Museoloogiapõhimõisted﻿﻿Museoloogiapõhimõisted
Toimetanud André Desvallées
ja François Mairesse﻿

Toetajad:Musee Royal de Mariemontwww.musee-mariemont.be

ICOMi rahvusvaheline museoloogiakomitee© 2009 Musée du Louvre / Angèle Dequier© National Heritage Board, Singapur© Auckland Museum© Ningbo Museum© Armand Colin, 2010
ISBN: 78-2-200-25396-7
Eestikeelse tõlke on välja andnud ICOM Eesti Rahvuskomitee

Peatoimetaja: Agnes Aljas
Toimetajad: Kaie Jeeser, Kaja Visnapuu (haridus), Kersti Koll, Kristin Kuutma(pärand), Kurmo Konsa (ese, kogud, museaalne, säilitamine, tõlgendamine,musealiseerimine, museograafia), Maarja Vaino (teadus), Mariann Raisma(näitus), Sirje Helme (teadus), Ragne Kõuts-Klemm (kommunikatsioon)
Keeletoimetaja: Tuuli Kaalep
Prantsuse keelest eesti keelde tõlkinud: Aija Sprivul
Kujundus: Tuumik Stuudio OÜ© ICOM Eesti Rahvuskomitee 2016
ISBN 978-9949-81-574-6 (pdf)﻿

T o i m e t u s n õ u ko g u
François Mairesse, André Desvallées, Bernard Deloche, Serge C­ haumier,
Martin R. Schärer, Raymond Montpetit, Yves Bergeron, Noémie Drouguet,
Jean Davallon
Raamatu valmimisel osalesid:
Philippe Dubé, Nicole Gesché-Koning, André Gob, Bruno Brulon
Soares, Wan Chen Chang, Marilia Xavier Cury, Blondine Desbiolles,
Jan Dolak, Jennifer Harris, Francisca Hernandez Hernandez, Diana
Lima, Pedro Mendes, Lynn Maranda, Suzanne Nash, Monica Risnicoffde G­ orgas, Anita Shah, Graciela Weisinger, Anna Leshchenko. Nad osalesid 2009. aastal aktiivselt ICOFOMi teemakohasel sümpoosionil või
olid dokumendi ülelugejaiks.

E essõn a

E essõna

Kutsestandardite väljatöötamine on ICOMi üks peamisi eesmärke,eelkõige neis valdkondades, mis puudutavad teadmiste täiendamist,
edasi­a ndmist ja jagamist ulatuslikus muuseumikogukonnas ning samutikõigi nendega, kes arendavad kõnealuse valdkonnaga seonduvat poliitikat,
vastutavad juriidilise ja ühiskonda puudutava külje eest, ning mõistagikõigi nendega, kes sellest otseselt või kaudselt osa saavad ja kellele sellest
kasu tõuseb. André Desvallées’ juhendamisel 1993. aastal käivitunud ja
alates 2005. aastast koostöös François Mairesse’iga jätkunud „Museoloogia sõnaraamatu“ loomine on monumentaalne töö, mis on ICOMi
museoloogiakomitee (ICOFOM) aastatepikkuse uurimistöö, küsitluste,
analüüside ja arutelude tulemus. ICOFOM on pühendunud eelkõige
teadmiste arendamisele muuseumiteoorias ja -praktikas ning muuseumide igapäevatöös.
Viimase kahekümne aasta jooksul on muuseumide roll, areng ja
juhtimine suuresti muutunud. Muuseum kui institutsioon on selgelt
keskendunud külastajatele ja paljud suured muuseumid rakendavad
oma igapäevatoimingute haldamiseks järjest enam ettevõtete juhtimis­
mudeleid. Muuseumitöötaja elukutse ja muuseumide keskkond on
seeläbi paratamatult arenenud. Riikides, nagu Hiina, on muuseumide
nähtavus tohutult kasvanud, kuid samavõrd olulist arengut on märgata
ka mujal, näiteks arengumaade hulka kuuluvates väikestes saareriikides.
Need põnevad muutused kasvatavad erisusi muuseumide töö spetsiifi­
kas ning väljaõppes eri kultuurides. Selles kontekstis osutuvad veelgi
olulisemaks muuseumitöötajate ja museoloogiatudengite kasutuses
7E essõn aolevad teatmematerjalid. Peamine muuseumitegevuse käsiraamat on
ICOMi ja UNESCO avaldatud raamat muuseumi juhtimisest „Running a Museum: A Practical Handbook“. Museoloogia sõnaraamatut
tuleks käsitleda kui käsiraamatu manust, mis pakub muuseumiteooriale
uue vaatepunkti.
Muuseumide argine töörütm ei anna tihtipeale võimalust peatumiseks
ja muuseumi põhifilosoofia üle mõtisklemiseks, siiski tuleb kõigi tasandite töötajatel üha enam võtta vastutus ning anda selgeid ja arusaadavaid
vastuseid inimeste küsimustele, sealhulgas neile, kes seavad kahtluse alla
muuseumi olulise rolli ühiskonnas. ICOFOMi väga oluline, entsüklopeedilisse sõnaraamatusse koondatud uurimistöö pakub asjakohase ja
struktureeritud peegelduse kõigist meie töö toetuspunktiks olevatestpõhimõistetest. Kuigi sõnaraamat väärtustab keelelise järjepidevuse eesmärgil frankofoonide arusaama museoloogiast, mõistavad ja kasutavad
siinset sünteesitud terminoloogiat paljude kultuuride museoloogid. See
mitteammendav väljaanne koondab ühte süsteemsesse uurimusse nii
muuseumi epistemoloogias kui ka etümoloogias aastakümnete vältel asetleidnud arengu ning annab põhjaliku ülevaate tänapäevastest museoloogia põhimõistetest koos mitmesuguste elegantselt pragmaatiliste mõttekorduste ja nüüdisaegsete veendumustega, mis aitavad kaasa muuseumitöötaja elukutse arengule. ICOFOMi komitee, sõnastiku toimetajad ja
autorid on muuseumiinstitutsiooni ja selle tegevuse n-ö defineerimisse
ja selgitamisse suhtunud peenetundelisuse, ranguse, ettenägelikkuse jatasakaalukusega.
Täismahus entsüklopeedilise sõnaraamatu eelvaade ehk siinne väike
väljaanne on kavandatud selliselt, et anda võimalikult laiale lugejaskonnale
juurdepääs muuseumikeelde kuuluvate terminite arengule ja muutumisele
ajaloolises ja tänapäevases tähenduses. ICOMi vaimus – eesmärgiga soodustada mitmekesisust, kuid tagada samal ajal ühtekuuluvus –, loodab
ICOM, samamoodi nagu seda tegi „ICOMi muuseumide eetikakoodeks“,et käesolev väljaanne käivitab ulatusliku arutelu ja uusi koostööprojektetöö jätkamiseks, selmet jääda lihtsalt raamaturiiulit kaunistama. Hiinas
Shanghais toimuv 22. triennaali konverents annab suurepärase võimaluseväljaande esmatutvustuseks. Paljudest rahvustest muuseumispetsialistide8

E essõn akogunemine on just selline sündmus, mille käigus sünni­vad nii praegustele
kui ka tulevastele põlvkondadele mõeldud uued standardid ja seda sorti
teatmematerjalid nagu see siin.
Alissandra Cummins
Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu (ICOM) president

9E essõn a

E essõna
Kooskõlas ICOMi põhialustega on 1977. aastal loodud ICOFOMi
peamiseks eesmärgiks kujundada museoloogia teaduslikuks ja akadeemiliseks distsipliiniks, sihiga arendada muuseume ja muuseumitöötaja
elukutset, uurides, analüüsides ja tutvustades museoloogilise mõtteviisi
peamisi suundi.
Just sel eesmärgil loodigi ICOFOMis paljude erialade esindajatest
töörühm, mis keskendub muuseumiterminite kriitilisele analüüsile, koondades tähelepanu museoloogia põhimõistetele. Peaaegu kakskümmend
aastat on see nn Thesauruse rühm teinud tähelepanuväärset teaduslikku
uurimistööd ja avaldanud sellest esseid ja ülevaateid.
Olles veendunud vajaduses tutvustada sisukaks teatmematerjaliks kujunenud muuseumiterminite registrit üldsusele, otsustas ICOFOM Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu toetusel esitleda siinset väljaannet 2010.
aastal Shanghais toimunud ICOMi suurkogul. Esitleme 21 museoloogiapõhiterminit käsitlevast esseest koosnevat trükist kui n-ö eelvaadet peatselt
ilmuvale museoloogia sõnaraamatule.
Ma tahaksin rõhutada, et see väljaanne, mis on sissejuhatuseks palju
mahukamale tööle, ei ole ammendav, kuid võimaldab lugejal eristada iga
termini juures käsitletud kontseptsioone, avastada uusi konnotatsioone ja
nende seoseid muuseumivaldkonnas tervikuna.
Dr Vinos Sofka ei töötanud asjata, üritades ICOFOMi algusajal muutakõnealune rahvusvaheline komitee museoloogiateemalise mõttetegevuse jaarutelude kõnelavaks, kus oleks võimalik mõtiskleda iseenda aluste üle. Nii
on ICOFOMi liikmete intellektuaalset loomingut talletatud iga-aastastesse
väljaannetesse ICOFOM Study Series (ISS), mis on enam kui kolmekümne
aasta vältel museoloogia teooriakorpust rikastanud. Kõnealune sari onüsna ainulaadne, olles enam kui 30 aastat truult kajastanud kogu maailma
museoloogilise mõtlemise arengut.
Siinse sõnastiku kirjeid lugedes mõistame vajadust uuendada museoloogia teoreetilistest alustest pärit pluralistlikku ja integralistlikku mõtteviisi,
11E essõn amis põhineb iga sõna kontseptuaalsel rikkusel. Siin esitletud terminid on
selge näide tööst, mida on teinud spetsialistide rühm, kes on olnud suuteline mõistma ja arendama keele põhistruktuuri, kõige ehtsamat vaimset
kultuuripärandit ja museoloogia terminoloogia kontseptuaalset ulatust,mis võimaldab näha, kui otseselt on omavahel seotud muuseumiteooria ja-praktika. Et mitte mööda sissetallatud radu käia, on iga autor lisanud omapoolseid tähelepanekuid, kui ta on soovinud mõnele termini iseloomulikule
omadusele tähelepanu juhtida. Autorite tagamõte pole olnud sildu luua ega
uuesti üles ehitada, vaid hakata uurima täpsemaid kontseptsioone ja otsima
uusi kultuurilisi tähendusi, mis võimaldaksid rikastada teoreetilisi aluseid,
mis seonduvad nõnda suure teadusharuga nagu museoloogia, eesmärgiga
tugevdada muuseumi ja muuseumitöötajate rolli kogu maailmas.
ICOFOMi eesistujana on mul olnud suur au ja hea meel saada siinsesõnastiku kaudu osa ühe sellise teose käivitamisest, millest kujuneb peagi
muuseumikirjanduse pidepunkt. Selle on loonud ICOFOMi paljudest
riikidest pärit eri valdkondade esindajad, kes kõik on töötamas ühise
eesmärgi nimel.
Lubage mul väljendada oma siirast tänu kõigile, kes on panustanud
oma aega ja oskusi, et kutsuda ellu need kaks põhjapanevat teost. Minu
tänu kuulub–– meie juhtasutusele ICOMile, kes on tänu peadirektor Julien Anfrunsi
seisukohavõtule mõistnud selle juba palju aega tagasi alustatud projekti
olulisust, mis nüüd tänu tema pühendumisele valmis saab;–– André Desvallées’le, ootamatu, kuid tähtsa projekti autorile, juhile ja
hooandjale;–– François Mairesse’ile, kes alustas noorena oma teekonda ICOFOMi
juures, pakkus oma kirjaniku- ja uurijaandeid, korraldades samal ajal
edukalt Thesauruse rühma tegevust ja toimetas koos André Desvallées’ga siinset brošüüri ja museoloogia sõnaraamatut;–– artiklite autoritele, kes on rahvusvaheliselt tunnustatud teadlased ja
oma valdkonna eksperdid;–– ja viimaks kolmele tõlkijale, kes tegid samuti teadustööd, et vahendada
prantsuse keelest erialatermineid, mille vasted polnud alati ilmsed – eiinglise, hispaania ... ega hiina keeles.
12E essõn a

Meie siiras tänu kõigile, kes on – igaüks omal moel – aidanud kaasa
ühele unistusele, mis hakkab täide minema.
Nelly Decarolis
ICOFOMi president

13

S isse juh at us

Sissejuhatus
Mis on muuseum? Kuidas me defineerime kogusid? Mis on institutsioon? Mida sisaldab termin „pärand“? Tuginedes oma teadmistele ja
kogemustele on muuseumiprofessionaalid nendele töö keskmes asuvatele
küsimustele vastused leidnud. Kas me peaksime kõnealuseid küsimusi
uuesti mõtestama? Meie meelest küll. Muuseumitöö sõelub praktika jateooria vahet, kusjuures teooria tuuakse tihti tuhandetele igapäevastele
tööülesannetele ohvriks. Kuidas ka ei oleks, fakt on see, et mõtlemine on
stimuleeriv tegevus, mis on hädavajalik nii isiklikuks kui ka valdkondlikuks arenguks.
Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu ehk ICOMi eesmärk rahvus­
vahelisel tasandil ja riiklike või piirkondlike muuseumiühenduste eesmärk
on arendada professionaalide omavaheliste kohtumiste abiga välja standardid ja edendada mõtlemiskvaliteeti ning teenuseid, mida muuseumid
pakuvad. Selles ühises mõttetöös osaleb enam kui kolmkümmend rahvusvahelist komiteed, igaüks oma sektoris, ning selle tulemusena sünnivad
märkimisväärsed kirjatööd. Kuid kuidas see rikkalik mõttekogum säilitamisest, uuest tehnoloogiast, õppimisest, ajaloolistest hoonetest, haldamisest,
elukutsetest jms omavahel kokku sobib? Kuidas muuseumisektor, võilaiemalt see, mida me võime kutsuda muuseumivaldkonnaks, korraldatud on? Just seda tüüpi küsimusega tegeleb 1977. aastal loodud ICOMi
museoloogiakomitee (ICOFOM), tehes seda eelkõige oma väljaannete
kaudu (ICOFOM Study Series), milles püütakse välja tuua ja sünteesida
muuseumi puudutavate seisukohtade mitmekesisust. Just selles kontekstis
käivitas ICOFOMi president Martin R. Scharer 1993. aastal André Desvallées’ juhtimisel projekti museoloogia põhimõistete kogumiku loomi­s­eks. Kaheksa aastat hiljem liitusid sellega Norma Rusconi (kes paraku
lahkus siit ilmast aastal 2007) ja François Mairesse. Aastate jooksul jõuti
üksmeelele, et umbes kahekümne termini abil tuleks püüda edasi anda
muuseumivaldkonna mitmekülgset panoraami. Mõttetöö on viimastel aastatel hoogustunud. Ilmunud on mitmeid artikleid (väljaandes „ICOFOM
15

S isse juh at us

Study Series” ja ajakirjas Publics et musées, millest sai Culture et musées).
Me teeme siin kokkuvõtte neist termineist ja esitleme iga termini eri külgi
lühendatud kujul. Igaüht neist on tegelikult palju põhjalikumalt käsitletudja edasi arendatud umbes 10–30-leheküljelistes artiklites ja ka ligikaudu
400 terminit sisaldavas 2011. aastal ilmunud museoloogia sõnaraamatus„Dictionnaire encyclopédique de muséologie“ [Sisaldab tegelikult enam
kui 500 terminit – tlk].
See töö toetub muuseumi rahvusvahelisele kuvandile, mida on toitnud ICOFOMis toimunud mõttevahetused. Lingvistilise selguse huvides on kõik autorid pärit prantsuse keelt kõnelevatest maadest – Belgiast,
Kanadast, Prantsusmaalt ja Šveitsist. Autorid on Yves Bergeron, Serge
Chaumier, Jean Davallon, Bernard Deloche, André Desvallées, Noémie
Drouguet, François Mairesse, Raymond Montpetit ja Martin R. Scharer.
Töö esimest versiooni esitleti ja selle üle arutleti põhjalikult ICOFOMi
32. sümpoosionil, mis toimus 2009. aastal Liège et Mariemont’is. Lühikest
arutelu väärivad siinkohal kaks punkti: toimetuskomisjoni koosseis ja siin
käsitletud 21 termini valik.
Prantsuse keelt kõnelev muuseumimaailm
ICOMi mõttevahetuses
Miks me valisime komisjoni, mis koosneb peaaegu täielikult prantsuse
keele kõnelejatest? Sellisel valikul on palju põhjusi, millest kõik ei ole
seotud praktilisusega. Me teame, et rahvusvaheline ja üdini harmoonilineühistöö on utoopiline, kui osalejatel puudub ühine keel (teaduslik või
mitte). ICOMi rahvusvahelistele komiteedele on see olukord hästi tuttav,
mistõttu kipuvad nad Paabeli segaduse vältimiseks tihti eelistama ühtainsat
keelt – inglise keelt –, mis on maailma lingua franca. Iseenesestmõistetavalt on kõige väiksema ühise nimetaja valik kasulik neile, kes seda keelt
oskavad, kuid tihti nuhtluseks paljudele teistele, kes Shakespeare’i keelt
ei oska ning kes suudavad oma mõttekäigust vaid karikatuurse versiooni
esitada. ICOMi kolmest keelest – inglise, prantsuse, hispaania – ühekasutamine oli vältimatu, aga millist valida? ICOMi esimese direktori
Georges Henri Rivière’iga pikalt koos töötanud André Desvallées’ ümber
kogunenud kaastöötajate päritolu viis kiiresti prantsuse keele valimiseni,16

S isse juh at us

kuid selle eelistamiseks oli ka muid argumente. Enamik osalejaid mõistab
kui mitte kõiki kolme, siis vähemalt kahte ICOMi keelt, olgugi et nende
keeleoskus ei pruugi olla täiuslik. Me tunneme angloameeriklaste suurt
panust muuseumimaailma, kuid tähelepanu tuleb juhtida sellele, et jättes
kõrvale mõned üldtuntud erandid, suurkujud, nagu Patrick Boylan võiPeter Davis, ei mõista paljud neist autoreist ei hispaania ega prantsuse keelt.
Prantsuse keele valimine, mis, nagu me loodame, on seotud väliskirjandusesuhteliselt hea tundmisega, võimaldab meil hõlmata kui mitte päris kõiki
kirjutisi muuseumisektoris, siis vähemalt mõningaid selliseid tahke, midaüldiselt ei uurita, kuid mis on ICOMi jaoks väga tähtsad. Samas oleme
me teadlikud oma uurimistöö piirangutest ja loodame, et see töö innustab
teisi töörühmi pakkuma oma keele (näiteks saksa või itaalia keele) kaudu
teistsugust vaatenurka muuseumivaldkonnale.
Teisalt, mis puutub mõtte struktureerimisse, toob keelevalik kaasa
mitmeid tagajärgi – nagu on näha ICOMi 1974. ja 2007. aasta muuseumidefinitsiooni võrdlusest, millest esimene koostati algselt prantsuse,teine inglise keeles. Oleme teadlikud sellest, et väljaanne poleks olnud
sama, kui see oleks olnud algselt kirjutatud hispaania, inglise või saksa
keeles – ei struktuuri ega mõistete koha pealt, samuti mitte teoreetiliste
eelistuste poolest. Pole üldse üllatav, et kõige praktilisemad käsiraamatud
muuseumide kohta on kirjutatud inglise keeles (selle tõestuseks on näiteks
Patrick Boylani suurepärane juhend „Running a Museum: A Practical
Handbook“1), samas kui neid luuakse palju harvemini Prantsusmaal või
vanemates Ida-Euroopa riikides, kus eelistatakse kirjutada esseesid ja arendada mõtlemist ja teooriat.
Sellele vaatamata oleks liiga karikatuurne jagada muuseumikirjandus
praktiliseks, rangelt angloameerika, ning teoreetiliseks, ladina mõtteviisile
lähemaks osaks. Anglosaksi mõtlejate muuseumiteemalised esseed lükkavad sellise ettekujutuse täielikult ümber. Fakt on aga see, et on teatav hulk
erinevusi ning erinevuste tundmine ja hindamine on alati rikastav. Me
oleme püüdnud seda arvesse võtta.
1

Boylan, P. „Comment gérer un musée: manuel pratique“, Pariis, ICOM/Unesco, 2006.
http://unesdoc.unesco.org/images/0014/001478/147854f.pdf

17

S isse juh at us

Viimaks tuleb prantsuse keele valimisega avaldada austust põhjapanevale teoreetilisele tööle, mida on pikki aastaid teinud ICOMi kaks esimest
direktorit, Georges Henri Rivière ja Hugues de Varine, ilma kelleta me eimõistaks suurt osa Mandri-Euroopa, Ameerika ega Aafrika muuseumi­
tööst. Sügav arutelu muuseumimaailma teemal ei saa mööda minna ka
valdkonna ajaloost, samuti tuleb meeles pidada, et selle juured asuvad
valgustuse sajandis ja selle muutumine (st institutsionaliseerimine) toimus
Prantsuse revolutsiooni käigus, aga ka seda, et selle teoreetiline alus ehitati
teisel pool Berliini müüri alates 1960. aastatest, seega ajal, kui maailm oli
veel jaotatud kaheks antagonistlikuks blokiks. Olgugi et geopoliitilised
kaardid paisati veerandsajand tagasi põhjalikult segamini, on tähtis, etmuuseumisektor oma ajalugu ei unustaks – see oleks liig mis liig asutusele, mis nii kaasaegsele publikule kui ka ja tulevastele põlvedele kultuuri
vahendab. Ometi valitseb oht, et mälu jääb lühikeseks ja võib muuseumiajaloost alles hoida vaid teadmise, kuidas vastavaid institutsioone hallata
ja külalisi ligi meelitada…
Pidevalt arenev struktuur
Autorite eesmärk pole kunagi olnud koostada muuseumimaailma kohta„lõplikku“ traktaati, mis oleks küll täiuslik teoreetiline süsteem, kuid
reaalsest maailmast ära lõigatud. Välja valiti üks suhteliselt tagasihoidlik
kahekümne ühe terminiga kooslus, et püüda vaid nende mõistete abilpaika seada muuseumivaldkonna mõttekontiinumi teetähiseid. Lugejale ei tule üllatusena leida siit mõned tuttavad mõisted, nagu näiteks
muuseum, kogu, pärand, külastaja jms – me loodame, et ta avastab
nende kohta selliseid tähendusi või tahke, mis talle nii tuttavad pole.
Lugeja on aga ehk üllatunud, kui ta siit mõnda teist tuttavat terminit
ei leia – näiteks „konserveerimist“, mida käsitletakse peatükis „säilitamine“. Ka pole me arutlusele võtnud igat arengusuunda, mille on
välja pakkunud konserveerimisega tegelev Rahvusvahelise MuuseumideNõukogu komitee (ICOM-CC), kelle töö ulatub palju kaugemale meie
taotlustest selles valdkonnas. Mõned teised, pisut teoreetilisemad mõistedvõivad muuseumi alal tegutsejatele esmapilgul veidi eksootilised paista:
museaalsus, musealiseerimine, museoloogia jne. Meie eesmärgiks oli
18

S isse juh at us

teatud viisil esitada võimalikult lai kuvand sellest, mida on muuseumi­
maailmas võimalik vaadelda, sh mõned tuntud ja mõned pisut ebatavalised kogemused, mis võivad tõenäoliselt muuseumide tulevikku
pikas perspektiivis suuresti mõjutada, näiteks virtuaalmuuseumide võikübermuuseumide kontseptsioon. Alustasime tööle piiride seadmisest.
Me pakume muuseumi­maailma kohta laias mõttes teoreetilist ja kriitilist
arutelu, mis ületab tavapäraselt muuseumide kohta käiva. Võime loomu­
likult alustada terminist muuseum ja püüda seda määratleda. ICOMi
definitsioonis öeldakse, et tegemist on institutsiooniga, mis on ühiskonna
ja selle arengu teenistuses. Mida need kaks põhiterminit tähendavad?
Ning ennekõike – muuseumidefinitsioonid ei anna sellele küsimusele
kohest vastust – miks muuseumid olemas on? Me teame, et muuseumi­
maailm on seotud pärandi mõistega, kuid ta on sellest palju laiem. Kuidas me võiksime seda laiemat konteksti määratleda? Museaalsuse (võimuuseumivaldkonna mõiste) kaudu, mis on teoreetiline valdkond nende
küsimustega tegelemiseks, samamoodi nagu poliitika on poliitilise mõtle­mise valdkond. Kõnealuse muuseumivaldkonna kriitiline ja teoreetiline
vaatlemine on museoloogia, samas kui tema praktilist külge kujutab
museograafia. Kõigile neile mõistetele ei olegi tihti üht, vaid hoopis mitu
definitsiooni, mis on aja jooksul kõikunud. Siin käsitletaksegi nende
terminite erinevaid tahke.
Muuseumimaailm on ajaga palju arenenud, nii eesmärkide osas kui ka
oma ainelisuse ja põhielementide kaudu, millele tema töö toetub. Täpse­mini öeldes, muuseum töötab esemetega, millest moodustuvad kogud. Muuseumi toimimise mõistmiseks on mõistagi oluline inimtegur, kõik see, mis
on seotud nii muusemitöötajatega – professionaalide ning nende ja eetika
suhtega – kui ka külastajatega, kellele muuseum on mõeldud. Millisedon muuseumi ülesanded? Muuseumid tegelevad protsessiga, mida võibkirjeldada kui musealiseerimist ja visualiseerimist. Üldisemalt räägitakse
muuseumi ülesannetest, mida on aja jooksul eri moel kirjeldatud. Meie
oleme oma uurimises toetunud ühele kõige laiemalt tuntud mudelile, milletöötas 1980. aastate lõpus välja Amsterdami Reinwardti akadeemia, kes
eristab kolme ülesannet: säilitamine (hõlmab kogude vastuvõtmist võitäiendamist, konserveerimist ja haldamist), teadustöö ja kommunikat­
19

S isse juh at us

sioon. Kommunikatsiooni alla kuuluvad muuseumiõpe ja näitused, mis on
kahtlemata muuseumi kaks kõige silmatorkavamat funktsiooni. Sellega
seoses tundus meile, et hariduslik ülesanne on viimase mõnekümne aasta
jooksul piisavalt arenenud, et sellele võiks lisada termini vahendamine. Ükssuuremaid erinevusi, mis on viimaste aastatega ilmnenud, on juhtimisemõistele omistatud kasvav tähtsus, niisiis me leiame, et seda tuleks tema
eripära tõttu käsitleda muuseumi funktsioonina. Täpselt sama kehtib
arvatavasti arhitektuuri kohta, mille tähtsus on samuti kasvanud ja mis
paiskab mõnikord segamini teiste eesmärkide tasakaalu.
Kuidas defineerida muuseumi? Kontseptsioonilise käsitlusviisi kaudu(muuseum, pärand, institutsioon, ühiskond, eetika, museaalsus), teoreetiliste ja praktiliste kaalutluste kaudu (museoloogia, museograafia),
funktsioneerimisviisi kaudu (ese, kogu, musealiseerimine), osaliste kaudu(muuseumitöötajad, publik) või sellest tulenevate eesmärkide kaudu (säilitamine, teadustöö, kommunikatsioon, muuseumiõpe, näitus, vahendamine,korraldus, arhitektuur)? Et paremini mõista seda pidevalt muutuvat nähtust, mille hiljutine areng ei jäta kedagi ükskõikseks, tuleb neid arvukaidvaatenurki kõrvutada.
1980. aastate alguses toimus muuseumimaailmas terve rida erakordseid
muutusi. Muuseumid, mida peeti pikka aega elitaarseteks ja märkamatuteks paikadeks, hakkasid nii-öelda välja paistma ja näitama üles isu suure­joonelise arhitektuuri, suurte toretsevate ja populaarsete näituste järele,sooviga saada osa teatud elustiiliga kaasas käivast tarbimisest. Muuseumide
populaarsus pole sestsaadik raugenud, nende hulk on pisut enam kui ühepõlvkonna jooksul vähemalt kahekordistunud ning järjest hämmastavamaks osutuvad Šanghaist kuni Abu Dhabini kerkivad uued ehitusprojektid, mis näitavad uute tuleviku geopoliitiliste keskuste sündi. Tõepoolest,põlvkond hiljem on muuseumimaailm endiselt muutuste tuules – kuigimõnikord tundub, et muuseumituru peamist sihtrühma ehk külastajaid on
asendamas homo touristicus, pole siiski keelatud muuseumide väljavaadeteüle mõtiskleda. Kas sellisel muuseumimaailmal, nagu meie seda tunneme,on veel tulevikku? Kas selles ainelises tsivilisatsioonis, mida muuseum
kristalliseerib, pole mitte hakanud toimuma radikaalsed muutused? Me ei
väida, et me siin seesugustele küsimustele vastame, kuid loodame, et kõik20

S isse juh at us

need, keda huvitab muuseumide tulevik laiemas või kitsamas mõttes, oma
asutuse tulevik, leiavad neilt nappidelt lehekülgedelt midagi, mis nendemõttemaailma võiks rikastada.
François Mairesse ja André Desvallées21

S isse juh at us

Saateks eestikeelsele väljaandele
Teie ees on eestikeelne „Museoloogia põhimõistete” tõlge, mille aluseks on
koostajate André Desvallées’ ja François Mairesse’i soovil prantsuskeelne
originaal „Concepts clés de muséologie”. „Museoloogia põhimõisted” sisaldab ligi 20 keskset muuseumivaldkonna mõistet, mille kasutust autorid
vaatlevad teoreetilises, ajaloolises ja kohati kriitilises perspektiivis erinevate kontinentide muuseumimaastikul. Seletused ei pruugi olla lihtsad
ega praktilised, tihti tekitavad need pigem uusi küsimusi ning kutsuvadmõtestama muuseumitegevust ka argisest tööelust kaugemale.
ICOMi rahvusvahelise alakomitee ICOFOMi loodud raamat oli
esimeseks katseks enne „Entsüklopeedilise museoloogia sõnaraamatu”(„Dictionnaire encyclopédique de muséologie”) ilmumist 2011. aastal, mis
koondab üle 500 museoloogiatermini. Entsüklopeedia ei ole kahjuks ka
inglise keelde jõudnud, mistõttu on see Eesti muuseumimaastikul vähekasutusel.
2015. aastal alustas ICOMi Eesti Rahvuskomitee selle kompaktse erialamõisteid selgitava raamatu tõlkimisega, mille peamiseks ülesandeks
oli erialase keele ja teadmise laiendamine. Muuseumide töötajaskond on
muutuv, valdkond dünaamiline, igal aastal tuleb uusi kolleege teistelt
erialadelt, samuti värskeid tudengeid, kes vajavad erialase terminoloogia
ja tausta tundmiseks alusmaterjale.
Museoloogia põhimõistete raamatut on tõlgitud mitmesse keelde, kustõlke käigus toimuvad tihti mugandused, et sobitada tekst kohalikku konteksti. Prantsuse keelest eesti keelde tõlkimise järel läbisid tekstid tugeva
sisulise toimetamise, mis baseerus paljuski ingliskeelsel versioonil „Key
concepts of museology”. Samuti on tekstide sisutoimetajatelt lisandunud
allmärkused ja täpsustused, mis aitavad lihtsustada tekstide mõistmist.
Võrreldes originaaliga on eemaldatud iga mõiste juurest selle tuletised.
Samas ei ole lisatud pikemaid seletusi, kui tekstides on viidatud ICOMi
alakomiteede lühenditele, museoloogidele või koolkondadele, keda iga
huviline leiab kiire vaevaga ka ise otsinguid tehes ning kelle teosed on
reeglina ka Eestis kättesaadavad.

22

S isse juh at us

Paljusid termineid ei ole võimalik üheselt eesti keelde tõlkida, lihtsamatest näiteks objets on eesti keeles kasutusel nii objektide kui esemetena, võimõiste médiation tähenduses on kasutusel kõrvuti nii tõlgendamine kui ka
interpreteerimine, public nii publiku kui eestikeelses muuseumimaailmas
enamkasutatava külastajana. Toimetamistööga paralleelselt kerkis päevakorda eestikeelse museoloogia terminoloogia korrastamise vajadus ning
vastav töörühm alustas 2016. aastal tegevust. Loodetavasti uuendavad ja
korrastavad nad ka siinse raamatus termineid, kui on jõudnud konsensusele
korrektsemates lahendustes. Veebiväljaanne annab hea võimaluse märkusi
ja täiendusi kiirelt lisada.
Suur tänu ICOMi Eesti Rahvuskomitee esimehele Kersti Kollile, kes
uskus selle tõlke vajalikkusse ja toetas seda igati ning kõigile toimetajatele, kes pühendasid teksti korrigeerimisele suure hulga aega ja energiat –Hedvig Mäe, Heige Peets, Kaie Jeeser, Kaja Visnapuu, Kristin Kuutma,
Kurmo Konsa, Maarja Vaino, Mariann Raisma, Pilvi Põldma, RagneKõuts-Klemm, Riina Reinvelt, Sirje Helme, Tuuli Kaalep.
Agnes Aljas
Eestikeelse tõlke peatoimetaja

23

AMET
Nimisõna. Vasted: pr profession,
ingl profession, hisp profesión, saksa Beruf,
it professione, port profissão.

Ametit saab defineerida ühiskonnas
paika pandud raamistikus. Museoloogi
amet ei ole omaette teoreetiline valdkond: museoloog võib end nimetadaka kunstiaja­loo­laseks või bioloogiks,
aga ta võib end pidada (ja olla seda kaühiskonna silmis) ka elu­kutseliseks
museoloogiks. Teatud ameti kand­jaks
olemiseks on kõigepealt vaja end sellena määratleda, samuti peavad teised
vasta­vat ametit tunnustama, mis ei
pruugi muuseumi­maailmas alati juhtuda. Pole olemas üht, vaid on mitmed
muuseumi­a metid (Dubé, 1994), nii
tasustatud kui ka tasustamata, mille
järgi saab inimest kirjel­dada või teda
vastavasse ühiskondlikku kategooriasse
paigutada.
Kui lähtuda käesolevas raamatusvälja toodud museoloogia kontseptsioonist, siis pole suurem osa muuseumis töötavatest inimestest saanudkaugeltki sellele kontseptsioonile vastavat haridust. Samuti on vähe neid, kesvõiksid end nimetada museoloogideks
vaid sel põhjusel, et töötavad muuseumis. Ometi on muuseumis hulgaliselt
ametikohti, mis nõuavad erialast ette-valmistust, millest ICTOP (ICOMi
erialase koolituse rahvusvaheline alakomitee) on kirjeldanud ligi kahtkümmet erinevat (Ruge, 2008).
1. Suurema osa muuseumitöötajateteenis­tus­k äik haakub muuseumi põhimõtetega võrdlemisi kaudselt – samasüldsuse jaoks on nad osaks muuseumist. Nii on see näiteks turvatöötajate
või valvuritega, kes vastutavad näituseruumide turvalisuse eest ning on koos
infolaua töötajatega külastajatele kõige enam nähtavad muuseumitöötajad.
Muuseumide valvesüsteemide eripäratõttu (näituste turvameetmed, külastajate ja kogude evakueerimine jm) võeti
19. sajandi vältel järk-järgult kasutusele spetsiifilised värbamiskategooriad,
kus kõige olulisemaks peeti, et valvur
peab olema teistest töötajatest eristatav.
Samal ajal sai kuraatori elukutsest esimene erialane amet muuseumis. Kauaaega täitis kuraator kõiki kogudes
olevate esemetega seotud ülesandeid,
st säilitamine, teadustöö ja kommunikatsioon (Reinwardti Akadeemia
PRC-mudel). Esmajärgus on kuraatori väljaõpe olnud seotud kogudega(kunstiajaloolised, loodusteaduslikud,etno­loogilised jt kogud), mille kõrvale
paku­takse mitmetes ülikoolides viimastel aastatel ka museoloogia eriala­õpet. Sellegipoolest ei peeta paljusidkuraatoreid, kes on spetsialiseerunud
25

kogude uurimisele, mis on nende põhiliseks tegevusalaks, museoloogideks,
isegi siis, kui nad tunnevad praktikas
mitmesuguseid muuseumitöö külgi.
Erinevalt teistest Euroopa riikidest
valitakse Prantsusmaal kuraatoreid
konkursi korras ja nad läbivad Riikliku Muinsuskaitse Insti­tuudi (Institut national du Patrimoine) vastava
eriväljaõppe.
2. Mõistet museoloog võib kasutada teadlase kohta, kelle uurimisobjekt
on inimese ja reaalsuse vaheline eriline suhe, mida võib iseloomustada kui
reaalsuse dokumenteerimist vahetu
meelelise koge­muse kaudu. Museoloog
tegeleb peami­selt muuseumivaldkonna
teooria ja kriiti­lise mõtlemisega ningvõib töötada ka mujal kui muuseumis,
näiteks ülikoolis või teadus­keskuses.
Museoloogi ametinimetus laieneb (eelkõige Kanadas) ka inimestele, kes töötavad muuseumis projektijuhi või näituseprogrammi koostajana. Museoloog
erineb seega kuraatorist ning museo­
graafist, kes tegeleb muuseumi üldise
kontseptsiooni ja ülesehitusega, turvalisuse, konserveerimise ja restaureerimise
vahenditega, vahetuvate ja püsinäitusteruumidega. Tänu tehnilistele oskustele
on museograafil põhjalik ülevaade kogu
muusemi töökorraldusest – säilitamise,teadustöö ja kommuni­katsiooni vallas
ning ta suudab mõista muuseumitöö
spetsiifikat alates ennetavast säilitamisest kuni erinevatele sihtgruppidele info
edastamiseni.
26

Museograaf erineb ekspograafist(expo­graphe), mis võeti mõistena kasutusele tähistamaks isikut, kellel on
oskused ja teadmised näituste tegemiseks muuseumis või muudes paikades.
Samuti erineb museograaf näituse ku­
jundajast, kes on pädev näituste üles­panemisel ja kujundamises, kasutades
selleks lavakujunduse tehnikaid (vt„Museograafia“). Ekspograafi ja näituse
kujundaja elukutseid samastati pikalt
dekoraatori omaga, kes tegeleb ruumide
dekoreerimise ehk neile kauni välimuse
andmisega. Ent tavapärase sisekujunduse juurde kuuluv funktsionaalsete
ruumide dekoreerimine erineb näituste
tarvis loodavast kujundusest ja viimane
kuulub ekspograafia ehk näituste kujundamise valdkonda. Näitusekeskkonnas
on dekoraatori tööks pigem ruumi
kujundamine esemetega. Paljud ekspograafid või näituse kujundajad ei pea
end museograafideks, vaid arhitektideks
või sisearhitektideks, mis aga ei tähenda,
et iga sisearhitekt võiks muuseumis pretendeerida ekspograafi või stsenograafi
staatusele. Selles kontekstis on oluline
koht näituse kuraatoril (kes võib olla
ka väljastpoolt muuseumi), kes koostab
näituse teadusliku kontseptsiooni ningkoordineerib kogu projekti.
3. Muuseumivaldkonna arenedes
on ises­eisvunud mitmeid ameteid, mis
kinni­ta­vad oma olulisust ja tahet osaleda muusemi tule­viku kujundamises.
Seda võib enim märgata säilitamise ja
kommunikatsiooni valdkonnas. Säili-tamisega seoses tekkis kõige­pealt vajadus anda spetsiifiline väljaõpe (vastavalt
materjali- ja tehnika­tüüpidele) konser­
vaatorile, kellel on teaduslik ja eelkõige
tehniline oskus käia ümber kogudega(esemete restaureerimine, ennetav japarandav säilitamine), mis kuraa­toril
puuduvad. Üsna hiljuti loodi kogudega
seotud toimingute ja esemete liikumisega tegeleva registrari ametikoht, kesvastutab teoste liikumise, kindlustusasjade ning mõnikord ka näituse ettevalmistamise ja ülespaneku eest (sellisel
juhul saab temast näituse kuraator).
4. Kommunikatsioonitegevuste
valdkonnas on muuseumihariduse ja
avalike suhetega seotud ametid muutunud spetsialiseeritumaks. Kahtlemata
on neist vanim amet giid-vahendaja,giid-loengupidaja või loengupidaja, kelle ülesanne on külastajaid (enamasti
gruppe) näitusesaalis saata ja anda neilehulganisti teavet näituse ja väljapandud
esemete kohta, järgides giidiga külastuse põhimõtet. Sellele on lisandunud
animaator, kes tegeleb töötubade võiteiste muuseumi kommunikatsioonimeetoditega, ning kultuuriprogram­mi koordinaator, kes on vahendajaks
kogude ja külastajate vahel. Temaülesanne on pigem kogude tõlgendamine ja külastajates huvi tekitamine
kui nende süstemaatiline juhendamine varem koostatud materjali põhjal.
Üha olulisemat rolli mängib muuseumi kommuni­k atsiooni- ja vahendamis­
tegevuste juures ka veebihaldur.

5. Neile ametitele on lisandunud
teised, mitut eriala hõlmavad lisa­
ametid, nende hulgas projektijuht (kesvõib olla nii teadlane kui ka museograaf), kes vastutab mingi muuseumitegevuse eest ning koondab endaümber säilitamise, teadustöö ja kommunikatsioonispetsialiste, et viia ellu
eriprojekte, vahelduvaid näitusi, avada
muuseumi kogusid jm.
6. On üsna tõenäoline, et muuseumi
juhid, kes on koondunud ­ICOMi juures
tegutsevasse alakomiteesse, hooli­tse­vadselle eest, et nende töö­üles­annete eri­pärad oleksid esile toodud ja et neid eristataks teiste äri- või mitte­tulunduslikeorganisatsioonide juhtidest. Sama kehtib mitmete administratiiv­tasandi valdkondade kohta, nagu logistika, turva,
infotehnoloogia, turundus, avalikud
suhted jms, mille olulisus aina kasvab.
Muuseumi­direktorite (kellel on omaühingud, nt Ameerika Ühendriikides)
haridus- ja teenistuskäigus on tihti esindatud üks või mitu siin loetletud erialadest. Olles muuseumis võimu sümboliks, annab juhi erialane taust (näiteks
juhi või kuraatorina) tihti aimu ka muuseumi edasistest arengusuundadest.
▷ Seotud sõnad: animaator , giid, juhtimine,konservaator , koolitaja , kuraator ,loengupidaja , museograafia , museoloogia ,näituse kujundaja , projektijuht, restauraator ,sisearhitekt, stsenograaf, säilitaja , säilitamine,teadlane, tehnik , tehnoloog , turvatöötaja ,vabatahtlik , vahendaja , valvur .
27

ARHITEKTUUR
Nimisõna. Vasted: pr architecture,
ingl architecture, hisp arquitectura,saksa Architektur, it architettura,port arquitectura (bras arquitetura).

(Muuseumi)arhitektuuri defineeritakse kui niisuguse ruumi kujundamise
ja sisse­seadmise või ehitamise kunsti,
mida kasutatakse muuseumi konkreetsete ülesannete täitmiseks, eelkõige näituste ja väljapanekute üles seadmiseks,ennetavaks ja taastavaks konserveerimiseks, uurimiseks, haldamiseks ja külastajate vastuvõtmiseks. Alates m­ odern­semuuseumi loomisest 18. sajan­di lõpus
ja 19. sajandi alguses ning paralleelselt
vanade hoonete ümber­korraldamisega
muuseumi tarbeks, arenes välja spetsiifiline arhitektuur, mis on seotud kogude
säilitamis-, uurimis- ja kommunikatsiooninõudmistega, eelkõige vahelduvate või püsi­näituste kaudu, mis avaldub nii muuseumide esimestes kui ka
uusimates hoonetes. Muuseumi mõiste
arenemist on mõjutanud arhitektuuri­sõnavara. Nii tekkis­id ühel ajal sammaskojaga fassaadi ja kupliga templi vorm
ning galerii, mis sai kaunite kunstidemuuseumide peamiseks mudeliks. Neist
omakorda kujunesid Prantsusmaal,
Itaalias, Saksa­maal ja angloameerika
riikides nimetused galerie, galleria, Ga­lerie ja gallery.
Ehkki muuseumihoonete vorm
oli sageli kavandatud kogude säilita28

miseks, võttis see ilmet sedamööda,kuidas arenesid välja muuseumi uued
otstarbed. Sedasi jõudsid muuseumitöötajad 20. sajandi alguses, kui otsiti
paremaid lahendusi näituste valgustamiseks (­Soufflot, Brébion, 1778;
J.‑B. Le Brun, 1787), kogude paremaks
paigutuseks terves hoones (Mechel,
1778–1784) ja näituse­pinna tõhusamaks liigendamiseks (Leo von Klenze,
1816–1830), arusaamale, et püsinäitusi on tarvis vähendada. Selleks loodi
hoidlad, ohverdades kas näitusesaale,luues ruume keldrikorrusele või ehitades uusi hooneid. Peale selle püüti
nii palju kui võimalik neutraliseerida
näituste keskkonda – isegi kui see tähendas olemasoleva ajaloolise dekoori
osalist või täielikku ohvriks toomist.
Neid täiustusi hõlbustas suuresti elektrienergia avastamine, tänu millele saivõimalikuks valgustussüsteemide täielik ümberkujundamine.
20. sajandi teisel poolel kujunenud uued ülesanded viisid suurte arhitektuursete muutusteni. Vahelduvate näituste arvu suurendamine andisvõimaluse muuta kogude korraldamist
püsinäituste asupaiga ja hoidlate vahel. Tekkisid muuseumikülastajatele
loovtegevuseks (õpikodadeks) ja puhkuseks mõeldud alad, sh suured sihtotstarbelised ruumid, raamatukogud,
restoranid ning kauplused muuseumiga seotud esemete müümiseks. Ent
samal ajal tekkis rühmitamise ja alltöövõtuga kaasnenud detsentraliseeri-mise käigus vajadus teatud spetsiaalsete
iseseisvate hoonete järele: kõigepealt oli
tarvis restaureerimisateljeesid ja -laboreid, mis võiksid keskenduda kindlale
valdkonnale, aga olla mitme muuseumi teenistuses, ning näituseruumidest
eraldi asuvaid hoidlaid.
Arhitekt on isik, kes projekteerib ja
joonestab hoone plaani ning suunab
ehitamist. Suures plaanis on tema see,kes rajab keskkonna, mis ümbritseb
kogusid, töötajaid ja külastajaid. Sellest vaatepunktist mõjutab arhitektuurkõiki muuseumis ruumi ja valgustusega
seotud elemente, kõiki neid näiliselt teiseseid külgi, mis on väljapaneku seisukohast ometigi nii olulised (kronoloogiline
järjestus, terviklik nähtavus, neutraalne
taust jms). Muuseumihooned on seetõttu projekteeritud ja ehitatud vastutavate
teadus- ja haldusjuhtide koostatud arhitektuurilise programmi kohaselt. Siiski
ei ole programmis määratletust ja arhitekti vabadust piiravatest otsustest alati
niisugusel viisil lähtutud. Muuseumi­
arhitektuuri kui muuseumi ehitamise
ja sisustamise kunsti võib mõista kui
tervikteost, mis hõlmab kogu muuseumi mehhanismi. Sellist terviklikku
käsitlust, mida arhitektid mõnikord ka
toetavad, on võimalik kavandada ainult
juhul, kui arhitektuur hõlmab ka museograafilisi teemasid – kuid see polekaugeltki alati nii.
Võib juhtuda, et arhitektidele antud programm hõlmab ka sisekujundust, mis annab neile – kui üldiseks

ja museograafiliseks kasutuseks mõeldud piirkondade suhtes pole tehtud
ettekirjutusi – loominguliselt vabadkäed, millest tõuseb muuseumile kahju. Mõni arhitekt on spetsialiseerunud
näitustele ja temast on saanud lavakujundaja või n-ö ekspograaf. Neid,keda saab nimetada museograafideks,
või kes on muuseumivaldkonna spetsialistid, olles pädevad just selles valdkonnas, leidub vähe.
Muuseumiarhitektuuri praegused
kitsaskohad lähtuvad loogiliselt võttes lahkhelidest, mis tekivad arhitektiambitsioonide (kes satub tänapäeval
seda laadi ehitiste nähtavuse tõttu
tähelepanu keskpunkti) ja kogude
säilitamise ja väljapanekuga tegelevate isikute vahel; lõpuks tuleb arvessevõtta ka külastajate mugavust. Vastavat
küsimust on tooni­tanud juba arhitekt
Auguste Perret: „Kas laeva pinnal püsimiseks ei peaks seda ehitama teistmoodi kui vedurit? Muuseumihoone
eripära teki­tamine on arhitekti ülesanne, kes ammutab organismi loomiseks
inspiratsiooni selle otstarbest“ (Perret,1931). Pilguheit praegusele arhitektuuriloomele näitab, et isegi kui enamik
arhitekte võtab arvesse muuseumiprogrammi nõudeid, peavad paljud neist
endiselt silmailu otstarbekohasusest
olulisemaks.
▷ Seotud sõnad: dekoor , ekspograafia ,museograafia , muuseumiprogramm ,stsenograafia , valgustus .
29

EETIKA
Nimisõna (pärit kreeka keelest: èthos –komme, harjumus, iseloomuomadus).
Vasted: pr éthique, ingl ethics, hisp etica,saksa Ethik, it etica, port ética.

Üldiselt on eetika filosoofiline distsi­
pliin, mis tegeleb selliste väärtustekindlaks­
määramisega, mis juhivad
avalikus ja erasektoris tegutsevate
inimeste käitumist. Eetika, mis polekaugeltki pelgalt moraalsuse sünonüüm, nagu praegu arvatakse, vastandub moraalsusele, kuivõrd väärtustevalikut pole peale sunnitud kindlate
reeglitega, vaid pigem on need subjektivaba valik. Niisugune vahetegemine onväga oluline, kui arvestada selle tagajärgedega muuseumidele, kuna muuseum on kokkuleppeline institutsioon
ehk nähtus, mida saab muuta. Muuseumi piires saab eetikat defineerida
kui arutelu, mille eesmärk on määrata
kindlaks alusväärtused ja põhimõtted,
millele muuseumitöö on rajatud. Eetikast saab alguse muuseumide eetikakoodeksite, sh ka ICOMi eetikakoodeksi põhi­mõtete koostamine.
Eetika sihiks on suunata muuseumi juhatamist. Moraalse maailmavaate
kohaselt kuuletub reaalsus moraalsele
korrale, millega määratakse ära inimeste positsioon. Selline kord kujutab endast ideaali, mille poole igaüks
peab püüdlema, täites laitmatult omaülesandeid, ning seda nimetatakse
30

vooruseks (Platon, Cicero jt). Eetiline
maailmavaade seevastu aga põhineb
kaootilisel ja korratul maailmal, mis
on jäetud juhuse hooleks ja on püsivate pidepunktideta. Seistes silmitsi
selle kõikehaarava korralagedusega,otsustab inimene ise, mis talle sobib(Nietzsche, Deleuze), ta peab üksipäini
otsustama, mis on talle hea, mis halb.
Neile kahele äärmuslikule seisukohale –moraalne kord ja eetiline korralagedus,on võimalik leida kesktee niivõrd, kuivõrd inimestel on võimalik omavahelühiste väärtuste tunnustamises (naguinimeste austamise põhimõte) kokku
leppida. Siin on taas tegemist eetilise
käsitlusviisiga ja see reguleeribki üldjoontes väärtuste kindlaksmääramist
tänapäeva demokraatlikes riikides. Seesuur erinevus paneb endiselt muuseume tüübi või toimimise järgi kahte leeri
jagunema. Väga traditsioonilised muuseumid, nagu mõned kaunite kunstidemuuseumid, tunduvad järgivat varem
paika pandud korda: nende kogud tunduvad justkui pühad ning sellega on
kindlaks määratud osalejate (kuraatorid ja külastajad) käitumismudel jaristisõdalasvaim ülesannete täitmisel.
Seevastu mõnes teises muuseumis, kusollakse ehk tegeliku elu suhtes tähele­
panelikum, ei arvata, et absoluutsedväärtused on muuseumile piiranguks
ning seal hinnatakse neid lakkamatultümber. Need võivad olla muuseumid,kus ollakse tegeliku eluga paremas kontaktis – näiteks antropoloogiamuuseu-

mid, kus püütakse mõista etnilist tegelikkust, mis on tihti muutlik, või n-öühiskonnamuuseumid, kus küsimusedja praktilised valikud (poliitilised võiühiskondlikud) on tähtsamad usustvõi kogudest.
Kui eetikat ja moraali saab prantsuse ja hispaania keeles iseäranis selgelt
eristada, siis inglise keeles tekitab see
termin kahtlemata enam segadust (inglise sõna ethics vastena on võimalikudnii „eetika“ kui ka „moraal“). Nii ongi
„ICOMi muuseumide eetika­koodeksi“(pr „Code de déontologie“ (2006),
hisp „Código de deonto­logía“) tõlkevastena inglise keeles kasutusel „Codeof ethics“. Koodeksi vaatenurk on aga
selgelt juhiseid andev ja normatiivne(ning üsna sarnane Briti Muuseumide
Assotsiatsiooni ja Ameerika Muuseumide Assotsiatsiooni koodeksitega).
Selles kaheksapeatükilises raamatus on
esitatud põhimõtted, mis võimaldava
muuseumi kui institutsiooni (eeldatavat) harmoonilist arengut ühiskonnas:(1) Muuseumid kaitsevad, tõlgendavadja tõstavad esile inimkonna loodus- ja
kultuuripärandit (muuseumi avamiseks
vajalikud institutsioonilised, füüsilised
ja rahalised vahendid). (2) Muuseumid
hoiavad oma kogusid inimkonna kasu
ja arengu nimel (kogude omandamise
ja kogudest väljaarvamise küsimused).
(3) Muuseumid hoiustavad algmaterjale teadmiste kinnis­tamiseks ja edendamiseks (algmaterjali kogumis- ja
uurimistöö e­etika). (4) Muuseumid

pakuvad võimalusi loodus-­ja kultuuripärandi väärtustamiseks, nende pare­maks hooma­miseks ja halda­
miseks (ekspositsioonide ja näitusteeetika). (5) Muuseumidel on ressursse,
et pakkuda lisaks avalikke teenuseid jahüvesid (teadmistega seonduvad küsimused). (6) Muuseumid teevad tihedat
koostööd kogukondadega, kellelt nende kogud pärinevad ja nendega, keda
teenindatakse (kultuuri­vara tagastamine). (7) Muuseumid toimivad seaduslikul alusel (õigusliku raamistiku
järgimine). (8) Muuseumide tegevuse
alus on professionaalsus (muuseumitöötajate professionaalne käitumine ja
huvide konfliktid).
Eetikakäsitluse kolmas mõju muuseumile seisneb selle panuses museoloogia mõistesse muuseumieetikana.
Sellest vaatepunktist pole museoloogia arenev teadus (nagu on öelnud
Stránský), sest muuseumide tekkimise
ja arengu uurimisel ei järgita ei ühiskonna- ega loodusteaduste meetodeid,
kuna muuseum on vormitav institutsioon, mida saab ümber kujundada.
Ometigi on muuseumil kui ühiskondliku elu tööriistal tarvis teha lakkamatult valikuid oma otstarbe kindlaks
määramiseks. Need valikud, mis me
selle vahendite kogumi eesmärgi suhtes langetame, ongi puhtalt eetilised.
Selles tähenduses saab museoloogiat
määratleda kui muuseumieetikat, kunajust eetika najal otsustatakse, milline
peaks muuseum olema ja mis ees­31

märke täitma. Selles eetilises raamistikus oligi ICOMil võimalik töötada
välja muuseumide haldamise eetikakoodeks – deontoloogia, mis sisaldabsotsiaal-professionaalsele kategooriale
omast eetikat ja täidab õigusliku abiraamistiku aset.
▷ Seotud sõnad: deontoloogia , eesmärgid,
moraal , väärtused.

EKSPOSITSIOON,
NÄITUS
Nimisõna (lad expositio – esitus,
seletus; jutustus). Vasted: pr exposition,
ingl exhibition, hisp exposición,
saksa Austellung, it esposizione,
mostra, port exposição, exhibição.

Mõiste „ekspositsioon“ tähendab nii
eksponeerimistegevuse tulemust kui
ka eksponeeritud asjade kogumit ning
samuti kohta, kus eksponeerimine toimub. „Alustagem ekspositsiooni definitsioonist, mis ei ole meie endi välja
töötatud, vaid väljastpoolt laenatud.
See mõiste – nagu ka selle prantsuskeelne lühendvorm expo – tähistab korraga nii asjade (eksponaatide) publikule
väljapanemise tegevust kui ka kohta,
kus see väljapanek toimub.“ (Davallon,1986) Ladinakeelsest sõnast expositio
tuletatud prantsuse termin exposition(vanas prantsuse keeles 12. sajandi alguse exposicïun) tähendas ülekantult
32

selgitust, seletuskirja, otseses mõttes
aga lapse avalikku kohta mahajätmist
hülgamise eesmärgil (see tähendus on
senini säilinud hispaaniakeelsel terminil expósito), ning üldises tähenduses
väljapanekut. 16. sajandist kasutatimõistet (kaupade) väljapanekust rääkides ning 17. sajandist ka hülgamise,esmase väljapaneku (töö või teose selgitamise eesmärgil) ja (hoone) paiknemise tähenduses. 18. sajandist on
prantsuskeelne exposition kasutusel
kunstiteoste väljapanekuna, mille tähendus oli sama nii inglise kui prantsuse keeles, kuid just viimasest on sündinud kaasaegne ekspositsiooni termin.
Teiselt poolt on ingliskeelne exposi­tion tähendanud (1) asjade paigutust,millel on eesmärk või tähendus või(2) messi ja kaubanäitust, mis viitab
algsele prantsuskeelsele tähendusele.
Kaasajal tähendavad nii prantsus- kui
ingliskeelne exposition sama, viidates,
et eksponaadid (eksponeeritud asjad)
on vaatajatele välja pandud; ning ka
nendele samadele eksponaatidele ja ka
kohale, kus vastav sündmus toimub.
Sellest vaatepunktist tähistab igaüks
neist tähendustest selle mõiste erinevaid tahke.
1. Ekspositsioon kui koht, kus midagi eksponeeritakse; samamoodi nagu
muuseum on korraga nii funktsioon
kui ka hoone, ei tähenda mõiste mitte selle koha arhitektuuri, vaid kohta
ennast. Näitus on muuseumi üks iseloomulikumatest osadest, mille tähen-dus on siiski tunduvalt laiem, kuna
eksponeerida võivad ka äriettevõtted
(turg, kauplus, kunstigalerii). Näitustsaab korraldada suletud ruumis, ent kavälitingimustes (park või tänav) või insitu, st ilma objekte teisaldamata (looduslike, arheoloogiliste või ajalooliste
kohtade puhul). Sellest vaatenurgast
saab ekspositsiooni- või näituseruumi
defineerida mitte ainult vormi ja sisu,
vaid ka kasutajate järgi – külastajad
või muuseumitöötajad – kes sisenevad
sellesse spetsiifilisse ruumi ja saavad
osa ka teiste külastajate kogemusest.
Ekspositsioonikohta võib seega vaadata ka kohana, kus toimub sotsiaalne
interaktsioon, mille mõju on võimalik
hinnata. Sellest annab tunnistust nii
külastajauuringute kui ka sellise teadusvaldkonna tekkimine, mis tegeleb
eksponeerimiskoha kommunikatiivsemõõtme ja tema tekitatud tähenduste
uurimisega.
2. Näitus kui eksponeerimistegevuse tulemus on tänapäeval muuseumi üheks põhiliseks funktsiooniks.
ICOMi viimase definitsiooni kohaselt
muuseum „kogub, konserveerib, uurib,
suhtleb ja eksponeerib inimese ja temaelukeskkonnaga seotud materiaalseid ja mittemateriaalseid tõendeid“.
Reinwardti Akadeemia PRC-mudelikohaselt on ekspositsioonil tähtis osa
muuseumi kommunikatsioonifunktsioonide täitmisel, hõlmates ka haridus- ja publitseerimispoliitikat. Sellest
vaatepunktist on näitused muuseumi-

de olemuslikuks osaks, kuna need ontõestanud end kui suurepärased meele­
lise tajumise paigad, kus saab objekte vaadata (visualiseerimine), esitleda(demonstreerimine) ja teatud tunnustele osundada (algselt jumaldamiseksmõeldud pühade esemete esitlemine).
Külastajale on välja pandud konkreetsed esemed, mis võivad olla esitletudkas nende väärtuse pärast (maalid, reliikviad) või selleks, et kutsuda vaatajas esile mõtteid või kujutluspilte (nttranssubstantsiatsiooni, eksootikat).
Kui muuseumi saab defineerida kuimusealiseerimise ja visualiseerimisekohta, siis näitus on „puuduvate faktide selgitav visualiseerimine esemete ja
meetodite abil, mida kasutatakse kui
märke“ (Scharer, 2003). Vitriinid ja
maalide raamid on kunstlikud vahe­seinad, mis tähistavad piiri reaalse ja
muuseumi kujuteldava maailma vahel. Nad pole muud kui objektiivsuse
markerid, mille ülesanne on tagada
distants (tekitada eristus, nagu ütles
Bertolt Brecht teatri kohta) ja meile
märku anda, et oleme teises, kunstlikus ja kujuteldavas maailmas.
3. Ekspositsioon väljapandud asjade
kogumi tähenduses hõlmab musealia’t,
muuseumiesemeid ja „päris asju“, aga
ka koopiaid (näiteks jäljendid, fotodjne), eksponeerimistarvikuid (näiteks
vitriinid, ruumi vaheseinad, ekraanid),teabevahendeid (tekstid, filmid, multimeedia) ja vajalikku märgistust. Sellest
lähtuvalt toimib ekspositsioon spetsii33

filise kommunikatsiooni­süsteemina(McLuhan ja Parker, 1969; Cameron,1968), mis põhineb „päris­a sjadel“ jaarte­faktidel, mis aitavad külastajatel
nende tähtsust paremini hoomata.
Selles kontekstis võib iga näituse juurde kuuluvat elementi (muuseumiesemed, koopiad, tekstid jne) nimetada
eksponaadiks. Näituse kontekstis ei saa
rääkida reaalsuse taasloomisest – sest
reaalsust pole võimalik muuseumissetuua (muuseumis olev „pärisasi“ onjuba reaalsuse asendaja ja ekspositsioon
annab edasi vaid reaalsusele sarnanevat pilti), vaid tegemist on reaalsuse
vahendamisega nimetatud mehhanismi abil. Näituse moodustavad eksponaadid toimivad semiootiliste märkidena ja ekspositsioon kujutab endast
kommunikatsiooni­protsessi, mis on
enamasti ühepoolne ja mittetäielik
ning mida on võimalik tõlgendada
väga erineval viisil. Selles tähenduses
erineb näituse mõiste väljapaneku (pre­sentation) omast – esimese puhul ontegemist kui mitte kujutava kunsti või
didaktika diskursusega, siis väljapandud asjade keeruka süsteemiga, teine
aga piirdub väljapanemisega (näiteks
turul või kaubamajas), mida võib nime­
tada passiivseks –, isegi kui mõlemal
juhul on vajalik spetsialisti (näituse
kujundaja, kaupade välja­panija, vitriinide kujundaja, stsenograafi) kaasamine, kui soovitakse saavutada teatud
kvaliteeditaset. Need kaks tasandit –väljapanek (presentation) ja näitus
34(exposition) – aitavad selgitada erinevust näitusekujunduse ja väljapaneku
vahel. Esimese puhul lähtub kujundaja
ruumist ja kasutab selle sisustamiseks
eksponaate, teise puhul aga lähtub ta
eksponaatidest ja otsib nende esitlemiseks parimat viisi, mis paneks eksponaadid kõnelema. Need väljendused oneri aegadel varieerunud sõltuvalt maitsest ja stiilist ning ruumikujundajate
kaasatusest (dekoraatorid, sisearhitektid, kujundajad, stsenograafid), samuti
näituse teemast ja eesmärkidest. Küsimusele, kuidas ekspositsioon „näitab“
ja „edastab“, aitavad vastuse anda ülevaated näituste ajaloost ja tüpoloogiast.
Saame lähtuda kasutatud meediumidest (objektid, tekstid, liikuvad pildid,
keskkonnad, digitaalne tehnoloogia,
ühe meedia kesksed või multimeedianäitused), näituste ärilisest või mittetulunduslikust olemusest (uurimuslik
näitus, menuk ehk blockbuster, messinäitus, kommertsnäitus), museograafia üldkontseptsioonist (objekti, ideevõi lähenemisega valitud vaatenurgast)jne. Ning kõigi nende võimaluste juures näeme, et külastaja on järjest enamprotsessi kaasatud.
4. Prantsuse keeles on mõistetel
exposition ja exhibition, mis mõlemad
tähendavad eesti keeles ekspositsiooni
või näitust, erinevus, nimelt on viimane neist saanud halvustava tähenduse.
1760. aasta paiku kasutati sõna exhi­
bition nii prantsuse kui inglise keeles
maalinäituste puhul, aga prantsuse kee-les on sõna tähendus teatud mõttes alla
käinud ja tähistab nüüd üritusi, mis on
selgelt seotud suurustlemisega (näiteks
sportlikud vaatemängud), või on koguni sündsusetud selle ühiskonnaosa silmis, kes on näituste publikuks. Inglise
keeles on sellest arenenud exhibitionist
ja exhibitionism, mida peetakse pigem
ebasobivateks nähtusteks. Tihti on ekspositsioonide kohta käiv kriitika kõige
karmim just sellistel juhtudel, kui ekspositsioonil pole muuseumi­tegevusega
mingit pistmist, vaid tegemist on rahvast ligi meelitava etendusega, mille
kommertslik iseloom on ilmselge.
5. Uute tehnoloogiate ja arvutigraafika areng on muutnud populaarseks
muuseumide internetipõhised väljapanekud, mida on võimalik külastada
vaid ekraani või digitaalseadme abil.
Virtuaalnäituse termini asemel (millerõhuasetus on „näitamisel“) eelistatakse internetipõhiste näituste puhul kasutada digitaalse või kübernäituse terminit. Need näitused pakuvad võimalusi,
mida klassikalised esemenäitused ei saa
endale alati lubada (nt objektide kogumid, uued esitlusviisid ja analüüsimeetodid jne). Kuigi hetkel ei konkureeri
need näitused veel muuseumide originaalesemetest koosnevate ekspositsioonidega, pole sugugi võimatu, et nende
areng mõjutab muuseumides praegu
kasutatavaid meetodeid.
▷ Seotud sõnad: didaktiline ese, dioraam,
esitlus , galerii , installatsioon , kuraator ,külastaja , maailmanäitus , meedium ,mehhanism , mess , metafoor , näitamine, näituse
avamine, projektijuht, reaalsus , sotsiaalne
ruum , stsenograaf, stsenograafia , sõnum ,visualiseerimine, vitriin , väljapanek .

HARIDUS,MUUSEUMIHARIDUS
Nimisõna (lad educatio, educere –juhatama, välja juhtima). Vasted:pr éducation, ingl education,
hisp educación, saksa Erziehung,Museums-pädagogik, it istruzione,
port educação.

Üldiselt tähendab haridus asjakohastevahendite kasutamist inimese harimiseks
ja tema võimete arendamiseks. Muuseumiharidust võib määratleda kui väärtuste,
käsitluste, teadmiste ja tavade kogumit
külastaja arengu toetamiseks. Tegemist
on kultuurilise kohanemise protsessiga,
mis toetub eelkõige pedagoogikale ja on
seotud inimese arengu, eneseteostuse jauute teadmiste omandamisega.
1. „Hariduse“ mõistet tuleks defineerida seostatuna ja koosmõjus teisteterminitega. Kõigepealt seoses õpetamisega (instruction), mis „seondubmõistusega ja mida käsitletakse eelkõige kui teadmiste omandamist, milletulemuseks on oskused ja haritus” (Toraille, 1985). Kuid haridus on seotud
nii mõistuse kui meelega, ja seda tuleb vaadelda kui teadmist, mida püü35

takse pidevalt uuendada, mis laiendab
nii mõistmist kui ka enesearengusse
panus­tamist. Haridus on tegevus, millega arendatakse moraalseid, psüühilisi,
intellektuaalseid ja teaduslikke väärtusi
ning teadmisi. Teadmised, oskusteave(asjatundlikkus), elulised oskused ja
enese­teadvustamine on haridusvaldkonna neli suurt osa. Mõiste „haridus“
tuleb ladina verbist „ēdūcere“ („välja
juhtima“ – näiteks lapsepõlvest välja),
mis eeldab aktiivset osalust selleks, etteadmiste ülekandumine üldse toimuda saaks. See on seotud terminiga„virgumine“, millega püütakse äratadauudishimu, panna inimene küsimusi
esitades oma mõtlemis­võimet arendama. Niisiis on hariduse ja eelkõige
vabahariduse eesmärk inimese teadlikkuse tõstmine, arendamaks nii temamõistust kui enese­taju ehk meelemõistust. Tegemist on arengu- ja arendamis­
protsessiga, mis eeldab rohkem muutusi ja muutmist kui n-ö treeniva
iseloomuga õpetamine või kasvatamine,
millele see kipub vastanduma. Inimese
kujundamine ja tema meelemõistuse
arendamine saab toimida üheaegselt
vajalike teadmiste edasiandmise – niiõppimise kui ka teadmiste ülekand­mise oskuste arendamise kaudu ehk
haridusega laiemalt.
2. Kitsamas muuseumi kontekstis on haridus suunatud muuseumist
pärinevate teadmiste ja teadmuse
raken­
damisele inimeste arengu ja
eneseteostuse toetamiseks, mis toi36

mub eelkõige kõnealuste teadmisteühendamise, uute tunnetustasandite
arendamise ja uute kogemuste saamise kaudu. „Muuseumi­pedagoogika
on teoreetiline ja metodoloogiline
raamis­tik muuseumi­hariduslike tegevuste arenda­miseks, rakendamiseks
ja hinda­miseks ning mille peamine
eesmärk on külastajatele teadmiste ja
muuseumiteadmuse (teabe, oskuste
ja hoiakute) edastamine muuseumi­
keskkonnas“ (Allard ja Boucher, 1998).
Õppimist muuseumis määratletaksekui „inimese suhestumist ehk interaktsiooni eseme või nähtusega“, misviib „teadmiste omandamise või oskuste või hoiakute arendamiseni“(Allard ja Boucher, 1998). Õppimine
on seotud isikupärase viisiga, kuidas
külastaja teemat haarab ja omandab.
Kui pedagoogika viitab seoses haridusteaduse või intellektuaalse väljaõppega pigem lapsepõlvele, siis didaktikatmõistetakse kui teooriat teadmiste
edastamise viisist mistahes vanuses
inimesele. Haridus on laiem mõiste,
mis on suunatud inimese iseseisvumise
toetamisele tervikuna.
On ka muid seonduvaid mõisteid,
mis neid käsitlusviise rikastavad ja neile
värvi annavad. Muuseumi hariduslikud
tegevused kui kultuurilised sündmused,nagu ka tõlgendamine (interpretatsioon)ja vahendamine, on terminid, mida
kasutatakse sageli sellise külastajatega
tehtava töö iseloomustamiseks, mida
muuseum teeb seoses oma edastamis­

püüdega. „Ma õpetan,“ ütleb õpetaja,„Ma annan sulle teada,“ ütleb vahendaja(Caillet ja Lehalle, 1995) (vt „Tõlgendamine”). Selle vahetegemise eesmärk
on väljendada erinevust, mis on õppimise ja inimeses teadmiste vastu huvi
tekitamise vahel – piirini, mis on inimese mõistmis- ja vastuvõtuvõimele
hetkel just paras ja sobiv.
Õppimine tähendab piiranguid
ja kohustust, samal ajal kui muuseumi kontekstis viidatakse vabadusele(­
Schouten, 1987). Saksamaal räägitakse pigem pedagoogikast (Pädago­gik), muuseumi kontekstis muuseumi­
pedagoogikast (Museumspädagogik).
See on seotud kõigi nende tegevustega,
mida saab muuseumis pakkuda, olenemata publiku vanusest, haridusest ja
sotsiaalsest päritolust.
▷ Seotud sõnad: areng, didaktika , edastamine,
haridus , harima , koolitus , kultuurisündmus ,pedagoogika , täiskasvanuharidus , vahendamine,väljaõpe, õpe.

INSTITUTSIOON
Nimisõna (lad institutio, konventsioon,paika­panemine, asutus, meetmed,
korraldus). Vasted: pr institution,
ingl institution, hisp institución, saksa
Institution, it istituzione, port instituição.

Üldiselt tähendab institutsioon konventsiooni, mis on paika pandud

vastas­tikusel kokkuleppel, seega on
see suvaline ning ajalooliselt dateeritud. Institutsioonid pakuvad lahendusi mitmesugustele ühiskonnas üleskerki­vatele probleemidele (­Malinowski,1944). Täpsemalt öeldes on institutsiooni näol tegemist ennekõike inim­ühiskonna poolt rajatud avaliku võieraõigusliku asutusega, mis vastab
mingile kindlale ühiskondlikule vajadusele. Muuseumi kui institutsiooni
puhul on tegemist asutusega, mida
regu­leerib avalik-õiguslik ja eraõiguslikõigussüsteem (vt mõisteid „Juhtimine“ja „Publik“). Asjaolu, et „institutsioon“
toetub mõistetele domaine public (avalik omand, Prantsusmaal alates Suurest
Prantsuse revolutsioonist) või publictrust (heategevuslik ühing, anglosaksiõiguses), näitab – minnes kaugemale
tavadega seonduvatest erinevustest –mingi ühiskonna liikmete vahelist vastastikust konventsionaalset kokkulepet
ehk institutsiooni.
Prantsuse keeles on mõistet koos
omadussõnaga „museaalne“ (tähenduses „museaalne institutsioon“) kasutatud ka „muuseumi“ sünonüümina,
enamasti selleks, et vältida viimaseliigset kordamist. Muuseumitemaatika seisukohast on institutsiooni kontseptsioon oma kolme selgelt eristuva
tähendusega siiski kesksel kohal.
1. Vastavalt rahuldatava vajaduseolemusele on institutsioonidel kaks
taset. Vajadus võib olla kas esmane, stbioloogiline (vajadus süüa, paljuneda,
37

magada jne), või teisene, st tulenedaühiskonnas elamise nõuetest (organisatsiooniline, kaitse-, tervishoiu- jne
vajadus). Neile tasemetele vastavad
kahte tüüpi institutsioonid, mis onebavõrdselt siduvad: söömine, abielu
ja öömaja ühelt poolt, ning riik, armee,kool ja haigla teiselt poolt. Muuseum,vastates sotsiaalsele vajadusele (objektide meeltega tajumise vajadus), kuulub
teise kategooriasse.
2. ICOM defineerib muuseumiühiskonna ja selle arengu teenistuses
oleva alalise institutsioonina. Selles
tähenduses moodustab institutsioon
inimese loodud struktuuride kogumi
museaalses valdkonnas (vt „Museaalne“), mis on rajatud selleks, et objektidega meeleliselt suhestuda. Muuseumi institutsiooni on loonud ja hoidnud
normidele ja reeglitele (ennetav konserveerimine, objektide katsumise keeld,
koopiate originaalidena eksponeerimise keeld) toetuv ühiskond, mis põhineb väärtuste süsteemil, mille moodustavad pärandi säilitamine, kunsti
ja originaal­objektide eksponeerimine,
kaasaegse teadusliku teadmise tutvustamine jne. Rõhutades muuseumi institutsioonilist olemust, tugevdatakse ka
tema normatiivset rolli ja autoriteeti
näiteks teaduse ja kaunite kunstide vallas, või ideed, et muuseum jääb „ühiskonna ja selle arengu teenistusse“.
3. Vastupidiselt inglise keelele,
kus mõisteid „institutsioon“ ja „asutus“ ei eristata (ning vaadates nende38üldlevinud kasutust Belgias või Kanadas), pole need kaks sõna siiski sünonüümid. Muuseum kui institutsioon
eristub muuseumist kui asutusest, stkonkreetsest kohast: „Museaalne asutus on museaalse institutsiooni üks
konkreetseid vorme“ (Maroević, 2007).
Institutsiooni kahtluse alla seadmine,koguni täielik ja lihtlabane eitamine(nagu Malraux kujuteldava muuseumi või kunstnik Marcel Broodthaersi
fiktiivse muuseumi puhul), ei too endaga automaatselt kaasa institutsiooni museaalsest valdkonnast väljumist.
Näiteks virtuaalne muuseum (mis eksisteerib olemuslikuna, mitte reaalsena)võtab arvesse museaalseid kogemusi,mis ulatuvad institutsioonilistest raamidest välja.
See on põhjus, miks mitmed riigid,eelkõige Kanada ja Belgia, kasutavad
asutuse puhul, millel ei ole kõiki klassikalise ja traditsioonilise muuseumi
omadusi, väljendit „museaalne institutsioon“. „Museaalsete institutsioonide all mõistetakse mittetulunduslikke
asutusi, muuseume, näituse- ja külastuskeskusi, mille ühiseks nimetajaks
on – peale kogude omandamise, konserveerimise, teadustöö ja juhtimiseülesannete, mida mõned neist täidavad – kunstile, ajaloole ja teadusele
pühendatud harivaks ja teadmisi levitavaks paigaks olemine“ (Société desmusées québécois, Observatoire de laculture et des communications du Qué­bec, 2004).

4. Lõpetuseks võib terminit „museaalne institutsioon“ defineerida
sarnaselt „rahandusinstitutsiooniga“(IMF või Maailmapank) kui riiklikevõi rahvus­vaheliste organisatsioonide
kogumit, mis reguleerib muuseumide toimimist, nt ICOM või endine
Prantsus­maa muuseumide direktoraat
Direction des musées de France.
▷ Seotud sõnad: asutus , avalik omand,heategevuslik ühing , virtuaalmuuseum.

JUHTIMINE
Nimisõna (lad gerere – hoolt kandma,
juhtima, haldama). Vasted: pr géstion,
ingl management, hisp gestión, saksa
Verwaltung, Administration, it gestione,
port gestão.

Muuseumi juhtimise all mõistetakse
tänapäeval muuseumi haldusasjade võiüldisemalt muuseumi põhitegevustega(säilitamine, teadustöö, kommunikatsioon) otseselt mitte seotud tegevuste
juhtimist. Muuseumi juhtimine hõlmab peamiselt muuseumi rahaliste(raamatupidamine, juhtimiskontroll,rahalised vahendid) ja juriidiliste
aspek­tidega tegelemist, turvalisuse ja
toimimise, personalikorralduse, turun­
duse ning ka strateegiliste protseduuride ja muuseumi tegevuse üldise planeerimisega seotud ülesandeid. Anglosaksi
päritolu termin management (juhtimi-ne), mis tuleb prantsuse keelest sõnadest manège – käsitlema ja ménage –korraldama), kasutatakse ka prantsuse
keeles samatähenduslikult. Juhtimisepõhisuunad või stiil kirjeldavad muuseumi kontseptsiooni – ja ennekõike
muuseumi seost avaliku teenusega.
Traditsiooniliselt kasutati terminit
administration (lad administratio –teenus, abi, käsitsemine) muuseumi
toimimiseks vajalike tegevuste määratlemiseks. George Brown Goode’i
1896. aasta museoloogiaalane traktaat
pealkirjaga „Muséum Administration“(„Muuseumi administreerimine“) annab ülevaate kogude eksponeerimisest
ja igapäevasest korraldamisest, ning
toob välja üldise nägemuse muuseumist ja selle lõimimisest ühiskonda.
Olles õigustatult tuletatud avaliku
teenuse loogikast, tähendab juhtimine
avaliku või erateenuse puhul selle toimimise kindlustamist ning samal ajalkõigi tegevuste algatamise ja funktsioneerimise eest hea seismist. (Avaliku)
teenuse mõiste ise, koos oma keerukate
alatoonidega, on administreerimisega
tihedalt seotud.
Me tunnetame termini „administratsioon“ bürokraatlikku alatooni
alates hetkest, kui seda seostatakse
riigiasutuste (düs)funktsioneerimisega. Seega pole üllatav, et viimase veerandsajandi majandusteooriate üldine
areng on turumajandust eelistades
leidnud üha sagedamini tee juhtimise
kontseptsiooni juurde, mis juba ammu
39

on kasutusel äriettevõtetes. Muuseumi
turustamise ja turunduse mõisted ja
teised muuseumi arendamise vahendid,
sarnaselt äriettevõtetega (strateegiate
määratlemine, publikule/tarbijale keskendumine, ressursside arendamine,sponsorlus jne), on muuseumi märkimisväärselt muutnud. Nii on mõnedki
muuseumi organisatsiooni ja muuseumide poliitika korraldamist puudutavad suuremad konfliktid tekkinud
turuloogika ja riigi­
a sutuste traditsioonilise juhtimisega seotud loogika
vahe­lisest vastuseisust. Selle tulemusena on välja arenenud uued rahastamisvormid – muuseumi­poodide kasvav
tähtsus, ruumide välja üürimine, sissepääsutasude kehtestamine, vahelduvate ülimenukate näituste (blockbusters)
arendamine või kogudest pärit esemete
müügiga seotud küsimused. Üha enammõjutavad need algselt kõrvalised ülesanded teiste muuseumi funktsioonide
täitmist, kuni selleni, et mõnikord
arenevad need funktsioonid säilitamise, teadustöö või koguni kommunikatsiooniga seotud tegevuste arvelt.
Muuseumi juhtimise eripära, asudes ühelt poolt turu ja teiselt poolt ametiasutuste nii mõnigi kord vastandlikevõi hübriidsete loogikate vahel, tuleneb
lisaks eeltoodule ka andmise loogikast(Mauss 1923), mis seisneb esemete jaraha annetamises või vabatahtlike jamuuseumisõprade tegevuses. Kuigi
kaudselt on annetuste ja vabatahtlike
tegevusega alati arvestatud, pole siiski
40

piisavalt uuritud, kuidas mõjutab see
valdkond institutsiooni juhtimist keskmises ja pikas perspektiivis.
▷ Seotud sõnad: juhtimine, blockbuster(menuk), inimressursid, juhatus, kasum,
missiooni kirjeldus , mittetulundusühing ,muuseumiturundus , nõukogu, planeerimine,
projekt, rahaliste vahendite leidmine,riiklik muuseum , sissepääsutasu, strateegia ,sõbrad, teostatavusuuring , trustee (haldur),
vabatahtlik .

KOGUD
Nimisõna. Vasted: pr collection,
ingl collection, hisp colección, saksa
Sammlung, Kollektion, it collezione,
raccolta, port colecção (bras coleção).

Üldiselt võib kogu määratleda kui
materiaalsete objektide või informatsiooni kogumikku (teosed, esemed,sümbolsüsteemid, näidiseksemplarid, arhiividokumendid, suuline teavejne), mille isik või asutus on hoolikalt
kokku kogunud, liigitanud, välja valinud, turvalises keskkonnas säilitanud
ja enamasti suuremale või väiksemale
publikule näitamiseks välja pannud,sõltuvalt sellest, kas tegemist on avaliku või erakoguga.
Korraliku kogu moodustamiseks
on muuhulgas tarvis, et objektide rühmadest moodustuks (suhteliselt) ühtne ja tähendusrikas tervik. Tähtis onmitte segi ajada kogu ja arhiivi, mis on
arhiivinduse termin ning tähistab igat
laadi dokumentide kogumit, „mille
füüsiline isik või perekond on automaatselt kokku pannud, loonud ja/
või kokku kogunud ning mida ta oma
tegevuse või töö käigus kasutab“ (Kanada arhivistide büroo, 1990).
Kogu, koosnedes materiaalsest
objektidest või teabest, on muuseumi
tegevuste keskmeks. „Muuseumi eesmärk on koguda, säilitada ja oma kogusid tutvustada, et panustada loodus-,
kultuuri- ja teaduspärandi säilitamisse“(ICOMi eetikakoodeks, 2006). Ilmasellele selgesõnaliselt osutamata on
ICOMi muuseumidefinitsioon sellisepõhimõttega seotud ja kinnitab Louis
Réau pikalt püsinud seisukohta: „Memõistame, et muuseumid on loodud
kogude jaoks ja et neid tuleb ehitadanii-öelda seestpoolt väljapoole, vormides ümbrist sisu järgi“ (Réau, 1908).
See käsitlus ei vasta enam mitmele
muuseumitüübile, millel kas puudub
kogu või mille kogu ei ole teaduslike
uuringute keskmes. Kogude mõiste on
üks neist, mida muuseumimaailmas
enim kasutatakse, kuigi me oleme eelis­tanud, nagu eespool näidatud, muu­
seumieseme mõistet. Niisiis võib kogumõiste puhul esile tuua kolm võimalikku tõlgendust, mis varieeruvad olenevalt kahest tegurist: ühelt poolt kogude
institutsionaalne loomus; teiselt pooltsee, kas on tegemist esemete või teabega. 1. Kuna kogud on väga levinud

termin, on tihti püütud muuseumide
kogusid muud tüüpi kogudest eristada.
Üldiselt (see ei kehti kõigi muuseumide
puhul) on kogud institutsioonina tajutava muuseumi tegevuse lähtekoht jatulemus. Niisiis saab kogusid defineerida kui „muuseumisse kogutud esemeid,
mis on kogudesse vastu võetud ja mida
säilitatakse nende potentsiaalse väärtuse tõttu – näidiste, võrdlusmaterjali,
esteetilise või haridusliku tähtsusega
esemetena“ (Burcaw, 1997). Nõnda
kujuneski erakollektsioonist selline
institutsionaliseeritud nähtus nagu
muuseum. Tuleb aga täheldada, et kuigi muuseumi kuraatorid ega töötajadpole kollektsionäärid, on muuseumi­
töötajad teinud kollektsionääridega
alati koostööd. Muuseumil peaks olemas olema kogumis­põhimõtted – sedarõhutab ICOM, kes räägib samuti
kogumis­poliitikast, mis tähendab seda,
et muuseum valib, ostab, kogub, võtab
oma kogudesse vastu objekte. Prantsuse verbi collectionner (kollektsioneerima) kasutatakse vähe, kuna see on liiga
otseselt seotud erakoguja tegevusega ja
nimetatud verbi tuletistega (Baudrillard, 1968), st asjade valimatu kogumise (collectionnisme) ja kokku kuhjamisega, mida nimetatakse halvustavalt
kogumismaaniaks (collectionnite). Sellest vaatenurgast nähakse muuseumiko­gusid üheaegselt nii kindla teadusprogrammi lähte­koha kui ka tule­musena.
Selle teadusprogrammi eesmärgiks on
kogumine ja uurimine, mis saab alguse
41inimese ja tema keskkonna materiaalsetest ja vaimsetest tõenditest. Viimane
kriteerium ei võimalda siiski eristada
muuseumi erakogust, kuna ka erakogu on võimalik kokku panna üdini
teaduslikul eesmärgil, niisama nagu
muuseum võib vahel omandada era­kogusid, mis võivad olla kokku pandudväga tagasihoidlike teaduslike kavatsustega. Just sel kohal hakkab mõiste defineerimisel domineerima muuseumi institutsionaalne loomus. Jean
Davalloni arvamuse kohaselt on muuseumis „esemed alati süsteemide võikategooriate osad“ (Davallon, 1992).
Kogudega seotud süsteemide kõrval
on lisaks kirjalikule inventeerimisele,
mis on muuseumikogu esimene eeldus,
niisama vajalik võtta omaks klassifitseerimissüsteem (näiteks taksonoomia,
mis on õpetus elusorganismide klassifitseerimisest), mis võimaldab mitteainult kirjeldada, vaid ka kiiresti ülesleida mis tahes üksuse tuhandete või
miljonite esemete hulgast. Moodsaid
klassifitseerimissüsteeme on suurestimõjutanud infotehnoloogia, kuid kogude dokumenteerimine on endiselt tegevus, mis nõuab rangeid spetsiifilisi
teadmisi, mis põhinevad eri objekti­kategooriate suhteid kirjeldava tesauruse koostamisel.
2. Kogu mõistet võib vaadelda kaüldisemast vaatepunktist, nii et selle
alla mahuvad ka erakollektsionäärid
ja -muuseumid, võttes eelduseks materiaalsuse mõiste. Kuna kogu koosneb
42materiaalsetest esemetest – nii nagu see
oli veel veidi aega tagasi ära toodud
ICOMi muuseumidefinitsioonis –, onta seotud kindlalt määratletava asukohaga. Krzysztof Pomian defineerib
kogusid kui „looduslike või inimtekkeliste esemete rühmi, mida hoitakse
ajutiselt või alaliselt väljaspool ühiskonna majanduslikku süsteemi spetsiaalse kaitse all selleks kohandatud
suletud kohas ja mida pannakse vaatamiseks välja“ (Pomian, 1987). Niisiis
defineerib Pomian kogu peamiselt selle
sümboolse väärtuse kaudu, kuna ese
kaotab oma kasutuse või väärtuse asjana ning temast saab tähenduse kandja(„semifoor“ või tähenduse kandja) (vt„[Muuseumi]ese (objekt) või museaal“).
3. Muuseumide viimaste arengute – ja eriti vaimse pärandi tunnustamise kontekstis – tulemusel on kogude
tähtsus tõusnud, mis esitab samas uusi
väljakutseid. Vaimne pärand (traditsioonilised teadmised, rituaalid või
müüdid etnoloogias, aga ka ajutised
sooritused, žestid ja installatsioonid
tänapäeva kunstis) on viinud uute kogude täiendamise süsteemideni. Esemete füüsiline olemus on teisejärguliseks muutunud ja oluliseks on tõusnud
kogumisprotsessi kirjeldamine (mison nii arheoloogias kui ka etnoloogias
väga pikalt kasutusel olnud), mis ei ole
pelgalt uurimistöö osa, vaid moodustab olulise osa külastajatele edastatavast
teabest. Muuseumikogude olulisus on
alati olnud seotud nendega kaasne-

va dokumentatsiooni ja neist lähtuva
kasuga. Selle arengu tulemusena onjõutud hoopis laiema kogude definitsioonini – kogud on esemete kogumid,
mis säilitavad oma eripära ja on kokku
pandud teadlikult spetsiifilise loogika
järgi. Varasemast palju laiem tõlgendus mõistab kogudena kõike, alates
hambaorgikogust kuni klassikaliste
muuseumikogudeni, lisaks ka kokku
kogutud suuline ajalugu, mälestusedja teaduskatsed.
▷ Seotud sõnad: dokumentatsioon,
eksponeerimine, kataloog , kataloogimine,
kogude tagastamine, kogude täiendamine,
kogudesse vastu võtmine, kogudest
väljaarvamine, konserveerimine, näitus ,restaureerimine, restitutsioon , säilitamine,teadustöö, uuring .

KOMMUNIKATSIOON
Nimisõna. Vasted: pr communication,
ingl communication, hisp comunicación,
saksa Kommunikation, it communicazione,
port communicação.

Kommunikatsioon (C) koosneb teabe
edastamisest ühe või mitme saatja (E)ja ühe või mitme vastuvõtja (R) vahel
mingi kanali vahendusel (Lasswelli
ECR-mudel, 1948). See kontseptsioon
on nii üldine, et ei piirdu ainult semantilist laadi teavet kandvate inimprotsessidega, vaid seda võib märgata nii

masinates, loomade juures kui ka ühiskondlikus elus (Wiener, 1948). Mõistel
on kaks levinud tähendust, mida kohtame muuseumides eri tasanditel sõltuvalt sellest, kas nähtus on vastastikune(E ←→ C ←→ R) või mitte (E → C → R).
Esimesel juhul on kommunikatsioonnii-öelda interaktiivne, teisel juhul agaühepoolne ja pikema aja peale hajutatud. Ühepoolset ajas, ja mitte ainult
ruumis aset leidvat kommunikatsiooni nimetatakse edastamiseks (Debray,
2000).
Muuseumi kontekstis on kommunikatsiooniga tegu nii kogude (kataloogid, artiklid, konverentsid, väljapanekud) kohta tehtud teadustöö esitlemise
kui ka neid kogusid moodustavate objektide (näitused ja nendega seotud
teave) kättesaadavaks tegemise puhul.
Niisuguse tõlgenduse seisukohast on
näitus teadustöö protsessi lahutamatu
osa ning samuti osa üldisest kommunikatsioonisüsteemist, kuhu kuuluvad
näiteks teaduslikud väljaanded. Just
sellist loogikat järgib PRC-süsteem (prpréservation-recherche-communication,
säilitamine-teadustöö-kommunikatsioon), mille pakkus välja Amsterdami Reinwardti Akadeemia, kaasates
kommunikatsiooniprotsessi näituse,avaldamise ja hariduse funktsioonid,
mida muuseum täidab.
1. Kommunikatsiooni mõiste kohaldamine muuseumile pole sugugi
nii lihtne, vaatamata sellele, et ICOM
kasutas seda kuni 2007. aastani oma
43muuseumi definitsioonis, mis ütleb,
et muuseum „teeb teadustööd, uuri­
des inimese ja keskkonnaga seotud
ainelist ja vaimset pärandit, omandabja säilitab seda, annab selle kohta teavet ja eelkõige eksponeerib seda“. Kuni
20. sajandi teise pooleni oli muuseumi peamine ülesanne kokku kogutud
kultuuriliste või looduslike rikkuste
säilitamine ja nende teatud olukordades eksponeerimine, ilma et oleks
selgelt viidatud teabevahetusele, stmingi sõnumi või teabe levitamisele
vastuvõtva publiku hulgas. Kui 1990.
aastal tekkis küsimus, kas muuseumi
puhul on tõepoolest tegemist meediaga (Davallon, 1992; Rasse, 1999), siis
oli see tingitud asjaolust, et muuseumi
kommunikatsioonifunktsioon polnudkõigile iseenesestmõistetav. Ühest küljest tekkis museaalse sõnumi idee allesüsna hiljuti, eelkõige seoses temaatiliste näitustega, mille eesmärk oli kaua
vaid didaktiline, teisest küljest ei teatud publikust kui vastuvõtjast pika aja
vältel midagi. Külas­tus- ja publiku-­
uuringud arenesid välja alles mõni aegatagasi. ICOMi esile tõstetud definitsiooni vaatenurgast võib museaalset
kommunikatsiooni võtta kui kogusid
moodustavate objektide ja nende kohta leiduva teabe ning objektide kohta
tehtud uurimistöö tulemuste jagamist
erineva publikuga.
2. Muuseumikommunikatsiooni juures võib välja tuua kaks eripära:(1) enamasti on tegu ühepoolse kom44

munikatsiooniga, st puudub vastus
vastuvõtjaks olevalt publikult, kelle ülemäärasele passiivsusele on õigustatultviidanud McLuhan ja Parker (1969), misei tähenda aga, et külastaja ei võiks end
sedasorti kommunikatsiooni kaasata –interaktiivselt või mitte (Hooper-Greenhil, 1995); (2) selline kommunikatsioon
pole tingimata verbaalne ega sarnane
teksti lugemisele (Davallon, 1992), vaid
toimib eksponeeritud objektide meelelise esitluse kaudu: „Muuseumi kui
kommunikatsioonisüsteemi puhul on
seega oluline objektide ja vaadeldavate
nähtuste mitte­verbaalne keel. Eelkõige
on tegemist visuaalse keelega, mis võibmuutuda kuuldavaks või puudutatavaks.
Niisuguse keele kommunikatsiooni­võime on sedavõrd tugev, et eetilises
plaanis peab selle kasutamine jääma
muuseumi­töötajatele.“ (Cameron, 1968)
3. Üldisemalt sai kommunikatsioonist muuseumi toimimise juhtiv jõudjärk-järgult 20. sajandi lõpus. Selles
tähenduses toimub muuseumi teabevahetus talle eriomasel meetodil, aga
samuti kasutades kõiki teisi kommunikatsioonitehnikaid, mis võib kaasa
tuua riski, et investeeringud sellesse,
mis on muuseumi juures kõige erilisemat, vähenevad. Paljudes muuseumides – kõige tähtsamates – on publiku või programmide osakond, mis
arendab teabevahetuseks ja erinevatesihtgruppideni jõudmiseks mõeldud
tegevusi klassikaliste või uuenduslike
meetmete abil (üritused, kohtumised,väljaanded, välianimatsioonid jne). Selles valguses täiendavad paljude muuseumide väga suured investeeringud
internetikeskkonda olulisel määral
muuseumide kommunikatsiooniloogikat. Selle tulemuseks on digitaalsed
näitused või kübernäitused (valdkond,milles muuseumil võivad olla tõelised
ekspertteadmised), veebikataloogid,rohkem või vähem keerulised foorumid arutelude pidamiseks ja arvukadpõiked sotsiaalvõrgustikesse (YouTube,
Twitter, Facebook jne).
4. Muuseumikommunikatsiooni
meetodeid puudutav arutelu tõstatab
edastamise probleemi. Muuseumikommunikatsiooni krooniline interaktiivsuse puudumine on viinud küsimuseni,
kuidas muuta külastajad aktiivsemaks,
pannes nad muuseumis pakutavas osalema (McLuhan ja Parker, 2008 [1969]).
Muidugi võime loobuda tutvustavatest
siltidest või koguni narratiivsest struktuurist (story line), et publik saaks asjale
lähenda oma kogemusest ja loogikast
lähtudes, aga see ei muuda veel kommunikatsiooni interaktiivseks. Ainukesed kohad, kus on õnnestunud tekitada teatud interaktiivsus, kalduvad
sarnanema pigem meelelahutuskeskustega (näiteks Pariisis asuvad Palais dela découverte ja Cité des sciences või
San Francisco Exploratorium), mis
pakuvad üha enam mängulise ajaviitevõimalusi.
Muuseumi tõeline ülesanne sarnaneb siiski pigem edastamisega, midamõistetakse kui ühepoolset kommunikatsiooni ajas, ja mille eesmärk onvõimaldada igaühel omandada inimeseks olemiseks ja sotsialiseerumiseks
vajalikku kultuuripagasit.
▷ Seotud sõnad: avalikkusele kättesaadavaks
tegemine, edastamine, haridus , kultuuritegevus ,levitamine, meedia , näitus , tõlgendamine,vahendamine.

MUSEAALNE,
MUUSEUMIOmadussõna. Vasted: pr muséal,
ingl museal, hisp museal, saksa Musealitat(naissoost nimisõna), museal (omadussõna),it museale, port museal.

Prantsuse keeles on sõna muséal kaks
peamist tähendust (üks neist on seotud sõna kasutamisega omadussõnana
ja teine nimisõnana), seevastu inglise
keeles on sõnal vaid üks tähendus. Inglise keeles on terminit senini harva kasutatud, et tähistada valdkonda, mis on
klassikalise „muuseumi“ mõistega võrreldes laiem. Mõiste „museaalne“ ei hõlma ainult muuseumiinstitutsiooni loomist, arendamist ja toimimist, vaid kamõttevahetust muuseumiinstitutsiooni
aluste ja väljakutsete üle. Tegemist on
spetsiifilise lähenemisega, mille korraltegelikkust käsitletakse pärandimaailmaga seoses kindlast vaatepunktist lähtuvalt (näiteks millegi museaalse nurga
45alt käsitlemine tähendab, et me küsime
endalt, kas seda on võimalik külastajatele eksponeerimise eesmärgil säilitada).
Museoloogiat saab seega määratleda kui
teoretiseerimist või kriitilist mõtlemist
museaalse üle või siis eetikat ja filosoofiat selle kohta, mis on museaalne.
1. Museaalne väljendab „erilist sidet
tegelikkusega“ (Stránský, 1987; Gregorová, 1980). See paigutub poliitikakõrvale samadel alustel nagu sotsiaalne,religioosne, meditsiiniline, demograafiline, majanduslik, bioloogiline jms
valdkond. Iga näite puhul on siin tegemist tasandi või valdkonnaga, mille
kohta või milles tõstatatakse küsimusi
ning millele leitakse vastus kontseptsioonide abil. Nii võib üks nähtus asuda mitme tasandi ristumisalas, või kui
kasutada mitmemõõtmelise statistilise
analüüsi termineid, siis nähtus projitseerub erinevatele heterogeensetele tasanditele. Näiteks GMOde (geneetiliselt muundatud organismid) puhul
on ühteaegu tegemist tehnilise probleemiga (biotehnoloogia), tervishoiuprobleemiga (biosfääriga seotud ohud),poliitilise probleemiga (ökoloogilised
teemad) ning samuti museaalse probleemiga: mõned sotsiaalsete teemadegategelevad muuseumid on otsustanud
eksponeerida GMOga seotud ohte ja
väljakutseid.
2. Selline museaalse mõiste käsitlemine teoreetilise valdkonnana avab
oluliselt laiemad võimalused mõttevahetuseks, kuna muuseum kui institut46

sioon esineb siin vaid ühe illustreeriva näitena tervest valdkonnast. Selle
tulemuseks on kaks asjaolu: (1) mittemuuseum polnud ajendiks museoloogia tekkimisele, vaid just museoloogia
oli see, mis pani muuseumile aluse(koperniklik revolutsioon); (2) see võimaldab meil aru saada, et kogemused,
millel pole midagi pistmist omadustega, mida tavaliselt muuseumiga seostatakse (kogud, hoone, institutsioon),on osa samast problemaatikast ningvõimaldavad tunnustada ka koopiate
muuseume, ilma kogudeta muuseume,kaugmuuseume ja linnu kui muuseume (Quatremère de Quincy, 1796),ökomuuseume ning isegi virtuaalseid
muuseume.
3. Museaalse eripära, st see, mis
teeb selle naabervaldkondade kõrval eriliseks, peitub kahes aspektis.
(1) Meeleline esitlus, et eristada museaalset tekstilisest, millega tegeleb
raamatukogu. Viimatinimetatu pakub dokumentatsiooni kirjalikus
vormis (põhiliselt trükised, raamatud),nõudes mitte ainult keele valdamist,
vaid ka lugemisoskust, ning millest
saadud kogemus on abstraktsem jateoreetilisem. Muuseum seevastu
neid oskusi ei nõua, sest tema pakutav reaalsuse koge­m ine on põhiliselt
meeleline, st taju­t av nägemise ja mõnikord ka kuulmise abil, ning harveminikolme ülejäänud meele – kompimise,
maitsmise ja haistmise – kaudu. Seetähendab, et isegi väike laps või kirja­

oskamatu saab muuseumikülastusest midagi, samas pole ta võimelinekasu­t ama raamatukogu allikaid. See
selgitab ka pimedatele või vaegnägijatele kohandatud külastus­kogemusi,
kus on kaasa­tud teised meeled (eriti
kuulmine ja kompi­m ine), et avastada eksponaatide tunne­t uslikke külgi.
Maal või skulptuur on ennekõike tehtud vaatamiseks ja alles seejärel tuleb
tekst (tutvustavad sildid, kui neid
peaks olema), mille lugemine poletingimata vajalik. Niisiis me räägime
muuseumi puhul „meelelise kogemise funktsioonist“ (Deloche, 2007).
(2) Reaalsuse marginaliseerimine, sest
„muuseum määratleb ennast eristamise
kaudu“ (Lebensztein, 1981). Erinevalt
poliitikast, kus on võimalik arutleda
konkreetsete inimeste elu haldamiseüle ühiskonnas niisuguste institutsioonide vahendusel nagu seda on riik,võimaldab museaalne arutleda selleüle, kuidas institutsioon loob eristamise ja dekontekstualiseerimise kaudu
ehk lühidalt visualiseerimise kaudu
meelelise esitlemise ruumi „reaalsuseäärtel“ (Sartre). See on utoopia, täielikult imaginaarne ruum, kindlasti
sümboolne, kuid mitte alati vaimne.
Teine punkt toob esile selle, midavõiksime nimetada muuseumi utoopiliseks funktsiooniks, sest selleks,
et maailma muuta, peab kõigepealt
suutma seda teistmoodi ette kujutada
ja seega sellest distantseeruda. Ning
see ongi põhjus, miks utoopia kui

väljamõeldis pole tingi­mata puudus
ega vajak, vaid kujut­lus teistsugusest
maailmast.
▷ Seotud sõnad: eriline side, meeleline esitlus ,meeleline taju, museoloogia , muuseum , reaalsus ,valdkond.

MUSEALISEERIMINE
Nimisõna. Vasted: pr muséalisation,
ingl muséalisation, hisp musealisación,
saksa Musealisierung, it musealizazione,
port musealisação.

Tavamõistes tähendab musealiseerimine
muuseumisse paigutamist või üldisemal
tasandil inimtegevuse või loodusliku
paiga teatud sorti muuseumiks teisendamist. Väljend „pärandiks kuulutamine“ (heritagisation) kirjeldab sedapõhimõtet, mis toetub suuresti esemevõi paiga säilitamise ideele, kahtlemata
paremini, aga ei hõlma kõiki museaalseid protsesse. Neologism „museumifikatsioon“ omalt poolt annab edasi mingi
elava paiga „kivistamise“ (või mumifikatsiooni) halvustava alatooniga ideed,mis võib olla ühe niisuguse protsessi
tagajärg ja mida võib leida paljudest„maailma musealiseerimisega“ seotud
kriitilistest käsitlustest. Kitsalt museoloogilisest vaatepunktist on musealiseerimine tegevus, mille käigus mingi
asi eraldatakse füüsiliselt või kontseptuaalselt oma algsest looduslikust või47

kultuurilisest keskkonnast ja talle antakse museaali staatus. Asjast saab mu­
sealium või museaal, „muuseumiese“,
ehk asi tuuakse museaalsesse valdkonda.
Musealiseerimise protsess ei seisne
mingi eseme võtmises ja selle paigutamises muuseumi füüsilistesse piiridesse, nagu selgitab Zbyněk Stránský.
Objekti staatus muutub konteksti
muutumise ja valikuprotsessi ning
eksponeerimise kaudu. Olgu tegemist
kultus-, tarbe-, või meelelahutusliku
esemega – loomse või taimsega – võimillegagi, mida ei saa üheselt esemena
määratleda, muutub see muuseumis
inimese ja inimkeskkonna aineliseks
või mitteaineliseks tõendiks, uurimiseja eksponeerimise allikaks, omandades
sellega erilise kultuurilise tõelisuse.
Arusaamine sellisest olemuse muutusest viib Stránský 1970. aastal selleni,
et ta teeb ettepaneku hakata kasutama
terminit museaal (musealia) tähistamaks asju, mis on läbinud musealiseerimise protsessi ja pretendeerivad seeläbi
muuseumieseme staatusele.
Musealiseerimine algab eraldamise (Malraux, 1951) ja senise elukaare
peatamise (Déotte, 1986) etapiga: esemed või asjad (päris asjad) eraldatakse originaalkontekstist, et neid uurida
kui dokumente, mis esindavad nende
moodustatavat reaalsust. Muuseumieseei ole enam mõeldud kasutamiseks või
vahetamiseks, vaid selle eesmärgiks on
pakkuda autentseid asitõendeid reaalsuse kohta. See reaalsusest eemaldamine
48(Desvallées, 1998) ongi esimene substitutsiooni vorm. Asi, mis on oma kontekstist välja võetud, pole enam muudkui selle reaalsuse substituut, millest
ta on mõeldud tunnistust andma. Seeüleminek, mis toimub orginaalkeskkonnast eraldamise kaudu, toob tahes-tahtmata kaasa teabekao, mida võib ehk
kõige ilmekamalt näha ebaseaduslike
väljakaevamiste puhul, kus kontekst,kust esemed välja kaevati, on täielikult
kaotsi läinud. See on põhjus, miks musealiseerimine kui teaduslik protsess
sisaldab vältimatult kõiki muuseumi
tegevusi, st tegevusi, mis on seotud säilitamise (valimine, omandamine, haldamine, konserveerimine), teadustöö (shkataloogimine) ja kommunikatsiooniga(eksponeerimise, trükiste jne vahendusel), või teisest vaatepunktist musealiaks
muutunud esemete valimise, soetamise
ja väljapanekuga seotud tegevusi. Musealiseerimine annab paremal juhul kujutise, mis ei ole enamat kui selle reaalsuse asendaja, kust esemed välja valiti.
See kompleksne asendaja või muuseumis loodud reaalsuse mudel moodustab
museaalsuse ehk erilise väärtuse, mida
omavad musealiseeritud asjad. Musealiseerimine toodab museaalsust, väärtust,mis dokumenteerib reaalsust, aga mingil juhul ei ole reaalsus ise.
Musealiseerimine ulatub kaugemale kollektsioneerimise loogikast ja
on osa traditsioonist, mis põhineb eelkõige kaasaaegse teadusega seotud ratsionaalsele lähenemisele. Musealiseeri-

tud informatsiooni kandev objekt või
objekt-dokument paigutub muuseumi
teadusliku tegevuse, nagu see on välja
arenenud alates renessanssist, keskmesse. Selle tegevuse eesmärgiks on uurida
tegelikkust meelelise taju, eksperimentide ja koostisosade analüüsimise kaudu.
Teaduslik vaatepunkt teeb võimalikuks asja objektiivse ja korrastava uuri­mise, mille käigus kontseptualiseeritakse asi objektina ja võimaldatakse vaadatatema tähendust varjava aura taha. Mitte mõtiskleda, vaid vaadata: teaduslik
muuseum ainult ei näita ilusaid objekte, vaid kutsub vaatajat mõtlema nende
tähenduse üle. Musealiseerimine juhib
muuseumi kõrvale pühakoja staatusest
ja kaa­sab protsessi, mis lähendab muuseumi laboratooriumile.
▷ Seotud sõnad: dokumentese, eraldamine,
esitlemine, kommunikatsioon , museaal ,museaalsus , musealia , muuseumiese, peatamine,reliikvia , soetamine, säilitamine, teadustöö,
valmimine.

MUSEOGRAAFIA
Nimisõna. Vasted: pr muséographie,
lad museographia, ingl museography,
museum practice, hisp museografía,
saksa Museographie, it museografia,
port museografia.

Terminit „museograafia“ hakati kasutama alates 18. sajandist (Neickel, 1727)

ja see on vanem kui „museoloogia“.
Terminil on kolm tähendust.
1. Praegu määratletakse museograafiat peamiselt kui museoloogia
praktilist või rakenduslikku külge, st
kui meetodeid, mis on välja arendatud
muuseumiülesannete täitmiseks, eelkõige seoses muuseumi ruumide kavandamise ja sisseseadmisega, konserveerimise, restaureerimise, turvalisuse ja
väljapanekutega. Erinevalt museoloogiast on museograafia sõna pikka aega
kasutatud muuseumiga seotud praktiliste tegevuste tähistamiseks. Mõistet kasutatakse sageli prantsuskeelses
maailmas, harva ingliskeelsetes riikides, kus eelistatakse väljendit museum
practice (muuseumitegevus). Paljud
Kesk- ja Ida-Euroopa riikide museoloogid aga kasutavad terminit „rakenduslik museoloogia“, st museoloogiast kui
arenevast teadusest pärinevate meeto­dite praktiline rakendamine.
2. Prantsuse keeles kalduti kasutama „museograafiat“ väljapanekukunsti(või -viiside) tähistamiseks. Viimastel
aastatel on pakutud nii muuseumi sees
kui ka muuseumist väljaspool asuvate
näituste kirjeldamiseks terminit „ekspograafia“ (pr expographie). Üldisemalt hõlmab see, mida me nimetame„museo­graafiliseks programmiks“, välja­paneku sisu ja sellele esitatud nõudeid,
aga ka näituseala ja muude muuseumipiirkondade vaheliste funktsionaalsete seoste kogumit. Termini seesugune
kasu­tamine ei tähenda, et museograa49

fiat määratletakse ainult selle ainsa
külastajale nähtava muuseumi külje
kaudu. Museograaf 2, nagu ka muuseumitöötaja, võtab arvesse teadusprogrammile ja kogude haldamisele seatudnõudmisi ning tema eesmärk on kuraatori väljavalitud esemeid õigesti esitleda. Ta peab tundma muuseumiesemetekonserveerimis- ja dokumenteerimismeetodeid. Ta koostab üksikasjalise kavandi, pakkudes välja toetavaid
vahendeid, mis aitavad näitust paremini mõista. Ta arvestab külastajate
vajadustega ja kasutab väljapaneku sõnumi edasiandmiseks sobilikke vahendeid. Tema ülesanne on – sageli juhi
või projektijuhina – korraldada kõigi
erialase või tehnilise pädevusega muuseumitöötajate tegevust: neid juhtida,mõnikord nendega piike murda, vahekohtunikuks olla. Nende kohustuste
täitmiseks on loodud mitmesuguseid
ameteid: registrarid haldavad kunstiteoseid või esemeid; turvaülem täidab
järelevalve ja turvaosakonna juhi kohustusi; peakonservaator on ennetava
säilitamise ja konserveerimise, isegi restaureerimise spetsialist. Eelkõige justselles kontekstis ja nimetatud valdkondadega seoses keskendubki museograaf
väljapanekuga seonduvatele ülesannetele. Museograafia eristub kindlasti
stsenograafiast ehk lavakujundusest,
mille alla kuuluvad kõik võtted, mida
on tarvis esitlusala paigaldamiseks ja
250

Muuseumi kujundaja, muuseumi sisekujundaja,
näituse kujundaja.

sisustamiseks, samuti erineb see sisekujundusest. Stsenograafia ja sisekujundus on kahtlemata museograafia osad
ning see lähendab muuseume muudele visualiseerimisviisidele, aga silmas
tuleb pidada ka muid aspekte, näiteks
külastajaid ja seda, kuidas külastajadsõnumit mõistavad, ning ka pärandi
säilitamist. See teeb museograafist(või ekspograafist) kuraatori, arhitektija külastajate vahendaja. Tema roll on
muutuv ja sõltub sellest, kas muuseumil on projekti juhtimiseks kuraatorvõi mitte. Teatud muuseumispetsialistide (arhitektid, kunstnikud, näituste
kuraatorid) osatähtsuse suurenemineloob aga vajaduse museograafi kui
vahendaja rolli pidevalt paremaks
timmida.
3. Varem ja oma etümoloogia kaudu on museograafia tähendanud muuseumi kogude kirjeldust. Samamoodi nagu bibliograafia on alati olnud
teadusliku uurimistöö üks osa, on ka
museograafia eesmärk olnud toetada
esemete dokumenteeritud allikate otsimist, et arendada nende süstemaatilist
uurimist. See tähendus, mis on pidanud vastu kogu 19. sajandi, on mõnes
keeles, näiteks vene keeles, endiselt
säilinud.
▷ Seotud sõnad: ekspograafia , muuseumi
funktsioonid, sisekujundus , stsenograafia(lavakujundus), väljapanek.

MUSEOLOOGIA
Nimisõna. Vasted: pr muséologie,
ingl museology, museum studies,
hisp museología, saksa Museologie,
Museumswissenschaft, Museumskunde,it museologia, port museologia.

Etümoloogiliselt on museoloogia muuseumi uurimine ehk muuseumiteadus,
mitte aga muuseumipraktika ehk museograafia. Mõistel, mille laiem tähendus kinnistus 1950. aastatel ja selle tuletisel „museoloogiline,“ on nüüdseksviis tähendust, seda eelkõige ingliskeelses sõnasõnalises tähenduses (museology
ja museological).
1. Esimene ja kõige levinum tähendus viitab „museoloogiale“ kui kõigele
sellele, mis on seotud muuseumiga ja
mida on käesolevas sõnaraamatus käsit­letud kirje all „Museaalne, muuseumi-“. Seetõttu võib rääkida raamatu­
kogu museoloogilistest osakondadest(hinnaliste esemete hoidla või numismaatikakabinet), museoloogilistest(muuseumiga seotud) küsimustest
jne. Seda tähendust kasutatakse sageli
inglise keelt kõnelevates riikides ja seeon levinud ka Ladina-Ameerika riikidesse. Kuna ei ole olemas konkreetset
tunnustatud elukutsenimetust, nagu
Prantsusmaal, kus on kasutusel termin
conservateur („kuraator“ või „konservaator“), koondub „museoloogi“ alla
terve kogum muuseumielukutseid (näiteks Quebecis), eelkõige konsultandid,

kelle tööks muuseumis on projektide
koostamine või näituste loomine jaette­valmistamine. Seda mõistekasutust
me siin ei eelista.
2. Museoloogia teist tähendustkasu­tatakse väga paljudes Lääne ülikoolivõrgustikes ja see on tihedalt
seotud sõnasõnalise tähendusega:muuseumiteadus. Enim kasutatavad
definitsioonid on kõige lähemad sellele, mille on välja pakkunud Georges
Henri Rivière (1981): „Museoloogia:
rakendusteadus, muuseumiteadus.
Museoloogias uuritakse muuseumi
ajalugu, rolli ühiskonnas, uurimistöö
ja füüsilise konserveerimise eri­omaseid
vorme; tegevusi, korraldust ja funktsioone; uusi või muuseumi tarbeks
kohandatud ehitisi, omandatud või
valitud asupaiku, muuseumi tüpoloogiat, deontoloogiat“. Mõnes mõttes
vastandub museoloogia museograafiale, mis tähistab museoloogiaga seotud tegevusi. Angloameeriklased, kes
suhtuvad uute „teaduste“ leiutamisseüldiselt tõrksalt, eelistavad peamiselt
väljendit museum studies, eriti Suur­britannias, kus terminit „museoloogia“kasutatakse endiselt üsna harva. Oluline on märkida, et museoloogia terminiton kogu maailmas alates 1950. aastatest järjest enam kasutatud sedamööda,kuidas on kasvanud huvi muuseumi
vastu. Samas kasutavad need, kes muuseumis igapäevaselt töötavad, terminit
endiselt väga harva ja kasutamine piirdub enamjaolt nendega, kes muuseu51

mi väljastpoolt jälgivad. Museoloogia
on muuseumitöötajate seas laialdaseltomaks võetud alates 1960. aastatest romaani keeli kõnelevates riikides, kus
see asendab terminit „museograafia“.
3. Alates 1960. aastatest on museoloogiat Kesk- ja Ida-Euroopa riikideshaka­tud järk-järgult tõsiseltvõetavaks
teaduslikuks
uurimisvaldkonnaks(ehkki küll arenevaks teaduseks) jatäie­õiguslikuks teadusharuks pidama.
Sellest vaatepunkist, mis on I­ COFOMi
1980.–1990. aastatel tugevalt mõjutanud, esitletakse museoloogiat kui inimeste ja reaalsuse erilise sideme uurimist,
niisugust uurimist, milles muuseumid
kui ajas määratletud nähtused, on ainultüheks võimalikuks ilmin­guks. „Museoloogia on sõltu­matu ja iseseisev teadusharu, mille uurimisobjekt on inimeseeriline side reaalsusega, mida on ajaloo
vältel erinevate muuseumivormide kaudu esile toodud, olles mälusüsteemide
väljenduseks ja võrdeliseks osaks neist.
Museoloogia on oma loomult sotsiaalteadus ja kuulub dokumentaalsete ja
mäluga seotud teadusharude hulka ningaitab mõista inimese kohta ühiskonnas“(Stránský, 1980). See eriline lähenemisviis, mida sageli kritiseeritakse (soovkehtestada museoloogiat kui teadust ja
katta kogu pärandivaldkond, tundub
nii mõnelegi paljunõudlik), ei ole sellest
hoolimata vähem viljakas, kui vaadata uurimis­tulemusi. Niisiis ei ole museoloogia uurimis­objektiks muuseum,kuna muuseum on inimkonna ajaloos
52suhteliselt hiljutine looming. Sellest
tähelepanekust lähtuvalt on tasapisi
määratletud „inimese ja reaalsuse erilise suhte“ käsitlust, mida nimetataksemõnikord ka museaalsuseks (Waidacher,1996). Silmapaistev Brno koolkond defineeris museoloogiat kui „teadust, mis
uurib inimese ja reaalsuse erilist suhet
ning hõlmab teadusliku, kultuurilise
ja haridusliku kasutusega niisugusteelutute, materiaalsete, liikuvate ja kolmemõõtmeliste esemete kogu­mist ja
konserveerimist, millega saab dokumenteerida looduse ja ühiskonna arengut“(Gregorová, 1980). Järk-järgult siiski
loobuti museoloogia samastamisest teadusega – isegi areneva teadusega – sel
määral, et selle objekt ega meetodid ei
vasta enam päriselt konkreetse teadusliku käsitlusviisi epistemoloogilistele
kriteeriumidele.
4. 1980. aastatel mõjutas museoloogiat tugevalt uus museoloogia (prantsuse keeles la nouvelle muséologie), mis
koondas Prantsuse teoreetikuid ningalates 1984. aastast levis ka rahvusvaheliselt. See mõttevool, mille aluseks olid mitmed alates 1970. aastastavaldatud uuenduslikud tekstid, keskendus muuseumi sotsiaalsele rollile
ja valdkondadevahelisele iseloomule
ning muuseumi uutele väljendus- ja
kommunikatsiooniviisidele. Uus museoloogia oli eriti huvitatud uut tüüpi
muuseumidest, mis olid kontrastiks
klassikalisele muuseumimudelile, mille
huvikeskmes olid kogud. Need uued

muuseumid on ökomuuseumid, ühiskonnamuuseumid, teadus- ja kultuurikeskused ning üldjoontes kõik uus,
mille puhul kasutatakse paiga arengu
tutvustamiseks kohalikku pärandit.
1980. aastatel tekkinud ingliskeelnemõiste New Museology (Vergo, 1989)
on kriitiline diskursus muuseumi sotsiaalsest ja poliitilisest rollist ning see
tekitas (inglise keelt kõnelevale publikule vähem tuntud) Prantsuse mõiste
levides teatavat segadust.
5. Museoloogia viimane, viies
tähen­dus, mis on üldist heakskiitu
pälvi­nud, kuna võtab enda alla kakõik teised, hõlmab väga laia valdkonda ning selle alla kuuluvad kõikmuuseumi­valdkonnaga seotud teoreetilise ja kriitilise mõtlemise püüdlused.
Teisisõnu võib selle valdkonna ühist
nimetajat defineerida kui inimese ja
reaalsuse erilist suhet, mida väljendatakse reaalsuse dokumenteerimisena
ja otsese meelelise kontaktina. Selline määratlus ei heida põhimõtteliseltkõrvale ühtki muuseumi vormi, shkõige vanemaid (Quiccheberg) ega ka
uusimaid (kübermuuseumid), kuna
näib tegelevat valdkonnaga, mis on
piiranguteta avatud kõigile katsetustele muuseumivaldkonnas. Ühtlasi ei
piira see kuidagiviisi neid, kes nimetavad end museoloogideks. Tuleks
märkida, et kui teatud eestvõitlejadon muutnud museoloogia oma eelisvaldkonnaks, kuni selleni, et nad esitlevad end museo­loogidena, eelistavad

teised, kes on seotud oma põhierialaga
ja puutuvad museoloogiaga kokku vaidpõgusalt, hoida museoloogidega teatud
distantsi, isegi kui neil on olnud või on
siiamaani suur mõju selle uurimisvaldkonna arengule (Bourdieu, Baudrillard,
Dagognet, Debray, Foucault, Haskell,
McLuhan, Nora või Pomian). Nii onvõimalik tõmmata muuseumivaldkonna kaardile sihtjooni kahes suunas –kas selle valdkonna loomuomastelepõhifunktsioonide põhjal (dokumenteerimine, kogumine, eksponeerimine,
säilitamine, teadustöö, kommunikatsioon) või võttes arvesse eri valdkondi,
kus museoloogiat aeg-ajalt uuritakse.
Sellest viimasest vaatepunktist
lähtu­valt on Bernard Deloche pakkunud välja, et museoloogiat defineeritaks
kui muuseumifilosoofiat. „Museoloogia on muuseumifilosoofia, mis täidab
kaht ülesannet: (1) see on intuitiivse
konkreetse dokumenteerimis­teaduse
metateooria; (2) see on ka kõiki intui­
tiivse konkreetse dokumenteerimisotstarbe täitmise eest vastutavaid insti­
tutsioone reguleeriv eetika“ (Deloche,2001).
▷ Seotud sõnad: museaalsus, musealiseerima ,musealiseerimine, museograafia , muuseum ,muuseumi -, muuseumiese, reaalsus , uus
museoloogia .

53

MUUSEUM
Nimisõna (kr mouseion, muusade tempel).
Vasted: pr musée, ingl muséum,
hisp museo, saksa Muséum, it museo,
port museu.

Mõiste „muuseum“ võib tähistada nii
institutsiooni kui ka asutust või kohta, mis on mõeldud inimese ja tema
keskkonna materiaalsete ja vaimsetetõendite väljavalimiseks, uurimiseks
ja eksponeerimiseks. Muuseumi vormid ja ülesanded on sajandite jooksul­olnud väga erinevad. Mitmekesistunud
on nii muuseumide sisu kui ka eesmärk,
toimi­misviis ja juhtimine.
1. Enamik riike on muuseumi definitsioonid paika pannud seadusandlike
tekstidega või riiklike organisatsioonide kaudu. Tänapäeva kõige levinum
professionaalne muuseumi definitsioon on ära toodud Rahvus­vahelise
Muuseumide Nõukogu (ICOM)
2007. aasta põhikirjas, mille kohaselt:„Muuseum on ühiskonna ja selle arengu teenistuses üldsusele avatud alalise
iseloomuga mittetulunduslik institutsioon, mis kogub, konserveerib, uurib,
suhtleb ja eksponeerib inimese ja temaelukeskkonnaga seotud materiaalseid
ja immateriaalseid tõendeid õppimise,uurimise ja naudingu saamise eesmärgil.“ See definitsioon asendab eelmist,
millest sama nõukogu lähtus enam kui
kolmekümne aasta vältel: „Muuseumon ühiskonna ja selle arengu teenistu54

ses üldsusele avatud alalise iseloomuga
mittetulunduslik institutsioon, mis onühiskonna ja selle arengu teenistuses,
rahvale avatud ning mis kogub, konserveerib, uurib, vahendab ja näitab
inimese ja tema keskkonnaga seotud
materiaalseid tõendeid, uurimise, hari­duse ja naudingu saamise eesmärgil.“(1974. aasta põhikiri)
Nende definitsioonide esmapilgul
vähemärgatavad erinevused on seotud
vaimse kultuuripärandiga ja struktuuriliste muutustega – mis annavadühelt poolt tunnistust angloameerikamõtteviisi domineerimisest ICOMisning teiselt poolt teadustööle omistatava rolli vähenemisest muuseumides.
1974. aasta definitsioon, mis on kirjutatud prantsuse keeles, tõlgiti inglise
keelde üsna vabalt, peegeldades sellega paremini muuseumi ülesannete, sealhulgas pärandi edasi andmise
angloameerika loogikat. Inglise keelest
on saanud ICOMi nõukogude ja enamiku rahvusvaheliste organisatsioonide kõige laiemalt kasutatav töökeel ja
uue definitsiooni väljatöötamise juureson lähtutud just ingliskeelsest tõlkest.
1974. aasta prantsuskeelne tõlge rõhutas teadustöö tähendust, mida esitleti
kui institutsiooni juhtpõhimõtet. Seepõhimõte (mis asendati verbiga „uurima“) viidi 2007. aastal üle muuseumiüldiste ülesannete hulka.
2. Paljude museoloogide, ja eriti
nende jaoks, kes pooldavad 1960.–
1990. aastate Tšehhi koolkonda (Brnoja Rahvusvaheline Museoloogia Suvekool) on muuseum vaid üks vahend
paljudest, mis annab tunnistust „inimese erilisest sidemest reaalsusega“ –sidemest, mis on määratletud „keskkonna ja ühiskonna olemuse arengut
dokumenteerivate elutute, materiaalsete, teisaldatavate ja eelkõige kolmemõõtmeliste objektide süstemaatilise
kogumise ja säilitamisena“ (Gregorova, 1980). Enne seda, kui muuseum
kui selline määratleti 18. sajandil
kontseptsiooni põhjal, mis laenati
Vana-Kreekast ja mis taaselustus Lääne-Euroopa renessansi ajal, eksisteeris
igas tsivilisatsioonis teatav hulk kohti,
institutsioone ja asutusi, mis sarnanesid rohkem või vähem sellele, mida me
praegu muuseumi all mõistame. Sellesmõttes peetakse ICOMi definitsiooni
selgelt oma ajastu ja lääne kontekstimärki kandvaks ning samas ka liiga
normatiivseks, sest selle eesmärk on
peamiselt korporatiivne. Muuseumi„teaduslik“ definitsioon peaks vabastama end teatud hulgast ICOMi lisatud
elementidest, näiteks muuseumi mittetulunduslik olemus – ka tulu taotlev muuseum (nt Grévini muuseum
Pariisis) jääb muuseumiks, isegi kui
ICOM seda ei tunnusta. Nii saame melaiemalt ja objektiivsemalt määratleda
muuseumi „alalise museaalse institutsioonina, mis säilitab „füüsiliste dokumentide“ kogusid ja loob nende aluselteadmisi“ (Van Mensch, 1992). Schärer defineerib omakorda muuseumi

kui „kohta, kus asju ja nendega seotud
väärtusi säilitatakse ja uuritakse, ning
kus antakse neist teada kui märkidest,
mis võimaldavad tõlgendada puuduvaid fakte“ (Schärer, 2007). Või, ja seevõib esmapilgul näida tautoloogiline,
kui kohta, kus musealiseerimine asetleiab. Veelgi laiemas tähenduses võibmuuseumi mõista kui „mälukohta“(Nora, 1984; Pinna, 2003) või „nähtust“ (Scheiner, 2007), mis hõlmab
institutsioone, erinevaid kohti või territooriume, kogemusi ning isegi mittemateriaalseid ruume.
3. Lähtudes sellest vaatenurgast,mis ulatub kaugemale traditsioonilise muuseumi piiratud olemusest, on
muuseumi defineeritud kui tööriista,
mille inimene on loonud arhiveerimise, arusaamise ja edasiandmise eesmärgil. Sedasi võime me sarnaselt Judith
Spielbauerile (1987) võtta muuseumi
kui instrumenti, mille abil edendada„inimese taju ja vastastikust sõltumist
looduslikust, sotsiaalsest ja esteetilisest maailmast, kus elatakse, pakkudes
teavet ja kogemusi ning suurendadesarusaamist iseendast laiemas kontekstis“. Muuseumil võib olla ka „eriline
otstarve, mis võib võtta või ka mittevõtta institutsiooni kuju, kuid milleeesmärk on meelelise kogemuse kaudu kindlustada kultuuri säilitamine ja
edasi andmine – kultuuri mõistetakse
niisuguste omaduste kogumina, misteevad geneetiliselt inimklassi kuuluvast olevusest inimese“ (Deloche,
55

2007). Need definitsioonid hõlmavad nii muuseume, mida nimetatakse
ekslikult virtuaalseteks (eelkõige paberkandjal, CD-ROMidel või veebis
asuvad muuseumid) kui ka klassikalisemaid institutsionaalseid muuseumening koguni antiikmuuseume, mis olid
pigem filosoofiakoolid kui tavapärasesmõistes kogud.
4. Viimane tõlgendus viitabökomuuseumi põhimõtetele oma
originaalkontseptsioonis, st museaalsele
institutsioonile, mis kogukonna
arengu toetamiseks ühendab sama
kogukonna loodusliku ja kultuurilise
pärandi säilitamise, esitlemise ja
selgitamise. Ökomuuseum esindab
elu- ja töökeskkonda mingil kindlal
territooriumil ning samuti sellega
seonduvat teadustööd. „Ökomuuseum[...] mingil kindlal territooriumil
väljendab inimese ja looduse omavahelisi
suhteid aja ja selle koha kaudu.
Ökomuuseum koosneb tunnustatud
teadusliku ja kultuurilise tähtsusega
varadest, mis esindavad selle kogukonna
pärandit, mida ta teenib ja mille hulgas
on järgmised varad: teisaldatavad
varad, mis ei ole ehitised; looduslikud
metsikud alad; looduslikud inimestega
asustatud alad; teisaldamatud varad;asendatavad varad. Ökomuuseumil
on administratiivkeskus, peakorter,
kust juhitakse põhistruktuure, milleks
on vastuvõtt, teadustöö, säilitamine,
esitlemine, kultuuritegevus, juhtimine, üks või mitu välitöölaboratooriumi,
56

säilitusorganid, koosolekusaalid, sotsiaalkultuuriline töötuba, majutus jne;
erinevad märgistatud ja selgitustega arhitektuurilised, arheoloogilised ja geoloogilised elemendid“ (Rivière, 1978).
5. Arvutite ja digimaailma arenguga tuli käibele kübermuuseumi mõiste,mille kohta tihti kasutati ekslikult
ka nimetust „virtuaalne“, mis on
järk-järgult aktsepteeritud ning midaüldiselt defineeritakse kui „loogiliselt
liigendatud digitaliseeritud esemete
kogu, mida kasutatakse erinevas
meedias; mis tänu oma ühenduvusele ja
laialdasele ligipääsetavusele võimaldab
väljuda traditsiooniliste külastajatega
suhtlemise ja interaktsioonimeetodite
piiridest [...]; kübermuuseumil ei
ole reaalset kohta ega aega; selle
objekte, nagu ka nendega seotud
teavet, saab levitada igas maailma
otsas“ (Schweibenz, 1998). Selle
definitsiooni puhul, mis tõenäoliselt on
tuletatud suhteliselt hiljutisest arvuti
virtuaalmälu mõistest, on mingismõttes tegemist valetõlgendusega.
Tasub meelde tuletada, et „virtuaalne“
ei vastandu mitte „reaalsele“, nagu
me tihti liiga kergekäeliselt arvame,
vaid „praegu olemasolevale“. Munaon virtuaalne kana; on ette nähtud, etsellest saab kana, ja kanaks ta ka saab,kui miski tema arengut ei takista. Sellesmõttes võib virtuaalmuuseumi võtta kuikõikvõimalike muuseumide kogumit,
või kõikvõimalike lahenduste kogumit,
mida saab kohaldada probleemistikele,millega tegeleb ennekõike klassikaline
muuseum. Virtuaalmuuseumi saabseega defineerida kui „kontseptsiooni,
mis määratleb globaalselt muuseumi­
valdkonna küsimused, st dekontekstualisatsiooni/rekontekstualisatsiooni
protsessi mõjud; koopiate kogu võibolla virtuaalmuuseum sama palju kui
seda on elektrooniline andmebaas; seeon muuseum oma välisoperatsioonide
toimumiskohtades“ (Deloche, 2001).
Virtuaalmuuseum on lahenduste pakett,mida on võimalik kohaldada muuseumi
probleemide lahendamiseks ning mishõlmab loomulikult ka kübermuuseumi, kuid ei piirdu ainult sellega.
▷ Seotud sõnad: erakogud, institutsioon,
kübermuuseum , museaal , musealia , museaalne,
museaalsus , musealiseerima , musealiseerimine,museograafia , museoloog , museoloogia ,museoloogiline, muuseumi -, muuseumifiktsioon ,muuseumlik , näitus , reaalsus , uus museoloogia .

[MUUSEUMI]ESE(OBJEKT) VÕI MUSEAAL
Nimisõna (lad obiectum (part. perf. pass.),
obiectāre – vastu või ette viskama).
Vasted: pr objet [de musée], muséalie,ingl object, hisp objeto, saksa Objekt,
Gegenstand, it oggetto, port objecto(br objeto).

Mõnikord asendatakse „muuseumiese“uudissõnaga „museaal“, mis on moo-

dustatud ladina nimisõnast musealium(mitm musealia). Selle prantsuskeelsed vasted on muséalie (harvaesinev)
ja musealia. Vasted teistes keeltes: ingl
musealia, hisp musealia, saksa Musea­
lie, Museumsobjekt, it musealia, port
musealia.
Oma kõige lihtsamas filosoofilises
tähenduses ei ole objekt ise reaalsuse
vorm, vaid toode, tulemus või samaväärsus. Teisisõnu tähistab objekt seda,
mille on vastu või ette visanud (ob-iec­tum, Gegen-stand) subjekt, mis kohtleb
objekti endast erinevana isegi siis, kui
end ise objektiks peab. Selline subjekti ja objekti eristamine on kujunenud
küllaltki hiljuti ja on iseloomulik Lääne
kultuurile. Sel moel erineb objekt asjast,
millel – vastupidi – on subjektiga külgnevus- või täiendav suhe (näiteks tööriist
kui käepikendus on asi, aga mitte ese).
Muuseumiese on miski, mis onmusealiseeritud, see on asi, mida võibmääratleda kui mis tahes reaalsust.
Väljend „muuseumiese“ võiks ollapeaaegu pleonasm, kuivõrd muuseum
ei ole ainult esemete paigutamise koht,
vaid ka koht, mille põhiülesanne on
muuta asju objektideks.
1. Objekt ei ole mitte mingil juhul
toores, reaalne või lihtne asi, mille puhul näiteks muuseumikogude moodustamiseks piisaks selle üles korjamisest,nii nagu korjatakse rannal merikarpe.
Tegemist on ontoloogilise seisundiga,
mille üks või teine asi teatavatel juhtudel omandab, tingimusel, et sedasama
57asja ei peeta teiste asjaolude korral objektiks. Asja ja objekti vahe seisneb selles,
et asjast on saanud konkreetne elu osa
ning see suhe, mis meil asjaga on, põhineb meeldivusel või sümbioosil. See
väljendub eelkõige primitiivseks peetavate ühiskondade animismis või kasutatavussuhtes, nagu see on käepärasekskohandatud tööriista puhul. Objekt seevastu on alati see, mille subjekt asetab
enda ette kui endast erineva; objekt on
niisiis see, mis asub „vastas“ ja on erinev. Selles mõttes on objekt abstraktne
ja surnud, justkui kapseldunud, milleeksisteerimist tunnistab esemeseeria,
milleks on kogud (Baudrillard, 1968).
Objekti kõnealust staatust peetakse tänapäeval puhtaks Lääne mõtteviisi saaduseks (Choay, 1968; Van Lier, 1969;
Abel, 1971), kuivõrd just Läänes kadus
primitiivne eluviis ja tekkis mõte subjekte ja objekte eristavast lõhest (Descartes,
Kant ning hiljem McLuhan, 1969).
2. Kogude täiendamise, teadustöö,
säilitamise ja kommunikatsiooni tõttu
tuleb muuseumi pidada kõige autoriteetsemaks asutuseks, mis tegeleb objektide „tootmisega“. See loob olukorra,
kus muuseumiesemel – museaalil – eiole mingit loomuomast reaalsust, isegi
siis kui muuseum pole ainus objektide„tootmise“ vahend. Teised seisukohadon tegelikult n-ö objektiveerivad; nii on
see eelkõige teadusliku lähenemisviisiga,
mis kehtestab subjektist täielikult sõltumatud võrdlusnormid (nt mõõteskaalad) ning millel on raske käsitleda elavat
58

sellisena, nagu ta on (Bergson), kuna ta
kaldub muutma elavat objektiks. Muuseumiese on tehtud vaatamiseks ningsellest tuleneb terve rida implitsiitseid
seoseid, sest me näitame seda tekitamaks inimestes tundeid, lahutamaks
nende meelt ja harimaks mõistust. Niisugune esitlemine on äärmiselt oluline,
kuna just see teebki – luues vahemaa –asjast objekti, samas kui teaduslik käsitlusviis peab olulisemaks hoopis vajadustnäidata asju kõigile arusaadavas universaalses kontekstis.
3. Loodusteadlased ja etnoloogid,
nagu ka museoloogid, valivad üldiselt
asju, mida nad kutsuvad objektideks
nende võime pärast olla tõendusmaterjal, s.o infohulga (tunnuste) järgi, mida
need suudavad kanda kajastamaksökosüsteeme või kultuure, mille jälgi
nad soovivad alles hoida. „Museaalid(muuseumiesemed) on ehtsad liigutatavad objektid, mis näitavad ümberlükkamatute tunnistajatena loodusevõi ühiskonna arenguid“ (Schreiner,
1985). Rikkalik teave, mida nad kannavad, on pannud selliseid etnolooge
nagu Jean Gabus (1965) või Georges
Henri Rivière (1989) andma neile nimeks „tõendesemed“ (pr objets-témoins,ingl witness-objects), mida need kannavad oma eksponeerimise ajal. Georges Henri Rivière on kasutanud isegi
terminit „sümbolese“ (pr objet-symbole,ingl symbol-object), mis tähistab teatud
sisutihedaid „tõendesemeid“, mis tunduvad võtvat kokku kogu kultuuri võiterve ajastu. Selle süstemaatilise asjade
objektiveerimise tulemusena saab neid
uurida palju paremini kui siis, kui nadoleksid ikka veel oma originaalkontekstis (etnograafiline piirkond, erakogu või galerii), aga see võib anda ka
fetišistliku tulemuse – rituaalne mask,tseremoniaalne rõivaese, maaharimistööriist jms muudab muuseumi sisenedes järsult oma staatust. Esemed ei asu
enam reaalses maailmas, vaid muuseumi imaginaarmaailmas. Näiteks ei tohi
külastaja istuda tarbekunstimuuseumis
toolile, mis tähendab, et tehakse vahet oma algotstarvet täitval toolil ja
tool-objektil. Neilt esemeilt on ära võetud algne otstarve ja nad on dekontekstualiseeritud, mis tähendab, et nüüd ei
kasutata neid enam selleks, milleks nad
loodi, vaid esemed on paigutatud sümboolsesse süsteemi, mis annab neile uue
tähenduse. Seetõttu hakkas Krzysztof
Pomian nimetama neid semifoorideks(tähenduse kandjaiks), andes neile esmalt uue, täielikult museaalse väärtuse,mis võib muutuda ka majanduslikuks
väärtuseks. Nii on esemed muutunud
pühadeks (pühitsetuteks) tõenditeks
mingist kultuurist.
4. Näitused peegeldavad selliseid
valikuid. Semiootikud, nagu Jean Davallon, leiavad, et „museaale võiks pidada mitte niivõrd asjadeks (nende füüsilise reaalsuse vaatepunktist), vaid pigem
keelelisteks olevusteks (neid defineeritakse ja tunnistatakse kui säilitamise ja
esitlemise väärilisi) ja sotsiaalsete prak­tikate teostamise vahenditeks (neid kogutakse, kataloogitakse, pannakse väljajne)“ (Davallon, 1992). Näitustel kasutatakse objekte seega kui märke, samamoodi nagu tekstis sõnu. Kuid objektid
ei ole siiski pelgalt märgid, kuna juba
nende kohalolu laseb meie meeltel neid
märgata. Eksponeeritud muuseumieseme kohta kasutatakse nende „ehtsa
kohalolu“ mõjukuse pärast ka terminit
real thing (pr k vraie chose – pärisasi),
mille all peetakse silmas „asju, mida
esitletakse sellisena, nagu nad on, ja
mitte kui mudeleid, pilte või representatsioone millestki muust“ (Cameron, 1968). Mitmesugustel põhjustel(sentimentaalsetel, esteetilistel jne) on
meil eksponeerituga intuitiivne suhe.
Mõiste „näitus“ tähistab pärisasjade
väljapanekut, aga ka kõike seda, mida
saab eksponeerida (helid, fotod või videod, hologrammid, reprod, maketid,
installatsioonid või kontseptuaalsed
mudelid) (vt „Ekspositsioon“).
5. Pärisasja ja selle asendaja vahel on
teatud pinge. Seetõttu tuleb märkida, etmõne jaoks on semifoor-objekt tähenduse
kandja vaid siis, kui seda esitletaksetema endana ja mitte tema asendaja
kaudu. Selles puhtalt reistlikus3 kontseptsioonis, mis võib tunduda suhteliselt
lai, ei võeta arvesse ei muuseumi renessansiaegset päritolu (vt „Muuseum“) ega
museoloogias 19. sajandil toimunud
arengut ja mitmekesistumist. Samuti
3

Filosoofiline vaade, mille kohaselt eksisteerivad
ainult asjad (things).

59

ei võimalda see võtta arvesse paljude
muuseumide tööd, mille tegevus tugineb teistsugustel meediumidel, näiteksinternetil või kopeerimisel põhinevatel
meediumidel, või üldisemalt kõiki neidmuuseume, mis on loodud asendajaist –näiteks kipsimuuseumid (güpsoteegid),mudelikogud, vahast valmistatud reprosid eksponeerivad vahamuuseumid või
teaduskeskused (kus eksponeeritakse
peamiselt mudeleid). Kuna objekte on
peetud keelelisteks elementideks, saab
nende abil luua kõne-näitusi, kuid neistei pruugi kogu kõne ülal hoidmiseks alati piisata. Seetõttu tuleb ette näha muid
keelelisi asenduselemente. Kui näituse
funktsioon ja olemus kipuvad asendama
pärisasja või ehtsat objekti, nimetatakse
neid objekte asendajaks. Asendaja võibolla pärisasja foto, joonistus või mudel.
See peaks niisiis vastanduma „ehtsale“
esemele, kuigi ta ei oleks päris täpselt
sama kui originaali koopia (nagu skulptuuride mulaažid või maalide koopiad),
vaid võib olla loodud ideest või protsessist, olemata lihtsalt eseme täiuslik
koopia. Sõltuvalt originaali vormist ja
sellest, kuidas seda peaks kasutama,võib asendaja olla kahe- või kolmemõõtmeline. See ehtsuse idee, mis on
eriti oluline kaunite kunstide muuseumis (kipsskulptuurid, maalide koopiad),mõjutab väga paljusid teemasid, mis on
seotud muuseumiesemete staatuse ja
väärtusega. Siiski tuleb märkida, et on
olemas muuseume, mille kogud koosnevad ainult asendajatest, ning üldiselt
60

muudab asendajapoliitika (koopiad,
kipsist või vahast mulaažid, mudelidvõi digitaalsed meediumid) muuseumi
rakendusvaldkonna väga avatuks ja paneb meid muuseumieetika seisukohast
esitama küsimusi muuseumi praegusteväärtuste kohta. Pealegi tuleb eespool
nimetatud laiema seisukoha kohaselt käsitleda kõiki muuseumikeskkonnas eksponeeritud esemeid kui selle reaalsuse
asendajaid, mida need esindavad, kunamusealiseeritud asjana on muuseumieseselle asja asendaja (Deloche, 2001).
6. Museoloogilises kontekstis ningeelkõige arheoloogilise ja etnoloogilise
taustaga uurijad on harjunud andma
esemele tähenduse, mille nad on välja
arendanud oma uurimistegevuse käigus. Kuid sellega seoses tõstatub mitu
probleemi. Esiteks muutub esemete tähendus iga uurijatepõlvkonna järel. Teiseks võib iga külastaja neid tõlgendadavabalt oma kultuuritausta põhjal. Tulemuseks on relativism, mille on 1984.
aastal kokku võtnud Jacques Hainard
nüüdseks kuulsaks saanud lauses: „Ese
ei esinda tõde mitte millegi kohta. Ese,
mis on kõigepealt mitmeotstarbeline
ning seejärel mitmetähenduslik, saabtähenduse ainult siis, kui ta on paigutatud konteksti“ (Hainard, 1984).
▷ Seotud sõnad: artefakt, asendaja , asi,
ehtsus , fetiš , kogu (d), koopia , kunstiteos ,näidiseksemplar , näitus , pärisasi , reliikvia , repro,
transiitne ese, tõendese.

PUBLIK, KÜLASTAJAD
Nimisõna ja omadussõna (lad pūblicum,
populus – avalik, rahvasse ja riiki puutuv;
rahvastik, rahvas). Vasted: pr public, ingl
public, people, audience, hisp público,
saksa Publikum, Besucher, it pubblico,port público.

Mõistel on prantsuse keeles kaks tähendust, lähtuvalt sellest, kas seda kasutatakse omadus- või nimisõnana.
1. Omadussõna „avalik” – näiteks„avalik muuseum” – kujutab endast
muuseumi ja selle asukohaga seotud
inimeste suhet. Avalik muuseum onpõhiolemuselt inimeste omand; seda
rahastavad ja juhivad inimesed esindajate ja delegeeritult juhatuse vahendusel.
See loogika avaldub kõige tugevaminieelkõige Ladina riikides: avalikke muuseume rahastatakse peamiselt maksudest ja nende kogud on riiklik omand(kogud on põhimõtteliselt võõrandamatud ning nendest väljaarvamine toimub
vaid ranget korda järgides). Muuseumi
toimimise reeglid on samad kui avalikel
teenustel, eelkõige tuginedes järjepidevuse põhimõttele (muuseum töötab pidevalt ja regulaarselt ning selles ei tohi
olla muid kui eeskirjadega ette nähtud
katkestusi), muutuvuse põhimõttel
(teenus peab arvestama avalikkuse vajadustega), võrdsuse põhimõttel (kõigi
kodanike võrdse kohtlemise tagamine)
ja viimaks ka läbipaistvuse põhimõttel
(teenusega seotud dokumentide ja teh-tud otsuste avaldamine igaühele, kes
küsib). Need põhimõtted osutavad, etmuuseum kui asutus on avatud ja kuulub kõigile ning on ühiskonna ja selle
arengu teenistuses.
Angloameerika õiguses valitseb„avaliku teenuse“ asemel pigem mõiste
public trust (avalik usaldus), mis eeldab
usaldusisikutelt (trustee), kelle tegevus
on suunatud konkreetsele publikule,suurt pühendumist muuseumile, mis
toimib sarnaselt eraettevõtetega mitte­tulundusliku organisatsiooni staatuses. Seega ei viita muuseum AmeerikaÜhendriikides „avaliku“ mõistele, vaid
pigem kogukonna omale, mida võibtõlgendada ka laiemalt ühiskonna tähenduses (vt „Ühiskond“).
Avaliku huvi põhimõte paneb muuseume üle maailma korraldama oma
tegevust kui mitte riigiasutuste egiidi
all, siis vähemasti neile viidates ning
samuti nende juhtimisel, mis paneb
muuseumid järgima juhtimise eeskirju
ja eetilisi põhimõtteid. Selles kontekstis saab eeldada, et eramuuseumid ja
eriti äriühinguna tegutsevad muuseumid ei ole nende põhimõtetega seotud.
Muuseumi avalikust olemusest lähtub
ka ICOMi muuseumidefinitsioon, misnäeb muuseumi mittetulundusliku
organisatsioonina ja paljud ICOMi
eetika­koodeksi punktid on koostatud
sellest põhimõttest tulenevalt.
2. Nimisõnana tähistab prantsuskeelne public kõiki muuseumi kasutajaid(muuseumipublik, -külastajad) ning61

lisaks külastajatele ka kõiki neid
inimesi, kellele muuseumide tegevus
on suunatud. Mõistel public on peaaegu kõigis praegustes muuseumidefinitsioonides keskne koht: „institutsioon[…], mis on ühiskonna ja selle arengu
teenistuses, üldsusele avatud“ (ICOM,
2007). Muuseum on ka „kogu [...], mille
kaitse ja esitlemine on avalik huvi ning
mis on mõeldud üldsusele teadmiste
täiendamiseks, harimiseks ja rõõmuks“(Prantsuse muuseumiseadus, 2002),
või siis „institutsioon [...], mille omandis on ja mis kasutab materiaalseid
esemeid, konserveerib ja eksponeerib
neid külastajatele korrapärastel lahtiolekuaegadel“ (American Associationof Museums, akrediteerimisprogramm,1973); Ühendkuningriigi Museum Assotiation’i 1998. aastal avaldatud definitsioonis on aga sõna public asendatud
nimisõnaga „inimesed“.
Muuseumi publiku mõiste on tihedalt seotud muuseumitegevusega, mis
on suunatud kasutajatele ning ka neile,
kes võiksid muuseumi tegevusest kasu
saada, kuid kes selle teenuseid ei kasuta. Kasutajate all peame mõistagi esmalt
silmas külastajaid ja laiemalt publikut,
kes ei ole alati mänginud muuseumi tegevuses nii keskset rolli kui praegu, ning
publikut (sihtrühmi) on väga erinevat.
Muuseumid on avanud end kõigile alles hiljuti, olles algselt mõeldud
kunstiõppijatele ning haritlastele jaõpetlastele. Avatus on pannud muuseumitöötajaid järjest enam huvituma
62kõigist külastajatest, aga ka neist, kes
muuseumides ei käi, ning toonud juurde uusi tõlgendusviise, et tuua muuseumi uusi külastajaid. See ilmneb ka külastajat tähistava sõnavara laienemisest
muuseumi kontekstis: rahvas, publik,üldsus, mittekülastajad, erivajadustega
publik, kasutajad, külastajad, vaatlejad,
pealtvaatajad, tarbijad, auditoorium jt.
Näitusekriitika, mis on valdkonnana
tähtsustunud ning kriitikud, kes näevad end kui „advokaate“ või „avalikkuse eestkõnelejaid“, toetavad ideed,et publik on muuseumide üldise toimimise keskmes. Niisiis saame alates
1980. aastate lõpust rääkida muuseumitegevuses tõelisest „publiku poole
pöördumisest“, mis näitab muuseumikülastuste kasvavat tähtsust ning külastajate vajaduste ja ootuste arvesse võtmist (mis tähendab ühtlasi ka nähtust,mida kutsutakse „muuseumide kommertsialiseerumiseks“, isegi kui needkaks ideed tingimata kokku ei kuulu).
3. Lisaks laieneb kogukonnamuuseumide ja ökomuuseumide puhul publiku mõiste kogu muuseumi piirkonna
elanikele. Rahvas on muuseumi alustalaja ökomuuseumi puhul muutub rahvas
põhiosalejaks, ega ole pelgalt institutsiooni eesmärgiks (vt „Ühiskond“).
▷ Seotud sõnad: eramuuseum, hindajad,
hinnangud, inimesed, kasutajad, kliendid,
kogukond, külastajad, külastatavus , lojaalsus ,pealtvaatajad, rahvas , turistid, uuringud,
vaatajaskond, ökomuuseum , ühiskond.

PÄRAND
Nimisõna. Vasted: pr patrimoine,lad patrimōnium, ingl heritage,
hisp patrimonio, saksa Natur- undKulturerbe, it patrimonio, port patrimônio.

Pärandi mõiste (patrimonium) tähistas
Rooma õiguses vara, mille lapsed said
seadusliku pärimise teel isalt ja emalt,või perekonnale kuuluvat vara, mis
vastandus abielu kaudu omandatud
varale. Edaspidi on mõistele tekkinud
kaks metafoorilist kasutust: (1) hiljutine „geneetiline pärand“, millega kirjeldatakse elusolendite pärilikke omadusi;(2) mõiste „kultuuripärand“ näib olevat esmalt tekkinud 17. sajandil (Leibniz, 1690) ning võeti taas kasutusele
Prantsuse revolutsiooni ajal (Puthod deMaisonrouge, 1790; Boissy d’Anglas,
1794). Terminil on niisiis laiemaid ja
kitsamaid tähendusi. Oma algse etümoloogia tõttu levis pärandi (patri­moine, patrimonio) mõiste alates 1930.
aastatest rohkem romaani keeltes (Desvallées, 1995), kuna ingliskeelses maailmas eelistati terminit property (vara),ent 1950. aastatel võeti kasutusele termin heritage, eristades seda terminist
legacy. Itaalia valitsus kasutas pärandi
tähenduses samuti veel pikalt väljendit
beni culturali (kultuuriväärtused), kuigi oldi esimeste hulgas, kes tunnistasid
terminit patrimonio. Pärandi mõiste
on paratamatult seotud potentsiaalse
ilmajäämise või kadumisega – nagu

juhtus pärast Prantsuse revolutsiooni –,ning ühtlasi tahtega seda vara säilitada.
„Pärandi tunneb ära selle järgi, et selle
kaotus kujutab endast ohverdust ja selle
säilitamine eeldab ohvreid“ (Babelon ja
Chastel, 1980).
1. Prantsuse revolutsioonist saadik
tähistas patrimoine (pärand) kinnisvara, mistõttu see seostus kujutlusega
ajaloolistest mälestusmärkidest. Mälestusmärk või monument oli oma algses
tähenduses ehitis, mis oli rajatud mälestuse alal hoidmiseks kellestki või
millestki. Aloÿs Riegl eristab kolme
liiki monumente: monumendid, mis
on loodud „mõne konkreetse hetke
või keerulise minevikusündmuse mälestamiseks“ [kavatsuslikud mälestised], „need, mis on valitud subjektiivse eelistuse põhjal“ [ajaloomälestised]ning viimaks „kõik inimese loodu, mis
on sõltumatu selle tähendusest ja algsest eesmärgist“ [muistsed mälestised](Riegl, 1903). Kaks viimast kategooriat
kuuluvad ajaloo, kunstiajaloo ja arheoloogia põhimõtete kohaselt kinnisvara
hulka. Veel hiljuti moodustas Prantsuse
pärandi direktoraat (Direction du patrimoine), mille peamine siht oli ajaloomälestiste säilitamine, eraldi asutuse Prantsuse muuseumide direktoraadi kõrval.
Tänapäeval leidub küllaltki palju neid,
kes seda ranget eristust toetavad. Isegiülemaailmsel tasandil ja UNESCO egiidi all väärtustab ICOMOS – ICOMi
ajaloomälestistega tegelev rahvusvaheline alakomitee –, eelkõige mälestistel,63mälestiste rühmadel (ansamblitel) ja
paikkondadel põhinevat ideed. Seega
näeb ülemaailmse kultuuri- ja looduspärandi kaitse konventsioon ette järgmist:„Käesolevas konventsioonis mõistetakse
kultuuripärandi all: – mälestisi: arhitektuuri-, monumentaalskulptuuri jamaalikunsti teoseid, [...]; – ansambleid:isoleeritud või ühendatud ehitiste gruppe, [...] nende arhitektuuri tõttu, [...]; –vaatamisväärseid paikkondi: inimkäte
loomingut või inimese ja looduse ühisloomingut [...]. Käesolevas konventsioonis mõistetakse looduspärandi all: – looduslikke mälestisi [...]; – geoloogilisi ja
füsiograafilisi moodustisi […]; – looduslikke vaatamisväärsusi või looduslikke
alasid [...]“ (UNESCO, 1972).
2. Alates 1950. aastate keskpaigast
on kultuuripärandi mõiste tunduvalt
laienenud, hõlmates kõiki inimese jatema keskkonna materiaalseid tõendeid. Seega on folklooripärand, teaduspärand ja tööstuspärand tasapisi
sulanud ühte kultuuripärandi mõistega.
Sellest üldisest suundumusest annab
tunnistust prantsuskeelses Québecis
kasutatav kultuuripärandi määratlus:„Pärandiks võib pidada kõiki materiaalseid või vaimseid objekte või kooslusi, mis on oma tõendusliku väärtuseja ajaloolise mälu tõttu omaks võetud
või pälvinud kollektiivse tunnustuse,ning mis väärivad kaitset, säilitamist
ja edendamist“ (Arpin, 2000). See
käsitlus haarab endasse mistahes looduslikku või inimtekkelist füüsilist ja
64

vaimset vara või väärtusi ilma ajaliste või asukohaliste piiranguteta, olgu
tegemist kas lihtsalt eelnevatelt põlvkondadelt pärituga või tulevastele põlvedele edasi andmiseks kokku kogutu
ja talletatuga. Pärand on avalik hüve,
mille säilitamise peab tagama kogukond, kui üksikisikud sellega toime
ei tule. Iga üksik kohalik looduslik jakultuuriline eripära panustab ülemaailmse pärandi loomisse. Mõisteid „pärand“ [pr patrimoine, ingl heritage] ja„pärimine“ [pr héritage, ingl inheritance]võib eristada antud kontekstis ajalisesmõttes. Kui pärimine/pärandus määratakse kindlaks pärast omaniku surmavõi järgmisele põlvkonnale üleandmise
hetkel, siis pärand hõlmab siinkohal
kogu vara, mille varasemad põlvkonnad on omandanud, kokku kogunudvõi alal hoidnud, et see järeltulijatele
edasi anda. Teatud mõttes võib pärandit määratleda kui pärimiste jada.
3. Seda peamiselt lääneliku pärandamise põhjal kujunenud pärandimõistet on viimastel aastatel mõjutanud globaliseerumine, mida kinnitab
suhteliselt hiljutine vaimse pärandi(patrimoine immatériel; intangible
heritage) mõiste. Aasia maadest (eelkõige Jaapanist ja Koreast) lähtunud
kontseptsioon põhineb ideel, et tõhus
edasikandumine peab toimuma inimese osalusel ning sealt tuleneb ka
inimkonna elavate aarete (trésors hu­
mains vivants; living human treasures)
idee: „Inimkonna elav aare on keegi,kes on oma riigis teistest üle muusi- kussioonideni pärandi kontseptsiooni
ka, tantsu, mängude, etenduste ningülesehitusest ja tähendustest: kuidas
harukordsete kunstilise ja ajaloolise
konstrueeritakse pärandit? Lisaks emväärtusega rituaalidega tegelemisel, piirilisele lähenemisele püüavad palvastavalt traditsioonilise kultuuri ja
jud kaasaegsed uurimused analüüsida
folkloori kaitset käsitlevale soovituse- pärandit kui institutsiooni, mida onle” (UNESCO, 1993). Rahvusvaheli- kujundanud mitmed raamistavad straselt tunnustati seda põhimõtet 2003. teegiad ja sekkumised. Pärandi konstaasta Vaimse kultuuripärandi kaitserueerimise idee aitab mõista, milline
konventsiooniga.
on pärandi positsioon ühiskonnas, nii
Vaimne kultuuripärand on „tavad, nagu kunstiteostega seotult räägitakse
esitus- ja väljendusvormid, teadmised, „artifikatsioonist” (Shapiro, 2004). „Päoskused ja nendega seotud töövahen- rand on kultuuriline protsess või esitus,
did, esemed, artefaktid ja kultuuriruu- mis on seotud kultuurilise identiteedi
loomise ja kujundamise viisidega, kolmid, mida kogukonnad, rühmad jamõnel juhul üksikisikud tunnustavad
lektiivse või individuaalse mälu ningoma kultuuripärandi osana. Vaimset
sotsiaalsete ja kultuuriliste väärtustega”
kultuuripärandit, mida antakse edasi(Smith, 2006). Niisiis, kui me olemepõlvkonnalt põlvkonnale, loovad ko- kokku leppinud, et pärand on teatud
gukonnad ja rühmad pidevalt uuesti, väärtuste kehtestamise tulem, siis tämõjutatuna oma keskkonnast, loodu- hendab see, et just need väärtused pasest ja ajaloost, vaimne kultuuripärand
nevad pärandile aluse. Neid väärtusi
annab neile identiteedi ja järjepidevuse
tuleks analüüsida, aga mõnikord ka
tunde ning edendab seeläbi ka kultuu- kahtluse alla seada.
rilist mitmekesisust ja inimeste loome5. Pärandiinstitutsioonil on ka
tegevust. Konventsiooni kohaldami- kriitikuid, kes seavad kahtluse alla
sel arvestatakse ainult sellise vaimse
selle päritolu ja kultuuri fetišeerimikultuuripärandiga, mis on kooskõlas
se, mille aluseks on võetud läänelikudinimõigusi käsitlevate rahvusvaheliste
humanistlikud väärtused. Kitsamas
dokumentidega, kogukondade, rühma- antropoloogilises tähenduses esindabde ja üksikisikute vastastikuse austu- meie kultuuripärand vaid tagasihoidse nõuete ja säästva arengu nõuetega” likku osa praktikaid ja oskusi. Laie(UNESCO, 2003).
mas mõttes tähendab pärandi mõiste
4. Pärand hõlmab järjest komp- võimet valmistada tööriistu ja neid ka
lekssemaks muutunud valdkonda ja
kasutada, eriti kui nad on esemetena
viimastel aastatel on pärandi edasiand- muuseumivitriinidesse naelutatud. Samisega seotud küsimused viinud dis- geli unustame, et kõige keerulisem ja65võimsam inimese leiutatud tööriist on
kontseptsioon – see mõtte arendamise
vahend, mida on üsna keeruline vitriini panna. Kultuuripärandit kui inimkonna ühise tõendusmaterjali kogumiton tugevalt kritiseeritud kui uut dogmat ühiskonna jaoks, mis on kaotanud
oma religioossed põhimõtted (Choay,1992). Kusjuures selle hiljutise nähtuse tekkimise etappe võib loetleda
järgmiselt: pärandi taas­omastamine(Vicq d’Azyr, 1794), spiri­t uaalne konnotatsioon (Hegel, 1807), müstilineja (aineliselt) mitte­huvitunud konnotatsioon (Renan, 1882) ja humanism(Malraux, 1947). Inimkonna ühise
kultuuripärandi mõistet, mis kannab
moraalsesse valdkonda pelgalt üleõiguslik-­majandusliku leksika, peetakse kahtlaseks, analüüsides seda osana sellest, mida Marx ja Engels nimetasid ideoloogiaks, st erihuve teeniva
eesmärgiga sotsiaal­majandusliku konteksti kõrvalsaaduseks. „Pärandi mõiste rahvusvahelistumine pole […] mitteainult väär, vaid ohtlik, kuna seeläbi
kehtestatakse terve rida teadmisi jaeelarvamusi, mille kriteeriumiteks
on esteetiliste, moraalsete ja kultuuriliste tõekspidamiste põhjal tekkinud väärtuste väljendamine seisus­
likus ühiskonnas, mille struktuurid
ei sobi kokku kolmanda maailma jaeelkõige Aafrika omadega” (Adotevi,1971). Pärandi mõistele heidetakse
ka ette, et see on olemuslikult seotud
majandusliku eraomandiga ja tundub
66

olevat lohutusauhinnaks sellele, kes
kannatab puudust.
▷ Seotud sõnad: asukoht/territoorium,
identiteet, inimkonna elav aare, kogukond,kultuuriväärtus , kuvand, materiaalne kultuur ,muistis , (muuseumi) ese, mälestis , mälu, näitus ,omand/vara , rahvuslik aare, reaalsus ,semiofoor , subjekt, sõnum , tõendusmaterjal.

SÄILITAMINE
Nimisõna. Vasted: pr préservation,
ingl preservation, hisp preservación,
saksa Bewahrung, Erhaltung,it preservazione, port preservaçao.

Säilitamine tähendab eseme või esemete
kogumi kaitsmist mitmesuguste ohtude
eest, nagu hävimine, seisukorra halvenemine, lagunemine või isegi vargus. Esemeid kaitstakse nende kokku kogumise,arvele võtmise, hoidlasse paigutamise,
ohutuse tagamise ja taastamisega.
Museoloogilises käsitluses hõlmab
säilitamine kõike seda, mis on seotud
eseme muuseumisse võtmisega ehk
kogudesse arvamise, museaaliks vastuvõtmise, kataloogimise, hoidlasse paigutamise, konserveerimise ja mõnikord
ka restaureerimisega. Kultuuripärandi
säilitamine viib üldise poliitika juurutamiseni, mis algab inimese ja tema
keskkonna materiaalse ja vaimse kultuuripärandi omandamise korra ja tingi­
muste kehtestamisest, sellele järgneb

museaalideks saanud asjade haldamineja lõpuks nende konserveerimine. Sellesmõttes esindab säilitamise mõiste kõike
seda, mis on muuseumi seisukohalt oluline, kuna ka kogude arendamise kaudu
viiakse ellu muuseumi missiooni ja kujundatakse selle arengut. Muuseumitegevuse üks tugisammas on säilitamine
ja teine publikule vahendamine.
1. Kogude täiendamise poliitika
on enamiku muuseumide toimimise oluline osa. Kogude täiendamine
muuseumis tähendab kõiki neid meetodeid, mille kaudu muuseum materiaalset ja vaimset kultuuripärandit
omandab: kogumine, arheoloogilised
väljakaevamised, annetused ja pärandamine, vahetus, ostmine, mõnikord
kasutatakse ka meetodeid, mis meenutavad rüüstamist ja röövimist (mille
vastu võitlevad ICOM ja UNESCO –1956. aasta soovitus ja 1970. aasta
konventsioon). Kogude haldamine
ja kogude järelevalve hõlmavad kõiki
toiminguid, mis on seotud museaalide
administratiivse haldamisega, nimelt
nende kandmisega muuseumi kataloogi
või inventariregistrisse museaalistaatusekinnitamiseks. See annab neile esemetele teatud riikides õigusliku staatuse,kuna inventarinimekirja kantud esemed, eriti need, mis asuvad avalikes
muuseumides, on võõrandamatud ja
neid hoitakse seal alatiselt. Mõnes riigis, näiteks Ameerika Ühendriikides
või Suurbritannias, võivad muuseumid erandkorras esemeid võõrandada(omandusest ära anda), andes neededasi mõnele teisele muuseumiinstitutsioonile, neid hävitades või müües.
Museaalide hoidlatesse paigutamine
ja liigitamine kuulub samuti kogude
haldamise alla, nagu ka esemete liikumise jälgimine muuseumis või sellest
väljaspool. Viimasena on konserveerimise eesmärgiks kasutada kõiki vahendeid, mida on tarvis eseme seisukorra hoidmiseks ja selle kaitsmiseks
mis tahes muutumise eest, et anda ese
järgmistele põlvkondadele edasi võimalikult puutumatuna. Need toimingud
haaravad enda alla üldise turvalisusetagamise (kaitse varguse ja vandalismi,
tulekahju või üleujutuste, maavärinate
või rahutuste eest), niinimetatud en­
netava konserveerimise, st „kõik meetmed ja toimingud, mille eesmärgiks on
vältida ja minimeerida esemete kadu
või nende seisukorra halvenemist tulevikus. Need toimingud puudutavad
objekti või sagedamini objektide gruppi ümbritsevaid keskkonnatingimusi.
Kõnealused vahendid ja toimingud on
kaudsed – need ei mõjuta esemete materjali ega struktuuri. Need ei muuda
esemete välimust.“ (ICOM-CC, 2008)
Lisaks tähendab korrektiivne konserveerimine „kõiki objektide või kogudega tehtavaid toiminguid, mille eesmärk
on peatada aktiivne kahjustusmisprotsess või tugevdada objektide struktuuri. Neid toiminguid tehakse ainult siis,
kui esemete äärmiselt habras ja kiiresti halvenev seisukord võiks väga lühi67kese aja jooksul nende püsimajäämist
ohustama hakata. Nimetatud toimingud muudavad vahel esemete välimust.“(ICOM-CC, 2008) Restaureerimine
tähendab „kõiki stabiilses seisus oleva üksikobjektiga otseselt tehtavaid
toiminguid, mille eesmärk on parandada selle väärtustamist, mõistmist ja
kasutamist. Neid toiminguid tehakseainult siis, kui kultuuriväärtusega ese
on kaotanud minevikus aset leidnud
seisukorra halvenemise või muutumise tõttu osa oma tähendusest või otstarbest. Toimingute puhul lähtutakse
algmaterjali austamisest. Sellised toimingud muudavad üsna tihti eseme
välimust.“ (ICOM-CC, 2008) Selleks,et esemete terviklikkust võimalikult
hästi alal hoida, valivad restauraatorid
tagasipööratavad ja lihtsalt tuvastatavad sekkumismeetodid.
2. Praktikas eelistatakse „säilitamisele“ tihti „konserveerimise“ mõistet.
Paljude muuseumitöötajate jaoks on
konserveerimine, mis hõlmab nii kultuuriväärtuse kaitsmise tegevust kui ka
kavatsust, olgu see väärtus siis kas materiaalne või vaimne, muuseumitegevuse põhiülesanne. Selle tunnistuseks on
muuseumitöötaja ametinimetuse kohta Prantsusmaal ja Belgias juurdunudsõna conservateurs, mis tekkis Prantsuse
revolutsiooni ajal (ingl k curators, ÜKkeepers). Pikka aega – vähemalt kogu
19. sajandi vältel – näib just see mõiste
kirjeldavat kõige paremini muuseumi
otstarvet. Peale selle ei kasutata prae68

guses ICOMi muuseumidefinitsioonis
kogude täiendamise ja konserveerimisemõistele osutamiseks sõna „säilitama“.
Kahtlemata tuleb sellest perspektiivist konserveerimise mõistet laiemalt
vaadelda, kaasates ka objektide muuseumisse vastuvõtmise ja hoiustamise
küsimused. Sellele vaatamata põrkub
viimane käsitlus erineva reaalsusega,
st konserveerimise mõiste on (näiteks
ICOMi konserveerimiskomitees) palju selgemalt seotud konserveerimis- ja
restaureerimistegevusega, nagu eespool
kirjeldatud, kui kogude haldamise või
nende järele vaatamisega. Seesuguses
kontekstis on järk-järgult välja jõutud
mitmete kutsealade väljakujunemiseni, näiteks uuematest ametitest kogude
registrarid. Säilitamise mõiste hõlmab
kõiki neid tegevusi.
3. Säilitamise mõiste kipub esile
tooma paratamatuid pingeid, mis onkõigi nende tegevuste vahel (jättes
mainimata pinged, mis tekivad säilitamise ning kommunikatsiooni või uurimise vahel) ja mis on sageli kriitikat
pälvinud: „Pärandi konserveerimise
idee viib meid tagasi kogu kapitalistliku ühiskonna anaalsete impulssideni“(Baudrillard, 1968; Deloche, 1985–
1989). Laiemas kontekstis lisanduvad
näiteks kogude täiendamise poliitikadparalleelselt pärandi kogust väljaarvamise poliitikatega (Neves, 2005). Restauraatori tehtavad valikud ja ka üldiselt konserveerimistoimingute tasemeltehtavad valikud (mida konserveerida,mida mitte) on koos kogudest väljaarvamisega muuseumitegevuse korraldamisel kõige vastuolulisemateks küsimusteks. Viimasel ajal on muuseumid
hakanud kogudesse vastu võtma ja
konserveerima järjest enam vaimset
kultuuripärandit, mis tekitab uusi
probleeme ning kohustab muuseumeleidma uusi konserveerimisviise, mida
saab uue pärandiga kohandada.
▷ Seotud sõnad: alalhoidmine, asi, dokument,
ennetav või taastav konserveerimine, ese,
inventar , keskkond, keskkonnakontroll , kogude
haldamine, kogude juhtimine, kogude registrar ,kogude täiendamine, kogudest väljaarvamine,
kogukond, konservaator , materiaalne,monument, pärand, reaalsus , reliikvia ,restauraator , restaureerimine, semifoor ,tagastamine, teos , vaimne.

TEADUSTÖÖ
Nimisõna Vasted: pr recherche,
ingl research, hisp investigación,
saksa Forschung, it ricerca, port pesquisa,
investigaçao.

Teadustöö tähendab eelnevalt määratletud valdkondade uurimist eesmärgiga süvendada teadmisi nende kohta, ja
jätkata tegevustega, mida neis valdkondades on võimalik ellu viia. Muuseumishõlmab teadustöö (research) neid intellektuaalseid tegevusi, mille eesmärk on
muuseumikogude või muuseumitege-vusega seotud avastamine, leiutamine
ja uue teadmise loomine4.
1. ICOMi muuseumi definitsioon
nimetas kuni 2007. aastani uurimistööd muuseumi tegevuse peamisekstaganttõukajaks. Muuseumi eesmärk
oli uurida materiaalseid tõendeid
inimkonna ja ühiskonna kohta, mistõttu muuseum võttis kogudesse esemeid, säilitas ja eksponeeris neid. Seeülimalt formaalne definitsioon, mis
andis edasi kujutlust muuseumist kui
laborist (mis on avatud publikule) ei
peegeldanud enam kaasaja muuseumi
reaalsust, kuna suurt osa sellisest uurimistööst, nagu seda tehti muuseumides
veel 20. sajandi viimasel kolmandikul,
tehakse praegu vaid laborites ja ülikoolides. Nüüd muuseum „kogub, säilitab,
uurib, vahendab ja eksponeerib inimkonna materiaalset ja vaimset pärandit“(ICOM, 2007). See eelmisega võrreldes lühem määratlus, milles termin
recherche [teadustöö] on asendatud sõnadega étude du patrimoine [pärandi
uurimine], on muuseumi toimimisekssama oluline. Teadustöö moodustab
ühe osa PRC-mudelist (Préservation –Recherche – Communication [säilitamine – teadustöö – kommunikatsioon]),mille pakkus muuseumi tegevuse määratlemiseks välja Reinwardt Academie(van Mensch, 1992). See on olnud ka
oluline element paljude mõtlejate jaoks
alates Zbynek Stránskýst või Georges
4

Teadustöö aluseks ja eelduseks on uurimistöö.

69

Henri Rivière’ist ning paljudele Keskja Ida-Euroopa museoloogidele, nagu
Klaus Schreiner. Rivière on ilmekalt
kirjeldanud teadustöö mõju muuseumitegevusele ning eelkõige kogude-,avaldamis- ja näitusepoliitikale Rahva­
kunsti ja -traditsioonide muuseumis(Musée national des Arts et traditions
populaires) ning Prantsusmaal Aubraci
piirkonda käsitlevates töödes.
2. Turumehhanismid on soodustanud püsinäituste asemel ajutiste näituste loomist, nii on ka alusuuringud
asendunud pigem rakendusuuringutega, eelkõige seoses ajutiste näituste
ettevalmistamisega. Muuseumiga seotud või muuseumides tehtavat teadustööd saab liigitada nelja kategooriasse(Davallon, 1995), olenevalt sellest, kas
tegu on osaga muuseumi tegevusest(tootmisprotsess) või loob see muuseumist teadmist. Esimene tüüp on traditsioonilisem ning senini enam levinud
muuseumides, kus teadustöö põhineb
kogudel ning toetub kitsalt kogudega
seotud teadusharudele (kunstiajalugu,
ajalugu, loodusteadused jm). Kogude
ja kataloogide süsteemne liigitamineon olnud pikka aega üks muuseumide peamisi prioriteete, eelkõige loodusteaduste muuseumides (põhinedes
taksonoomial), aga ka etnograafia-,
arheoloogia- ja mõistagi kunstimuuseumides. Teine teadustöö tüüp hõlmab museoloogiast väljapoole jäävaid
teadusi ja distsipliine (füüsika, keemia,
kommunikatsiooniteadus jne), mida
70

kasutatakse mitmesuguste muuseumi­
tegevuste arendamiseks (siin käsitletudmuuseumi toimimisviisi­dena), näitekskonserveerimis-, uurimis- või restaureerimisvahendid ja -normid, külastajauuringud, juhtimismeetodid jne.
Kolmandat teadustöö tüüpi võiks
nimetada museoloogiliseks (näiteks
muuseumieetika) ja selle ülesanne on
muuseumi eesmärke ja tegevust käsit­leva arutelu arendamine, eel­kõige
ICOFOMi töö kaudu. See on seotud peamiselt filosoofia ja ajaloo või
museoloogiaga – sellisena nagu seda
defineeritakse Brno koolkonnas. Viimane, neljas uurimistöö tüüp, midavõib samuti museoloogilisena (midamõistetakse kui muuseumiga seotud
kriitilist mõtlemist) vaadelda, tegeleb
institutsiooni analüüsimisega, eelkõige
kommunikatsiooni ja pärandi valdkonnas. Muuseumi kohta teadmiste saamiseks kasutatakse eelkõige teadusi, nagu
ajalugu, antropoloogia, sotsioloogia,
lingvistika jne.
▷ Seotud sõnad: kommunikatsioon, kuraator ,museoloogia , muuseumiuuringud, säilitamine,teadustöö tegevuskava , uurimus .

TÕLGENDAMINE,
INTERPRETEERIMINE
Nimisõna (15. saj lad mediatio:
mediatsioon, vahendus). Vasted:
pr médiation, ingl mediation,interpretation, hisp mediación, saksa
Vermittlung, it mediazione, port mediação.

Prantsuskeelse sõna médiation vastena kasutatakse muuseumivaldkonnas
terminit tõlgendamine (interpreteerimine). Laiemas mõistes osutatakse
siin tegevusele, mille eesmärk on lepitada kaht või enamat osapoolt või
aidata neil kokkuleppele jõuda. Näituste kontekstis tähendab see, et vaataja tõlgendab muuseumi poolt välja pandut. Etümoloogiliselt on sellesõna tüvi med, mis tähendab „keskel“ja mida võib kohata paljudes keeltes(inglise middle, hispaania medio, saksa
mitte) ning mis viitab sellele, et sõnaon seotud keskel olemisega, selle kolmandikuga, mis asub kahe teineteisest
kaugel asetseva osa vahel ja mille ülesandeks ongi olla vahendaja. See positsioon iseloomustab hästi vahendamise juriidilisi aspekte, kus keegi peabläbirääkimisi, et vastaseid lepitada ja
saavutada modus vivendi, ning samuti viitab see dimensioon museoloogiamõiste tähendusele kultuuri- ja teadusvaldkonnas. Ka siin asub tõlgendamine vahepeal, olles ruumis, midata üritab vähendada, luues seoseid või
isegi omaksvõttu.

1. Vahendamise mõistet võib kohata
mitmel tasandil. Filosoofilisel tasandilkasutasid Hegel ja tema jüngrid seda ajaloo liikumise kirjeldamiseks. Dialektika,
ajaloo liikumapanev jõud, areneb edasi
järjestikuste vahenduste abil: esialgne
olukord (tees) suhestub oma vastandiga (antitees), et areneda seejärel uude
seisundisse (süntees), kus on säilinud
midagi kahest eelnevast etapist.
Vahendamise üldine kontseptsioon
aitab meil samuti mõelda kultuuriinstitutsioonist kui ühise pärandi edasiandjast, mis ühendab kogukonna liikmeid
ja millega nad samastuvad. Selles tähenduses tajub ja mõistab indiviid maailma ja enda identiteeti oma kultuuritõlgendamise kaudu – paljud räägivad
siin sümboolsest tõlgendamisest. Kultuurivaldkonnas tuleb vahendamine
mängu ka selleks, et analüüsida ideede
ja kultuuriteoste „avalikkusele kättesaadavaks tegemist“, sh ka meedia vahendusel, ning kirjeldada nende ringlemist sotsiaalses ruumis. Kultuurisfäär
on vaadeldav dünaamilise, täpsemalt
piiritlemata alana, kus teosed segunevad omavahel ja järgnevad üksteisele.
Siin viib teoste vastastikune tõlgendamine intermediaalsuse idee juurde. Seetähendab meediatevahelisi suhteid ja
viisi, kuidas üks meedia – näiteks televisioon või kino – annab edasi mõneteise meedia vorme ja toodangut (ntkinolinale kohandatud romaan). Needteosed jõuavad sihtgrupini ühe või teise
kandja kaudu, nii toimub nende mee71

diastumine. Selle nurga alt pakuvad
uurimused mitmeid tõlgendusi, mis
on käivitanud keeruliste mõjurite ahelad, et kindlustada kultuurivaldkonnas
sisu olemasolu ja selle jõudmine laia
publikuni.
2. Prantsusmaal ja Euroopa prantsuskeelsetes riikides on mõistet „mediation“ kasutatud museoloogias juba
üle kümne aasta, rääkides „kultuurilisest tõlgendamisest“, „teaduslikusttõlgendamisest“ ja „meediast“. Põhiliselt tähis­tab see hulka museaalses kontekstis toimunud tegevusi, etehitada sillad eksponeeritud objektide ja paikade (vaatamine) ning selle
vahele, mis tähendusi need objektidja paigad võivad kanda (teadmine).
Tõlgendamise eesmärk on teinekord
ka külastuse ajal läbielatu jagamise
soodustamine külastajate vahel ningühiste võrdlus­a llikate esile kerkimine.
Seega on tege­m ist hariva suhtlusstrateegiaga, mis koondab eksponeeritud
kogude ümber mitmesuguseid tehnoloogiad, et teha külastajatele kättesaadavaks vahendid, mis aitavad paremini mõista väljapaneku teatud aspekte
ja omandatut jagada.
Termin puudutab seega lähedasi
museoloogilisi mõisteid, nagu kommu­
nikatsioon ja muuseumi avalikud suhted ning eelkõige interpretatsioon, mis
on tugevalt esil ingliskeelses muuseumi­
maailmas ja Põhja-Ameerikas ning kattub suures osas mõistega „mediation“.
Sarnaselt terminile „mediation“ eel72

dab interpretatsioon lõhet, vahemaadkohe­selt tajutava ning looduslike,kultuuriliste ja ajalooliste nähtustevarja­tud tähenduste vahel, mis tulebületada. Nagu tõlgendamise viisid,materiali­
seerub ka interpretatsioon
inimeste­vahelises tegevuses ja viisides,
mis aitavad mõista ka ilma selgi­tus­
teta või kõige ele­mentaarse­mate sel­gi­tus­tega eksponeeritud objek­tidetähen­dusi ja oluli­sust. Olnud esmalt
tarvi­tusel Ameerika loodus­parki­dekon­teks­tis, laienes inter­pretat­sioonimõiste kasutus­a la, tähis­tamaks muu­seu­mide ja paikade külastus­koge­muse
herme­neutilist olemust. Inter­pretat­siooni saab määratleda kui ilmu­tust
ja avastust mis viivad külastaja aru­saa­mi­sele ja see­järel hinnan­guni, ninglõpuks pärandi, mis on inter­pretat­siooni objek­tiks – kaitsmiseni.
Lõpuks on tõlgendamine ka
keskne mõiste filosoofias, mis onjuba loomu poolest hermeneutiline jarefleksiivne (Paul Ricœur). See mängib põhjapanevat rolli iga külastaja
eneseleidmise teel, ja muuseum aitab
sellele kaasa. Tõlgendamise kaudu
leiab aset kohtumine teiste inimeste
loodud teostega ja selle abil suudab
inimene arendada eneseteadvust jamõista elu­sündmusi. Selle vaatenurga kohaselt on muuseum, tõendite ja
märkide hoidja, üks paremaid kohti
sellise vältimatu tõlgendamise toimumiseks. Muuseum pakub võimalust
kokku puutuda kultuuriteostega ning

juhib ja suunab kõik inimesed parema
enese- ja reaalsuse kui terviku mõistmise rajale.
▷ Seotud sõnad: animatsioon, haridus ,interpretatsioon , külastuskogemus ,populariseerimine, publik .

ÜHISKOND
Nimisõna. Vasted: pr société,
ingl society, community, hisp sociedad,saksa Gesellschaft, Bevölkerung, it società,
port sociedade.

Kõige laiemas tähenduses on ühiskond
inimrühm, enam-vähem ühtne kooslus, mille liikmete vahel toimivad suhte- ja vahetussüsteemid. Muuseumide
kontekstis saab ühiskonda määratleda
kui üksikisikute kogukonda (konkreetses kohas ja ajal), mis on koondunud
poliitiliste, majanduslike, õiguslike jakultuuriliste institutsioonide ümber,mille hulka ka muuseum kuulub ningmillega koos oma tegevust kujundab.
1. ICOM on alates 1974. aastast – pärast Santiago de Chile deklaratsiooni – vaadelnud muuseumi kui
institutsiooni, mis on „ühiskonna jaselle arengu teenistuses“. Ajalooliselt
arengumaade (pays en voie de dévelop­
pement) tähenduses kasutusele tulnudmõiste, millega alates 1970. aastatest
kirjeldati kolmandaid maid Lääne ja
Ida riikide vahel, näeb kaasajal muu-

seumi agendina, kes on ühiskonna
arengu vedaja – olgu siis kultuuri (kõige laiemas mõttes), turismi või majan­
duse valdkonnas nagu täna­päeval. Selles tähenduses võib ühis­konda mõista
ühe või mitme riigi või isegi kogu
maailma elanike kogumina. See kehtib
selgelt UNESCO puhul, mis on rahvusvahelisel tasandil kultuuride säilitamise ja arendamise olulisim eestvedaja,
austades kultuurilist mitmekesisust ja
pühendudes haridusmaastiku arendamisele – see on kategooria, kuhu muuseumid end meeleldi liigitavad.
2. Kui esmapilgul võib ühiskonda määratleda kui kogukonda, mida
struktureerivad institutsioonid, siis
just selle poolest erineb kogukonnamõiste ühiskonna omast. Kogukond
tähendab koos elavate või koondunud
inimeste rühma, kellel on teatudühis­osa (keel, usk, tavad), ilma et
nad oleksid tingimata koondu­
nudümber institutsiooniliste struktuuride.
Tavaliselt eristatakse neid mõisteid ka
oletatava suuruse tõttu: kogukonda
kasutatakse kitsamate, aga ka ühtlase­mate rühmade kirjeldamiseks (juudid,
geid jne, linna või riigi kogukond);ühiskonna mõiste on tihti kasutuselsuuremate ja erinevamate koos­luste
puhul (ühe riigi ühiskond, kodan­likühiskond). Terminil community, mida
kasutatakse tavaliselt angloameerika
maades, pole prantsuse keeles täpset
vastet, kuna seda kasutatakse kaasatud isikute ja asutuste tähistamiseks:73„(1) külastajad, (2) spetsialistid, (3)muud isikud, kes löövad tõlgendamisel kaasa (ajakirjandus, kunstnikud),(4) programmidega seotud grupid, (5)hoidlad, konserveerimiskeskused, shraamatukogud, muuseumid“ (Ameerika Muuseumide Assotsiatsioon, 2002).
Mõistet on tõlgitud prantsuse keeldemõnikord kui collectivité (kollektiiv,
ühendus), population locale (kohalikelanikkond) või communauté (kogukond), aga ka milieu professionnel(töökeskkond).
3. Viimastel aastakümnetel on raja­
tud peamiselt kahte liiki muuseume –ühiskonna- ja kogukonnamuuseumid –mis soovivad rõhutada oma erilist sidet
teatud külastajatega. Traditsiooniliselt
esitlevad etnograafiamuuseumid end
asutustena, mille tegevuse keskmes ontugev side külastajaga. Mõlemat tüüpi
muuseumide eesmärgid on sarnased,
aga nende juhtimisstiil ja suhe külastajaga on erinev. „Ühiskonnamuuseum“hõlmab „muuseume, mis taotlevadsama eesmärki: uurida inimkonna
arengut sotsiaalsete ja ajalooliste protsesside kaudu ning vahendada aspekte,
mis aitaksid mõista kultuuride ja ühiskondade mitmekesisust“ (Barroso ja
Vaillant, 1993). Selliste eesmärki­degamuuseum on tõeliselt valdkondade­vaheliseks kohaks, koostades näitusi
mitmekesistel teemadel, nagu hullu
lehma tõve kriis, immigratsioon, ökoloogia jm. Kogukonnamuuseumide –mis võivad olla ühiskonnamuuseumide
74

osaks – tegevus on otsesemalt seotud
sotsiaalse, kultuurilise, erialase või
territoriaalse rühmaga, keda nad esindavad ja kellele peaksid olulised olema. Kogukonnamuuseumide tegevus
on tihti professionaalselt korraldatud,
kuid need võivad oma toimimises lähtuda ka üksnes omaalgatusest ja andmise loogikast. Küsimused, millega
kogukonnamuuseumid tegelevad, on
otseselt seotud oma kogukonna toimimise ja identiteediga. See kehtib eelkõige piirkonnamuuseumide ja öko­muuseumide puhul.
▷ Seotud sõnad: arenguprogramm,
identiteet, kogukond, kogukondlik areng ,kogukonnamuuseum , kohalik , külastaja ,ökomuuseum.

BIBLIOGRAAFIAADOTEVI, S., 1971. “Le musée dansles systèmes éducatifs et culturels
contemporains” – Actes de la neu­vième conférence générale de l’Icom,
Grenoble, lk 19–30.
ALBERTA MUSEUMS ASSOCIATION, 2003. Standard Practices
Handbook for Museums, Alberta,
Alberta Museums Association, 2. tr.
ALEXANDER, E. P., 1983. Museum
Masters: their Museums and their
Influence, Nashville, American Association for State and Local History.
ALEXANDER, E. P., 1997. The Mu­
seum in America, Innovators andPioneers, Walnut Creek, Altamira
Press.
ALLARD, M., BOUCHER, S., 1998.
Éduquer au musée. Un modèle théo­rique de pédagogie muséale, Montreal, Hurtubise.
ALTSHULER, B., 2008. Salon to Bi­
ennial – Exhibitions That Made Art
History, London, Phaidon.
AMBROSE, T., PAINE, C., 1993. Mu­
seum Basics, London, Routledge.
AMERICAN ASSOCIATION OF
MUSEUMS [EDCOM Committee on Education], 2002. Excellencein Practice. Museum Education
Principles and Standards, Washington, American Association ofMuseums. Internetiallikas: http://w w w.aam-us.org/docs/defaultsource/accreditation/committee-on-education.pdf?sfvrsn=0
ARPIN, R. et al., 2000. Notre Patri­moine, un présent du passé, Québec.
BABELON, J.-P., CHASTEL, A.,
1980. “La notion de Patrimoine”,
La Revue de l’Art.
BARKER, E., 1999. Contemporary
Cultures of Display, New Haven,
Yale University Press.
BARROSO, E., VAILLANT, E. (toim),
1993. Musées et Sociétés, actes ducolloque Mulhouse-Ungersheim, Paris, DMF, Ministere de la Culture.
BARY, M.-O. de, TOBELEM, J.-M.,
1998. Manuel de muséographie,
Biarritz, Seguier Atlantica – Option Culture.
BASSO PERESSUT, L., 1999. Musées.
Architectures 1990–2000, Paris/
Milan, Actes Sud/Motta.
BAUDRILLARD, J., 1968. Le systèmedes objets, Paris, Gallimard.
BAZIN, G., 1967. Le temps des musées,
Liege, Desoer.
BENNET, T., 1995. The Birth of theMuseum, London, Routledge.
BOISSY D’ANGLAS, F. A., 1794.
Quelques idées sur les arts, sur lanécessité de les encourager, sur lesinstitutions qui peuvent en assurer
le perfectionnement…, 25 pluviôse
an II.
BROWN GOODE, G., 1896. “Theprinciples of museum administra­tion”, Report of Proceedings with75

the papers read at the sixth annual
general meeting, held in Newcastle-upon-Tyne, July 23rd-26th,
London, Dulau, lk 69–148.
BUCK, R., GILMORE, J. A., 1998.
The New Museum Registration
Methods, Washington, American
Association of Museums.
BURCAW, G. E., 1997. Introduction
to Museum Work, Walnut Creek/
London, Altamira Press, 3. tr.
BUREAU CANADIEN DES ARCHIVISTES, 1990. Règles pour ladescription des documents d’archi­
ves, Ottawa.
CAILLET, E., LEHALLE, E., 1995. Àl’approche du musée, la médiation
culturelle, Lyon, Presses universitaires de Lyon.
CAMERON, D., 1968. “A viewpoint:
The Museum as a communication
system and implications for mu­seum education” – Curator, 11 (1),lk 33–40.
CASSAR, M., 1995. Environmental
Management, London, Routledge.
CHOAY, F., 1992. L’allégorie du patri­moine, Paris, Le Seuil.
CHOAY, F., 1968. “Réalité de l’objet
et “réalisme” de l’art contempor­ain” – KEPES, G. (toim), L’objet
créé par l’homme, Bruxelles, La
Connaissance.
DANA, J. C., 1917–1920. New Mu­
seum, Selected Writings by John
Cotton Dana, Washington/
Newark, American Association of76

Museums/The Newark Museum,1999.
DAVALLON, J., 1992. “Le musée estil vraiment un média”, Public etmusées, nr 2, lk 99–124.
DAVALLON, J., 1995. “Musée etmuséologie. Introduction” – Musées
et Recherche, Actes du colloquetenu à Paris, les 29, 30 novembre et
1er décembre 1993, Dijon, OCIM.
DAVALLON, J., 1999. L’exposition àl’œuvre, Paris, L’Harmattan.
DAVALLON, J., 2006. Le don du pat­rimoine. Une approche communica­
tionnelle de la patrimonialisation,
Paris, Lavoisier.
DAVALLON, J. (toim), 1986. Claque­murer pour ainsi dire tout l’univers:
La mise en exposition, Paris, Centre
Georges Pompidou.
DEAN, D., 1994. Museum Exhibition.
Theory and Practice, London, Routledge.
DEBRAY, R., 2000. Introduction à lamédiologie, Paris, Presses universitaires de France.
DELOCHE, B., 1985. Museologica.
Contradictions et logiques du musée,Mācon, Éd. W. et M.N.E.S.
DELOCHE, B., 2001. Le musée vir­tuel, Paris, Presses universitaires
de France.
DELOCHE, B., 2007. “Définition dumusée” – MAIRESSE, F., DESVALLÉES, A., Vers une redéfinition du musée?, Paris, L’Harmattan.

DÉOTTE, J.-L., 1986. “Suspendre –Oublier”, 50, Rue de Varenne, nr
2, lk 29–36.
DESVALLÉES, A., 1995. “Émergenceet cheminement du mot “patrimoi­
ne” ”, Musées et collections publiques de France, septembre, nr
208, lk 6–29.
DESVALLÉES A., 1998. “Cent qua­rante termes muséologiques ou pe­
tit glossaire de l’exposition” – DE
BARY, M.-O., TOBELEM, J.-M.,
Manuel de muséographie, Paris, Séguier – Option culture, lk 205–251.
DESVALLÉES, A., 1992, 1994. Vagues. Une anthologie de la nouvel­le muséologie, Mâcon, Éd. W., et
M.N.E.S., 2 kd.
DUBÉ, P., 1994. “Dynamique de laformation en muséologie à l’ échelle
internationale” – Musées, 16 (1),lk 30–32.
FALK, J. H., DIERKING, L. D., 1992.
The Museum Experience, Washington, Whalesback Books.
FALK, J. H., DIERKING, L. D., 2000.
Learning from Museums, New York,
Altamira Press.
FERNÁNDEZ, L. A., 1999. Intro­
duccioń a la nueva museología,
Madrid, Alianza Editorial.
FERNÁNDEZ, L. A., 1999. Museo­
logía e Museografía, Barcelona,
Ediciones del Serbal.
FINDLEN, P., 1989. “The Museum: its
classical etymology and Renaissancegenealogy”, Journal of the Historyof Collections, 1 (1), lk 59–78.
GABUS, J., 1965. “Principes esthétiqueset préparation des expositions péda­
gogiques”, Museum, XVIII, nr 1, lk
51–59; nr 2, lk 65–97.
GALARD, J. (toim), 2000. Le regard
instruit, action éducative et action
culturelle dans les musées, Actes
du colloque organisé au musée du
Louvre le 16 avril 1999, Paris, La
Documentation française.
GOB, A., DROUGUET, N., 2003.
La muséologie. Histoire, dévelop­
pements, enjeux actuels, Paris, Armand Colin.
GREGOROVÁ, A., 1980. “La muséo­
logie – science ou seulement travail
pratique du musée”, MuWoPDoTraM, nr 1, lk 19–21.
HAINARD, J., 1984. “La revanche
du conservateur” – HAINARD, J.,
KAEHR, R. (toim), Objets prétextes, objets manipulés, Neuchâtel,Musée d’ethnographie.
HEGEL, G. W. F., 1807. Phénoméno­
logie de l’esprit, pr k BOURGEOIS
B., Paris, J. Vrin, 2006.
HOOPER-GREENHILL, E. (toim),
1994. The Educational Role of theMuseum, London, Routledge.
HOOPER-GREENHILL, E. (toim),
1995. Museum, Media, Message.
London, Routledge.
ICOM, 2006. Code of Ethics for Mu­
seums. Paris. Internetiallikas:
http://icom.museum/fileadmin/
77

user_upload/pdf/Codes/code_
ethics2013_eng.pdf
ICOM-CC, 2008. Resolution submit­
ted to the ICOM-CC membership.
Terminology to characterise theconservation of tangible cultural
heritage. On the occasion of the
15th Triennial Conference, New
Delhi 22–26 September, 2008. Internetiallikas: http://www.icom-cc.
org/54/document/icom-cc-resolution-terminology-english/?id=744#.
WH04HlWLS00
JANES, R. R., 1995. Museums and theParadox of Change. A Case Study in
Urgent Adaptation, Calgary, Glenbow Museum.
KARP, I. et al. (toim), 2006. Museum
Frictions, Durham, Duke University.
KLÜSER, B., HEGEWISCH, K.
(toim), 1998. L’art de l’exposition,
Paris, Éditions du Regard.
KNELL, S., 2004. The Museum andthe Future of Collecting, London,
Ashgate, 2. tr.
LASSWELL, H., 1948. “The Structure
and Function of Communication inSociety” – BRYSON, L. (toim), The
Communication of Ideas, Harperand Row.
LEIBNIZ, G. W., 1690. Sämtliche Sch­riften und Briefe. Erste Reihe. Allge­
meiner politischer und historischer
Briefwechsel, kd 5 [1687–1690].
Berlin, Akademie Verlag, 1954.

78

LENIAUD, J. M., 2002. Les archipels
du passé, le patrimoine et son histoi­re, Paris, Fayard.
LUGLI, A., 1998. Naturalia et Mir­abilia, les cabinets de curiosité enEurope, Paris, Adam Biro.
MALINOWSKI, B., 1944. A Scienti­
fic Theory of Culture, Chapel Hill,
University of North Carolina Press.
MALRAUX, A., 1947. Le musée ima­
ginaire, Paris, Gallimard.
MALRAUX, A., 1951. Les voix du si­
lence – Le musée imaginaire, Paris,
NRF.
MAROÉVIĆ, I., 1998. Introduc­tion to Museology – the European
Approach, Munich, Verlag Christian Müller-Straten.
MAROEVIĆ, I., 2007. “Vers la nouvel­
le définition du musée” – MAIRESSE, F., DESVALLÉES, A. (toim),
Vers une redéfinition du musée?,Paris, L’Harmattan, lk 137–146.
MAUSS, M., 1923. “Essai sur le don” –Sociologie et anthropologie, Paris,
PUF, 1950, lk 143–279.
McLUHAN, M., PARKER, H.,BARZUN, J., 1969. Le musée nonlinéaire. Exploration des méthodes,
moyens et valeurs de la communica­tion avec le public par le musée, pr k
B. Deloche, F. Mairesse avec la collab. de S. Nash, Lyon, Aléas, 2008.
van MENSCH, P., 1992. Towards a
Methodology of Museology, University of Zagreb, Faculty of Philosophy, Doctoral thesis.

MIRONER, L., 2001. Cent musées à larencontre du public, Paris, France
Édition.
MOORE, K. (toim), 1999. Manage­
ment in Museums, London, Athlone Press.
NEICKEL, C. F., 1727. Museographia
oder Anleitung zum rechten Begriff
und nützlicher Anlegung der Mu­
seorum, oder Raritäten-Kammern,
Leipzig.
NEVES, C., 2005. Concern at theCore. Managing Smithsonian Col­lections, Washington, Smithsonian
Institution, April. Internetiallikas:
https://www.si.edu/content/opanda/docs/Rpts2005/05.04.ConcernAtTheCore.Executive.pdf
NORA, P. (toim), 1984–1987. Les lieuxde mémoire. La République, la Na­tion, les France, Paris, Gallimard,
8 kd.
OBSERVATOIRE DE LA CULTURE ET DES COMMUNICATIONS DU QUÉBEC, 2004.
Système de classification des activitésde la culture et des communications
du Québec. Internetiallikas: http://
www.stat.gouv.qc.ca/observatoire/scaccq/principale.htm
PERRET, A., 1931. “Architectured’abord!” – WILDENSTEIN, G.,
Musées. Les Cahiers de la Répub­lique des Lettres, des Sciences et desArts, vol XIII, Paris, 97.
PINNA, G., 2003. [Proposition dedéfinition du musée – participa-tion à la discussion sur le forum
ICOM-L], ICOM-L, 3 décembre.
Internetiallikas.
PITMAN, B. (toim), 1999. Presence ofMind. Museums and the Spirit ofLearning, Washington, American
Association of Museums.
POMIAN, K., 1987. Collectionneurs,
amateurs et curieux: Paris, Venise,
XVIe-XVIIIe siècles, Paris, Gallimard.
POMMIER, E. (toim), 1995. Les
musées en Europe à la veille del’ouverture du Louvre, Actes ducolloque, 3–5 juin 1993, Paris,
Klincksieck.
POULOT, D., 1997. Musée, nation,
patrimoine, Paris, Gallimard.
POULOT, D., 2005. Une histoire desmusées de France, Paris, La Découverte.
POULOT, D., 2006. Une histoire dupatrimoine en Occident, Paris, PUF.
PREZIOSI, D., 2003 FARAGO C.,
Grasping the World, the Idea of theMuseum, London, Ashgate.
PUTHOD de MAISONROUGE,
1791. Les Monuments ou le pèleri­nage historique, nr 1, Paris, lk 2–17.
QUATREMÈRE DE QUINCY, A.,
1796. Lettres à Miranda sur ledéplacement des monuments del’art en Italie (1796), Paris, Macula,
1989.
RASSE, P., 1999. Les musées à la lumiè­
re de l’espace public, Paris, L’Harmattan.
79

RÉAU, L., 1908. “L’organisation desmusées”, Revue de synthèse historique, t 17, lk 146–170 ja lk 273–
291.
RENAN, E., 1882. Qu’ est-ce qu’unenation?, Conférence en Sorbonne,
le 11 mars.
RICO, J. C., 2006. Manual práctico demuseología, museografía y técnicas
expositivas, Madrid, Silex.
RIEGL, A., 1903. Der Moderne Denk­
malkultus, prants. k. Le culte mo­derne des monuments, Paris, Seuil,1984.
RIVIÈRE, G. H., 1978. “Définition
de l’ écomusée”, tsiteeritud “L’ éco­musée, un modèle évolutif ” – DESVALLÉES, A., 1992, Vagues. Une
anthologie de la nouvelle muséologie,
Mâcon, Éd., W., M.N.E.S., kd 1,
lk 440–445.
RIVIÈRE, G. H., 1981. “Muséologie”,
repris dans RIVIÈRE, G. H. et al.,
1989, La muséologie selon Georges
Henri Rivière, Paris, Dunod.
RIVIÈRE, G. H. et al., 1989. La
muséologie selon Georges Henri Ri­
vière, Paris, Dunod.
RUGE, A. (toim), 2008. Référentiel eu­
ropéen des professions muséales, ICTOP. Internetiallikas: http://icom.
museum/fileadmin/user_upload/
pdf/professions/rererentieldesprofessions.pdf
SCHÄRER, M. R., 2003. Die Ausstel­lung – Theorie und Exempel,
München, Müller-Straten.
80

SCHEINER, T., 2007. “Musée etmuséologie. Définitions en cours” –MAIRESSE, F., DESVALLÉES,
A., Vers une redéfinition du musée?,Paris, L’Harmattan, lk 147–165.
SCHREINER, K., 1985. “Authentic
objects and auxiliary materials inmuseums”, ICOFOM Study Series,
nr 8, lk 63–68.
SCHULZ, E., 1990. “Notes on the his­
tory of collecting and of museums”,
Journal of the History of Collections, 2 (2), lk 205–218.
SCHWEIBENZ, W., 2004. “Le muséevirtuel ”, ICOM News, Vol 57 [esimene definitsioon 1998], nr 3, lk 3.
SHAPIRO, R. 2004. “Qu’est-ce quel’artification?” – L’individu social,
XVIIe Congrès de l’AISLF, Comitéde recherche 18, Sociologie de l’art,
Tours, juillet 2004. Internetiallikas: https://halshs.archives-ouvertes.fr/halshs-00010486v2/file/
Artific.pdf
SCHOUTEN, F., 1987. “L’Éducation
dans les musées: un défi permanent”,
Museum, nr 156, lk 241 sq.
SMITH, L. (toim), 2006. Cultural
Heritage. Critical Concepts in Me­
dia and Cultural Studies, London,
Routledge, 4 kd.
SPIELBAUER, J., 1987. “Museums andMuseology: a Means to Active In­
tegrative Preservation”, ICOFOM
Study Series, nr 12, lk 271–277.

STRÁNSKÝ, Z. Z., 1980. “Museology
as a Science (a thesis)”, Museologia,
15, XI, lk 33–40.
STRÁNSKÝ, Z. Z., 1987. “La muséo­
logie est-elle une conséquence del’existence des musées ou les précè­de-t-elle et détermine [-t-elle] leuravenir?”, ICOFOM Study Series,
nr 12, lk 295.
STRÁNSKÝ, Z. Z., 1995. Muséologie.
Introduction aux études, Brno, Université Masaryk.
TOBELEM, J.-M. (toim), 1996.
Musées. Gérer autrement. Un re­gard international, Paris, Ministèrede la Culture et La Documentationfrançaise.
TOBELEM, J.-M., 2005. Le nouvel âgedes musées, Paris, Armand Colin.
TORAILLE, R., 1985. L’Animation pé­
dagogique aujourd’ hui, Paris, ESF.
UNESCO, 1972. Convention concer­
ning the Protection of the World
Cultural and Natural Heritage,
Paris, 16 November. Internetiallikas: whc.unesco.org/archive/convention-en.pdf
UNESCO, 1993. Establishment ofa system of “living cultural pro­
perties” (living human treasures)at UNESCO, adopted by the
Executive Board of UNESCO
at its 142nd session (Paris, 10
décembre 1993). Internetiallikas:
http://unesdoc.unesco.org/images/0009/000958/095831eo.pdf

UNESCO, 2003. Convention for
the Safeguarding of the Intangib­
le Cultural Heritage. Paris, 17
October 2003. Internetiallikas:
http://unesdoc.unesco.org/images/0013/001325/132540e.pdf
van LIER, H., 1969. “Objet et esthé­tique”, Communications, nr 13,
lk 92–95.
VERGO, P. (toim), 1989. The New Mu­
seology, London, Reaktion Books.
VICQ d’AZYR, F., POIRIER DOM,
G., 1794. Instruction sur la ma­nière d’ inventorier et de conserver,
dans toute l’ étendue de la Répub­lique, tous les objets qui peuvent ser­vir aux arts, aux sciences et à l’en­seignement. Rééd. – DELOCHE,
B., LENIAUD, J.-M., 1989, La
Culture des sans-culotte, Paris/
Montpellier, Éd. de Paris/Pressesdu Languedoc, lk 175–242.
WAIDACHER, F., 1996. Handbuch
der Allgemeinen Museologie, Wien,
Böhlau Verlag, 2e éd.
WEIL, S., 2002. Making Museums
Matter, Washington, Smithsonian.
WIENER, N., 1948. Cybernetics: Or
Control and Communication in
the Animal and the Machine, Paris/Cambridge, Librairie Hermann& Cie/MIT Press.
ZUBIAUR CARREŇO, F. J., 2004.
Curso de museología, Gijón, Trea.

81

82

83