoană trebuie să ia propriile decizii.

Cei care au primit locuri de muncă în Tokyo vor rămâne aici. Unii se vor alătura familiei șirudelor care locuiesc în alte zone.
Deja au trecut 10 luni de la dezastru. Toți am avut luat decizii după decizii într-un ritm
rapid. Este de înțeles că unii oameni se simt obosiți și că deciziile pe care le-au luat inițial sau schimbat între timp. După un an întreg cei risipiți înceacă să prindă rădăcini acolo unde își
doresc, mergând la biserici din apropiere. În Vechiul Testament după 70 de ani de exil, unii
din poporul lui Dumnezeu au plecat acasă, unii au rămas și alți au mers doar o treime dincălătorie. Oameni din diaspora: cei care au fost împrăștiați de dezastru. Cei care au rămas:cei care au fost lăsați în urmă. În timp ce se îndreptau spre următoarea etapă a călătoriei lor
presupun că au fost împărțiți în grupuri mai mici. Viața noastră se suprapune acum cu a lor.
Mă întreb cât timp va dura. Domnul Ockert, misionarul german care conduce acest centru derecuperare, a scris câteva cuvinte frumoase pentru cea de-a doua carte din seria Biserica
Peregrină. Sunt atât de recunoscător.
Raportul 51 - Luni 06 februarie
Sunt la bordul unui zbor cu destinația Hawaii. Voi zbura la Seattle din Honolulu și voi
reveni în 24h. E un drum lung de 18 zile. Înainte de a pleca m-am dus la Primăria orașului
Okutama să-mi iau la revedere și să le mulțumesc pentru ajutor. Ca întotdeauna am fost îngrabă să împachetez și să ajung la aeroport la timp pentru zborul meu. Mă tem că acest obicei
al meu nu o să se schimbe. Am vizitat Primăria, mi-am făcut bagajele în 30 de minute, iar
apoi am condus spre aeroport. Mi-am folosit prostește Sat Nav-ul meu și am fost foarteîngrijorat când m-am blocat pe drumurile aglomerate din Tokyo. Apoi lumina care indica
nivelul de benzină a început să pâlpâie. Am aplicat rapid pentru asigurarea de călătorie pe PCul meu când eram în holul aeroportului.
Dupa slujba de duminică am facut o verificare finală a proiectului Biserica Peregrină.
06 februarie, 07:30, deasupra Honolului
Datorită rugăciunilor voastre, zborul meu nu era aglomerat. Am dormit timp deaproximativ 3 ore și am putut folosi 3 locuri. E deja ora 2 AM în Japonia. Mulți dintre
pasageri sunt surferi și vorbeau despre vizite turistice și unde să mănânce. E un pic ciudat săcălătoresc în Hawaii pe cont propriu ca acest lucru, dar ar trebui să mă bucur de călătorie.
Răsăritul ce l-am văzut din avion a fost superb. Mă gândesc la toate călătorile ce le-auîntreprins oamenii din 11 martie 2011. Toată lumea încearcă să supraviețuiască, inclusiv cei

din Tokyo. Aș dori să trimit cuvinte de încurajare tuturor mai ales asistentului meu și familia
lui, de asemenea, soției mele și câinelui meu Papi care a slăbit și traiește departe de noi. Vreausă spun "Foarte Bine", pentru noi toți. A fost costisitor, dar am supraviețuit. Cu toate acesteaviața ne este dată ca să putem toți trăim pentru un scop. Isus ne-a spus că un bob de grâu
trebuie să moară pentru a da roade. Dupa ce am pierdut tot - am ajuns atat de departe, prin
greutăți și cu inimi zdrobite, sprijinindu-ne reciproc spre depășirea conflictelor de-a lungul
drum. Nu am renunțat. "Seara vine plânsul, dar dimineața veselia." (Psalmul 30: 5). Am
experimentat această realitate în umblarea noastră.
Marți 14 februarie 11:30 (La bordul zborului de la Honolulu la Seattle)

Mi sa dat un upgrade la poartă - un loc spațios și o băutură de bun venit. Două zile înurmă cineva, care a venit la o întâlnire mi-a dat un dar și a spus că a lucrat pentru o companie
aeriană. Ea trebuie să fie cea care a făcut acest lucru și mi-a permis, de asemenea, mai multbagaj. Toată lumea cu care m-am întâlnit pentru prima dată în această călătorie în Hawaii au
fost buni cu mine. Astăzi cineva m-a dus la plaja Lanikai, care înseamnă "Marea Cerului".
Parea o utopie și a fost foarte bine că au ales-o ca cea mai frumoasă plaja din SUA- într-un an.
Am văzut un câine mergând pe plaja cu proprietarul și m-am întrebat dacă o zi ca asta va veni
cândva și pentru mine. Mi-aș fi dorit să pot savura momente ca acestea un pic mai mult și mam simțit stânjenit pentru cei dragi în Japonia. Multe mulțumiri tuturor celor care au fost buni
cu mine în Hawaii.
Vineri 17 februarie
Este miezul nopții în Seattle și simt frigul venind din Hawaii. Se pare că mi-am lăsat
în urmă puloverul polo. Cele mai multe dintre hainele pe care le-am luat nu le-am utilizat în
Hawaii. Mi-am cumpărat un sacou dintr-un magazin de reciclare din Honolulu. Poate pentru
că purtam haine second hand la deschiderea cutiilor cu provizii, am ajuns să le apreciez. Am
fost ocupat cu munca pentru seria Biserica Peregrină care urmează să fie publicată la 11
martie 2012, pentru a comemorara prima aniversare a dezastrului. Acesta va fi publicată și în
Coreea. Am inclus aici prefața pe care am scris-o pentru versiunea coreeană. Vă rog să îianunțați pe cei pe care îi cunoșteți.
Prefață versiunii coreeane a Bisericii PeregrineA trecut aproape un an de la cutremurul și tsunami-ul ce a lovit Japonia și în același
timp a surprins lumea. Cutremurul, care a fost de o magnitudine ce are loc doar o dată într-omie de ani, a rupt mai multe drumuri, a provocat alunecări de teren și zdrobit case. Apoi
valurile tsunami de 15 m s-au abătut asupra malurilor de nord-est a Japoniei. Apoi au urmat
explozii la centrala nucleară. Biserica noastră a fost aruncată în mijlocul tuturor acestor
lucruri - clădirea bisericii fiind doar la 5 km de centrala nucleară. Peste noapte 70.000 derezidenți au trebuit să fie evacuați în timp ce sirenele răsunau prin toată zona. Familiile s-au
risipit și biserica noastră a fost închis. Era ca și cum am fi într-un film SF în timp ce noi toțiîncecam să scăpăm. Povestea din această carte este o înregistrare a ceea ce s-a întâmplat defapt cu noi, deși poate părea de necrezut. Surprinzator biserica noastră nu a murit. Șaizeci saușaptezeci membrii bisericii au condus câteva sute de kilometri în 15 mașini, un autobuz și un
camion, care a traversat un munte în timpul unui viscol. Am fost capabili să obținem alimenteși să împărțim unii cu alții. Deși am pierdut clădirea bisericii noastre și am plecat fără un
schimbde haine, sau bani, ne-am continuat călatoria cu rugăciune și cu lacrimi, cu ochii noștri
țintiți înspre cer. Patru membri ai bisericii au murit ca urmare a dezastrului. În martie 2012,nouă membri au fost adăugați prin botez. Am mers această cale lungă zi de zi fără să știmdacă suntem triști sau bucuroși. Nu mi-așfi putut imagina că zile ca acestea au să vină pestenoi. Au fost experiențe ciudate și minunate. M-am apropiat foarte mult de Moise atunci cândel a trecut Exodul copiilor lui Israel, dar și de credincioșii bisericii primare care au călătorit,împărtășindu-și resursele lor, din cauza persecuției.
În 11 martie a fost ziua mea de naștere. Împreună cu soția mea am participarea la unseminar de absolvire. Am decis să închiriem un autobuz și să ne ducem la Fukushima. Ne-am
propus să aducem 17 membri ai bisericii noastre, inclusiv persoane în vârstă, bolnavi și copii,
care au fost la un centru de recuperare pe un munte. Ne-am îndreptat înspre Fukushima, undefumul de la explozia centralei nucleare încă se înălța, temându-ne că s-ar putea să nu ieșim deacolo în viață. Era începutul călătorie noastre de supraviețuire. Sper ca cititorii acestei
versiuni coreeane vor putea auzi vocile martorilor oculari ai dezastrului care nu au fostintervievați de mass-media; povestea despre cum Dumnezeu a fost îndurător ghidându-ne înacest incredibil prezent Exod. Cincizeci dintre noi trăim într-un centru de refugiu creștin
condus de misionari germani și 150 de membri sunt împrăștiați peste tot în Japonia ca
credincioșii din diaspora a bisericii primare. Biserica noastră a supraviețuit, chiar dacă am fostprivați de clădirea noastră, organizarea și activitățile sale. În această lună a lui martie ne-am
propus să avem un nou început și să construim un bloc de apartamente pentru membrii

vârstnici ai bisericii noastre. Clădirea noastră de biserică care a fost construită în urmă cu
numai trei ani a fost închisă din cauza efectelor radiațiilor, precum și alte patru biserici.
Așadar, o să avem o nouă biserică, a cincea - de la începutul bisericii noastre – o să o începemîn septembrie și e la 60 km sud de zona restricționată. Sunt cunoștient cât de puternică estebiserica, supraviețuitoare nu numai persecuțiee, ci și cutremurului. Ea crește din nou, chiardacă ea a fost bătută și risipită. Este bucuria mea că această mărturie a supraviețuirii noastre
prin cutremur, tsunami și explozii nucleare este publicată în Coreea. Îmi dă o mare putere săștiu că am fost urmăriți chiar și de peste mări și că nu suntem singuri, și nici părăsiți. Această
carte este o înregistrare a modului în care o biserică dintr-o zonă rurală a Japonia se confruntă
cu un dezastru brusc, cum a fost bătută, dispersată și marunțită, si cum s-a uitat în sus laDumnezeu și a început să meargă din nou și experimentându-l pe Dumnezeu în fiecare zi.
Lectorii pot citi această poveste prin jurnalul pastorului, mărturii ale membrilor bisericii care
au scăpat de dezastru, precum și planurile lor de viitor. Fie ca Domnul nostru care atinge
inimile tuturor fraților noștri coreeni și surori să îngăduie să ia această carte în mâinile lor.
În cele din urmă, aș dori să le mulțumesc tuturor celor din Coreea care au adusrugăciuni și sprijin pentru noi. Am pierdut multe lucruri, dar trebuie să ne considerăm
binecuvântați că am fost ajutați de bunătatea multor oameni din întreaga lume.
Marți 14 februarie, Seattle, Statele Unite ale Americii.
Raportul 52 - 23 februarie Mai dramatic decât orice alte drame
Sunt la bordul zborului înspre Seattle. A fost o călătorie de 18 zile. Ultima întâlnire afost ieri la Portlandi. Misionarul care m-a văzut la aeroport mi-a dat o imbrățișare bruscă caremi-a adus lacrimi în ochii. Ceva în mine a răspuns la îmbrățișarea sa neașteptată. Diverseemoții care le-am suprimat din cauza dezastrului au venit la suprafață – sentimente de durere,regret, durere sau suferință. Există momente când emoții incontrolabile m-au lovit și trebuiesă fiu atent. Nu am de gând să îmi pierd controlul asupra emoțiilor mele? Starea aceasta nu
poate dura pentru totdeauna, dar eu ar trebui să fie pregătit pentru ea și să știu cum să mă ocup
de ea sau cum să o evit. În Seattle am auzit povestea unei tinere a cărei adresă din Japonia este
foarte similar cu a mea. Ea a revenit în Japonia chiar înainte să ajung in Seattle. Mi s-a spus căea a plâns ori de câte ori a fost menționat dezastrul. M-am întrebat unde se va întoarce pentru
că ambele orașe natale de unse suntem se află în zona de restricție. Inima mea rezona cu amea. Mă întreb cum oamenii trec prin viață dupa ce au pierdut pe cei dragi și simt o durere pe
care nimeni altcineva pare sa nu o înțeleagă? Cum pot să continue, când se confruntă cu

durerea și tristețea lor? Chiar dacă peisajul trist nu poate fi adus înapoi mi-aș dori să nereculegem ascultând frumoasa muzică pe care doar aceia dintre noi care au experimentat
durerea și pierderea cuiva drag o pot audia. Mă gândesc la cântec pentru că aproape toțijaponezii cântă în această perioadă a anului. Soția mea spune că nu a fost în măsură să-l cânte
din 11 martie. Cântecul se numește Furusato (Orașul meu natal), și a fost scris de Tatsuhiro
Takano, un creștin născut în 1914 și profesor de literatură japoneză la Universitatea din Tokyo.
Se spune că el a scris despre un pelerin care a umblat pe pământ țintind înspre cer. În Furusato,
el descrie scena orașul natal. În al treilea vers scrie "noi toți mergem acasă, să ne îndeplinim
misiunea pe care o avem pe acest pământ ". Muzica a fost compusă de Teiichi Okano, unprofesor creștin și asistent la Universitatea din Tokyo de Arte, care a condus corul de labiserica Hongo Central timp de 40 de ani. Aș dori să cânt toate versurile cu speranța sinceră
de a mă întoarce în orașul meu natal de la Fukushima.
Sunt în Seattle, orașul a cărui echipă de baseball este Mariners la care joacă Ichiro. Am
citit în ziarul local că joacă bine și că va fi cel mai bun jucător - al treilea din acest an. Chiardacă Ichiro nu poate fi la fel de bun ca jucătorii americani el face tot posibilul. Ar trebui săurmez exemplul lui, întotdeauna acceptând provocarea, dându-mi toată silința, și trecând de
frontiere naționale.
25 februarie, din nou la centrul de recuperare din Tokyo
Datorită rugăciunile voastre sunt în siguranță acasă. Curând după ce am ajuns m-am
dus să vizitez o soră la spital. Ea mi-a cerut cu lacrimi în ochi, "De ce trebuie să mergem
fiecare pe drumuri separate așa de repede?" Nu am știut ce să răspund. Luna viitoare trebuiesă ne spunem la revedere. După sosirea pe aeroportul Narita am pus "acasă", pe Sat Nav-ul
meu. Orașul meu de acasă este în zona de restricție. Îmi doresc atât de mult să merg acolo sau
a fost doar o acțiune automată? Am fost întistat, când am observat ceea ce am făcut și am dat
un ‚undo’. Am condus direct la centrul de recuperare din Tokyo imaginându-mi tot felul
despre orașul meu natal. Locuitorii din Miyake Island au fost evacuați pentru o vreme, în
imposibilitatea de a reveni acasă. Cum au grijă de ei înșiși? Aș dori să învăț de la ei cum au
supraviețuit zilele prelungite ca evacuații. Am trăit într-un oraș, împreună cu vecinii noștri și
nu am crezut că s-ar schimba. De ce a trebuit să fim împrăștiați și trebuind să continuăm sătrăim această viață anormală? Cineva a murmurat că a fost un an incredibil. Cu siguranță
viețile noastre au fost mai dramatice decât orice alte drame. Așa cum am lăsat acest centru derecuperare unde nu există aproape nicio intimitate, aș dori totuși să avem un fel de ceremoniede absolvire. Copiilor și adulților le-au prins foarte bine timpul de aici. Alți au fost împrăștiați
în diferite părți ale Japoniei. Cu toate acestea, alții s-au rugat și au așteptat ca biserica noastrăsă învie după ce a dispărut atât de brusc.
5 martie deasupra Taiwanului
Voi fi în Taiwan pentru următoarele patru zile.
Îmi cer scuze pentru a nu fi capabil să actualizez blog-ul meu de până acum.
Raportul 53
13 martie (zburând deasupra orașului San Francisco)Metamorfoza în ființe cerești
Prima aniversare a dezastrului mă prinde deasupra orașului San Francisco. Imediatdupă dezastru nu am avut nicio idee daca o să supraviețuiesc sau pentru cât timp. Un an maitârziu, mă uit înapoi cu gânduri și sentimente amestecate. În acel timp am simțit că dacă viața
mea s-ar termina acolo nu aș avea niciun regret. Poate că acest lucru era un instinct desupraviețuire. Totuși, eu sunt în viață după un an și calea de urmat este una lungă. Mă simt ca
și cum aș fi făcut tot ce am putut. Pot să înțeleg dacă un medic găsește una sau două lucruri
care sunt în neregulă cu mine. Toată lumea care a fost afectată de dezastru poate o fi gândit
așa. Zilele trecute am vorbit la o școală despre experiențele mele. Era un student acolo care sa mutat de la Fukushima. Într-o zi, din senin a izbucnit în lacrimi. Pot să-l înțeleg . El s-acomportat bine, a trebuit să se mute din casa lui și din școala sa de la Fukushima. La un
restaurant din SUA am întâlnit pe cineva a cărui soră a murit la Fukushima în 11 martie 2011.
Chiar și persoanele din depărtare au fost de asemenea răniți profund. Într-o zi lacrimile
noastre se vor usca. Amintirile din acea zi vor dispărea poate departe. Dar touși îmi spun că
nu ar trebui să uit cum era. Cei care au scris Biblia au înregistrat experiențele lor, astfel încât
poveștile lor să fie transmise generației următoare. Simt că am primit sarcina de a spune
povestea mea, astfel încât să poată fi împărtășită cu cei care vor veni după noi. Mă întreb cum
am fost schimbat de dezastru - cum am citit Biblia și modul în care am încredere în
Dumnezeu. Ar trebui să dau la o parte cele vechi și să le iau pe cele noi. " Căci, dacăestecineva în Hristos, este o făptură nouă. Cele vechi s-au dus, iată că toate lucrurile s-au făcut
noi. "2 Cor 5,17

Un an de la durere ne acoperă în liniște. Răni la care nu am fost conștient la acea orăîncep să învie. Moise a strigat după Exod, " Decât să Te porţi aşa cu mine, mai bine omoarămă, Te rog, dacă mai am vreo trecere înaintea Ta, ca să nu-mi mai văd nenorocirea " (Num11:. 15) El trebuie să fi fost într-o călătorie în care a simțit că i s-a cerut mai mult decât ar fi
putut da. După o provocare majoră Ilie a mărturisit pe Domnul, „Destul! Acum, Doamne, iami sufletul, căci nu sunt mai bun decât părinţii mei.” (1 Regi 19,4)--11 martie 2011
Duminică - ziua mea. Am avut un serviciu de închinare dimineața, urmată de unseminar privind gestionarea crizelor. Apoi, după serviciul memorial de seară, am avut uninterviu cu Philip Yancey. Acesta a fost după ora 10 PM când am prins un tren care s-a
dovedit a fi unul greșit. Am dat din cap iar când am ajuns la hotel era deja trecut de miezulnopții. M-am trezit a doua zi la 7:40 AM. Trebuia să merg la Școala de Misiune la 8, așa căam reușit să mă pregătesc în 10 minute și am ajuns la timp pentru discursul meu. Am început
al doilea an cu un oftat adânc. Unele lucruri nu se schimbă niciodată, chiar și după un dezastru
mare! Dar poate e mai bine decât să fie împotmolit cu prea multă durere. Treburile și ocantitate copleșitoare de informații păstrează acel ,,du-te înainte’’. Încer să alerg prin eleîncearcând cu disperare să-l găseasc pe Dumnezeu în ele. La fel ca un copil pierdut, care fuge
direct înspre mama lui, când a găsit-o din nou așa îmi doresc să alerg nedistras până la capăt.
Pe parcursul anului trecut am experimentat pe Dumnezeu Însuși vorbindu-mi într-un modproaspăt. El vrea să fie găsit. El vrea ca noi să venim înapoi la îmbrățișarea Lui ca fiulrisipitor ce se întoarce la tatăl său.... Am auzit că somonii se întorc din nou la Fukushima în
locul de origine la fel cum o fac de obicei. Oare ne întoarcem la Fukushima, și apoi la cer?
Este aceasta calea care ne duce în cer urmând ca să oprească mai întâi în Fukushima? În varăgreierii își leapădă pielea lor, își deschid aripile și încep să cânte. O să ne transformăm toți înbărbați și femei evlavioși, și o să începem să cântăm cântece duhovnicești cu toată puterea
noastră?
17 martie (la un hotel din San Francisco)
Am avut o serbare mai devreme a zilei mele de naștere în Taiwan cu un imens tort.
Am fost, de asemenea, bucuros că seria "Biserica Peregrină 2" a fost publicată de ziua mea,
11 martie. Acesta are o copertă verde, cu o imagine pe partea din față a noii noastre clădirii abisericii, concepută ca o pasăre pe cale de a zbura la orașul nostru în Fukushima. Prima carte aa avut coperta roșie cu o fotografie a centralei nucleare și o cruce. La fel cum am procedat cu
prima carte – o parte din vânzări vor fi donate bisericilor din zona afectată. Publicația este un
mesaj pentru lume să nu uite dezastru și acest lucru este o încurajare pentru noi. După un an,
nu se vorbește așa de mult despre catastrofa. Ar fi reconfortant să știu că oamenii sunt încă dealături de noi și ne vor întări bucurându-se cu noi în cât de bun a fost Dumnezeu. Am păstrat
scris jurnalul meu din acele zile, ca și cum ceva mă împingea înainte. În afară de jurnalul meu
această carte este o colecție de discuții pe care le-am dat în diferite locuri, atât în interiorul câtși în afara Japoniei și poveștile celor care ne-au ajutat de-a lungul drumului.Am fost aruncați
afară din casele noastre și din orașul nostru natal și am mers un drum accidentat. Nu mi-am
imaginat că, după un an, o să ne îmbarcăm la un proiect imobiliar ca cel al blocului șibisericii. O versiune coreeană a cărții mele a fost publicată în Coreea pe 7 martie, intitulată "Obiserică în care miracolele se întâmplă". Aș fi recunoscător dacă aceste informații ar putea fitransmise la orice persoană pe care o cunoașteți din Coreea. Precum serialul, una dintrecărțile mele "Un nou început" a fost reeditată și publicată din nou.
Aici este un preview al ei Un doamnă din Fukushima First Bible Baptist Church a avut sarcina să rezume
predica mea în fiecare săptămână pentru buletinul bisericii. Este o plăcere ca o colectie ca
acestea să fie publicată din nou, ca "Un nou început". Biserica de unde am predicat aceste
predici este încă închisă ca urmare a dezastrului care a avut loc pe data de 11 martie 2011.
Avem nevoie de un nou început. Cutremurul, tsunami-ul și centrala nucleară au luat aproapede tot de la noi într-o clipă. Dup nouă luni încă suferim. Această carte a fost publicată pentru
prima dată în urmă cu mulți ani. Cititorii mi-au scris spunând că au citit-o de multe ori și
solicitând următoarea carte. Citind-o din nou am simțit Cuvântul lui Dumnezeu vorbindu-mi
într-un nou mod de când pășesc pe această cale a durerii. Mulțumesc doamnei care cuprinde
predicile mele atât de bine. Mi-e dor de biserica unde acele mesaje s-au transmis și undeadunarea a fost hrănită. Membrii bisericii noastre au fost împrăștiați și nu vom fi capabili să
ne adunăm toți împreună în același fel ca în trecut. Dar am dori să mergem pe această caleplină de lacrimi precum credincioșii din bisericile Noului Testament. Ei au avut multeînceputuri noi în vârtejul istoriei. Aș dori să dedic această carte tuturor celor curajoși caremărșăluiesc prin suferință fără a renunța, îndreptându-se spre cer.
11 decembrie 2011, într-un tren rapid

Raportul 54, 21 martie, zburând înapoi spre Japonia de la San Francisco
Zbor din San Francisco, unde am vorbit la 11 întâlniri în 6 zile. Curând după sosire,am avut o durere în piept. Un pastor a adus cu amabilitate un medic creștin la hotel, care a fostpe cale să se întoarcă în Japonia în săptămâna următoare. Ceva similar s-a întâmplat și lasfârșitul anului trecut când am fost în imposibilitatea de a merge din cauza unei dureri bruște
de spate din fericire unde m-am dus să vorbesc era un ortoped care m-a tratat. Acest incident
la San Francisco a fost un simbol al actelor de bunătate pe care le-am primit acolo. Am
vizionat un film în timpul zborul spre Japonia, ceva ce nu am fost în stare să fac de ceva timp.
Ori mi-am revenit destul de bine pentru a viziona un film, sau am fost atras de el din cauzaconținutului său. Filmul, "I am Legend" (2007) este povestea luptei unui om împotriva unei
ciume care era pe cale să șteargă toată omenirea în 2009. Un vaccin special trebuia să ajute,dar a făcut oameni și mai violenți, aducând lumea la distrugere . America a fost declarată înstare de urgență. New York-ul a fost adus în haos. Cetățenii încercau să evadeze, temându-sesă nu fie infectați. S-a suprapus perfect cu experiența mea de la Fukushima, după accidentele
de la centrala nucleară. Cineva din filmul a spus că dezastrul a fost provocat de om, nu a fostunul natural. Același lucru s-a întâmplat cu noi. Dacă ar fi fost doar cutremurul și tsunami-ul,
nu ar fi trebuit să plecăm de acasă pentru mult timp. La 11 martie 2011, oamenii din zona mea
nu au fost răniți. Nu au existat probleme la casele lor ca atare. Totuși, sirena a continuat.
70.000 de oameni au trebuit să-și părăsească locuințele. Ei nu sunt încă în măsură să seîntoarcă acasă. A existat o speranță la finalul filmului. Omul de știință, personajul principal,atașat la armata SUA, a rămas în New York, trimițând-și soția și copiii acasă. El reușește
experimentul, chiar înainte de a muri, de mâna unui civil violent. Soția lui s-a rugat pentru elchiar înainte de a pleca, "Dumnezeule, da-i putere soțului meu să depășească toate aceste
dificultăți." Acest lucru m-a făcut să vreau să mă rog pentru colegul meu japonez. "Doamne,
ne rugăm să ne dai putere să rezistăm încercării prin care ne treci. Poate nu a fost faptul căeram suficient de recuperat să vizionez un film. Dar acesta m-a facut să fiu atent.
Sâmbătă 24 martie, zburând de la Okinawa la Tokyo.
După sosirea pe aeroportul Narita, m-am îndreptat înspre Fukushima, blocul nostru deapartamente a fost construit, și am ajuns la timp pentru inspecția finală. E mai mult decât mam așteptat, uitându-mă la clădirea finalizată. Sunt încântat să văd cât de elegant arată. Acesta
trebuie să fie un cadou din partea lui Dumnezeu. Iov a pierdut tot ce avea, precum și copiii săi.
El a fost lovit cu boli. Dar, la sfârșitul poveștii, el L-a întâlnit pe Dumnezeu într-un modproaspăt, și a primit mai mult decât a avut înainte. Este acesta sfâșitul pe care Dumnezeu îl areîn minte pentru noi? Sau deja am primit mai mult decât dublu?
Cei care văd noul bloc de apartamente vin și ne întreabă dacă pot închiria un loc. Sunt
atât de mulți oameni care au nevoie de locuințe. Ne dau o frumoasă durere de cap, spunândune că își doresc să trăiască în bloc. După inspecția finală, am condus peste noapte la Tokyo.
După ce am dormit 3 ore la centrul de recuperare unde locuim, m-am îndreptat spre Okinawa.
Sunt acum în avion înapoi la Tokyo. A fost un program încărcat, dar sunt recunoscător pentru
protecția Lui. Mâine, vom avea serviciul nostru final de închinare la centrul de recuperare,
unde am stat un an întreg. Acesta va fi un serviciu bun și pentu personalul de la centru, da și
pentru membrii bisericii evanghelice Okutama care au fost atât de bun cu noi. Va fi un botez
cu 9 persoane de la dezastrul ce ne-a lovit. Masă de dragoste va fi un cadou de la o firmă decatering. Mă aștept să fie o zi amestecată cu râsete și lacrimi și cu o mulțime de amintiri
adecvate pentru închiderea unui an.
30 martie, la bordul linie JR Joban,
O echipă de televiziune ne-a filmat timp de patru zile. Ei au spus că au fost un pic
surprinși de faptul că nu păream așa de fericiți de a ne întoarce la Fukushima. Ei au crezut căvom fi mai fericiți. Am condus până la Fukushima din Tokyo, dar orașul meu natal este încămai la nord, în mijlocul unui oraș fantomă. Așteptările noastre din filmul realizat s-au referit
sentimentele noastre amestecate. Dacă destinația noastră ar fi fost casele noastre am fi fostfericiți. Dar realitatea este că suntem încă sinistrați, doar mutându-ne la următoarea noatră
cazare temporară. Trebuie să te obișnuiești și cu acest loc nou, să găsești spitalul, oficilepoștale. Ar trebui să încercăm să ne adaptăm stilului nostru de viață aici. Mă simt fericit fiind
din nou în Fukushima. Dar sunt trist că nu am ajuns încă în casa mea. Sper că filmul să fi
captat sentimentele mele amestecate de fericire și tristețe. Serviciul de rămas bun dar și deserviciul de mulțumire au fost foarte emoționante. Au fost aproximativ 200 de persoane. A
fost un moment bun de închidere a anului, care a început brusc de a fi dați afară din casele
noastre și apoi transportați la siguranță de cel mai multe ori. Serviciul a fost umplută cu daruri
de la Dumnezeu: un botez, felicitări de la managerul centrului de recuperare, mesaje dedeparte, și ofertele de muzică îmbăbătându-ne în noul nostru început.
La masa de părtășie, a fost servit sushi ca un cadou de la o firmă de catering creștin.
Felicitări excitate au fost făcute încât ne-am simțit chiar aproape la un banchet de nuntă.
Acum un an, după ce am pierdut totul, am ajuns în Okutama. Munți frumoși și râurile ne-auîntâmpinat. Mulți oameni buni ne-au înconjurat ca niște nori mergând cu noi. A doua zi, dupăce am luat micul dejun și am definitivat împachetatul și curățenia, misionarul din centrul ne-a
condus în ceremonia de rămas bun. Înainte de a ajunge în mașinile noastre, ne-am luat rămasbun și ne-am îmbrățișat unul pe altul. Nu am putut să ne oprim lacrimile. În afară de tristețea
de a ne spune la revedere erau tot felul de emoții de anul trecut: regret, furie, răni înăbușite,sentimente care ne-au sfâșiat de atâtea ori, din dorința de a ne agăța de cineva, și din dorința
de a iubi, toate au venit ca valurile care gem și care mai apoi se îndepărtează. Toți am reușit să
trecem prin această cale dură, al anului ce l-am lăsat în umă. Și acum trebuie să ne spunem larevedere. O voce din capul meu îmi spunea - ’oare e posibil ca cineva din Tohoku să fie atâtde deschis în privința exprimării sentimentelor lui?’ Și totuși emoțiile din anul trecut m-au
copleșit. Oare cum a fost realizat filmul? Mai târziu am auzit că și echipajul au filmatînlăcrimați.
În Vechiul Testament poporul lui Dumnezeu a reușit să se întoarcă din exil în patria
lor, după 70 de ani. Mă întreb cum și-au exprimat sentimentele față de casele lor, atunci cânds-au întors în cele din urmă. Acest lucru este descris extraordinar în Psalmul 126. Poate și noi
ar trebui să ne continuăm călătoria noastră în care tristețea, mulțumirea, lacrimile și râsetelesunt interconectate.
Psalmul 126
1 (O cîntare a treptelor.) Cînd a adus Domnul înapoi pe prinşii de război ai Sionului, parcă
visam.
2 Atunci gura ne era plină de strigăte de bucurie, şi limba de cîntări de veselie. Atunci se
spunea printre neamuri: ,,Domnul a făcut mari lucruri pentru ei!``
3 Da, Domnul a făcut mari lucruri pentru noi, şi deaceea sîntem plini de bucurie.
4 Doamne, adu înapoi pe prinşii noştri de război, ca pe nişte rîuri în partea de miază zi!
5 Cei ce samănă cu lăcrămi, vor secera cu cîntări de veselie.
6 Cel ce umblă plîngînd, cînd aruncă sămînţa, se întoarce cu veselie, cînd îşi strînge snopii.

Am avut ocazia să vorbesc cu arhitectul meu la telefon. El mergea alături de noi depeste 30 de ani. În timp ce el își amintea de toate peripețiile anului trecut mi-a spus căaseamănă călătoria noastră cu cea a unui pluton din armata coreeană care a luptat până lasfârșit în timp ce ei continuau să își pierdă soldații lor în războiul din Coreea. Gândul acesta afost o încurajare pentru mine. Biserica noastră a trecut printr-o luptă acerbă în ultimul an pe
care am fost meniți să o experimentăm. I-am fost recunoscător. Ne-am salutat în timp ce
lacrimile îmi curgeau în neștire. O biserică s-a construit în acel sat. Am crescut între timpîncât s-au construit mai multe biserici. Ne-am obișnuit a avea noi provocări. Toate acestea
erau pentru prima dată: pentru noi, pentru ca noi să supraviețuim prin suferință, să creștem, să
experimentăm o poveste în construirea Împărăției lui Dumnezeu toate acestea în vârtejul
dezastrului unde nimeni nu și-ar fi imaginat. Dar Doamne, oare într-adevăr am încercat sădăm ce îi mai bun din noi când ne-am confuntat cu moartea? Ne-am revenit oare din starea dede tristețe experimentată și am trecut în ofensivă? Oare am avansat? Dacă Tu ne spui că amfăcut, e mai mult decât suficient pentru noi. Nu o să am niciun regret. Mă odihnesc în pace înbrațele tale Dumnezeule.

Raportul 55
Sâmbătă 14 Aprilie, pe un tren rapid înspre Osaka,
Au trecut două săptămâni de când ne-am mutat în prefectura orașului Fukushima. Deșinu mă simt atât de entuziasmat așa cum m-aș fi așteptat, experimentez încontinuu realitatea dea ne întoarce după un an. Am fost un sinistrat cazat în locuri necunoscute, dar acum întreagazonă în care locuim conține cicatrici ale dezastrului. Mai multe persoane citesc ziarele localeîn care acestea au informații updatate cu situația centralei nucleare și ale efectelor sale. Nu
mai trebuie să ne deplasăm înainte și înapoi între Tokyo și Fukushima. Avem mai multă
intimitate acum. Toate acestea sunt schimbări mari pentru mine. Am auzit în ultimul timp
multe vești de accidente rutiere, sunt uimit că am fost feriți în multele noastre deplasări de pe
tot parcursul anului trecut.
Sunt acum pe un tren rapid înspre Osaka. Din fereastră pot să observ că în unele zone
doar fundațiile de case au mai rămas, restul fiind luat de către tsunami. Chiar simt că m-amîntors în zona de dezastru. Însă florile de cireș sunt frumoase.
Am inchiriat o sală de nunta pentru serviciul nostru de închinare de duminică. Blocul
pentru cazarea persoanelor în vârstă și pentru cei răniți este acum complet. Biserica noastră
este încă în construcție. Am avut primul serviciu de duminică într-o altă biserică iar dupa-

amiaza - în sala de nunta, închiriată. Plătim pentru ea pe oră așa că nu putem sta foarte multtimp, dar ni se potrivește statutul de biserică peregrină. E greu să te obișnuiești cu acest stil deviață - a nu te așeza într-un loc. Dar persoanele în vârstă nu sunt afectate așa de mult și par săse bucure de ceea ce se întâmplă. Acest lucru trebuie să vină din anii trecuți în care au avut deînfruntat tot soiul de încercări, pe care eu simt că nu aș fi în stare să le duc. Ei sunt comorilebisericii noastre. Îmi este dor de membrii bisericii noastre împrăștiați peste tot în Japonia.
Inima mea a vărsat atât de multe lacrimi, încât mi se pare calea foarte alunecoasă. Diferite
tipuri de tristețe vin peste mine ca valurile. Dezastrul adus de cutremur, tsunami și problemele
cu centrala nucleară sunt niște adversari formidabili. Uneori tânjesc să fiu eliberat de ele.
Miercuri dimineața, 25 aprilie, pe un tren înspre Takamatsu
Am crezut că voi avea mai mult timp pentru a mă relaxa o dată întors la Fukushima,dar sunt acum constrâns de un alte treburi, cum ar fi completarea diferitelor cereri. Chestiuni
legate de despăgubirea victimelor accidentului nuclear, și de construcția bisericii, toate
acestea îmi iau energia. Calea este lungă, și multe obstacole îmi stau în față.
Acum sunt la bordul unui tren cae trece și prin Takamatsu. În această dimineață, soția
mea a plecat să fie cu tatăl ei, care nu se simte bine. Tocmai mi-a spus că a luat-o pe
autostradă din greșeală, ea neștiind să conducă pe autostradă, sunt îngrijorat de cum va
conduce, dar se pare că se va descurca. Simt că puterea dată ei se revarsă și spre mine, și mă
simt plin de energie. Îmi spun că: "Dacă există o voință, există o cale." . De asemenea observ
cum egoismul meu se hrănește din panica altora. Astfel că am deschis Biblia și am simțit cum
cuvintele lui Pavel îmi sună în minte: "Pot totul în Hristos care mă întărește" (Filip. 4:13).
Am auzit o poveste care s-a întâmplat în America. Un CEO creștin al unei firme de afaceri aavut un vis, în care Isus a apărut și i-a spus, "Afacerea ta a mers bine în Japonia și a crescut
acolo. Cât de mult ai dat înapoi Japoniei? "Atunci el a făcut o donație mare pentru oorganizație creștină din Japonia, și cu ocazia primei aniversări a dezastrului, a donat cu
generozitate pentru munca de reconstrucție. De la începutul timpului Dumnezeu a făcut
lucruri mari în lume și într-un mod excelent, dincolo de imaginație noastră, la fel ca și mersul
norilor, indiferent dacă suntem conștienți de asta sau nu. Sunt prea nerăbdător, dacă îi cer săfacă faptele Lui minunate printre noi și să îndepărteze tot întunericul?
30 aprilie, la bordul unui tren pe linia JR Joban

Una dintre frazele pe care le-am folosit cu precădere în ultimul timp este că - prinmulțimea lucrurilor ce nu le înțelegem, dacă urmărim lucrurile ce le înțelegem, ne vom întâlni
cu Dumnezeu. Prea multe informații pun o urmă de confuzie, chiar dacă ne sunt utile de cele
mai multe ori. În filmul Alexei și primăvara producătorii portretizau oameni din satele deglaciale, care au fost grav afectate de accidentul de la Cernobâl. Am auzit că vizitatorii i-auîntrebat pe sătenii, dacă ei nu s-au temut să trăiască într-un astfel de loc, în care nivelurile
radiațiilor erau foarte mari. Ei erau sătui de această întrebare care le era adresată din nou și
din nou, iar în schimb ne-au dat replica: "Nu ai altă întrebare? Cum putem trăi cu recunoștință,de exemplu? "Dumnezeu poate fi găsit chiar atunci când murmurăm, dar ne uităm în sus la Elașteptând. Mi-aș dori să călătoresc crezând că Dumnezeu este acolo, atunci când ne așteptăm
ca El să lucreze, deși simțim umbra Satanei aducându-ne îndoiala.
Raportul 56 14 maiSunt într-un tren, iar simt că mintea mea rătăcește. Recent, am reluat citirea ziarelor.
Călătoresc singur cu trenul și avionul. Acest timp petrecut în solitudine m-a ajutat mult înaceste zile tulburi. În vagoanele din tren au fost instalate prize sub scaune, care îi ajută multpe călători. Taxa de pe autostrăzile din zonele de dezastru a fost înlăturată, toți circulă gratuit.
Acest lucru ne-a ajutat foarte mult în exodul noastru dar și în vizitarea membrilor bisericii
mele împrăștiate în toată Japonia. Nu-mi amintesc numarul de călători către Fukushima. Mam trezit conectându-mi PC-ul la priză, dorindu-mi mai mult confort. Dezastrul ne-a dat unavertisment puternic împotriva confortului modern, dar uneori mă gândesc la ceea ce a fostînainte de dezastru.
La una dintre ședințe am vorbit cu cineva care a scăpat de la Fukushima. Ei au fostprea triști ca să se întoarcă acasă. La fel cu ce găsim și în Plângerile lui Ieremia 2:11 " Mi s-austors ochii de lacrimi ".Versetul se referă la un timp când profetul Ieremia a profețit. Israelul afost atacat și izolat – regele a fost capturat și chiar i-au fost scoși ochii, luându-l ca rob laBabilon. Situația cunoștinței mele nu e chiar așa de tragică – dar a plâns văzându-și casa șigrădina abandonate, lăsate în voia sorții. Chiar l-am înțeles când mi-a spus că nu vrea să-și
mai vadă casa. Este prea dureros pentru el. Cum ar putea cineva accepta această realitate – întimp ce casa lor e distrusă de animale sălbatice, ia orașul lor e transformat într-un orașfantomă ? Cine ar putea calcula în bani durerea acestui om ? Membrii bisericii mele abia
supraviețuiesc oriunde s-ar afla. Presupun că se tem că oricare dintre ei s-ar putea sinucide în
orice moment. Oboseala viații ca refugiat a ajuns la limită de mult. Nu știu cât de mult putem

merge mai departe. Clădirea bisericii noastre, construită doar în urmă cu doi ani nu pot fi
folosită. Casele, școlile, spitalele și străzile noastre au dispărut, la fel ca și unii dintre membrii
bisericii mele. Un sentiment de pierdere și tistețe simt că mă cuprinde. Este aceasta o cursă arezistenței ? Mai avem putere să mergem înainte ? Sau poate e prea multă oboseală ?
09 mai, în Nara
De la dezastru, în timp ce călătoream în toată Japonia, am întâlnit două cupluri care sau căsătorit chiar din pricina dezastrului. Chiar ieri, doi dintre membrii bisericii mele s-aucăsătorit. Mulți din membri bisericii au venit pentru nuntă. A fost ca o reuniune amintindu-nede cum era înainte de dezastru. Dar trebuia să ne spunem la revedere la sfârșit. Nu am putut
spune că "Ne vedem duminica viitoare." Trebuia să spunem: "Până ne vom întâlni din nou",
apoi ne-am urmat căile noastre separate către Tokyo, Saitama, Tochigi, Chiba și așa mai
departe. Sub celebrarea veseliei, era durerea din realitatea dură a celor care au plecat, precumși a celor care au rămas.
13 June, zburând de la Ube la Haneda
Zbor deasupra aeroportului Ube după ce am vorbit la o universitate din Shimonoseki.
Nu am fost în stare să-mi actualizez blog-ul până acum - cea mai lungă pauză de când aînceput. Se resimt efectele de la deazastru timpul de un an și trei luni a lăsat urme în conștiința
mea. Să fiu lipsit doar de energie, sau să fie doar oboseala? Unul dintre cei evacuați mi-a spus
că s-a săturat să tot fie întrebat despre experiența sa din timpul dezastrului. Altcineva mi-a
spus că nu mai vorbește despre asta din lipsă de simpatie. O altă persoană a încercat săvorbească cu o victimă a dezastrului dintr-o altă zonă, și aceasta i-a răspuns: "Cel puțin tu ai ocasă la care să te întorci, spre deosebire de mine", determinând-o pe vorbitoare să vorbească
cu alte victime. Victimele au fost toate afectate în diferite moduri pe parcursul ultimului an și
celor trei luni toate acestea lăsând goluri insurmontabile. Se pare că sunt în căutarea de motive
pentru tăcere lungă de pe blog. Acest lucru arată cât de anormal este ca cineva să-și piardă
casa, orașul natal, practic temelia vieții, și touși să fie în continuare într-o călătorie, în
imposibilitatea de a le avea înapoi. Despre ce a fost totul vorba? Cred că vom ști într-un scurt
timp după ce lucrurile se vor aranja. Suntem încă într-o călătorie. Ar trebui să rezistăm să
mergem chiar și în josul spiralei. Zilele trecute am auzit că proprietarul unui supermarket s-asinucis dupa ce a vizitat magazinul său. Un intervievat din același oraș a declarat că nu este
surprins gestul proprietarului pentru că toți trec prin situații dificile. Presupun că proprietarul

a fost în pierdere după ce a văzut toate produsele degradate pe rafturi. Într-adevăr, oricare
dintre noi ar putea fi tentat să își ia propria viață. Am intrat într-o altă fază a maratonului sever.
15 iunie Fukushima
Poate am spus prea multe povești triste. În această perioadă în speach-urile mele amavut această tendință. Dar am și întâlnit bunătatea Domnului dar și bunătatea oamenilor - aș fi
nedrept să nu menționez și aceste lucruri. Zilele trecute unul dintre membrii bisericii mele atrecut la Domnul încheindu-și viața la peste 90 de ani. Înainte de acele momente triste îifăcusem o vizită la secția de terapie intensivă unde era internată și chiar m-am rugat pentru ea,deși părea inconștientă. După ce și-a recăpătat puțin cunoștința, le-a spus familiei că își
amintea de vizita mea. Înmormântarea a căzut într-o duminica. Nici eu, nici asistentul meu nu
am fost capabili să ajungem, astfel încât pastorul meu mai tânăr a mers la Tokyo și a ținut
serviciile de înmormântare, a vorbit cu familia și a fost foarte apreciat. Am fost informat că
Dumnezeu a avut grijă de ei. Bătrâna locuia singură, atunci când dezastrul a lovit-o. Una
dintre membrii bisericii ei a vizitat-o și chiar a salvat-o punând-o pe un autobuz de evacuare,însoțind-o și îngrijind-o pâna la Tokyo. Ea s-a dus să locuiască cu fiica ei în Tokyo și a trebuit
să urce pe scări cinci etaje ceea ce înseamnă că picioarele ei au devenit mai puternici. A reușitsă își viziteze casa ei de la Fukushima de trei ori în echipament de protecție și chiar a călătoritîn Hokkaido, unde s-a născut. E de necrezut că familia ei era îngrijorată pentru ea înainte dedezastru, atunci când a trăit pe cont propriu. Poate a petrecut un an fericit cu familia ei înTokyo. Dumnezeu a fost întotdeauna cu ea în mijlocul dezastrului - în călătoria ei la Tokyo,
dar și în ultimul an fericit din viața ei. Aceasta ar trebui să mă încurajeze să văd mâna lui
Dumnezeu într-o situație mai dificilă, mărturisindu-mi credința în El și rostind cuvinte calde.
Sper că am fost în stare să termin actualizarea blog-ulului într-o notă pozitivă.

Raportul 57
Duminica 1 iulie
În această duminică dimineață m-am îndreptat spre Fukushima după ce am vorbit în
Himeji și Hamamatsu. Voi ajunge la timp pentru slujba de la biserica mea, cum e ținută dupăamiaza, în locul închiriat. Planul nostru a fost să avem clădirea bisercii terminată până în
septembrie, dar a fost amânat pentru că așteptăm pentru permisiunea de construire de laPrimăriei. Ei au de a face și unele excavări. Acum mă rog ca biserica să fie gata până laCrăciun. Unii oameni îmi spun că avem o biserică nouă foarte frumosă, gest care mă
surprinde pentru că noi am închiriat o sală de ceremonii festive care ne costă 30.000 de yeni
pentru două ore ei vedea pe site-ul bisericii și cred că este noua noastră biserică. Mă rog ca ei
să nu găsească artefacte în timpul săpăturilor ca să nu întârzie lucrările de construcție cu luni
sau chiar ani. Speranțele și preocupările, planurile și grijile tuturor se amestecă împreună.
Oare vom scăpa de toate acestea? Și dacă va fi așa, vom putea să fim fermi în acea zi?
Miercuri 18 iulie
Zbor către Seul ca să vorbesc la un eveniment la Biserica Onnuri, care este foartecunoscută în efectuarea evanghelizării pe scară largă în Japonia sub numele de Sonata Iubirii.
Înainte ca să moară pastorul său fondator Ha s-a îngrijit de traducerea cărții mele "Biserica
Peregrină" în coreeană. Aceasta a fost publicată de către Tiranus Publishers editura bisericii.
Succesorul pastorului Ha mi-a cerut să vin și să vorbeasc acolo. Biserica Onnuri ne-a dat atâtde multe, sunt recunoscător pentru aceasta. Chiar imediat după debarcarea în Seul, voi merge
la reuniunea bisericii de miercuri. Sunt încântat să mă gândesc ce fel de întâlniri pregătește
Dumnezeu pentru mine.
25 Iulie, de la Seul la Narita
Zbor înapoi la Tokyo după ce am stat timp de opt zile în Seul. Am avut un program
plin. Biserica Onnuri are aproximativ 60.000 de membri și am fost impresionat de diferențele
față de celelalte biserici din Japonia. Împreună cu soția mea, am vizitat punctul 38 allongitudinii, și anume granița cu Coreea de Nord. Mi-am amintit că pastorul Ha a traversat
ceea ce a devenit acum frontieră în urmă cu 60 de ani împreună cu familia sa și m-am gândit
prin ce suferință trebuie să fi trecut. Aceasta a fost a opta vizita a mea în Coreea iar gândurile
noastre sunt alături de cei care au suferit în acele momente. Mi s-a spus că această zonă din
jurul graniței este acum un tezaur pentru diferitele specii pe cale de dispariție. Pe când înorașul meu natal (Fukushima) vacile, porci și struții s-au sălbaticit rătăcind pe străzi. Acelezone din Fukushima s-ar putea transforma în acest soi de comori. Acolo a fost un monument
de piatră în care erau cioplite cuvintele "Dor de casă" .M-am trezit cu un dor intens deFukushima și m-am abținut să nu plâng. Peninsula Coreeană a fost împarțită subit în partea de
Nord și de Sud. În timpul divizării 3.000.000 de oameni au murit iar 10.000.000 de persoane
au fost forțați să meargă la nord din sud. Părinții și-au pierdut copiii, o situația din care au
rezultat numărul crescut de orfani. Avem atâtea de multe lucuri în comun cu ei dupăexperiența noastră din 11 martie 2011. Eu și soția mea am fost atinși și emoționați într-un modspecial de spusele lor. 90.000 de locuitori din prefectura Fukushima sunt chiar și acumîmprăștiate în oraș; 60.000 de locuitori sunt în afara ei. Un total de 150.000 de oameni și-aupierdut casele și orașele lor. Cele mai multe orașe continuă să aibă o situație dificilă de locuit.
Am găsit chiar similitudini cu evacuații din nord și sud. Se spune că oamenii nu uită ceea ce
au experimentat fizic si emoțional. Chiar dacă ne-am dorit să uităm. Noi nu ar trebuie săuităm.
Ieri am auzit o poveste împărtășită de o doamnă creștină. Ea a plecat de acasă, lăsând
câinele ei de companie în lesa, crezând că se va întoarce în curând. A încercat să se întoarcă,dar a fost oprit la capătul drumului. Ea a pledat, "Câinele meu mă așteaptă să-l ridic", darrăspunsul a fost că nu putea merge înapoi, din cauza radiaților. Mi-a spus că ea nu poate să
uite chiar și atunci când încearcă. La frontiera de Nord / Sud am descoperit și ceva despre
mine. De fapt există întotdeauna mai mult de a experimenta decât ceea ce trăim la timp.
Așadar am luat decizia să continui să vorbesc despre experiența mea. Există lucruri care nu
pot fi exprimate de numere sau scene pe un ecran, ci doar de cuvintele reale ale unui martor.
S-ar putea să trecem prin suferința de nedescris adusă de război sau chiar cea a pierderii
membrilor familiei. Ni se pare că acestea încercări ne lovesc brusc. Noi vom încerca să
mergem mai departe, dar chiar dacă vom primi multe binecuvântări inevitabil vom priviînapoi și vom avea flashback-uri neașteptate. Și touși eu cred că viața începe din nou și dinnou. Într-o zi ne vom spune: "Această experiență m-a făcut persoana care sunt astăzi. Din
această cauză există o lume pe care o apreciez acum. "Trece iarna și vine primăvara . Crearea
ne spune mereu că o lume nouă cu siguranță vine după un anumit timp de suferință.

" Este spre binele meu că m-ai smerit, ca să învăţ orânduirile Tale. " Ps. 119: 71
31 augustSunt pe tren îndreptându-mă înspre Kyoto, uitându-mă la lacul Biwa. Nu am fostconștient de faptul că ieri a fost o alunecare de teren, ceea ce înseamnă că doar trenurile lentesunt disponibile. Nu sunt sigur că voi ajunge la timp pentru trenul rapid spre Tokyo. Viața
este o serie de evenimente neașteptate, cu emoții și tensiuni. Alunecarea de teren a fost dincauza ploilor abundente de ieri. Mi se pare că avem chiar mai multe dezastre naturale decâtînainte. Sau poate sunt eu prea sensibil ca urmare a experienței dezastrului din 11 martie
2011? Sau chiar există într-adevăr mai multe catastrofele naturale în întreaga lume? În ajunul

alunecării, cerul de seară prezinta culori neobișnuite. Chiar am auzit că în urmă cu trei zile,
cerul peste Tohoku se vedea diferit. Oare ne-a trimis Dumnezeu un semn prin aceste
schimbari?
" Dar ştim că, până în ziua de azi, toată firea suspină şi suferă durerile naşterii.." Rom 8:22
Schimbând subiectul, vor veni nepotii noștri mâine seară. Vor veni la apartamentul
nostru închiriat. Nu ne putem întoarce la munți, râurile și marea din zona noastră. Mi-e dor să
le spun nepoților mei despre școala la care a mers mama lor și de parcurile în care ea s-a jucat
în timp ce le arăt împrejurimile. Oare vom pierde oportunități ca acestea pentru totdeauna? Pemăsura ce cresc ei ar fi venit la bunicii lor, ar fi alergat și s-ar fi jucat în câmpuri frumoase și
chiar în munți, ar fi prins greieri și s-ar fi întors acasă să mănânce pepeni. Eu le-aș fi spus
despre mama lor când era tânără. Oh, cât de mult am duc dorul acestui posibil viitor ?! Ar
trebui să mă trezesc din visare. Am auzit că unii oameni sunt îngrijorați de faptul că am fostdeprimat că nu am mai actualizat jurnalul meu. Sunt bine. S-ar putea să am dificultăți deconcentrare sau chiar oboseală acumulată să aibă un efect asupra mea. Îi voi întâmpina penepoții mei, mâine, cu atât mai mult, cu un zâmbet și cu energie, în speranța de a obține
putere de la ei.
P.S.
Zilele trecute m-am uitat la un program TV - ,,Omul în căutarea sensului’’ de Viktor
Frankl Emil. Am o copie a acestei cărți îngropate undeva, în casa, în care nu mă pot întoarce.
Frankl a fost un psihiatru austriac care a scris multe studii despre observare ca deținut într-unlagăr nazist. El a văzut importanța rugăciunii și a speranței. El a văzut putere în cei care seroagă fără a pierde speranta, și nu neaparat la cei care părea să fie puternică. Când mâncarea
era puțină a întâlnit oameni care s-au gândit doar la ei înșiși dar a avăzut și pe alții care au dat
altora din puținul lor. El a devenit convins că această libertate de a alege să se roage și să
spere, nu poate fi luată de nimeni, nici chiar de naziștii. De asemenea, el a constatat că
motivația de a trăi vine din a nu îți pierde speranța. Cu siguranță circumstanțele singure nu
determină fericirea cuiva. Numai dacă alegi tu să fii nefericitul ești nefericit, sau cel puțin așa
am auzit. Totul ține de modul în care ne uităm la fericire. Ar trebui să fiu conștient de pazainimii mele.
" Păzeşte-ţi inima mai mult decât orice, căci din ea ies izvoarele vieţii.." Pr. 04:23
Raportul 58

Vineri 31 august, la bordul unui zbor spre Seul
La începutul acestei săptămâni m-am întors din Hokkaido la Fukushima. Acum zborpeste Coreea. Am avut puțin timp să îmi fac bagajele astfel încât aproape mi-am uitatpașaportul. Cred că simțeam că era ca și cum aș lua un zbor intern de numai două ore de laTokyo la Seul. Am mai multă încredere în ceea ce pot face. La aeroport înainte să plec, miam cumpărat o asigurare de călătorie, chiar mi-a luat ceva timp să mă răzgândesc - pentru ocălătorie așa de scurtă. Zborul a avut turbulențe în timp ce se apropia spre Seul amintindu-mi
cât de imprevizibile sunt lucrurile.
01 septembrie, de la Seul la Haneda
Sunt pe zborul înapoi spre Japonia de la Seul. Noaptea trecută m-am dus direct la hotel,după sosirea de la Tokyo. În aceasta dupa-amiază am vorbit la o întâlnire special organizată
de bisericile japoneze din Seul dar și bisericile coreene care au burse japoneze, amintindu-mide dezastrul din 11 martie 2011. Locul de desfășurare era în sanctuarul de la biserica Onnuri,
ce arăta diferit de la ultima mea vizită. Scaunele erau aranjate în jurul meselor care aveau
dulciuri coreene pe ele. Programul a fost similar cu cel al Sonatei Iubirii, un program deevanghelizare realizat prin toată Japonia. Am auzit că a fost pentru prima dată o astfel deîntâlnire japoneză în Seul. Locul a fost aproape plin. I-am mulțumit lui Dumnezeu că atât demulți oameni s-au arătat dornici de a ne sprijini chiar din străinătate. Păcat că tensiunea acrescut între cele două națiuni. Tema întâlnirii a fost " Kizuna’’ (legături de solidaritate"), mă
face să cred că e nevoie de comunicare la un nivel de bază în acest timp. [Notă pentru cititorii
din limba engleză: cuvântul Kizuna a avut atât de mult importanță doar după dezastru, acestaa fost ales pentru a fi cuvântul anului în 2011.]
Am fost atât de des susținuți de oameni simpli dar și de administrația locală și chiar
cea națională. Mâini miloase au fost extinse spre noi fără încetare aproape ca un tsunami.
Prezența tensiunilor politice ar putea fi înlocuită cu un mod similar de solidaritate la nivel
local. Mai presus de toate, Domnul nostru Isus a devenit ca mijlocitor de a lega cerul șipământul, lăsându-ne un exemplu.
"Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemați fii ai lui Dumnezeu." Mt. 5: 9
04 septembrie, întorcându-mă de la vizita mea la Tochigi

Ieri am vizitat doi dintre membrii bisericii mele în Tochigi. Ei s-au stabilit acolo ca
urmare a dezastrului. Deja a trecut un an și jumătate. Situația tinde să devină un maraton.
Unul dintre ei și-a abandonat părinții și copiii lui ca să trăiască cu o rudă. Mama lui nu se
simte bine. Chiar trebuie să fie o povară și pentru ruda acestuia. Un alt membru al bisericii
este în vârstă de 94 de ani și trăiește într-un cămin de vârstnici. Înainte de dezastru a trăit pecont propriu, îngijindu-se, având grijă de câmpul său și făcând exerciții fizice regulate. Dar
dintr-o dată el a fost nevoit să trăiască într-un cămin dar și în imposibilitatea să meargă afară.
El are o rutina zilnică- să se plimbe de patru ori în jurul holului. N-am putut să nu mă abțin să
nu mă gândesc la cum a fost o dată. Am plâns în amintirea acelor zile. Dar el se ținea tare,spunându-mi că ar merge spre cer cu ochii fixați spre Isus, o gândire potrivită pentru cineva
care a servit ca ofițer de marină în timpul războiului. Totuși, după ce ne-am strâns mâinile el aîntâriat strângerea, uitându-se în fața mea, ca și cum ar fi ultima noastră întâlnire pe pământ.
De când am devenit pastor la vârsta de 25 de ani, el a declarat că am fost cel mai bun pastor
din Japonia, m-a făcut să mă roșesc. Îmi este o amintire prețioasă. Am fost cu siguranță
împrăștiați dintr-o singură lovitură. În timp ce mi-a lăsat mâna o umbră uriașă de tristețe m-abiruit făcându-mă să mă gândesc că aceste întâlniri vor fi niște fotografii în sepia.
Întorcându-mă la Fukushima m-am dus la un magazin de aparate electrice. Unvânzător m-a întrebat dacă trăiesc în Futaba-gun. Mi-am adus aminte de el din orașul meu
natal. Ca toți ceilalți și el a plecat, iar acum trăiește în locuințe temporare în Iwaki-shi. S-aîntâmplat să treac prin fața blocului de locuințe chiar înainte să ajung la magazin. Doar în
Iwaki-shi, locuințe temporare au fost puse în 27 de zone, în unele cazuri, chiar și pe fâșii
foarte înguste de teren. În orașul meu din mediul rural cele mai multe case erau separate.
Acum ei trebuie să trăiască în chirii înguste. Cât de mult stres trebuie să fie pe sinistrați. Un
singur locuitor are doar o cameră. Unii dintre ei spun că e ca la închisoare, alții aseamănă
chiria cu un lagăr de concentrare. Poate din aceasta cauză atunci când sunt împreună vorbeasc
despre fosta lor viață. Revenind din Coreea simt că sunt încă într-o ședință Kizuna.
08 septembrie, zbor din Sapporo la Memambetsu
Construcția bisericii noastre a început în sfarsit și sunt recunoscător pentru rugăciunile
voastre. 23 de piloni subterani au fost amplasați. Iwaki-shi are teren moale. Niciodată nu am
trecut prin acest lucru în proiectele mele de construcții. Biblia ne învață să ne bazăm pe stâncă
iar nu pe nisip. Sper ca noua nostră biserică va sta chiar și atunci când un cutremur uriaș o va

lovi din nou și că va fi capabilă să servească ca un centru de recuperare. În timp ce lucrările
de construcție se desfășoară putem să ne amintim ce au experimentat Neemia sau Hagai.
Acum zbor peste Hokkaido. Când m-am întors de la Tochigi, miercuri, am avut
temperatură. Joi eram în imposibilitatea de a merge. A trebuit să anulez două întâlniri legate
de construcție. Port o centură de suport în jurul șoldul meu pe un plasture medical. În timp cesoția mea m-a dus la aeroportul din Fukushima mi-a spus că chiar și în cea mai rea stare, eu
tot reușesc să călătorească. Simt la fel. În Kitami, este un concert pentru ajutorul orașului
Fukushima. Va fi muzică gospel iar la final voi vorbi. A trebuit să fac acest lucru. Dumnezeu
mereu mă îngrijește și mă ajută să trec prin toate.
16 septembrie
Este luni 10 septembrie. Am fost în stare să vorbească la concertul din Kitami deși nu
am putut sta drepți. Mulți oameni mi-au spus că ei îmi urmăresc jurnalul lucru pentru care lesunt recunoscător. Chiar și un necreștin mi-a spus că l-a citit. O ,,cravată’’ Kizuna neașteptată
născută din dezastru.
Vorbind de surprize Asociația Shinto Shrines m-a invitat să vorbesc la una dinreuniunile lor. E prima dată când vorbesc în fața călugărilor budiști și preoților Shinto, oexperiență cu totul nouă, ca urmare a dezastrului. Domnul nostru a vorbit despre Saul. "L-amales pe acest om să proclame numele meu printre neamuri și printre regi și pentru poporul
meu Israel. . Eu îi voi arăta cât de mult trebuie să sufere pentru Numele Meu "(Fapte 5: 15-16)"Vasali din alegerea Lui" a fost tema pentru studiul meu de la seminar acest cuvânt îmivorbește într-un mod diferit acuma. Viața lui Petru a fost similară. " Adevărat, adevărat îţi
spun că, atunci când erai mai tânăr, singur te încingeai şi te duceai unde voiai, dar, când veiîmbătrâni, îţi vei întinde mâinile şi altul te va încinge şi te va duce unde nu vei voi. A zis
lucrul acesta ca să arate cu ce fel de moarte va proslăvi Petru pe Dumnezeu. Şi, după ce avorbit astfel, i-a zis: „Vino după Mine.” " (Ioan 21:. 18-19) Cuvintele lui Isus că Petru va fi
condus nu de propria voință și că o să fie martirizat s-au împlinit, indiferent dacă el știa sau nu
la acel moment. Presupun că și în viețile noastre există o diagramă pe care Dumnezeu a trasato. Uneori putem avea greutăți în acest proces al descoperirii destinației, dar experimentăm
mâna Lui tare.
Astăzi e duminica 16 septembrie. Încă nu pot sta drept și mă îndrept spre Okayama pe
un tren rapid. Când am vorbit la o școală de misiune zilele trecute o studentă m-a întrebatdacă nu era ceva ce putea să facă pentru victime. I-am spus că atunci când o să întâlnească pe
cineva din Fukushima să fie amabilă cu acea pesoană. Simt mâna lui Dumnezeu care îmivindecă spatele și mă susține, dar și de inima bună a multor oameni, drumul nostru se extindedeja de un an și jumătate și suntem toți epuizați –e ca și ne-am forța limitele.
Raportul 59
Odihnindu-mă, 5 octombrie la bordul unui tren
Patru familii s-au mutat în apropiere de biserica noastră, care este încă în construcție,fiecare familie și-a cumpărat propria lor casă. În această săptămână a cincea familie este în
prag să-și cumpere propria casă. Alții planifică să se mute anul viitor. Sunt foarte încurajat.
Mă simt ca și cum am construi un cuib colectând crengile și frunzele, după ce cuibul vechi afost zdrobit într-un moment. Dacă biserica noastră închisă va fi reconstruită ca aceasta, însăîntr-un alt mod, orice muncă nu va fi prea grea pentru mine. Aceasta tristețe pare a nu avea
final. Fie e din cauza vieții prelungite departe de casă, sau din cauza vârstei mele, mă doareinima de fiecare dată când aud de sănătatea membrilor bisericii. Se spune că există absolvireîn viață. Se pare că nu există nicio absolvire în tristețe. În Biblie, Iov a fost dus într-o nouăetapă a vieții după încercările de a pierde averea, familia și sănătatea. Averea lui a fost dublată.
El a dat naștere la șapte fii și trei fiice. A avut un nou început. Sper sincer că vom avea
binecuvântări similare. Aș vrea să văd înflorind pe fețele tuturor zâmbete spunând:, "amsuferit mult, dar Dumnezeu m-a restaurat cu binecuvântări duble." Desigur, durerile noastrenu vor dispărea. Eu cred că tristețea de a pierde copiii săi, a fost sculptată adânc în inima lui
Iov, chiar și atunci când a avut alți copii. Domnul a acoperit necazurile lui Iov cu mâna Sa și îlînconjura cu multe binecuvântări. Aș dori să-i întâlnească din nou pe membrii bisericii mele,deși sunt împrăștiați peste tot în Japonia, și să-i văd zâmbind, recompensând pentru toate
lacrimile vărsate. Zilele trecute, în timp ce membrii bisericii își împărtășeau poveștile – unul aavut o poveste mai diferită. Pentru el, să-și mențină casa era o povară. Chiar se gândea să-șivândă casa și să se mute la un apartament. El a considerat o binecuvântare că și-a pierdut casa
la dezastru fiind eliberat de povara sa. Un altul ne-a povestit că era aproape dependent demuncă, dar acum, viața lui este mult mai echilibrată. Am pierdut mult, dar și au existat unelecâștiguri. Ca și Iov, cred că Dumnezeul nostru va avea grijă de noi, cu binecuvântările Sale.
Deci, voi lucra să fac un cuib, căutând o proprietate pentru membrii bisericii mele. La fel ca
Iaebeț care a spus, " Iaebeţ a chemat pe Dumnezeul lui Israel şi a zis: „Dacă mă vei
binecuvânta şi-mi vei întinde hotarele, dacă mâna Ta va fi cu mine şi dacă mă vei feri denenorocire, aşa încât să nu fiu în suferinţă!…” Şi Dumnezeu i-a dat ce ceruse. "(1 Ch. 4:10).
Ca și Aaron care l-a binecuvântat pe Moise spunând: «Domnul să te binecuvânteze şi să tepăzească! Domnul să facă să lumineze Faţa Lui peste tine şi să Se îndure de tine! Domnul săŞi înalţe* Faţa peste tine şi să-ţi dea pacea!» Astfel să pună Numele Meu peste copiii lui Israel,şi Eu îi voi binecuvânta.’” (Numeri 6:24-26) Poate suntem pregătiți să primim binecuvântările
de la Dumnezeu, nu depinzând de puterea noastră. Când am trăit la centrul de recuperare, un
misionar ne-a spus. "Trebuie să fie greu pentru voi sa fiți la capătul puterilor . La începutulvieții noastre ca misionari, vom vizita bisericile care cer sprijin. Începem prin a primi fericiți
și de a trăi cu ceea ce oamenii dau. " Ar putea fi faptul că Dumnezeu ne învață această lecție.
Dupa ce am pierdut totul, am ajuns atât de departe, primind atât de mult de la Dumnezeu și dela poporul Său. Mai presus de toate, totul este o binecuvântare de la El, chiar iertareapăcatelor, mântuirea și calea spre cer.
6 octombrie, la apartamentul meu din Iwaki-shi.
În timp ce conduceam înspre Ina, după întâlnirea de la Iida-shi, m-am gândit lalocuitori de acolo care au primit bucuroși pe sinistrații din Soma-shi, Fukushima-ken, imediatdupă dezastrul din 11 martie. Este o așa de mare distanță până la Soma din Iida. Dezastrul afost atât de mare încât le-a forțat pe victime să călătorească atât de departe. Efectele și rănile
dezastrului sunt mai profunde decât oricine își poate imagina. Am călătorit intens peste tot în
Japonia și dincolo de aceasta, sunt recunoscător, pentru că mi-a adus o mare binecuvântare,
dar simt că trebuie să mă opresc. Ar trebui să-mi schimb echipamentul și să mă întorc la viața
de pastor al bisericii mele.
8 octombrie, în Ina
Ieri am fost în măsură să mă întâlnesc cu unul din membrii bisericii mele pentru primadată în ultimul an și jumătate. El și-a pierdut casa, patria, și a fost nevoit să fugă în Nagano. El
mi-a împărtășit că suferă de depresie, ceea ce este destul de ușor de înțeles. Am simțit cum
lacrimile îmi curg pe obraji dincolo de controlul meu. Cât de mult voi fi nevoit să fac fațăsituației când sunt în imposibilitatea de a-mi controla emoțiile? După dezastru, acest om s-a
mutat în Ojiya-shi, Niigata. Când a ajuns la centrul de recuperare, el a găsit un nou set depijamale și lenjerie de corp. Primarul ne-a spus cum l-a ajutat atunci când cutremurul a lovit
zona, și că el a fost bucuros să aibă această oportunitate să-i întoarcă favoarea. Am fost pe
cale să izbucnesc din nou în lacrimi. Acest om a trăit fără a schimba hainele timp de șapte zile.
Ce ușurat trebuie să se fi simțit. A stat cu familia unui călugăr budist timp de o săptămână și l-au văzut când a plecat. Am fost pe cale să izbucnesc în lacrimi pentru a treia oară. Cât timp
voi avea această stare de a mă simți trist și bucuros în același timp?
15 octombrie zburând de la Narita la Taipei
Sunt pe un zbor de la Narita la Taipei. Aceasta este a doua oara în acest an cândcălătoresc în Taiwan. Voi vorbi cu ocazia aniversării 60 de ani de la grupul bisericii mele în
Kaohsiung. I-am luat pe părinții mei în vârstă de pe drum și i-am condus la un centru derecuperare în Iwate pentru nunta nepoatei mele. În timpul serviciului, care a fost realizat în aer
liber, a fost neașteptat de frig. În timp ce mă uitam la părintii mei, am fost impresionat să-ivăd pe membrii mai tineri ai familiei noastre în jurul lor, protejându-i de vântul rece. Scena
aceasta mi-a amintit de pinguini de la Polul Sud care protejează ouăle între picioarele lorîmpotriva vânturilor arctice geroase. Poate Domnul nostru ne-a protejat cu scutul Lui.
"Domnul este stânca mea, cetățuia mea, izbăvitorul meu; Dumnezeul meu Tu eşti stânca mea
în care mă ascund, scutul meu, tăria care mă scapă şi întăritura mea! Eu strig: „Lăudat să fie
Domnul!” şi sunt izbăvit de vrăjmaşii mei. "Ps. 18: 2-3
18 octombrie, la bordul unui tren cu destinația Kaohsiung.
În timpul vizitei mele la Cimitirul Misionar din Taipei, am auzit niște povești
emoționante. Un misionar și-a lăsat slujba sa ca profesor universitar, a venit la Taiwan, și încele din urmă a murit de malnutriție. Un misionar japonez a fost ucis de tribul head hunting încare a slujit. Fiul său a fost trimis în răzbunare la început, dar a venit la Taiwan ca misionar.
Cea mai emoționantă a fost cea a unui misionar canadian. A călătorit în munții și malurile
Taiwanului, a înființat un colegiu biblic, care continuă în prezent sub forma de mai multeșcoli de misiune ce se întind de la grădiniță până la universitate. Există chiar și o stradă
numită după el. Când Dumnezeu cheamă slujitorii Lui pentru misiune, lasă o moștenire dedurată, chiar dacă ei nu sunt în măsură să se întoarcă acasă, atunci când membrii familiilor lor
mor. Un cuplu misionar american a venit în orașul meu natal. Cenușa soției sale este îngropată
în Japonia, ca urmare a slujirii lor în Japonia rurală. Din munca lor, biserica mea a fostnăscută. Noi am avut o viziune: din Galileea (adică Fukushima) spre lume. Cine și-ar fi putut
imagina o astfel de poveste desfășurându-se, ca eu să întâlnesc atât de mulți oameni de peste
tot din Japonia și chiar de peste mări și țări, și chiar să vorbesc cu ei? Domnul nostru, careeste capabil de să transforme o piatră în jertfa lui Avraam (Mt.3: 9) ne-a condus atât dedeparte. Cu siguranță mergem în mijlocul poveștii pe care ne-o scrie El. Sunt la bordul unuitren rapid cu destinția Kaohsiung, întrebându-mă dacă cărucioarele sunt făcute în Japonia.

Sunt aici pentru a 60-a aniversare a Convenției Baptiste Conservatoare din Taiwan, și observ
prietenia oamenilor față de Japonia. Am primit multe donații de la ei, le sunt recunoscător. Au
fost recent unele tensiuni politice din cauza insulelor între cele două națiuni, dar eu cred că
lucrurile se vor îmbunătăți. Am auzit că populația creștină din Taiwan este de 3%, dar acum a
crescut aproape 6%. În Taipei este de 15%. Există peste 40 de biserici, cu peste 1000 demembri. Am întrebat despre motivul din spatele creșterii, și mi s-a spus că unitatea în cadrul
grupurilor de biserici a fost cheia. Alți factori au fost modalități adecvate pentru grupurile deevanghelizare și de celule. Experimentarea unor cutremure severe și taifunuri au fost deasemenea esențiale în a aduce roadă. Oare Dumnezeu se folosește de dezastre naturale ca săaducă oamenii înapoi la El? Oare acest lucru se aplică în Japonia?
Raportul 60

1 noiembrie - Cum să te bucure de viață de trei ori mai multDupă vizita mea în Taiwan luna trecută, m-am uitat la un film despre viața lui Sun
Yat-sen filmul era făcut în China, în 2006. Acesta descrie viața lui din Malaezia. Sun a fost un
medic creștin și un revoluționar. Soția lui a fost una dintre surorile Soong, Soong Ching-Ling.
Sora ei mai mare s-a căsătorit cu HH Kung, cel mai bogat om și ministru de finanțe al Chinei.
Sora ei mai mică a fost un lider politic, și a fost soția lui Chiang Kai-shek. Tatăl lor a fostCharles Soong, care a devenit un creștin și pastor, când a studiat în SUA. M-am interesat deviața acestor trei surori, atunci când am vizitat reședinta oficiala a Chiang Kai-shek care aupierdut lupta cu Mao Ze Dong, și s-au mutat la Taiwan fondând Republica Chineză. Ca
rezultat al rugăciunilor soției sale și păstrând promisiunea făcută mamei lui la căsătorie, el afost botezat la vârsta de 44 de ani. După aceea a început să citească Biblia și să se roageîmpreună cu soția sa în fiecare dimineață. N-am crezut că povestea lui de a deveni un creștin
va fi prezentată atât de mult acolo. Biserica unde Chiang se închina se afla în apropiere. M-amîntrebat cum a petrecut viața în acea casă, și mi-am imaginat că a fost calm și liniștit. Deja atrecut un an și opt luni de la dezastrul Tohoku: sper că zilele similare ne stau în față. Am
meditat asupra faptului că convertirea lui Chiang, un punct de cotitură în viața lui, sepoveștește în mod repetat, pentru vizitatorii din întreaga lume. Am reflectat asupraexperiențelor celor trei surori, care trebuie să fi experimentat mâna lui Dumnezeu în viața lor.
Dumnezeul nostru este în controlul istoriei. Vreau să cred că ochii Lui sunt asupra noastră, așa
cum am trecut prin multe încercări, după 11 martie 2011. Am auzit pe cineva spunând că ne

putem bucura de o excursie de trei ori - în pregătirea ei, în călătoria în sine, și apoi în timp cesunt făcute fotografiile. Simt că îmi lipsesc aceste lucruri și că abia fac față oricărei pregătiri
înainte de a merge mai departe și chiar nu fac nici un soi de sortare ulterior. Deci, pentru areflecta cele spuse călătoria mea la Taiwan a fost chiar destul de neobișnuită. Ar fi fost binedacă ar fi fost în locul meu un om capabil să aștepte cu nerăbdare evenimentul viitor și apoi
chiar să se oprească, să privească înapoi și să zâmbească gândindu-se la timpul petrecut.
Dumnezeu mi-a dat viață. Sunt în viață astăzi. Sper că voi fi capabil să mă bucur de viață încătrei ori.

Sâmbătă 10 noiembrie, zburând de la Haneda la HiroshimaSăptămâna trecută biserica noastră a avut concert în ajutorarea victimelor dezastrului.
Am invitat cantăreața de gospel Alfie Cyrus și am folosit sala de ceremonii din zona noastră.
Un ziar local chiar a scris despre asta și mulți oameni au venit. Sper doar că mulți oameni vor
veni și la biserica nouă odată ce aceasta este finalizată. Procesul de construcție este lent, ceea
ce este de așteptat în zonele afectate de dezastru. Mulți spun că trebuie să aștepte un an sau
chiar doi pentru ca să înceapă un proiect de construcție. Săptămâna trecută am urmărit cum
cadrul de fier al construcție bisericii a fost ridicat. La fel cum a fost menit să fie, pare a fi opasăre pe cale să zboare. Când vedeți cadrul efectul este mult mai puternic și am fost întărit
într-un nou mod. Avem nevoie de speranța aripilor care zboară în viitor. Există o putere pe
care o putem obține de la un anumit tip de clădire. Această biserică cu aripile sale a fost
construită prin sprijinul și rugăciunile multor oameni. Spre amurg am văzut curcubeele duble
peste ea în spatele crucii. Sper că biserica va deveni un simbol al restaurării și al păcii. Acumsunt într-un avion care zboară la Hiroshima. Am auzit că oamenii au spus că plantele nu vorcrește acolo timp de 70 de ani de la bomba atomică. Recuperarea Hiroshimei ne dă speranță.
Ieri m-am dus la teatru cu soția mea pentru a vedea o dramă, "Sicriul de piatră". Ca
urmare a accidentului de la Cernobâl, 250.000 de oameni care au trăit pe o rază de 30 km a
centralei nucleare au trebuit să se mute din satele lor. Refugiați din Cecenia și Bosnia trăiesc
acum în case goale care au fost folosite ca centre de evacuare. Eu presupun că trăirea în zone
care sunt contaminate de radiații este mai bună decât a trăi sub neliniște.
Era acolo o expoziție numită Arta lui Gaman. Japonezii care au imigrat în America
erau interni în timpul celui de Al Doilea Război Mondial, iar operele lor erau expuse.. Dincauza războiului mondial ceea ce ei au construit a fost luat iar ei au fost mutați în lagărele deconcentrare; au pierdut totul și a trebuit să înceapă din nou. Este mult prea crud, deși roata
inevitabilă a istoriei se întoarce. Lucrările de artă din această expoziție ne spun și de spiritul
lor indestructibil dar și de demnitate și seninătate. După tot acest timp ei încă transmit un
puternic spirit care nu renunță și este optimist dincolo de orice sentiment de neajutorare pe
care l-ar fi experimentat. Deținuții au fost eliberați după război. Ei nu vorbesc cu copiii lor
despre experiențele lor, dar îi încurajează să trăiască gândind pozitiv. Ei sunt modele pentru
noi - cei care am supraviețuit Marelui Cutremur din Estul Japoniei să avem mândrie dar și
demnitate chiar în mijlocul suferinței de nedescris.
21 noiembrie, de la Haneda la MiyazakiMă îndrept spre Miyazaki pentru a începe o excursie de 10 zile în jurul Kyushu. Ieri
mi-am luat la revedere de la o doamnă în vârstă de 92 de ani. După ce s-a mutat la Iwaki-shi,starea i s-a înrăutățit și s-a dus la spital, probabil din cauza a tot ceea ce ea a experimentat
departe de casă atât de mult timp. Apoi a fost silită să să se mute la un azil de bătrâni dinTokyo aproape de rudele ei. Având în vedere că mutarea ei s-a întâmplat în timpul absenței
mele m-am dus să îmi iau la revedere. La vederea mea a început să plângă.Am avut o părtășie
plăcută, am citit Psalmul 23 și 121 iar ea a recitat versetele fără deschiderea Bibliei ei. Eu șisoția mea am fost mult sprijiniți de ea! În vremuri bune și rele ea a rămas fermă în Domnul
rugându-se pentru noi și pentru biserică. Această doamnă a fost printre primii care au fostevacuați la Aizu. A călătorit cu noi prin zăpadă la Yonezawa, apoi la Tokyo, și întorcându-nela Fukushima. Cât de greu trebuie să fi fost pentru cineva de vârsta ei. Am numit-o "comoara
bisericii noastre", ceea ce foarte adevărat. Sunt foarte trist că ea pleacă. Vreau să-mi amintesc
adânc în inima mea modul în care ea a trăit întotdeauna, nu mormăind, dar mereu în căutarea
lui Dumnezeu încrezându-se în El. Vreau să-i urmez exemplul în timp ce înaintez indiferentdacă casele și orașele noastre ne sunt luate, iar viitorul nostru este neclar. Este întotdeauna
greu să-ți iei rămas bun, chiar dacă experimentăm acest lucru de atâtea ori. Vreau să
binecuvântez comoara noastră.
Căci tu eşti un popor sfânt pentru Domnul, Dumnezeul tău; Domnul, Dumnezeul tău, te-a alesca să fii un popor al Lui dintre toate popoarele de pe faţa pământului. Dt.7: 6
22 noiembrie, într-un tren cu destinația MiyazakiAm auzit că în Miyazaki sunt sinistrați din Fukushima. Am fost surprins să aflu acest
lucru pentru că Miyazaki este foarte departe de Fukushima. Uitându-ne în istorie, chiar obătălie dintre doi lorzi a avut loc în acest teritoriu. Mulți soldați samurai s-au adunat pentru
aceasta și au rămas în acest loc. Oamenii își mutau reședința din mai multe motive, uneori dincauza războiului, alteori din cauza dezastrelor naturale.
28 noiembrie, la bordul unui tren rapid legat de Hakata
Cu două zile în urmă unul dintre membrii bisericii mele în vârstă de 96 a trecut înneființă mergând să fiu cu Domnul, la un spital din Tochigi. El s-a simțit bine în acea
dimineață, dar brusc starea lui a recidivat. După evacuarea lui, el s-a mutat într-un centru derecuperare la un azil de bătrâni din afara Fukushimei. L-am văzut foarte slăbit. El nu a fost în
stare să iasă din azil, astfel că a murit privat de șansa de a se întoarce acasă sau de a-și vedeaorașul natal. Știu că casa noastră statornică este în cer, dar totuși este foarte trist. Ieri, doamnaîn vârstă de 92 de ani pe care am menționat s-a mutat la azilul de bătrâni în Kanto. Am auzitcă și-au spus la revedere cu lacrimi în ochi.
Când sunt fizic departe de Fukushima, în Kansai sau Kyushu, din greșeală mă simt
distanțat de dezastru. Lucrurile nu s-au mutat foarte mult într-un an și 8 luni. Încă resimt
durerea rănilor, ca o lovitură în corp. Sper ca noua biserică va aduce speranță.
7 decembrie pe un tren rapid la Kofu
În această seară treabuie să vorbesc la All Yamanashi, pe tema Crăciunului de dupădezastru. Este al doilea Crăciun și povestea încă continuă. În acest an doi dintre membrii
bisericii mele au fost chemați la cer. Multe persoane s-au mutat de la Fukushima trăiesc îndiferite părți ale Japoniei încearcând să treacă peste tragedie. Această perioadă ieșită din
comun a vieții mele încă continuă.
9 decembrie pe un tren rapid întorcându-mă din Gifu
Am primit o fotografie cu fratele în vârstă de 96 de ani care a murit ieri. El arăta ca și
cum el râs. Ca pastor, am efectuat numeroase înmormântări și am văzut multe persoane
murind zâmbind, dar nu am mai văzut pe cineva râzând. De fiecare dată când l-am vizitat miținut ferm mâna cu lacrimi în ochi spunându-mi că va fi ultima noastră întâlnire. În cele dinurmă s-a dovedit a fi adevărat. Mi-am imaginat că l-a văzut pe Isus dar și pe soția lui acolo,
motiv care ar explica starea lui. Acest frate a fost ofițer de marină, când Japonia a pierdutrăzboiul. El a devenit dependent de alcool îndurerând-o pe soția lui. Am auzit povestindu-sedespre ei că erau săraci, iar când soția lui i-a dat în dar o cămașă - el i-a aruncat-o înapoi
cerându-i să-i cumpere alcool în loc. Ea a îngenuncheat în fața lui cerându-și scuze. Ceva i-alovit inima. După acest incident, a venit împreună cu soția sa la biserică și imediat a făcut
botezul. După ce soția lui a murit el s-a oprit din băut și din fumat și a trăit pentru a ajunge la
96 de ani. În fiecare dimineață, el îi spunea ,,bună dimineața’’ fotografiei soției sale,plimbându-se și cântând laude lui Dumnezeu, rugându-se, și chiar apucându-se de agricultură.
Am fost convins că și-a întâlnit soția și pe Isus.
Raportul 61
08 decembrie (la bordul unui tren din Kofu la Shiojiri)După întâlnirea de Crăciun din Yamanashi sunt într-un tren cu destinația Nagoya.
Afară ninge cu fulgi mari. Mulți oameni au venit la întâlnirea de aseară poate și din cauzatitlului "Crăciunul după Marele Cutremur din Estul Japoniei". Le sunt recunoscător celora
care își amintesc de victime. E a doua oară când vorbesc în Yamanashi de la dezastrul. Înacest an și nouă luni, am vorbit în multe locuri și am întâlnit mulți oameni, care în mod
normal i-aș fi întâlnit într-o perioadă de 5-10 ani. Trenul meu a intrat prefectura Nagao undeunii dintre membrii bisericii mele s-au mutat după dezastru.
Starea cățelului meu s-a înrăutățit fiind tratat la un spital de animale.Viața de dupădezastru trebuie să fi pus amprenta și pe el. Unii dintre membrii bisericii mele sunt mai bine
acum că suntem deja în a doua iarnă de după dezastru. Încă ninge afară. Mă întreb cum suntceilalți membri ai bisericii împrăștiați de-a lungul Japoniei.
13 decembrie (trei zile după ce a murit câinele meu Papi, sunt în drum spre Tokushima)
Papi a murit. I-am spus că vom trăi împreună. Îmi pare rău Papi. Oare te-ai gândit cum
te-am abandonat după dezastrul? Noi nu te-am abandonat. Îmi pare rău Papi. În ziua
dezastrului ai fost la fiica mea, în Chiba. Tu trebuie să te fi speriat. Dar a fost un copil în casă,astfel încât a trebuit să suporți. Oare ai fost agitat? Ai vrut o îmbrățișare? Îmi pare rău Papi.
Oare ai simțit că ai îmbătrânit? Oare ai fost îngrijorat? Te-am văzut literalmente agitat uneori.
Eu și cu soția mea nu credem că ai înțeles ce se întâmpla, dar tu te sileai. Te-ai comportat
foarte bine așa cum i potrivește unui câine din Tohoku. Am fost mândru de tine. Dacă aș fiștiut că urma să fie ultima noastră întâlnire, aș fi vrut să fi stat mai mult. N-am crezut că te voi
pierde. Oare am fost rece cu tine? Intotdeauna ți-am cerut iertare în mintea mea. Luni, cândam auzit că starea ta s-a înrăutățit am vrut să fiu cu tine cât mai curând. Călătoria cu trenulpărea așa de lungă. M-am rugat să mă întorc la timp pentru a fi cu tine. Oare ai fi vrut să fimalături de tine? Când am ajuns la spital, ai fost culcat pe masa de tratament. Când mama șitatăl tău au ajuns ai lăsat un mic strigăt care a fost ultimul. Am fost surprins să-l aud. Ai plâns
pentru mama și tatăl tău? Oare ai crezut că mama și tatăl tău ar veni? Oare ne-ai așteptatînainte de a ne părăsi? Oare strigătul a fost adio-ul tău sau ai fost supărat că am întârziat? A
fost un strigăt de suferință? Oricare ar fi fost, te rugăm Papi să ne spui ceva din nou, dragul
meu Papi. M-ar face foarte fericit dacă aș ști că ai încercat să spui că te-ai bucurat atunci săne vezi pentru ultima oară, că ai avut o viață fericită alături de noi. Dar privind în urmă laacest an și nouă luni nu s-ar fi putut face altceva. Îmi pare rău Papi.
Veterinarul ne-a spus că a avut multe convulsii. Că a fost resuscitat și că a trebuit
conectat la echipamente pentru ca să poata respira. Papi ai făcut foarte bine că ne-ai așteptat.
Îți mulțumesc, Papi. După ce ai plecat am plâns din nou, gândindu-mă cum ai fost înainte de amuri. Ai fost atât de fragil, dar te-am luat acasă. În zece minute ți-ai dat ultima suflare. Era
prea devreme. Ajungând la spital, medicul veterinar ne-a întrebat dacă vrem să te ducemacasă, la care eu am răspuns da. Oare te-ai bucurat când ai auzit asta? Tu ai fost al patrulea
copil. A trebuit să te aduc acasă. Mama și tatăl tău au decis să te vegheze toată noaptea. Chiar
am apelat la alte persoane să te îngrijească pentru că am vrut să mă revanșez față de tine. Am
vrut să fiu cu tine toată noaptea făcând din tine prioritatea mea. Dar numai după zece minutede la sosirea mea, ai plecat din mâinile mele, ca și cum ai fost așa de bucuros să mă vezi acasă.
Cu cincisprezece ani în urmă fostul proprietar din Shizuoka mi te-a înmânat cu condiția să
avem grijă de tine. Ar fi trebuit să te tratăm mai bine. Am fost niște proprietari răi. La spital,
atunci când ți-am spus că vom merge acasă, am plâns în inima mea. Oare tu ai plâns deasemenea? Papi te rugăm să ne lași să te îngrijim măcar o noapte. Ai adus multă fericire în
casa noastră. Nu ți-am spus mulțumesc. Tu ai fost înțelept și frumos și foarte popular printre
câini, inteligent, bine îngrijit, și un câine de caracter. Ai fost așa de grijuliu cu oameni. Cândcopiii mei se certau tu lătrai ca și cum ai vrea să-i oprești. De fapt, chiar am făcut-ointenționat, doar pentru a vedea cum reacționezi. Ai fost un pacifist în familia noastră, șicâinele nostru de pază. Felicitări. Trebuie să fi fost greu pentru tine să abandonezi casa
noastră din Fukushima, și să nu te mai întorci acolo. Ai procedat foarte bine, Papi. Oare a fost
dificil pentru tine să ne vezi așa de triști? A fost dificil să locuiești la diferite case dupădezastru? Oare te-ai simțit abandonat? Oare dezastrul ți-a scurtat viața? Am auzit de la cineva

că câinii evacuați sunt de zece ori mai stresați, unii chiar își pierd blana. Ei ajung deosebit desensibili la zgomotele mici și la vibrații. Te-ai descurcat foarte bine.
Papi, oare îți amintești când erai mic? Ai fost așa de drăguț. Ai devenit al patrulea
copil al nostru și te-am numit Papi Sato. Când oamenii îmi spuneau că arăt ca tine, măbucuram. Restul familiei spuneau că sunt ciudat, dar eu mă bucuram. Pentru că îți dădeam
pedigree, erai amuzant și fermecător. Apoi au venit nepoții noștri. Posibilitatea de a fi
fotografiat era mai mică, uneori chiar ți se spunea să te dai la o parte din calea pentru copiilor.
Oare ai simțit trecerea timpului, atunci? Când medicul veterinar ne-a spus că zilele îți suntnumărate mama și tatăl tău au fost fără grai și am simțit tristețea mare din inimile lor. Îmiamintesc că încet îți pierdeai vederea dar și auzul chiar și părul a început să îl ai mai gri. Oarete simțeai bătrân și singur? Îmi pare rău că nu am putut fi cu tine când aveai sentimentul ăsta.
Când am fost ieri cu tine ai pus capul pe mâna mea. Oare ai vrut să te ghemuiești? Îți suntrecunoscător, Papi. Te-ai uitat cum cresc copiii noștri. Când au crescut și au plecat de acasă
mama și tatăl tău au plecat și ei, dar tu ai rămas cu noi. Ai fost așa de grijuliu. Nici măcar nu
ne lăsai să te îngrijim, plecând după trei zile din spital. Oare ai vrut să economisești banii?

Domnul Nakamura în al cărui domiciliu ai stat ultima dată, ne-a spus că ai fost un
misionar. Când te-a luat la o plimbare au ajuns să vorbesc cu el atât de mulți oameni. Unii
dintre ei au venit chiar și la concert și la biserică. Ai fost cu siguranță copil de pastor. Când ne
rugam înainte de masă tu lătrai la Amin-ul noastru. Întotdeauna am crezut că erai dornic sămănânci, dar acum văd că a fost amin-ul tău. Îmi pare rău că nu am înțeles limba ta.
Gândindu-mă la cele trecute pot să văd că mereu ai lătrat când am spus Amin. Oare ai fost uncreștin? La crematoriu, ți-am ținut cenușa si mi-am dat seama cât de mic ești. Te gândeai binecu căpșorul tău și săreai în jurul cozii. Ai trăit viața ta scurtă la maxim. Noi toți am primitmultă fericire de la tine. Oamenii zâmbeau spunându-ne cât ești de drăguț la plimbare. Îțimulțumesc, Papi, pentru că ai adus căldură în viața noastră.
Dupa ce ai murit i-am spus soției mele cât de fericit mă simt fiind căsătorit cu ea. Laînceput, ea s-a simțit ciudat că am spus ceva neobișnuit, dar ea mi-a răspuns la fel. Moartea ta
ne-a învățat că niciodată nu putem știm când ne vom pierde unul pe altul. Viața ta scurtă aînsemnat atât de mult pentru noi. Nimic nu îți poate lua locul. Am crezut că am aflat acest
lucru prin dezastru, dar nu. Tu ne spui să avem grijă unul de celălalt prin moartea ta. Ne-am
uitat la un videoclip făcut în urmă cu paisprezece ani. Acolo erai în mâinile noastre sărind ca

un iepure și fugind ca un șoarece. Mama și tatăl tău s-au păzit împotriva pierderii animalelorde companie, dar în zadar. Am pierdut atât de mult prin dezastru. Papi, vino înapoi și arată- necă ești în viață. Poți să te ghemuiești în brațele mele. O să mergem la o plimbare. Papi.
Mulțumesc pentru mai multe zile de fericire. Ai fost un câine bun, într-adevăr. La revedere,
Papi.
Oare trecerea timpului va umple golul din inima mea? Tot ce văd și-a pierdut culoarea. Va
exista o zi în care culoare va reveni?
Raportul 62
25 decembrie, la o cazare a sinistraților în Fukushima
Acesta este al doilea Crăciun de la dezastrul din martie 2011. Am meditat mult înaceastă vreme la Isus, "un om al suferinței, și obișnuit cu durerea" (Is 53: 5). Care a venit în
această lume de întuneric și durere. Biserica noastră nu are încă un sanctuar. Nu am putut săavem un serviciu de Ajunul Crăciunului am avut doar Concertul de Crăciun într-o sală denuntă. Pe 25 decembrie a fost dureros să aud că prin oraș se găsesc graffiti cu cuvintele"sinistrați mergeți acasă" mesajul a fost pictat în trei locuri, inclusiv în primărie. În orașul încare locuiesc acum 23.000 de sinistrați din aceeași zonă au cazare temporară pe perioada
sezonului de iarnă. Drumurile și restaurantele sunt ocupate, din cauza creșterii bruște apopulației și locuințele închiriate sunt pline, ceea ce explică aceste graffiti. Am auzit de la unsinistrat care își pierde timpul, la un centru de paintball, că el a primit bani din fondurile decaritate, dar nu are ce face cu ei. Am auzit, de asemenea, de alții care abia ies din locuințe.
Situația nu este deloc ușoară. Este mai greu pentru persoanele în vârstă. Uneori chiar mă simt
că nu știu unde mă aflu când mă trezesc dimineața. Nu e de mirare că persoanele în vârstă au
tendința de a fi mai uituce și nu vor să iasă. Încerc să le salut cât mai amabil când le văd.
Fiecare sinistrat este psihologic rănit, îngrijorat și supărat. Întunericul vine peste ei.
Avem cu disperare nevoie de lumină. Sper ca noua nostră biserică va deveni o casă pentru eifuncționând ca o punte de legătură între casa noastră din Fukushima și unde suntem acum.
Zilele trecute în Tokushima, unde am vorbit la evenimentul de Crăciun, am vizitat Muzeul
Kagawa Toyohiko. Am fost copleșit de activitatea sa, cum ar fi cooperativa de muncitori, darși cele peste 300 de cărți scrise de Kagawa Toyohiko, cum ar fi Crossing Deathline. El a fost
foarte activ în timpul Marii Cutremur Kanto din 1923, strângând 60.000.000 de yeni pentru
victime. Am descoperit că suferea de multe boli care m-au făcut să mă întreb cum a reușit să

le facă pe toate având în vedere starea lui de sănătate. În același timp, am înțeles că din cauzaîmbolnăvirii lui se simțea aproape de cei care suferă și acest lucru l-a ajuta în munca lui.
Aceasta rezonează cu ceea ce a făcut Isus. Mi se întărește duhul când mă gândesc la cei caremerg alături de persoanele care suferă.
M-am dus în Casa Germană Naruto (Das Deutsche Haus) în picioare lângă el, carespune povestea de prizonieri în timpul WW1. Managerul tabără a fost Toyohisa Matsue, de la
Fukushima. El a stat ferm în convingerile sale, a reușit în negocierile cu guvernul japonez latimp, și a avut grijă de bună a lui

Prizonieri, cu respectarea demnității lor. Ei au jucat Simfonia a IX-a de Beethoven, pentru
prima dată în întreaga Asie. M-am simțit mândru de partajare Fukushima cu Matsue. Am aflat
că această poveste a fost făcută într-un film. M-am dus la site-ul care a fost folosit pentru
filmare. Matsue crescut în Fukushima. El a respectat deținuții taberei POW și le-a dat cât maimultă libertate posibil. Unii dintre ei au ales să rămână în Japonia, după război. În 1868-1869
a fost o bătălie între guvernul japonez și poporul Fukushima și multe femei și copii au pierdutviața. Ca unul dintre descendenții lor Matsue respectate aceste prizonieri, dintre care unii au
fost brutari și

opticieni înainte de a deveni lipit; doar oameni obișnuiți ca el. Cei care au experienta suferinta
sunt capabili să înțeleagă pe alții care trec prin încercări și necazuri neașteptate în viață.

Doamne, ești în mijlocul nostru, în țara Fukushima cu cicatrici adânci și fisuri, și în inimileoamenilor care poartă răni adânci. Vino și să stea în această țară. Ia multe straturi de întunericcu lumina de Crăciun și ne duce în speranță pentru Anul Nou.
Ziua de Anul Nou 2013După al doilea Crăciun de la dezastru, am avut un serviciu de Ziua Recunostintei pentru
duminica finala anului 2012, și apoi serviciul ziua de Anul Nou. Sala de nunta am fost deinchiriere a fost închisă peste Anul Nou asa ca am închinat în capela noastră, care este încă în
construcție. Am avut de a utiliza folii de plastic pentru a ne proteja de vant si ploaie, care afăcut să ne simțim ca credincioșii din biserica timpurie. Ei s-au dovedit a fi servicii
memorabile. Am fost încurajat de răspunsul prietenos noastre noi vecini ca le vizita în
prealabil.

Ca pasagerii de la bordul Titanicului, așa cum este descris în film, am fost lovit de un viraj
brusc de evenimente. Unii dintre noi a avut loc pe bucăți de lemn. Alții plutit în derivă.
Călătoria ne-a adus înapoi la Fukushima, la sud de biserica noastră originale, și am început sănoile noastre cuiburi. Totul a fost pierdut. Suntem încă în perioada de după dezastru, nu știecând se va termina. Aceste zile, am încercat să găsească locuri de muncă și case de membrii
bisericii mele. Sper că suferința le-am experimentat este modelarea credința noastră, și că
biserica pe care am pierdut va da viață unei noi biserici.
Raportează 63, Inaugurarea Hall Bisericii noastreDeși sala biserica noastră este încă în construcție am realizat prima serviciu acolo ieri. Acest
lucru este, în principal, deoarece sala de nunta am închiriat nu a fost disponibil, de asemenea,
că o echipă de televiziune a venit la noi filmeze.

Am avut vreme rece severe, ceva care se întâmplă o singură dată în mai mulți ani. Poate căacest lucru a fost cade o biserica care a fost născut din dezastrele naturale din cutremur si
tsunami. Profetul Ilie a auzit vocea inca mic al lui Dumnezeu după ce a fost în imposibilitatea
de a-L asculte în vânt puternic, cutremur și fulgere care au precedat. Ilie a fost obosit, chiar deviață.

Nu a fost un cutremur în timpul Inaugurarea noastră și după serviciu, s-au vânturi puternice.
Am auzit la știri că a fost destul de neobișnuit să aibă acest tip de vreme severă. Unele
persoane care au venit de la Tokyo ne-a spus că trenurile nu au fost în mișcare pentru o vreme,și au trebuit să treacă pentru a se conduce la aeroport Haneda.

Inaugurarea sălii bisericii noastre neterminate ar fi însemnat drumul am călătorit și, deasemenea, calea noastră înainte. Nu a fost la fel de nesuportat ca serviciile pe care le avea lafinele anului trecut, când ușile nu erau în vigoare încă și am avut pentru a evita picurarea
ploaie din tavan ca ploua afara. Nu am avut nici lumini, așa că era întuneric. Ar fi trebuit săam învățat să numere binecuvântările le-am avut loc de cârtire la ceea ce lipsea.

Prin ceremonia am învățat să fim recunoscători pentru ceea ce a oferit Dumnezeu și să meargă
pe această cale până la sfârșit. Viața însăși este o călătorie poziția pentru Ceresc City. Totul depe pământ este un proces. Am sperat

că la inaugurarea am avea pereți exteriori, decoratiuni, care a fost terminat, și schele care au
fost luate în jos. Dar realitatea a fost alta. Acesta este modul în care viața este într-o zonăafectată de dezastru.

70.000 de oameni au pierdut casele lor din cauza dezastrului, 25.000 de oameni sa mutat înorașul în care ne aflăm acum, în cazul în care o grabă de construcții s-au întâmplat. Este foarte
dificil de a dobândi terenuri, case second-hand și dulgheri.

Acesta este principalul motiv pentru finalizarea clădirii bisericii noastre este întârziată. Noi nu
ar trebui să se plângă, dar crede în Dumnezeu.

Am decis să aibă serviciul Dedicație sambata, 11 mai începând cu ora 13:30. Am avut
probleme de a decide pe cine să anunțe acest lucru, și cum, ca atât de mulți oameni s-au rugat
pentru noi. Va trebui să o facă prin intermediul blog-ul meu. Sper că mă va ierta pentru a lua
acest traseu.

Este o ușurare că inaugurarea este de peste. Acesta va fi difuzat pe TV Asahi, în mijlocul lunii
martie, ieși după miezul nopții ca un program de jumătate de oră numit Tele-mentare. Unii
dintre voi s-ar putea dori să-l înregistreze și urmăriți-l mai târziu la care vă convine.
Ei filmat vedere de sus a bisericii cu ajutorul unei macarale. Asistentul pastorul meu însoțit
omul camerei. El a fost impresionat să văd că noul clădirea bisericii chiar a arata ca o pasăre
cu aripile deschise spre care se confruntă biserica noastră în Fukushima și patru alte capele.
Îmi imaginez cum noua clădire tânjește să se întâlnească fratele său mai mare, și modul încare fratele mai mare tânjește să vadă fratele mai mic nou adăugat. Joseph sa întâlnit frații săi
mai mari înstrăinați după 13 ani de separare, precum și fratele său mai mic, Benjamin, pe careel nu a întâlnit. Joseph avea 30 de ani. Acesta este modul în care Scriptura spune povestea:

Iosif nu mai putea să se controleze, înainte de toate însoțitorii lui, și a strigat, "Ai toată lumealăsa prezența mea!" Deci nu era nimeni cu Iosif, când a făcut cunoscut fraților săi. Și a plâns
atât de tare încât egiptenii l-au auzit, și casa lui Faraon au auzit despre ea.

3 Iosif a zis fraților săi: "Eu sunt Iosif! Este tatăl meu încă în viață? "Dar frații lui nu au putut
să-i răspundă, pentru că au fost înspăimântați la prezența lui.

4 Iosif a zis fraților săi: "Vino aproape de mine." Când au făcut acest lucru, a spus el, "Eu suntfratele tău

Iosif, cel pe care îl vândut în Egipt! 5 Și acum, să nu fie în dificultate și să nu fie supărat pe
voi înșivă pentru mine vinde aici, pentru că a fost de a salva vieți pe care Dumnezeu mi-atrimis înaintea voastră. Gen. 45: 1-5

Noul nostru biserică întinde aripile sale, în cazul în care a fost pe cale să zboare și, dacă a fostne încurajează să crească în sus lua unul sau doi pași, de numărare binecuvântările noastre, șinu renunțarea, chiar și atunci când lucrurile nu ies asa cum ne asteptam .

Asistentul pastorul meu a riscat viața ca el a fost ridicat în macara pentru a vedea imaginea.
Trebuie să depășească dificultățile în fața noastră ca ne sunt efectuate pe aripi lui Dumnezeu.
Când ne obosesc vom ghemui sub penele Lui cald jos.

El te va acoperi cu penele Lui,și sub aripile Lui, veți găsi refugiu;

credincioșia lui va fi scut și pavăză ta. Ps. 91: 4

Dar cei ce nădăjduiesc în Domnul vor reînnoi puterea.

Ei vor urca pe aripi ca vulturii; ei vor alerga și nu obosesc,ei vor merge și să nu fie slabă. Este. 40:31
Raportați 64

Miercuri 13 martie

Noaptea trecută am vorbit la o întâlnire în Ochanomizu si sunt acum pe drumul înapoi acasă.
A fost un concert dat de 40 de muzicieni în ajutor victimelor dezastru care va fi repetată în
noul nostru biserică în trei zile timp pentru oamenii din zona.

Mă simt ca și cum am navigarea pe valuri. Patru zile în urmă am avut o nuntă în biserică, deșilucrările de construcție nu este terminat încă. Mai târziu în această lună vom avea un botez, șiluna viitoare, un alt nunta. Acesta va fi bine, așa cum a fost întotdeauna până acum. Acesta
atrage din energie atunci când mă gândesc la lucruri care vin și începe îngrijorătoare. Am degând să părăsească toate preocuparile mele lui Dumnezeu și să păstreze pe mișcare.

Aruncat toate îngrijorările voastre pe el pentru că are grijă de tine. ... Pace tuturor celor ce
sunt în Hristos. 1 Petru 5: 7, 14

Biserica noastră a fost difuzat la știrile aseară. Eu nu am fost capabil să-l uit ca am vorbit.
Postul de televiziune sunat să spună că au fost editarea ei până la emisiune. La fel ca și celetrei programe de anul trecut, de echipe de televiziune ne-a filmat cu lacrimi în ochi. De dataaceasta, de asemenea, am auzit că unii dintre ei erau în lacrimi.

Au existat mai multe povesti de la nunta. Mireasa a avut o casă nouă și a început să predea
limba engleză acolo. Ea sa mutat la prefectura următoare după cutremur, astfel a trebuit să seoprească clasa ei engleză. Îmi pot imagina doar sentimentul de pierdere a simțit. Ea a pierdut
sora ei într-un accident de circulație. Apoi mama ei a fost lovit de un șofer beat și-a pierdutviața ei. Ea a început să iasă din aceste pierderi și reconstrui viața ei. Apoi sa întâmplat
cutremurul. Inapoi la un pătrat din nou. Apoi, ea a întâlnit partenerul ei de la locul sa mutat la.
Ea la prezentat Biblia și a fost botezat. Dumnezeu a pregătit o nouă mâine pentru ea chiar în
pierdere. Să credem în furnizarea de Dumnezeu și întoarce pagina următoare.

Echipajul TV a filmat, de asemenea, la reuniunea 3.11 rugăciune. La 02:46 la 11 martie cutoții stat, se țin de mâini, cu care se confruntă în direcția de casa noastră, în Fukushima, și sarugat în tăcere. Așa cum ne-am uitat la fotografii și videoclipuri am împărtășit amintirile șiaminti casa noastră, reflectând pe calea noastră asupra ultimii doi ani.

De fiecare dată când mă uit înapoi simt că inima mea este aproape zdrobit. Eu nu pot vedea
cerul albastru. Se pare ceață înainte. Cât timp va dura?

Trenul meu a sosit. Trebuie sa plec. Camelii sunt în floare. Le-am închipui în orașul meu natalși mă întreb dacă acestea sunt, de asemenea, în floare acolo, chiar dacă nimeni nu este acasă.

Raportează 65, 30 aprilie, la bordul unui tren glonț.

Este 11 aprilie astăzi, la doi ani și o lună de la dezastru, și eu sunt într-un tren glonț la poziția
acasă de la Osaka. Nu este de o lună pentru a merge până la serviciul dedicarea noului capelei.
Am avut deja doua nunti acolo, două servicii memoriale, și un concert cu un public de 300
Asteptam 400 de persoane pentru dedicarea. Mă întreb dacă putem găzdui atât de mulți
oameni. Cred că această capelă, care a fost născut din dezastru a pus deja în valoare de 6 luni
de muncă.

Am ideea de a scrie o carte pentru copii despre noul nostru capelă. Cartea despre Papi, câinele
nostru de companie, vor fi publicate mai întâi. Nou început, noua carte despre biserica noastră
este aproape gata să iasă.

Serviciul dedicare pe 11 mai va fi de doi ani și două luni de la dezastru. Acesta va servi ca opiatră mile.

Am început să scriu această actualizare pentru a blog-ul meu pe 11 aprilie, trenul glonț de la
Osaka, dar acum este 30 aprilie și eu sunt pe un alt tren glonț la Nagoya, așa că am să-lpăstrați scurt. Presupun oboseală este prins cu mine în acest fel.

Raportul 66 (final)După serviciul Dedicație 13 martie 2013, pe un tren glonț legat de Hamamatsu.

Serviciul Dedicație este de peste. Pregătirea pentru a început doar cinci zile mai devreme. Sa
dovedit a fi un serviciu de amenajare pentru noi toți care au fost aruncat brusc intr-o calatorierătăcire. Ne-am asteptat mai mult de 400 de persoane, care a fost dincolo de capacitatea
noastra, asa ca a trebuit să dau seama cum am face serviciul. Programul a fugit în trei ore - ooră pe ceea ce a fost planificat inițial. Am găsit totul copleșitoare, în parte din cauza a ceea ce
am fost prin în ultimii doi ani. Am încercat eu convingătoare că a meritat când am auzit clienți
comenta că ei nu au experimentat un astfel de serviciu în mișcare. M-am simțit chiar foarte
obosit după el. Aș dori să îmi exprim recunoștința sinceră pentru toți cei care a umblat cu noi
cu căldură și bunătate. Așa cum am efectuat serviciul am fost foarte conștient de cei care nu
au fost prezenți.

Aș dori să închei această parte a jurnalul meu de acum. După 11 martie 2011 ceva ma dus să
scriu blog-ul meu și m-am întrebat când ar trebui să se oprească. Serviciul Dedicație pare a fi
un punct bun. Sunt foarte recunoscător pentru cititorii mei. La început am avut pur și simplu
să-l tot drumul de scris acest lucru si am fost placut surprins de atât de mulți adepți. A fost obinecuvântare să fie plasat într-o astfel de rețea de cald.

Dacă există un singur regret este că am uitat să menționez tuturor traducătorilor mele. La
serviciul am stat la 02:46, ora cutremurul a lovit doar doi ani și două luni înainte, și a observattăcere împreună. Apoi am fost să-și exprime mulțumirile mele Pastor Sai care a tradus blog-ul

meu în coreeană, a Claudia în germană, pastorul Daniel în franceză, doamna Yokoyama în
engleză, surori din Taiwan în chineză, și cei din Peru în spaniolă. Aici, aș dori să spun unmare mulțumesc pentru toate.
Datorită muncii lor blog-ul meu a fost citit pe larg peste continente și oceane, au o tapiserie
frumos de povești. Am primit mult încurajare și binecuvântare de la cititorii nostri
internaționale. Deși drumurile noastre au fost dificil rețeaua creată de acest blog ne-a dat
multe binecuvântări. A fost de peste mări sau din ceruri? Ce au fost bătuți de către provocările,am churned cuvinte care uneori suna ca poezii. Acești oameni cu răbdare și sacrificiu
continuat traducerea ei, probabil dintr-un simț al misiunii. Le mulțumesc traducătorii, și
cititorii, din partea de jos a inimii mele. Sprijinul însemnat atât de mult pentru noi, cei careinitial simțit atât de singur.

Îmi dau seama doar acum ca ai umblat cu noi cu lacrimi și râs în întreaga călătorie. Am greșit
simțit că eram singur. Dar martorii ca norii ne-au înconjurat pe calatoriei. Mai presus de toate,
Domnul nostru a fost cu noi, fără a eșua. El a fost directorul de casting. Poate că toți - tu și cu
mine - au jucat roluri care El ne-a dat.

Doamne, e timpul pentru mine să nu? Am ajuns la capătul călătoriei împreună, care a începutla 11 martie 2011? Nu mi spui că e doar începutul.

Un an și jumătate înainte de cutremur a lovit mi-am spus că a fost ultima dată când am fost degând să construiască o capelă. Doamne, știai cât de greu am lucrat pentru asta, dar încă vă nea permis să treacă prin această călătorie dificilă și ne-a condus a construi un alt capelă. De trei
ori norocos, se spune. Simt că am făcut partea mea. Vă rugăm să lăsați pe altcineva o fac data
viitoare, de dragul corectitudinii. Sunt retrage.

Dumnezeu să fie cu voi și vă păstrați bine. Doamne, îți mulțumesc.

Notă: Un serial de cartea mea de înregistrare călătoria ca un refugiat va fi publicat. Un alt
proiect, o carte pentru copii numit "Marea de Est Japonia Cutremur de ochii Papi" este în cursde desfășurare.

Serviciul Dedicatie este disponibil pe Ustream.