TRIAL | PROCES

critical research in context | cercetare critică în context
edited by: Cătălin GHEORGHETRIAL | PROCES
an artist's book by | o carte de artist de

Dan ACOSTIOAEIUniversitatea de Arte „George Enescu” Iaşi2012

Published by | Publicat de:
Universitatea de Arte „George Enescu” Iaşi"Vector - critical research in context" is an experimental publication [intentionally left undefined] basedon an open editorial concept, alternatively applied as "a book of artistic research", "a catalogue ofcritical art", "an experimental artist's edition" [...]„Vector - cercetare critică în context” este o publicaţie experimentală [intenţionat indefinită] bazată peWith the financial support of the Administration of the National Cultural Fund, Romania
Proiect editorial finanțat de Administraţia Fondului Cultural Naţional

un concept editorial deschis, alternativ aplicat sub forma „unei cărţi de cercetare artistică”, „unuicatalog de artă critică”, „unei ediţii experimentale de artist” [...]

Partner | Partener: Förderverein Aktuelle Kunst Münster e.V.

Editor: Cătălin GHEORGHE
Guest Artist | Artist invitat: Dan ACOSTIOAEIDesign: Lavinia GERMAN

ISSN 1842-8657
Printed by: TIPOGRAFIA MASTERPRINT
700481- Iaşi, str. Codrescu 6
tel./fax: +4 0232-243626
office@masterprintiasi.ro

This edition of Vector - critical research in context is conceived as an artist’s book based on an extended

2012

project by Dan Acostioaei and exhibited as an art installation between 13.10 - 11.11.2012 in the
exhibition series of the Förderverein Aktuelle Kunst Münster, curated by Olivia Fuhrich, Elena
Höckmann, Anna Katz and Marijke Lukowicz.
Această ediţie a publicaţiei Vector - cercetare critică în context este concepută sub forma unei cărţi deartist bazată pe un proiect mai extins al artistului Dan Acostioaei şi expusă într-o instalaţie artistică între
13.10 - 11.11.2012 în seria de expoziţii ale Förderverein Aktuelle Kunst Münster, curatoriate de Olivia
Fuhrich, Elena Höckmann, Anna Katz şi Marijke Lukowicz.

CONTENT / CUPRINSCătălin GHEORGHE
Editorial. The juridical rewriting of history ......................................................................................................6

Cătălin GHEORGHE
Editorial. Re-scrierea juridică a istoriei ......................................................................................................137

Dan ACOSTIOAEIStatement ......................................................................................................................................................5

Dan ACOSTIOAEIStatement ..................................................................................................................................................139

Dan ACOSTIOAEI & Bogdan GRIGORE
Rechizitoriu ....................................................................................................................................................7
Sentința........................................................................................................................................................17

Nebojša MILIKIĆ
Q & A .........................................................................................................................................................140

Dan ACOSTIOAEI & Bogdan GRIGORE
Indictment ....................................................................................................................................................19
Sentence......................................................................................................................................................31

Ovidiu GHERASIM-PROCA
Nicolae Ceaușescu în fața „tribunalului poporului”. Semnificația ultimului proces politic
din perioada dictaturii comuniste ...............................................................................................................143

Drawings | Desene .....................................................................................................................................33Ionuț TUDOR
Revoluția ca stare de excepție și procesul ca violență pură ......................................................................148

Nebojša MILIKIĆ
Q & A ...........................................................................................................................................................49

Costi ROGOZANU
Cântarul de aur ..........................................................................................................................................156

Ovidiu GHERASIM-PROCA
Nicolae Ceaușescu in front of ”People's Court”. The meaning of the last political trialfrom the period of the communist dictatorship .............................................................................................55

Iulia POPOVICITeatrul ratat al legitimării revoluționare ......................................................................................................160

Ionuț TUDORThe Revolution as a State of Exception and the Trial as Pure Violence......................................................67
Costi ROGOZANUThe Golden Weigher....................................................................................................................................83
Iulia POPOVICIThe Failed Theatrical Performance of Revolutionary Legitimacy ................................................................93
Bogdan TEODORESCUImages of a Revolution ................................................................................................................................99
Maria Alina ASAVEIThe Politics of Memory: the Hero, the Monster and the "Rule of Law" ......................................................107
Vasile ERNUThe Swan Song of Romania or the Recent History Told to Nicolae Ceauşescu........................................115
Cristian NAE
In the name of the public sphere.
Notes on the usage of the trial in contemporary artistic research..............................................................127

Bogdan TEODORESCU
Imagini dintr-o revoluţie .............................................................................................................................163
Maria Alina ASAVEI
Politica Memoriei: Eroul, Monstrul, şi „Domnia Legii” ................................................................................166
Vasile ERNU
Cântecul de lebădă al României sau istoria recentă povestită lui Nicolae Ceauşescu .............................170
Cristian NAE
În numele sferei publice.
Note despre utilizarea procesului în cercetarea artistică contemporană ...................................................175Cătălin GHEORGHE

THE JURIDICAL REWRITING OF HISTORY

A critical moment in Romania's recent social history was the overthrowing of thenomenklatura dictatorship that had been ruling during the regime imagined byCeauşescu. The experiments with various hybrid forms of communist government andideologization made from the end of World War 2 to the late '80s resulted in an
irrevocable compromise of communism as a viable form of social cohabitation, as analternative to the exploitative freedom, the alienating pseudo-happiness and thefetishising consumerist life of eternal capitalism.
To the extent to which art is not just political, but also inquisitive in respect to theconditions of our daily situation in relation to historical experiences and to the knowledgeof the moment, in order to construct for ourselves or in order to live the construction ofcommon life events we can reinvent the motivation for freeing ourselves from what
others (counter)feit for us, and for rebuilding our living standards through the effects ofart.
Whereas it seems that we are always in the situation where somebody else writes
our history, where somebody else decides for us what we should experience where
somebody else teaches us what life is, we should see to what extent we could turn art
into political counter-attack, into a way of reassessing the decisions of others and of
rebuilding the ideologically hoarded unavoidable.
This publication is the artwork of an artist, an artist's book written as a reply to ahistory, to a new nomenklatura, to officialised arrogance, to taboos. Like almost any
artwork, it will generate appreciation and rejection, considerations and resentment. It willCătălin Gheorghe is art critic, [counter]theoretician, curator and editor based in Iaşi (Romania). He
holds a PhD in Aesthetics and Visual Studies and he is a Lecturer at the University of Arts “George
Enescu” in Iaşi. He is coordinating editor of Vector - critical research in context publication ‒ which isan experimental platform for investigating contemporary art practices, theory, criticism andresearch ‒, and he is also project coordinator of Vector - studio for art practices and debates, which
is an educational platform for critical research, art production and mediation run by the NGO Vector
Association in collaboration with the Research Centre of the Faculty of Visual Arts and Design, Iaşi.
Being activated at the borderline between the academic milieu and the public sphere, one of themain focuses of this studio is to work on the idea of 'art as experimental journalism'.

mean different things to each of its readers. To me, as an editor, it is a journalistic
undertaking and an artistic act. The work investigates a real-life event, the trial of theCeauşescu couple on December 25, 1989, and creates a fictional event, the trial of
those who staged the original one, projected retroactively between 1997 and 1999.
Dan Acostioaei and Bogdan Grigore invent a drastic indictment pointed at those who
took it upon themselves to invent an Extraordinary Military Tribunal that would condemn
and summarily execute the Ceauşescus. The event of December 1989 is reversed andturned against those who imposed it as their own public creation. One year after his
2extended mandate as president of Romania expired, in 1997, Ion Iliescu is prosecuted,

mise-en-scène presupposes the production of an event of catharsis conditioned by theundergoes a two-year trial and is sentenced to many years in prison. The sentence,

way the public manipulation mechanisms function.

however, is a moral one, based on an analysis of the facts that have turned an

Bogdan Teodorescu's textual and visual intervention presents in a few fragments

exceptional moment into an absolutely ordinary one: the defeat of a hegemony and theseveral personal moments from the collective memory, as well as fragments from thebeheading of the vanquished.

photography archive belonging to Ioan-Matei Agapi, a photography instructor, who

A number of authors – writers, lawyers, philosophers, historians, art critics – were

wandered the streets on the days Ceauşescu was toppled from power.

invited by the artist to write in this publication about the context and the circumstances ofMaria Alina Asavei recounts the event of the Ceauşescus' trial from the perspective

the Ceauşescu's trial, the symbolic moment of the historical and political turning awayof her own childhood, presenting a personal history of the impact the tyrannicide had on

from a failed communism and towards a decadent capitalism. The publication is alsoa child's mind, a possible metaphor for the beginnings of democracy in Romania.

illustrated with a series of courtroom sketches made by Dan Acostioaei during thefictional trial taking place in the late '90s.

From another narratological perspective, Vasile Ernu holds for Ceauşescu a lecture
in biopolitics in which post-socialist Romania is seen as a socio-political organism in

Nebojša Milikić's text is a self-interview in which the activist artist comments on the

induced brain death, in a transition, in order to have the vital organs of the body-state

political state of the people he has met while travelling around Romania and addresses

removed. Through a number of allegorical constructions and metaphorical procedures,

them from the perspective of arguments concerning the ideological and material

the author diagnoses the state of the nation depending on a traumatology that is specificdifferences between the communist and the capitalist period.

to a global project.

Ovidiu Gherasim-Proca performs an analysis of the political context the structural

Cristian Nae's text, concluding this artist's book, analysis in an enumeration a series

contradictions of which generated the need for an overthrow of the totalitarian power.

of art projects based on the topic of trial as the artist's reflection and political action in

The bureaucratisation of the state apparatus, the dynastic hierarchies, theredesigning the reconsidered positioning in the predefined frameworks of the public

mythologisation of nationalism, the increasing fragility of the civil society and the cult of

sphere.

personality are some of the phenomena conditioning the "condemnation of

The artistic imaginary, where art is politically articulated, has created an event incommunism" as a form of government-matrix of the incriminated political dysfunctions.

which a key moment of social history is critically reconsidered in terms of a practical

The political errors committed by both sides, both by the ostensibly socialist leadershipcommitment from the part of the artist; this key moment was the violent replacement of aand by the new – professedly democratic – forms of government, are presented as

regime that had promised, but later disappointed, with a regime that in the end betrayed

irreparable consequences of the dialectic (de)structuring of political systems.

all solidarity and thwarted all attempts at remedying the errors of the past. The fictional

In presenting the various meanings of the "revolution", situation where bothstaging of a trial for those who had organised the Ceauşescus' trial simulacrum, with its

exceptional and necessity states can manifest themselves, Ionuţ Tudor constructs a

visceral and authoritarian motivations, produces a meaning for the artist's engagement

lawyerly argumentation that could reject or justify the legitimacy of the political trial thein the criticism of political and media constructions that try to organise our livesCeauşescus underwent. The juridical and philosophical discourse is built on thedepending on interests we have every right to be wary of. This is a response, in the guiseconcepts of "anomic state" (Agamben) and "founding violence" (Derrida), which,of an artwork, to political despotism, to the manipulation of history, to the disdain for thealthough seemingly justifying the organisation of the trial and its consequences, are also

self-organisation of social life, to the disregard for the artist's cultural power of reacting

mechanisms that spectralize and increase the ambiguity of Ceauşescu's historicalcritically and of re-writing time.

(anti)heroization.
Costi Rogozanu's essay presents the Ceauşescus' trial from the perspective of themedia manipulation. Genocide becomes a code, amplified by gossip, the bodies areTranslated by Sorana Lupu

multiplied like so many pixels, the trial can be read in a sentimental tone. The mixture ofgenres, from reality show to horror, provides the entertainment dimension, aprerequisite in the medium of television.
Analysing the genre of political trial from the perspective of a theatrical ritual, Iulia
Popovici emphasises the effects of a consciousness of looking in relation with which the3

Acknowledgement:This publication is the result of an application of the research entitled “Critical research in art as journalism”
conducted with the support of Sectoral Operational Programme Human Resources Development through the
project "Transnational network of integrated management for post-doctoral research in the field of Science
Communication. Institutional construction (post-doctoral school) and fellowship Programme (CommScie)".
SOPHRD/89/1.5/S/63663.

4

Dan ACOSTIOAEIDan ACOSTIOAEI lives and works in Iaşi, Romania. He is a visual artist and he holds a teachingposition at University of Arts ”George Enescu” in Iaşi. His works focusses on the identity models of
the Romanian society in transition and on the ideological boundaries between the economic sphereand the conditions of artistic production within former Eastern Bloc. His artistic projects were part ofgroup exhibitions such as One Sixth of the Earth - Ecologies of Image, MUSAC, Leon, Spain(2012), Transitland: videoart in Central and Eastern Europe 1989-2009, Museo Nacional Centro deArte Reina Sofia, Madrid, Spain (2010), Illuminations, Level 2 Gallery, Tate Modern, London, UK(2007).

[1] Horia Roman Patapievici, Politice, Ed.
Humanitas, 1996

Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu, Ed.
Cartier, Kishinev, 2008

[2] Andrei State, Comunismul la raport: istorie și
ideologie în V. Ernu, C. Rogozanu, C. Siulea, O.
Tichindeleanu (eds.), Iluzia anticomunismului -[3] Dorin Dobrincu, Vladimir Tismăneanu, Cristian
Vasile (eds.), Raport final Ed. Humanitas,
Bucureşti, 20076Romania
Public Ministry
Courthouse near theSupreme Court of Justice
File no. 325/P/1997

CheckedAccording to art. 264 par. 3
Criminal CodeFirst Prosecutor of the Courthouse
Ion Popescu
near the Supreme Court of Justice- instigation to aggravated murder as stipulated by art 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
All with the application of art 33 let. a of the Criminal Code.
6. The defendant Virgil Măgureanu, investigated for crimes of:- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with theapplication of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.

Indictment
Year 1997, March 3- instigation to aggravated murder as stipulated by art 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
All with the application of art 33 let. a of the Criminal Code.

Popescu Ion – Prosecutor at the Courthouse near the Supreme Court of Justice
Examining the proofs and the papers from the criminal file no. 325/P/1997, regarding the defendants:

Chapter I
We note

1. The defendant Ion Iliescu, investigated for crimes of:

Way of apprehension:- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with theapplication of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.

On January 6, 1997, The Public Prosecutor's office attached to the High Court of Cassation and Justice- association to aggravated murder as stipulated by art. 176 para. 1 letter b of the Criminal Code.

apprehended itself in the matter of crimes of:- usurpation of official qualities according to art. 240 of the Criminal Code.

- association in order to commit offences

All these applying art 33 let. a of the Criminal Code.

- instigation to aggravated murder- complicity to aggravated murder

2. The defendant Gelu Voican Voiculescu investigated for crimes of:- usurpation of official qualities- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with theapplication of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.

Chapter II- instigation to aggravated murder aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the

De facto situation

Criminal Code. All with the application of art 33 let. a of the Criminal Code.
The first plans for the removal of Ceauşescu was made ever since the fall of 1984 by Militaru, Iliescu
3. The defendant Victor Atanasie Stănculescu, investigated for crimes of:and Brucan, but they have been prevented from taking action by Ceauşescu's regime. The plan to- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with theremove the Ceauşescu family became possible along with the riots of December 1989.

application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.

On December 22nd, 1989, 5 hours and 36 minutes after the presidential helicopter took off from the- instigation to aggravated murder as stipulated by art 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.

Central Committee of the Communist Party building, the Ceauşescu couple was arrested and took to

All with the application of art 33 let. a of the Criminal Code.

the Police headquarters in Târgovişte; at 18:35 the two were taken to the Military Unit 01417 where theyremained until their death.

4. The defendant Nicolae Militaru, investigated for crimes of:

On December 23rd, 1989, the commander of the garrison UM01417, Colonel Kemenici Andrei is- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with the“recommended” to use this “method”, namely to murder the Ceauşescu family without a trial. Andrei

application of art . 323 par. 2 of the Criminal Code.

Kemenici says: “I reported to Stănculescu: «Comrade General, if they don't die, we will. We can only

- instigation to aggravated murder as stipulated by art 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.

deliver them dead!» He replied: «If, necessary, use the method!» For me, it was clearly an order: theAll with the application of art 33 let. a of the Criminal Code.

Ceauşescu family need not be abducted, they need be taken out from the unit by Stănculescu only. If
anyone else tried to do so, we had to prevent him.”1 The formula “use the method!” was suggested to19

5. The defendant Silviu Brucan, investigated for crimes of:General Stănculescu by Voican Voiculescu. Stănculescu declares: “After an inappropriate dissertation- association in order to commit offences as stipulated by art. 323, par. 1 of the Criminal Code with theabout Descartes, Discourse on the Method and State Reason […], Gelu Voican Voiculescu proposed toapplication of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.

me directly a way for their immediate suppression.”220

On December 24, 1989, around 8 PM, Ion Iliescu writes a decree for the establishment of an
Exceptional Military Tribunal to hear the case of the Ceauşescu couple: Ceauşescu Nicolae,

This group unjustly trialled, prosecuted and sentenced to death in a small court the Ceauşescu
couple.

Ceauşescu Elena. The decree is handwritten and signed by Ion Iliescu, president of CFSN. At that

There was a one-day trial on September 25, 1989 to be more precise, between 1:20 and 2:30 PM

moment Ion Iliescu had no official quality (see appendix 2). The action of establishment of the

without evidence and testimony of witnesses and a public defender. The sentence was given at 2.40

Exceptional Military Tribunal, without any right, by Iliescu was a follow-up of the plan made on

PM. The public defenders did not make an appeal although this is required in case of a death sentence,

December 24, 1989 by Ion Iliescu, Silviu Brucan, Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu,

with or without the defendant's consent. At 2.48, the Ceauşescu couple were taken out from the Court

Virgil Măgureanu, Nicolae Militaru in the office of the deceased General Milea. They debated in groupsof Law and at 2.50 they are brought to the death wall of UM01417 and executed. They were shot by a3

of 2 in the bathroom. “We entered in groups of 2 in Milea's bathroom . It was crazy, we left the watergroup of executioners, namely Captain Ionel Boieru, Sergeant Dorin Cârlan, and sergeant major

running. We were whispering various scenarios. I had an idea: «We could say they escaped while theOctavian Gheorghiu.

police officers were taking them to the station, as in the case of Zelea Codreanu. We just kill them».
They looked at me and it seemed that Mazilu said that: «In such cases, the president can establish the
Exceptional Military Tribunal…», where: «… we should trial and sentence them to death as we have4

evidence in favour of this conviction».” Later on, the group of the defendants Ion Iliescu, Silviu Brucan,

The short trial of the Ceauşescu couple was filmed by the Colonel Ion Baiu and broadcast on
national television. The execution was not filmed.
The two bodies were taken over by the team members of the helicopter Puma90 and brought to
Bucharest to rest on the Ghencea stadium on December 25, 1989, at 3.50 PM and remained there until

Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Virgil Măgureanu, Nicolae Militaru decided for

December 26, 1989 when they were transported to the Central Military Hospital at General

the Ceauşescu couple to be murdered, their physical elimination being necessary so as to take powerStănculescu's order.

and rule the country.

During December 26 – December 30, 1989, the bodies lied at the Morgue of the Central Military

General Stănculescu recalls he was given the order to murder the Ceauşescu family: “the Iliescu

Hospital, until the morning of December 30, 1989. As Stănculescu recalls: “We told them to put thegroup told me that there should have been a trial to end the Ceauşescu era for good. «And, what should

packages in the car, we closed the car and sent the bodies to the morgue. Afterwards, Gelu Voican

we do afterwards?», I asked. «Well, we should go to the Prosecutor's Office, the Justice». I asked him:

Voiculescu played his role as he was in charge of the funeral. I said I had finished my part since Iliescu«How do we trial him? Do we throw him in jail, put him in house arrest as he did or we just finish him?». I

had appointed me Minister of Economy on December 26, 1989.”6 Gelu Voican Voiculescu had thethink that they all gave an answer: Brucan was definitely for it, Voican also decided in favour of

responsibility of funeral for the two bodies which were buried on December 30, 1989 in the Ghencea

suppression, Iliescu hesitated. Brucan also said: «It is a good idea, this is how it should be done. Any

cemetery for civilians.

revolution should murder the chief of state». He started with theory, Charles II of England, the Russiantsars; Brucan also told me: «If he remains a monument in people's memory, they might feel sorry for him
and turn against us, in time»”.

5

Chapter III
Means of evidence

Further to the establishment of the Exceptional Military Tribunal, on December 25, 1989, a group of
persons went to Târgovişte, to the UM01417 headquarters by two helicopters as follows:
Helicopter PUMA 90

Based on the evidence brought: deeds, witnesses' declarations, research at the crime scene andreconstitution, it was proved that Iliescu, Brucan, Stănculescu, Voican Voiculescu, Militaru andGeneral Victor Atanasie Stănculescu, Gelu Voican Voiculescu, Virgil Măgureanu, Colonel ŞtefanMăgureanu were associated in a criminal group led by Ion Iliescu to murder Ceauşescu Nicolae andGheorghe, Colonel Ion Baiu, Major Mugurel Florescu, Lieutenant major Trifan Matenciuc (aide-de-Ceauşescu Elena and take over the political power in Romania.

camp Stănculescu)
Paratroopers: Captain Ionel Boeru, sergeant Dorin Cârlan, sergeant Constantin Bărănguţă, sergeantmajor Octavian Gheorghiu.

Chapter IV
Legal framework

Helicopter PUMA 92
Colonel Gică Popa, Colonel Ion Nistor, Major Dan Voinea, Constantin Lucescu, Nicolae Teodorescu,
sergeant major Jan Tănase, Captain dr. Liviu Verdeş.

The actions of the defendant Ion Iliescu have all the constitutive elements of the crimes of:
1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal CodeParatroopers: sergeant major Laurenţiu Ştefănescu, sergeant major Teodor Gheorghe, sergeantwith the application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that as simple citizen, manager

major Marian Forjan, sergeant major Dumitru Iliescu.

of the Technical Publishing House he associated with the defendants Gelu Voican Voiculescu, Victor

The take off was at 12:10 and the landing at 1:00 PM.
2122

Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu, complotted and decided toquality without any right, namely that of president of CFSN and the action of taking action in relation tomurder the Ceauşescu couple.

this quality: that is to issue the Decree to set up the Exceptional Military Tribunal.

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on the

The subjective aspect – The offender took action intendedly, realizing he makes unjust use of anassurance of public order and safety which is endangered by the action.

official quality he did not have and commits and offence in relation to that quality for the purpose of

The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu

rendering the Exceptional Military Tribunal apparent enforceability.

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

The crime was committed when the decree of establishment of the non-legal Exceptional Military

The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

Tribunal was issued.

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose of
association – the murdering of the Ceauşescu couple.
The crime was committed when the defendants debated two by two in the bathroom of the deceased
general Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is more serious as the objective of
association was met.
2. Complicity to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. b of the Criminal Code.

The actions of the offender Gelu Voican Voiculescu have all the constitutive elements of thecrimes of:
1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Codewith the application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that he associated with thedefendants Ion Iliescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu,

Further to the formation of the criminal group consisting of Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie

complotted and decided to murder the Ceauşescu couple.

Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu, The Exceptional Military Tribunal is

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on theestablished for the purpose of murdering the Ceauşescu couple; the couple was unjustly trialled in aassurance of public order and safety which is endangered by the action.

masquerade trial which violated elementary legal norms the case ruling not leaving any shred of a

The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu

doubt: the death of the Ceauşescu couple anticipated and planned by Ion Iliescu.

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

The special legal matter: social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae and

The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

Ceauşescu Elena were breached.

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose of

As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

association – the murdering of the Ceauşescu couple.

have been committed by anyone.

The crime was committed when the defendants debated two by two in the bathroom of the deceased

The objective aspect was fulfilled by the shooting of the Ceauşescu couple by the group ofgeneral Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is more serious as the objective of

executioners. Further to the unjust death sentence given by the Exceptional Military Tribunal, theassociation was met.

offence being that of aggravated murder as it was made on two or more than two persons according to

2. Instigation to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. b of the Criminal Code.

art. 176, par. 1, letter b.

Further to the formation of the criminal group consisting of Ion Iliescu, Victor Atanasie Stănculescu,

The crime was committed because of a quick trial that led to the death of the two victims due to the

Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu of which he was a member, the culprit insisted on

establishment of a non-legal court.

several occasions that Ceauşescu Nicolae and Ceauşescu Elena be murdered without any trial and

3. Usurpation of official qualities stipulated by art 240 of the Criminal Code which means that
despite the lack of official qualities, in the evening of December 24, 1989, Ion Iliescu wrote a decree (inwith “the use of the method”.
The special legal matter: the social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae andan holograph manner) signed by Ion Iliescu, president of CFSN to establish the Exceptional MilitaryCeauşescu Elena were breached.

Tribunal. The decree which appointed him president of the CFSN would only be issued on December

As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

26, 1989, 2 days after the establishment of the Exceptional Military Tribunal and a day after thehave been committed by anyone.

execution.

The objective aspect was fulfilled as he insisted that the Ceauşescu spouses be murdered without a

The special legal matter breached is the social relations on the state authority which involves thetrial which contributed to their unjust death sentence given by the Exceptional Military Tribunal, theexercise of official qualities only by persons invested with such qualities in accordance with the law.

offence being that of aggravated murder as it was made on two or more than two persons according to

The objective aspect – Under the aspect of the material element, the crime of usurpation of official

art. 176, par. 1, letter b.

qualities is made by committing both actions provided by the law, i.e. the action of using an official

The crime was committed as the culprit insisted that the lives of the two victims be taken by “the use of
the method”.

23

24

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on theThe actions of the offender Victor Atanasie Stănculescu have all the constitutive elements ofthe crimes of:
1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Codeassurance of public order and safety which is endangered by the action.
The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu
Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

with the application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that he associated with the

The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

defendants Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu,

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose ofcomplotted and decided to murder the Ceauşescu couple.

association – the murdering of the Ceauşescu couple.

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on the

The crime was committed when the defendants debated two by two and then together in theassurance of public order and safety which is endangered by the action.

bathroom of the deceased general Vasile Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is more

The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu

serious as the objective of association was met.

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

Further to the formation of the criminal group consisting of Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose of

Atanasie Stănculescu, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu of which he was a member, the culprit insisted

2. Instigation to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. b of the Criminal Code.

association – the murdering of the Ceauşescu couple.

that Ceauşescu Nicolae and Ceauşescu Elena be murdered without any trial and with “the use of the

The crime was committed when the defendants debated two by two and then together in themethod”.

bathroom of the deceased general Vasile Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is more

The special legal matter: the social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae andserious as the objective of association was met.

Ceauşescu Elena were breached.

2. Complicity to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. b of the Criminal Code.

As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

Further to the formation of the criminal group consisting of Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Nicolae

have been committed by anyone.

Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu of which he was a member, the culprit facilitated the murdering

The objective aspect was fulfilled by the shooting of the Ceauşescu couple by the group ofof the Ceauşescu couple at UM01417.

executioners. Further to the unjust death sentence given by the Exceptional Military Tribunal, theThe special legal matter: the social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae andoffence being that of aggravated murder as it was made on two or more than two persons according toCeauşescu Elena were breached.

art. 176, par. 1, letter b.

As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

The crime was committed as the culprit made five phone calls to the colonel Kemenici Andrei so as tohave been committed by anyone.

make pressure to urge the trial and the inevitable decision to murder the two victims.

The objective aspect was accomplished as the culprit led the group of helicopters that transported
both officials from the non-legal Exceptional Military Tribunal and members of the group of

executioners consisting of military paratroopers and was in charge with the formalities of the case

1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withwhich was heard in UM01417 for the precise purpose of murdering the Ceauşescu couple; the casethe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that he associated with theruling left no shred of a doubt: the death of the Ceauşescu couple, as anticipated and planned by Victor

defendants Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Virgil

The actions of the offender Silviu Brucan have all the constitutive elements of the crimes of:

Atanasie Stănculescu, the offence being that of aggravated murder as it was made on two or more thanMăgureanu complotted and decided to murder the Ceauşescu couple.

two persons according to art. 176, par. 1, letter b.

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on the

The crime was committed when the culprit helped by means of the organizational measures he took.

assurance of public order and safety which is endangered by the action.
The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu

The actions of the offender Nicolae Militaru have all the constitutive elements of the crimes of:
1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.
The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

with the application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that he associated with the

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose ofdefendants Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Silviu Brucan, Virgil

association – the murdering of the Ceauşescu couple.

Măgureanu, complotted and decided to murder the Ceauşescu couple.
25

26

The crime was committed when the defendants debated two by two and then together in the

The special legal matter: social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae andbathroom of the deceased general Vasile Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is moreCeauşescu Elena were breached.

serious as the objective of association was met.

As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

have been committed by anyone.

2. Instigation to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. b of the Criminal Code.

Further to the formation of the criminal group consisting of Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor

The objective aspect was accomplished as the culprit was present at the trial held at the non-legal

Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Virgil Măgureanu of which he was a member, the culprit

Exceptional Military Tribunal and helped at its organization.

insisted that the Ceauşescu couple be murdered according to the model provided by the death of

The crime was committed when the organizational actions made by the culprit were finalized. All

Charles II and the Russian tsar, providing the criminal group with moral justifications for the crime thatthese actions are in accordance with the provisions of art. 33 let. a of the Criminal Code.

was anticipated and planned by Silviu Brucan.
The special legal matter: the social relations pertaining to the right to life of Ceauşescu Nicolae andChapter VCeauşescu Elena were breached.
As far as the subject of crime is concerned, the law demands no special quality as the crime could

The culprits' position at trial

have been committed by anyone.

During the criminal prosecution, the culprits Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Stănculescu, Victor

The objective aspect was fulfilled by the shooting of the Ceauşescu couple by the group of

Atanasie, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu refused to make declarations on the crimes

executioners. Further to the unjust death sentence given by the Exceptional Military Tribunal, thethey were accused of, waiving the provisions of art. 70 of the Code of Criminal Procedure.

offence being that of aggravated murder as it was made on two or more than two persons according toart. 176, par. 1, letter b.

Chapter VI

The crime was committed when the culprit insisted orally that the victims be suppressed according to

Measures of the law suitthe model provided by the English and Russian revolution.
Through the resolution no. 54/P/236 of February 3, 1997, based on the provisions of art. 228, par.


The actions of the offender Virgil Măgureanu have all the constitutive elements of the crimes of:

1, of the Code of Criminal Procedure, the criminal prosecutors accused the culprits Ion Iliescu, Gelu

1. Association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

with the application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code which reads that he associated with the

The culprits were made aware of the resolution content, as well as its fault guarantees and thedefendants Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu

following reports were drafted:

Brucan, complotted and decided to murder the Ceauşescu couple.

Ion Iliescu – January 31, 1997 (file 41-49)

The special legal matter breached refers to the social relations on civil living that depends on theGelu Voican Voiculescu - January 31, 1997 (file 50-58)

assurance of public order and safety which is endangered by the action.

Victor Atanasie Stănculescu - January 31, 1997 (files 59-67)

The subject of the offence is the plurality of offenders consisting of the defendants Ion Iliescu, Gelu

Nicolae Militaru - January 31, 1997 (files 68-78)

Voican Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, Virgil Măgureanu.

Silviu Brucan - January 31, 1997 (files 79-87)

The objective aspect consists in the association to commit the crime of aggravated murder.

Virgil Măgureanu - January 31, 1997 (files 88-103)

The subjective aspect – the crime was directly intended and the offender was aware of the purpose of
association – the murdering of the Ceauşescu couple.

During the period January 13 - January 31, 1997, the culprits were presented the material of criminal

The crime was committed when the defendants debated two by two and then together in theprosecution, the activity being rendered in the reports series B. No. 3333333 of January 31, 1997.

bathroom of the deceased general Vasile Milea to murder the Ceauşescu couple. The offence is more

Consequently, having met the legal provisions that guarantee the finding of the truth, the criminal

serious as the objective of association was met.

prosecution is completed and the necessary evidence is complete and legally administered based on

2. Complicity to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1, let. B of the Criminal Code.

the art. 262 point 1 let. a of the Code of Criminal Procedure.

Further to the formation of the criminal group consisting of Ion Iliescu, Gelu Voican Voiculescu, Victor
Atanasie Stănculescu, Nicolae Militaru, Silviu Brucan, the defendant was present at the trial of theCeauşescu couple at UM01417as representative of F.S.N.
27

28

We decide
To initiate criminal action and prosecute the following defendants:
1. The culprit Ion Iliescu, trialled for the crimes of:- association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withthe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.
- complicity to aggravated murder stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
- usurpation of official qualities stipulated by art 240 of the Criminal Code. To all art. 33 let. a of the

Defendants
Ion Iliescu
Gelu Voican Voiculescu
Victor Atanasie Stănculescu
Silviu Brucan
Virgil Măgureanu

Criminal Code applies.
Witnesses
2. The culprit Gelu Voican Voiculescu, trialled for the crimes of:- association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withthe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.
- instigation to aggravated murder stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code. To all art.
33 let. a of the Criminal Code applies.

Nicolae Decă, Petrișor Nicolae, Gheorghe Dinu, Ion Enache, Constantin Paisie, Ion Boboc, ȘtefanConț, Ilie Știrbescu, Sorin Nica, Ioan Bumb, Mircea Militaru, Dan Stănescu, Constantin Sima, CristianMateiciuc, Alexandru Popa, Gheorghe Stoica, Emil Zamfir, Ghoerghe Boborel, Octavian Tudor, Ionel
Boeru, Dorin Cârlan, Constantin Bărănguţă, Octavian Gheorghiu, Laurenţiu Ştefănescu, Teodor
Gheorghe, Marian Forjan, Dumitru Iliescu, Ion Mareș, Ion Țecu, Ion Mateescu, Iulian Stoica, Andrei
Kemenici, Dan Voinea, Mugurel Florescu, Trifan Matenciuc, Constantin Lucescu, Nicolae Teodorescu,

3. The culprit Victor Atanasie Stănculescu, trialled for the crimes of:- association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withthe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.
- complicity to aggravated murder stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
To all art. 33 let. a of the Criminal Code applies.
4. The culprit Silviu Brucan, trialled for the crimes of:

Jan Tănase, Ion Baiu, Gheorghe Ștefan, Daniel Candrea, Ion Nistor, Ion Zamfir, Corneliu Sorescu, Ion
Verdeș, Florin Olteanu, Cerasela Demetrescu Baijac,

Dumitru Mazilu, Petre Roman, Sergiu

Nicolaescu, Doina Cornea, Mircea Dinescu, Ana Blandiana, László Tökés, Dan Deșliu, Ștefan Gușă,Aurel Dragoș Munteanu, Corneliu Mănescu, Alexandru Bârlădeanu, Ion Caramitru, Dan Marțian, Mihai
Lupoi.
Other data

- association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withthe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.
- instigation to aggravated murder stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.

- Expenses incurred by the proceedings amounting to 25.000.000 lei which will be paid by eachdefendant in partTo all art. 33 let. a of the Criminal Code applies.
Prosecutors
5. The culprit Virgil Măgureanu, trialled for the crimes of:Ion Popescu

Vasile Mândrăşescu

- association in order to commit offences as stipulated by art. 323 par. 1 of the Criminal Code withthe application of art. 323 par. 2 of the Criminal Code.
- complicity to aggravated murder stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
To all art. 33 let. A of the Criminal Code applies.
6. In the case of Nicolae Militaru, it was decided to cease criminal prosecution due to the reason
provided by article 10 letter g of the Code of Criminal Procedure (death).8
According to art 264 of the Code of Criminal Procedure reported to art. 29 point 1 let. a of the Code of
Criminal Procedure, the file is submitted to the Supreme Court of Justice – Criminal Division andsubpoena served to the following:
29

30

ROMANIA

according to art. 64 let. a, b and c of the Criminal Code, increased by 5 years imprisonment so as to

SUPREME COURT OF JUSTICE

amount to 30 years imprisonment and 10 years of loss of rights stipulated by art. 64 let. a, b and c of the

CRIMINAL DIVISION

Criminal Code.
4. The defendant SILVIU BRUCAN is sentenced to 7 years imprisonment for criminal

Minute of sentence no.176

File no. 514/1/ 1999

association as stipulated by art. 323 of the Criminal Code. The defendant is also sentenced to 15 years
imprisonment and 5 years of loss of rights according to art. 64 let. a, b and c of the Criminal Code for the

Public session of December 20, 1999

crime of instigation to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
Based on art.33 let.a, 34 let.b and 35 of the Criminal Code, the defendant will be sentenced to

IN THE NAME OF THE LAW IT IS DECIDED:

the hardest sentence, namely 15 years imprisonment and 5 years of loss of rights according to art. 64
let. a, b and c of the Criminal Code.

Unanimously:
1. The defendant ION ILIESCU is sentenced to 7 years imprisonment for criminal association
as stipulated by art. 323 of the Criminal Code.
The defendant is also sentenced to 20 years imprisonment and 7 years of loss of rights as
stipulated by art. 64 let. a, b and c of the Criminal Code for the crime of criminal association in order tocommit aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
The defendant is also sentenced to 3 years imprisonment for having made use of official

5. The defendant VIRGIL MĂGUREANU is sentenced to 7 years imprisonment for criminal
association as stipulated by art. 323 of the Criminal Code. Based on art.11 point 2 let. a relating to art.10
let. d of the Code of Criminal Procedure, the defendant is also acquitted for for the crime of criminal
association as stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the Criminal Code.
Based on art.191 of the Code of Criminal Procedure, the defendants Ion Iliescu, Gelu Voican
Voiculescu, Victor Atanasie Stănculescu, Silviu Brucan, and Virgil Măgureanu have to pay the sum of
25 000 000 lei each for court costs to the State.

qualities according to art. 240 of the Criminal Code.
Based on the art.33 let. a, 34 let. b and 35 of the Criminal Code, the defendant will serve thehardest sentence, 20 years imprisonment and 7 years of loss of qualities according to art. 64 let. a, b

In appeal.

and c of the Criminal Code, increased by 5 years imprisonment so that the defendant is finally

Ruled in public session, this day, January 25, 1999.

sentenced to 25 years imprisonment and 7 years of loss of qualities according to art. 64 let. a, b and c of
the Criminal Code.
2. The defendant GELU VOICAN VOICULESCU is sentenced to 7 years imprisonment for
criminal association as stipulated by art. 323 of the Criminal Code. The defendant is also sentenced to
25 years imprisonment and 10 years of loss of rights according to art. 64 let. a, b and c of the Criminal
Code for the crime of instigation to aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1 let. b of the
Criminal Code. Based on art.33 let. a, 34 let. b and 35 of the Criminal Code, the defendant will besentenced to the hardest sentence, namely 25 years imprisonment and 10 years of loss of rights
according to art. 64 let. a, b and c of the Criminal Code, increased by 5 years imprisonment so as toamount to 30 years imprisonment and 10 years of loss of rights stipulated by art. 64 let. a, b and c of the
Criminal Code.
3. The defendant VICTOR ATANASIE STĂNCULESC is sentenced to 7 years imprisonment
for criminal association as stipulated by art. 323 of the Criminal Code. The defendant is also sentenced
to 25 years imprisonment and 10 years of loss of rights according to art. 64 let. a, b and c of the Criminal
Code for the crime of association in order to commit aggravated murder as stipulated by art. 176 par. 1
let. b of the Criminal Code. Based on art.33 let.a, 34 let.b and 35 of the Criminal Code, the defendant will
be sentenced to the hardest sentence, namely 25 years imprisonment and 10 years of loss of rights

31

32Nebojša MILIKIĆ

Q&A

Q:

So, how exactly did you arrived at the topic of re-evaluating Ceaușescu's period ofruling?

A:

It happened in the train from Bucharest to a provincial town in the north-east of thecountry. An older woman, dressed up the way Serbian peasant women do, was loudly
talking about some political issues. I could understand some bits and it seemed she wascomparing Ceaușescu's régime with the others that followed him; in this debate more orless all the passengers took part. I was trying, on the basis of some of my personal
expectations and prejudices, to understand the meaning of the comments and thedebate. Judging by the tone of her voice and the others' face expressions, it seemed to
be a typical questioning of political changes that took place in the late 1980s by theordinary and, I would say, relatively poor citizens.

Q:

If it was about your prejudices, where do they come from?

A:

I tried to clarify it with the help of friends in Romania. And every time, an attempt to clarify
the question that can roughly be described as ”Which side should the ordinary people
take?” would lead us to quarrels and a cul-de-sac.

Q:

In your opinion, why would it happen?

A:

I would say it was because we belong to different classes, and also, of course,
ideological positions in our living and working realities back then…

Q:

In your immediate surroundings of people, with whom you cooperated in
Romania, how did you perceived their views on the socialist history of their country?

A:

I was stunned by their ideological optics which is passionately applied to discussion andevaluation of cultural and political achievements and failures of that period. For
example, when you read about visual art production in Ceaușescu's age, generalcomments are full of hate and sorrow, but somebody neutral could only ask himself how

Nebojša Milikić (1964) is a cultural worker, researcher and activist, living and working in Belgrade,
Serbia. He is involved in organizational, artistic and curatorial practice in visual and relational arts;
research projects and public campaigns. He writes about cultural and artistic production. He works
in Cultural Center Rex in Belgrade, as the initiator and coordinator of debate programs and theprogram of democratization and decentralization of culture.

such a sophisticated art could exist and have at least some kind of support in such anauthoritarian regime, to avoid using the politically confusing and manipulative term of“the totalitarian régime.” Furthermore, the all-pervasive modernistic architecture ofCeaușescu's era has mostly been and remained stunning, before it largely degenerated

50

into monumental and pseudo-traditional kitsch. And its modernity did not consist only in themanner in which it was designed and built, but also in the fact that the flats werepractically given away almost for free and that massive residential blocks, officiallyintended for the working class, were deliberately located in the very city centers. Even ifthat was more propaganda than reality, in our so-called post-socialistic era, deprived of
all utopias, many things I saw seemed like a first-class cultural and political legacy, if nota respectful source of inspiration...
Q:

That formal utopia was followed and paid by massive misery? However, how did it
happen that you demanded a fair trial for Ceaușescu?

A:Ok, misery was deep, no question about that. Still, I would recommend – should the trial
take place – to closely investigate the causes, norms and effects of that misery. You
should not forget that, for example, according to the strictest research criteria of theWorld Bank or some such monster organization in Cuba there is no poverty at all! Let us
see then, is everything really getting better today in Romania and who exactly is better
off? Isn't there misery in the fact – which Boris Buden described – that thousands ofRomanian mothers, having lost their jobs and income, no matter how small it might havebeen, are degraded first by being transformed into housewives and then, leaving thosefamilies to which they supposedly returned from the utopian communist factories, aretransformed into workers who go to Italy and Spain to do jobs practically as half-slaves?
However, the question about a more sober evaluation of the Ceaușescu age turned up
during a spontaneous discussion with a couple of colleagues. We were sitting in a café
at a big table with a group of people who knew one another fairly well. One of thosepresent, a person with a high position in state administration, in order to defend
contemporary post-communist economic and political system i.e. the capitalism, wasexplaining: “My wife and I became university graduates in the early 1980s. We got
married and had a child. And what could the communists give us? A flat, a job and a carfor maybe 3 or 4 years! And that was all!” Though uttered with bitterness and stern
disapproval, these words echoed around the table in the ears and thoughts of a group ofyoung people – like a fairytale, I would say. The person in the high position continued
with his happy-go-lucky cannonade: ”People want to spend money in the supermarkets!
Here, this young man” – pointing to one of those present – “got a job in my department
and he is happy that he can work there and earn money.” How much does he earn? I
asked. “About 250 euro” answered the person in the high position. The young man wewere talking about vaguely nodded. Everybody at the table fell silent, perhaps even in atense sort of way, but remained quiet. I noticed that a lot of Romanians have very nicemanners, maybe too nice. Later I found out that the person who was talking had fivetimes bigger salary than the mentioned youngster. My next question was: “And what
about the creativity of these people?” and then: “What can the non-communists or the

Photos: Ioana Bertea, 2011

anti-communists give them today, once they graduate?” The discussion slowly turned
51

52

into constant avoidance to answer such questions. There, that was the concrete moment

Q:

What kind of importance would it potentially have for memory of socialism, forA:

Enormous. Remember the slogan “Tito - Ceaușescu, Sloba – Illiescu,” which was notwhen I realized that a “fair trial to Ceaușescu” would be necessary, not only for the sakeof young Romanians, for whom – as far as I could see it back then – refraining from using

example, in Serbia? Memory of Tito, Milošević?

the words such as “equality”, or even “employment” or “the right to work” became aonly a slogan of anti- Milošević protesters, but also a kind of a conundrum whichmatter of nice manners, but also for the sake of anyone who thinks that issues of social

combined malicious poignancy and banal delusion of all anti-communist agitators. All

emancipation and political and economic equality are on our daily agenda. Such a trial

together, we have to critically look upon the socialist past of Eastern European countries,

would be an opportunity to take detailed stock of the achievements of socialism, without

which is in one way or another directly connected with anti-fascist movements, attitudes

the influence of the inclination towards vulgar consumerist propaganda, but also without

and struggles, as well as with revolutionary and emancipatory tendencies which lifted

any superficial nostalgia or making-up and covering-up of the cruel past. Simply, it would

many parts of society in these countries from their humiliating backwardness as well as

be an unprecedented political and symbolic act. Of course, it cannot be a real trial and it

humiliating dependence on the exploiter classes. This jump into modernity which

is not to be expected that Ceaușescu would fare well even at such a trial. But it should

happened “under communism” taught us to think and talk about the common, thecertainly be expected that the trial would be able to make us distinguish between the very

international, the universal, using the words and phrases such as, for example, in former

ideas promoted by the régime and its practice, namely to differentiate between socialist

Yugoslavia, associated labor, local community office, non-aligned movement or social

thought and some of its bad practice rather than simply toss some of the most important

property, or, in Romania, a free flat or full employment – which remains difficult toemancipatory ideas in the history of mankind into a dungeon. The point would be in antranslate into imperial languages even today. Yes, there was logorrhoea and dictation

inclusive and liberating debate, which would be organized as open, lasting and able toand forceful ordering, as well as seduction, but let us openly ask, what were the main

keep a sense of proportion. It would be a huge step forward and outside the ideologicalaims of all this? Certainly not those which could be forgotten only because they were

single-mindedness and the totalitarianism of metaphysics of capital, imposed by any

betrayed. Therefore, the said trial would be a struggle against past and future forgetting

transitional regime.

of the talk about freedom, equality and solidarity. And those who suffered underQ:

And then?

authoritarian régimes should not be afraid about such re-evaluation of the past, becauseA:

And then I started to put forward this idea among my friends in Romania and elsewhere,each careful and judicially established fact about systemic betrayal or misuse of suchamong everyone who in one way or another dealt with the topic of socialism, “post-

talk can only lead to a much stricter historical punishment of actors of such misuse,socialism,” transition etc... Mostly among artists....

stricter than the one the sufferers themselves find pertinent or have already meted out.

Q:

And what was their reaction?

A:

Well, the commonest reaction was disbelief or even some kind of shock. As if these
professional idea-generators and observers, reflectors and refractors of the world, wereTranslated by Vanja Savić

not in the least interested whether it was possible to employ people once they graduate,
give them flats, build flats for workers in city centers, manage a country's economy
without falling into dependence from international financial and political power centers. If
this is the case, then I am truly concerned about the capacity and objective of theirconceptual and creative horizons.
Q:

How do you think such a trial could be organized or, to be more specific,
produced, because it actually resembles an art project?

A:

It is a separate question. I think that it is during the negotiations about the organization, or
as you say production of the trial, that one could best determine which form, shape,
structure, duration and scope it should and could have. A consensus about such a trial isa consensus about the need for historical truth. A will or a necessity to arrive at such a
consensus is not readily provided at a given social conjuncture. Therefore, one could try
also with some artificial, self-sustaining form.

53

54

Ovidiu GHERASIM-PROCANICOLAE CEAUȘESCU IN FRONT OF”PEOPLE'S COURT”
THE MEANING OF THE LAST POLITICAL TRIAL FROM THE PERIOD
OF THE COMMUNIST DICTATORSHIP

Motto:“Judge: Defendant Ceauşescu Nicolae, what else do you want to add in your favour?
Nicolae Ceauşescu: I am not a defendant, I am the President of Romania, its chiefcommander and I will answer only in front of the Great National Assembly and of therepresentatives of the working class! That is all I wanted to say. Everything is a lie fromthe beginning to the end, a lie invented by those who organized and succeeded in thecoup d'état, by betraying people, going as far as destroying the independence ofRomania!
Judge: One cannot have a civilised, proper, logical dialogue with you.”
Fragment from the stenographof the trial of Ceaușescu

The Romanian Revolution of 1989 was considered an unusual, exceptional andmysterious event. ”The televised Revolution”, transmitted live on the national channel, isa representative example of spectacular political violence. A long time after the changeof regime, only a few people understood the terror that accompanied it and how the”terrorists” disappeared without a trace. The events of December were named, after awhile, ”the stolen revolution” (Mazilu, 1991) or ”the unfinished revolution” (Gabanyi,1999). But neither its beginning was certain. Its promoters inside the RomanianCommunist Party (in Romanian: PCR) took care of systematically inducing the death ofdictatorship by the death of the dictator himself, according to the grim determinism of thesystem they served. The trial of the couple Ceauşescu can be considered the lastpolitical trial from the communist Romania. It evokes the nature of the communist
Ovidiu Gherasim-Proca is a Lecturer at the Department of Political Sciences and International
Relations of the “Alexandru Ioan Cuza” University in Iaşi. He graduated the Faculty of Philosophy in
2001, and his research interests cover the study of political ideologies, political transitions and theprocesses of democratisation, the anthropology and cultural studies. He is co-author, with
Gheorghe Teodorescu, of a volume on the electoral sociology. He published articles of social
critique and political analysis in Dilema Veche, Foreign Policy Romania and Critic Atac.

totalitarianism, but also the essence of the revolutionary transformation – a macabre
show meant to commission what some people called the postcommunist ”showroom
democracy” (Codiță et al., 1997).1 ”People's Court” of the military body from Târgoviște
organized the judicial simulacrum in which the lawyers accused more fiercely than theprosecutor, the judge elocutionary denounced and defiantly gibed more than he56

deliberated, most people there were the sons of the communist dictatorship. They were
now devouring their parents. It was the only way they could become free from their own
status.
Why was it necessary to experience this? The explanation is relatively simple.
Among the ”satellite states” of the Soviet Union, Romania was remarked as having apersonal dictatorship with premodernist features, a strange mixture of totalitarianismand sultanism.2 Totalitarianism was accompanied by sultanism, the last being more andmore obvious starting with 1974 (Linz & Stepan, 1996: 349), mainly explaining theexceptional status that Romania had among the states of Central and Eastern Europe.
In this country, took place the most violent, ambiguous and the latest event of disposal of
the communist dictatorship in comparison to the other states in the area (Linz & Stepan,
1996: 344; Tănase, 1999: 274).

1
2
3 4

The state-party had been replaced by a type of client governance with patrimonialist
features. In the 80's, ”the socialism of Ceaușescu” was nothing more than a strategy ofkeeping and enhancing personal power by total subordination to the party. By having his
family members placed in the party's hierarchical structures in several key positions(Tismăneanu, 1985: 65), Ceaușescu gave the impression
Aspects from the election of the first President ofthat the state belonged entirely to his family. Additionally,
the Socialist Republic of Romania, Nicolae Ceaușescu,
General Secretary of Romanian Communist Party”dynastic socialism” was supported by the national ideology(29 Apr.1974)
ofautarchical independence. The myths of the Romanianarchive item: 1/1974
source: „Fototeca online a comunismului românesc”
nationalism had been rehabilitated, adapted and completed[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=
to have the same political direction that made Nicolae
33336X664X5732

1. Nicolae Ceauşescu, during a working visit in the region of Iași27 May 1970
2. Nicolae Ceaușescu and Ion Iliescu, a working visit in IașiPhoto © Ioan Matei AgapiCeaușescu successful, just like his predecessor, Gheorghe
Gheorghiu-Dej. Four years after taking over the power, in the
crucial moment of 1968, the relative independence from
Moscow had offered not only protection, but more legitimacy
inside the country, even a certain prestige in the West. The
mechanism of propaganda later transformed the absolutist
ambitions of the dictator in a heterodox combination of Lenin's
Marxism and nationalism, in a contradictory official ideology,
supported by an enormous network of cultural legitimation(Verdery, 1991).
Ceauşescu was an apprentice of Dej, he himself practiced the ”degeneratebyzantinism” (Tismăneanu, 1995: 119) that defined the political culture of the communist
elite having a Stalinist origin. In a relatively short period, he succeeded in building his
own ”cult of personality”, bringing Dej into disrepute for the execution of Lucreţiu
Pătrăşcanu (Mocanescu, 2004) and imitating the technique of ”nationalization” of

3. Aspects from the visit of the Party and State leadersin the region of Iași [Systematization Exhibition, Iași]archive item: 97/1966
source: „Fototeca online a comunismului românesc”[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=30944X61X5732
4. Aspects from the visit of the Party and State leadersin the region of Iași [Metallurgical Plant, Iași]archive item: 95/1966
source: „Fototeca online a comunismului românesc”[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=30940X60X5732

communism as a means of strengthening personal power.

57

58

The brittleness of civil society (Tismăneanu, 1997: 136) and the subordination of thecommunist party blocked all reforms in the period when the Soviet Union had adopted amore open policy, favourable for liberalization. Ceauşescu was totally against
Gorbaciov's trend (Tănase, 1999: 257-264). The repressive measures against theprotesters from 1989 were a predictable consequence of this phase. The violence of theconfrontations between the army and the protesters and, later, the exemplary
punishment of the dictator seem inevitable measures in the given context. The
Romanian civil society that took shape in 1989-1990 was lacking organization and it

1
2

could not come into prominence in front of the converted communists. People could not

3 4cope with the propaganda attacks of the new power. Thus, the death of NicolaeCeauşescu seemed absolutely necessary in the violently bloody events, but in the sametime, the only symbolic way of emancipation of the regime's servants. The servile statusof the bureaucrats of the ancien régime directly depended on the ”supreme ruler”. Only
his disappearance could guarantee personal freedom and the transfer of power.
The examination of consequences is just as important as the explanation of causes.
From the point of view of political sciences, the topic of trials of this type should be
included in the general theme of transitional justice, a research field closely related to
disciplines like democratization studies and comparative politics. Precisely, thediscussed trial is defined by what Jon Elster called ”pure political justice”3, meaning
exactly the finding of the guilty people involved andmaking a decision concerning their future status
only by the authority of the new people in charge
with the executive power, in an unilateral andunappealable way (Elster, 2004: 84). The roles

Nicolae Ceaușescu arested by the Police inTârgoviște (1936)
archive item: 2/1936
source: „Fototeca online a comunismului românesc”[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=
32184X394X5732

normally assumed in case of criminal transitional
trials can be grouped in four main categories: thepunishment of the guilty people, the rehabilitation of
victims' dignity, the restoration of judicial order by
the re-entry of respect for the law, the public
1. Party and State leaders assisting to a demonstration pf working
people in Bucharest, 1st of May 1965
archive item: 2/1965
source: „Fototeca online a comunismului românesc”[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=30658X2X5732
2. 1st of May Pioneers Parade in IașiPhoto © Ioan Matei Agapi

59

presentation of a coherent narration regarding theiniquities committed during the dictatorship(Grosescu & Ursachi, 2009: 19-26). The trial of
Nicolae and Elena Ceaușescu did not comply withany of these major functions.
At first sight, the trial lead to the punishment of the main wrongdoers for the

3. The 9th Congress of Romanian Communist Party - view frompresidium, July 1965
archive item: 77/1965
source: „Fototeca online a comunismului românesc”[Online Photo Library of Romanian Communism]
http://fototeca.iiccr.ro/picdetails.php?picid=33218X620X5732

such as the ones mentioned above. Their execution did nothing more than to confirm the

4. Nicolae Ceaușescu addressing to the people

myth of heroism that would have been specific to Nicolae Ceaușescu, his faithfulness

endurance and abuses that generated the revolution from 1989. But death andsequestration of estates are not the real ways of punishment for communist leaders60

towards communist ideology and the courage to face death. For a communist who
became a party member in 1933, when he was 15, for a party activist that knew thedangers of the Stalinist schemes and a participant to the politics of an intricacy of
intrigues from the 50's -60's, death in front of the firing squad is not a devastating
affliction, but a possibility which cannot be excluded. On the one hand, by singing ”TheInternational” in his last moments of life, the old illegal activist was now in the position of arevolutionary fighter, this status was impossible from his own point of view. On the other
hand, regarding things from the public eye's perspective, the death of the dictator in a
special day for the Orthodox Christians (December 25, the celebration of Christmas)
would later lead to a convenient myth for his memory. Being associated with religious
transgression, the tyrannicide lost much of its judicial value. Finally, the punishment forthese two rulers was a good excuse for postponing the punishment of the most important
people responsible for the régime, the new power still needed their support. The
conviction of the dictator also meant ”making him silent” by the reformer communists
from ”Frontul Salvării Naţionale” – the National Salvation Front (Tismăneanu, 1997:
206).
The elimination of these two did not consequently lead to rehabilitation or the
memory recovery of the victims of dictatorship. In fact, the trial did nothing but switch theattention of the people from the abuses of the régime instaured being influenced by theSoviet Union, bringing forward the abuses of the dictator and thus avoiding an authentic
debate about moral repair for the victims.
Furthermore, respect for the principle of legality was seriously affected. The trial did
not satisfied elementary judicial needs, not even the right to self-defense. It is true thatthe judicial system during the dictatorship was legally subordinated to the Communist
Party; it was not compatible with the ideal of judicial impartiality. It is true that
constitutional provisions could not be respected entirely as if there was a revolutionary
situation. But the deficiencies of the applied procedures were so big that one could saythat the verdict was based on the will of accusers. The trial did not last longer than 55
minutes and the verdict was immediately put in practice. The prosecution did not bringany evidence. It seems that the result of the trial had been already established, The
Special Military Court in charge with this trial was created by a secret decree of theCouncil of the National Salvation Front (Grosescu & Ursachi, 2009: 121-122).
Neither the narrative structure has a satisfactory perspective, though it does notcontradict the spirit of the moment and the evolution of events.4 The court's findings
almost perfectly resume the official opening of the iniquities committed during theTop: Nicolae Ceauşescu’s working visit to Iaşi.
The meeting from May 1970
Bottom: People’s demonstration in Iași, Palace Square, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

61

dictatorship: ”While pursuing their criminal acts, the defendants took over the entire
political power, taking advantage of the state to satisfy their own mean needs and torepress the Romanian people. Thus, the so-called «scientific program of nurturing62

people» gave them the possibility to systematically lead people to starvation, taking

political gestures represent remarkable exceptions in the area.6 In both cases, solemnity

away their elementary conditions for living” (Grosescu & Ursachi, 2009: 219).

turned into a grotesque performance.7 Both acts of political justice were included in aThis is followed by a long list of iniquities which should have justified the verdict ofstrategy of legitimization whose main actors are the groups resulted from the

genocide, subversion of state power, acts of sabotage, subversion of national economy,

disappearance of PCR (The Romanian Communist Party). Last, but not least, these

all these being regulated in the Criminal Code of the Socialist Republic of Romania. The

strategies are accompanied by massive ideological conversions.

verdict mentions the demolition of churches and monasteries, ”the spending of fabulous

The anticipation of Romania's attainment of the status of a full right member of theamounts of money”, ”the dismantling of the Romanian army”, the organization of terrorist

European Union caused the end of an important political cycle. The main post-groups, the damage caused during the revolution, the fraudulent deposit of large

communist parties felt the need to re-think their own strategies. While the Social

amounts of money in secret bank accounts abroad. The accusations were accompanied

Democratic Party (in Romanian: PSD) was trying to prove its total separation from theby the insulting rhetoric considered appropriate by the members of the court: ”Ignorant,

communist past by appointing leaders that were politically different from the former

but snob, the two tyrants embellished their numberless residences that they used aspresident Ion Iliescu, other parties that still preserved the political inheritance of thetheir own properties, they adorned them with works of art and rare books, stolen from theancien régime were struggling to become attached to the European People's Party

property of prestigious cultural institutions” (Grosescu & Ursachi, 2009: 219).

(EPP), against all ideological constraints. The most surprising affiliation demand came

The fantastic epic of the verdict and the inquisitorial style of the hearing would satisfy

from the Democratic Party (in Romanian: PD), a part of the reformist faction of FSN,

the mob's hate. Once hate was gone, suspicion replaced it, then frustration. The

previously a member of the Socialist International (Dancu, 2011). This transformation,

revolution did not bring any certainty except for the fact that most trusted collaborators ofjust as strange as the spontaneous disappearance of PCR after December 25, 1989,

the ancien régime had more to gain afterwards than most opponents. Lustration could

naturally led to an attempt of ideological consolidation. The capacity of president Traian

not be involved (Stan, 2009: 132-134). Neither reconciliation. Romania started theBăsescu to determine the declassification of the files of the Security by information
services (Stan, 2012: 275) and the responsiveness to the demands of the intellectuals

democratic transition in the most unfavourable conditions.
Beyond the things mentioned above, one can say that the symbolic value of the

The Inter-regional conference of O.G.A. Iași,in the presence of the Minister Ion Iliescu, Feb. 1983
Photo © Ioan Matei Agapi

discursive interventions mentioned in the recorded transcriptin the political re-capitalization of anticommunism.

of the trial is larger now than it was 23 years ago. They

If the trial from 1989 had as objective theunderline one of the less visible aspects in the official

legitimization of FSN as an owner of power

histories of dictatorship: its ridicule character, the moral guilt(Grosescu & Ursachi, 2009: 125) or theof those who accepted to passively look and do nothing while

postponement sine die of de facto incrimination ofelementary social values were being degraded.

the responsible people of the ancien régime, theThe absurd dialogues recorded in the trial's transcript arelate start of ”the trial of communism” is a judicial-

so striking, so shameful, that one cannot do anything but

political failure. Anticommunism soon became theunderstand that dictatorship managed to preserve itself due

debated topic of the parties from the Alliance5”Justice and Truth” (the National Liberal Party andto a moral crisis which has nowadays echoes.

Patrimonialism and rudimentary clientelism did not

the Democratic Party) during their internal fightdisappear, the unfinished process of un-communization still

started after 2004 (Abraham, 2008: 14-17). Later,

continues to obsess most of the postcommunist intellectual

this was an element of the strategy that helped theIon Iliescu and Nicolae Ceauşescu

elite (Tănăsoiu, 2008), the instrumentalization of the anti-communist themes by politicalpresidential party (the Democratic-Liberal Party, the ideologically revised version of theelite diminishes its significance, the return of the Romanian rural or pseudo-urban

Democratic Party) to get the unconditional support of a significant part of the intellectual

society remains a mystery for many intellectuals, tempted to ignore all social problems

elite, in a fierceful fight against the former liberal and social-democratic allies. This

which is not part of the project ”the conviction of communism”.

serious political conflict reaching an extreme intensity in 2012 is nourished by the

Finally, one can notice today's entanglement between the official conviction of the
dictator and the official conviction by the Romanian State, seventeen years later. Both63

preoccupied by the topic of decommunization (Tănăsoiu, 2008: 92) played a crucial roleadversities which are specific to the economic crisis, by the more and more reduced
administrative ability of the Romanian state and by the continuous abasement of public
64

services (which already are precarious). In this situation, the topic of reconsideration of
the communist past, filled with the frustrations of a long delay, becomes an almost
perfect discursive weapon, slowly fading its restoring meaning.
This is one of the most harmful effects of the communist dictatorship in Romania: thedouble failure of trans- and postcommunist justice. The trial of Nicolae Ceauşescu
delayed ”the trial of communism”, but the official conviction of communism, also used asa simple means of governmental legitimization, contributed to the discouraging

Notes:[1] The expression refers to simulated
democracy, built from apparently functional
institutions, but actually never used, presented
as if in a showroom to offer an advantageous
image of Romania to the Western side, putting
the elite of the Romanian politics in a good light.
The obsession of the outside image of Romania– the attempt to artificially embellish disturbing
realities, the belief that appearance matters morethan the essential − this is one of the mostresistant Romanian preconceptions.

postponement of democratic consolidation.
[2] The term was taken from Weber's sociologic
analysis.
Translated by Paula Onofrei

Bibliography:

Abraham, F., (2008). Raportul Comisiei Tismăneanu: analiză istoriografică [The Report of Tismăneanu
Commission: a historiographic analysis]. In Ernu V., Rogozanu, C., Şiulea C., Ţichindeleanu, O. (Eds.),
Iluzia anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu [The Illusion of Anticommunism. Critical
Readings of Tismăneanu's Report] (pp. 7-42) . Chişinău: Cartier.
Elster, J. (2004). Closing the books. Transitional justice in historical perspective. Cambridge: Cambridge Univerity
Press.
Dancu, I. (2011, septembrie 22). Cum şi-au descoperit brusc PD, PC şi PRM, convingerile „populare”, [How DP,[3] According to the author's opinion, the same
category contains the punitive acts that followed
The Russian Revolution from 1917 or the trials
from Tokyo, after Japan hang out the white flagin 1945. At the opposite side, one can find ”purelegal justice”, historical examples are few, mostcases being significantly far from the ideal type.
[4] The electoral support given to successor
parties is a proof that most of the population of
Romania was not capable of seeing beyond thejustifying discourse offered by the National

Salvation Front (in Romanian: FSN), theorganization that immediately emerged and took
over not only the institutional inheritance of theCommunist Party, but also government itself.
[5] For example, this is the reason why Herta
Muller started the debates from September
2010, during her visit in Bucharest. They throw a
new kind of light on the Romanian intellectuals'
passivity during dictatorship.
[6] Before July 12, 2012, when the Republic ofMoldavia organized a similar parliamentary
event, Romania was the only country in thesouth-east of Europe that had officiallycondemned communism. This happened in
2006, due to the initiative of president TraianBăsescu and the contribution of a ”truth
commission” lead by Vladimir Tismăneanu(Tismăneanu, 2008).
[7] Regarding the trial, we can speak about ajudicial simulacrum. In the case of theparliamentary meeting for presenting themessage of the presidee are dealing with thenoisy protests of Corneliu Vadim Tudor, known
for his hilarious rhetorical style. .

CP and RMP suddenly discovered their „populare” beliefs], in Adevărul [The Truth], online at
http://www.adevarul.ro/ actualitate/politica/web-politic-ppe-pdl-pntcd-udmr-membru-popularpartid_0_559144369.html
Gabanyi, A. U. (1999). Revoluția neterminată. [The Unfinished Revolution]. Bucharest: The Publishing House of
the Romanian Cultural Foundation.
Grosescu, R., Ursachi, R. (2009). Justiția penală de tranziție. De la Nurnberg la postcomunismul românesc
[Criminal Transitional Justice. From Nurnberg to the Romanian Postcommunism]. Iași: Polirom.
Linz, J. J., Stepan, A. (1996). Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, SouthAmerica, and Post-Communist Europe. Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press.
Mazilu, D. (1991). Revoluția furată. Memoriu pentru țara mea. [The Stolen Revolution]. Bucharest: Cozia.
Mocanescu, A. (2004). Surviving 1956: Gheorghe Gheorghiu-Dej and the 'Cult of Personality' in Romania. In
Balazs A., Behrends, J. C., Jones, P. and Rees, E. A. (Eds.), The Leader Cult in Communist Dictatorships.
Stalin and the Eastern Bloc (pp. 246-260). Basingstoke: Palgrave Macmillan.
Pasti, V., Miroiu, M. & Codiță, C. (1997). România – starea de fapt [Romania – status quo]. Bucharest: Nemira.
Stan, L. (2009). Romania. In Stan, L, (Ed.), Transitional Justice in Eastern Europe and the Former Soviet Union.
Reckoning with the communist past (pp. 128-151). London: Routledge.
Stan, L. (2012). Witch-hunt or Moral Rebirth?: Romanian Parliamentary Debates on Lustration. In East European
Politics and Societies, 26 (2), 274-295.
Tănase, S. (1999). Miracolul revoluţiei. O istorie politică a căderii regimurilor comuniste [The Miracle of the
Revolution. A Political History of the fall of communist régimes], Bucharest: Humanitas.
Tănăsoiu, C., (2008) Intellectuals and Post-Communist Politics in Romania: An Analysis of Public Discourse,
1990-2000. In East European Politics and Societies, 22 (1), 80-113.
Tismăneanu, V. (1985). Ceausescu's Socialism. In Problems of Communism, 34 (1), 50-66.
Tismăneanu, V. (1995). Fantoma lui Gheorghe Gheorghiu-Dej [The Ghost of Gheorghe Gheorghiu-Dej] ,Bucharest: Univers Publishing House.
Tismăneanu, V. (1997). Reinventarea politicului. Europa Răsăriteană de la Stalin la Havel. [Reinventing Politics.
Eastern Europe from Stalin to Havel].Iaşi: Polirom.
Verdery, K. (1991). National Ideology under Socialism. Identity and Cultural Politics in Ceauşescu's Romania.
Berkeley: University of California Press.

65

66

Ionuț TUDOR

THE REVOLUTION AS A STATE OF EXCEPTION
AND THE TRIAL AS PURE VIOLENCE

1. Introduction

An attempt to analyse the moments from '89, and especially the trial of Ceaușescu, fromexclusively judicial perspective is incomplete from the beginning. A multitude of events
connected to that period are showed to us in chiaroscuro which allows us to see only afragmented image of what happened then. Instead, the historical significance of past
events determine us to repeatedly return to this then when we want to explain thepresent. Not incidentally, this is one of the moments which represents the basis of
nowadays society.
A normal grid of analysis (chain of historicalevents, judicial details etc.) leaves a series of very
important aspects unquestioned. First of all, the trialof the couple Ceaușescu does not fit any of the

The hole in the Romanian flag cutted during the eventsof December 1989 Revolution in IașiPhoto © Ioan Matei Agapi

forms of a judicial process. Even the most indulgent
analyst, given the exceptional situation, would notyield to temptation and that person would declare
the trial was an obscene simulacrum. Even if we
accept from a judicial point of view that the trial was
not a real one, then what was it? Here answers stopbecause the question was not launched. But, if wechange the interpretation grid, we are left withnothing more but a simple gesture of pure violence1
and nothing more. The tendency will be that ofregressing to the judicial dimension ― ”yes, a violent
gesture, but it was still inside a trial”. And here, arguments stop. It is as if we are afraid of
opening the next door that looms in the shadow. And no wonder, there seems to be a tacitIonuţ Tudor is independent researcher. Graduate of the Faculty of Philosophy and the Faculty of
Law in Iaşi, actually attending a MA in European Law, he is interested in the contemporary
tendencies in social sciences (mostly critical), in the discourse of ideology, European construction,
contemporary art and cultural studies.

awareness that, by making this step, the entire recent history will be underminedinternally. What kind of régime did we install if it is based on violence and especiallyviolence is the one that we wanted to remove? Didn't we leave it in history, in the place
where so many people died?

68In a way, everything has been told about the Revolution, we cannot add anything2social, political and interhuman relations, but without changing the formal structure ofnew, nor change the image that we have on it. Have all possibilities been discussed, allpower, was an identifiable strategy in the entire Eastern Europe of local elite, put in

options, all versions, isn't there a saturation of discourse which paradoxically urges youpractice with the tacit agreement of the West.10 This finding is based on two

to stick to ”it was a revolution”, ”it was a coup d'état” etc.? Even if we learn newobservations: a) the nomenclature became an emancipatory force and successfully

information, our perception will not radically change. In other words, the Revolution has

took over the capitalist discourse, offering guarantees and arguments that it is the only3

ossified. Or, to be more precise, our perspective on it has ossified. Even its special

solution of transition towards democracy and free market; b) the irrelevance of thestatus, of founder event, no longer has the same aura. A survey showed that only 50% of

individual under both regimes; far from being considered a value per se, for this is not

the respondents believed that we has a revolution in '89. But, what are we talking about,what we are stating, the individual was and remained irrelevant to the power, not being

is it past events or our perspective on them? How do we make the distinction between

able to modify the power devices in which one was integrated.11

them, what criteria do we use? When we talk about then, do we include in our discourse

And still, despite these suspicions regarding the strategies used then, there is awhat happened afterwards, meaning our personal and collective history? Whatgenuine authenticity which cannot be reduced to zero. The pathos that accompanied theconcepts do we use to describe, re-(co)mmemorate, remember that then? And why, therevolutionary movement (and here, without any

moment we say these words, does the discourse stop, exactly when it should start?

4

doubt, we can state that there was an authentic
12

However, if we want to test a new interpretative scheme, the judicial one is always inrevolutionary breath ), whose emblematic image

the background. Though we wanted to suspend it, it stubbornly returns.5 Agamben

is represented by the tri-coloured flag having theopens the way for a theoretical approach of the matter. A series of concepts used in his

communist emblem cut, is in our memory andanalysis regarding a few famous events in history, such as the French Revolution or the

makes history positive. As long as that tri-coloured

Bolshevik one, can be applied to the Romanian '89. The state of exception, a concept

flag waved on the streets, the anomic state

belonging to Carl Schmitt and developed by Agamben, seems to be fertile from an

installed once Ceaușescu ran away from theexplanatory point of view, this is why our intention is to apply this concept to the events

building of the Central Committee is similar to athat interest us. But, before this, we will try to contextualize the term of revolution and, in

spacial energy13 which condenses an infinity ofparticular, the Romanian revolution.

energy in one point. When in contact with a body, it

View from the balcony of the Central Committeeof the Communist Romanian Party in IașiDecember 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

assimilates it, at its turn giving energy, but it alters
2. Revolution

69

6

The term ”revolution” is loaded with a specific aura, due to historical references. And

its nature. Similarly, the (re)emergence of political

how can this term not be perceived as positive since revolutions are not simple changes,

forces is an attempt to assimilate revolutionary

but ”historical events which make us face the problem of the beginning in a direct andpathos to orient it towards a specific direction, in

unavoidable way”7. Furthermore, in order for a change to be considered a revolution, this

this case an ideological one.14 This is inevitableshould be capable of forming a new political government body.8 For the post-December

and it took place once the Council of the National

Romanian society, the moment '89 is perceived as one of radical change and innovation.

Salvation Front became a political party, this was

Wouldn't it be more appropriate to characterize it as a change non-change? A

the moment when the Revolution became,paradoxical statement for sure which can be made clear if we look at it from theparadoxically, conservative. This transformation

perspective of the distinction form-content.9 Obviously, at the level of content and thewas noticed by H. Arendt regarding otheremergence of several parties, a new constitution comes along with the myriad of civil

revolutions in history: ”psychologically speaking,and individual rights, freedom of press etc. and the situation seems deeply revolutionary,

the experience of a basis combined with the conviction that a new story is going to takebut formally, we seem to have witnessed only a strategic regrouping and reorganization.

place and be placed in history, will make people rather ”conservative” thanPower, and in this case we cannot fall into the simplifying discourse of exclusively”revolutionary”, eager to maintain what was done up to that moment and provide stability

including the executive power in the category Power, entered into the block of its own

rather than open themselves up to new things, innovation, new ideas”15. His thesis

identity restated ostensibly with every ritual (film, press, literary circle, manifestation),seems to support the idea of taking into account the score of the first free elections, anneeded of form of opposition to strongly reassert itself. To allow capitalism to restructure

overwhelming 85% at the presidential elections from 1990 for Ion Iliescu. Moreover,70

public atmosphere was inclined to such a position.16 Though ”a real revolution
revolutionizes its own presuppositions”17, it is not less true that the germs of conservation
are active inside it. Flanked by these two features, of a new beginning and of regressive
tendencies, the Romanian revolution is part of the pattern of the concept of revolution.
Referring to the moment '89, S. Žižek considered the image of the tri-coloured flagwith the cut emblem ”sublime”18 and ”instead of the symbol of the organizing principle ofnational life, there was nothing but a hole in the centre”19. This empty place signified ”theopenness” of a régime which, though it lost its hegemonic power, it was not replaced byanother one. This ”openness”, this singularity of history condensed in a single point is areal exception. The enthusiastic image of the hole is not annihilated by what we know
now, ”the fact that the events have been manipulated”20, that Security had to conspireagainst itself, in order to survive, it was the only way the old power device could survive
by ”removing its symbolic clothes”21. However, for outside viewers (Žižek here refers,
obviously, to those from abroad), and also for the participants to other events, whatmatters most is experimenting this ”openness” which was not under the hegemony of an
ideological project, for a while. This happened afterwards, having different faces orparties or different political projects that tried to ”kidnap” the revolution which no longer
belonged to them.22
In a different way, Giorgio Agamben expresses largely the same idea – that thesecret police conspired against itself in order to overthrow the old régime.23 But what
attracted the attention of the Italian philosopher isanother detail of the Romanian Revolution,
meaning the events from Timișoara where, toMarch of the revolutionaries towards
the C.C. of the C.R.P., Iași, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

justify the revolutionary movement, just buriedcorpses were aligned to be offered to foreign
televisions as a result of the massacre ordered byCeaușescu. Not surprisingly, the first accusation in
the trial is the crime of genocide – there were over
60.000 victims in Timișoara. The lie was later
exposed, but the impression was unforgettable,
being legitimized by world media as ”being clearthat the truth is nothing more than a moment in the
Top | Bottom: Soldiers in front of the building of Central Committee of theCommunist Romanian Party (C.C. of the C.R.P.), Iași, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

necessary movement of false. In this way, truth
and false were not discernible and show was legitimized by show exclusively”.24 For
Agamben, this event marks a turning point in world politics, underlining the true value of
media's political dimension.
Therefore, we cannot consider that the Romanian Revolution is a typically
Romanian product. In this historical point, a number of political devices meet and they
did not emerge exclusively from the local vision or creation.25 Consequently, its

7172

understanding should not be exclusively related to past events and their narrative chain.

burning of millions of party books and the members' blocking in their own houses, these

If we need to approach the concept of revolution, we must identify its emancipatory core,gestures show us how far loyalty goes and how easy it is to enter the nomic state31. At

the essential state which is essential to each historical event of this magnitude, thethat moment it takes place the big conversion through which new legal and constitutional

competing forces which join in the whirl of events and the promoted/served interests, theorder are installed. The Constitution which immediately follows it historically is nothingmeans used for achieving purposes. So far, we have noticed that we can speak about anemancipatory movement which is not annihilated by the ”confiscation” impressions of26

revolution, but by a series of media means used then , so we understand that the

Revolutionaries at the balcony of the
C.C. of the C.R.P., Iași, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

but its direct consequence.
b) ”This space devoid of law seems to be, for certain reasons, soessential for judicial order which needs to use all means to create agenealogy of the new power cannot be separated from the genealogy of the media

specific relation with it, as if, in order to be founded, it should

phenomenon which accompanies it (this is why we considered Agamben's observationnecessarily maintain a relation with an anomy.” (Agamben, 2008, p.

relevant in the present context). We mentioned only briefly the anomic state and the51). This thesis is important for the economy of discourse for it isnecessary completion to any revolution. Let us see now how it intersects with our

focused on two aspects: 1) the justification of the trial of the couple

discussion.

is exceptional, there are no legal arguments to operate judicially.32
On the contrary, the court, the hub of the new régime which makes

3. The stateof exception

We believe that the events of '89 can only be understood by the dialectical grid of thepossible the installation of the new judicial order especially by

conceptual construction of the state of exception. This is indissolubly connected with the

invoking the state of exception – young people are massacred inentire judicial order: ”the state of exception is not a special right (like the right of war), but,

Bucharest while the couple is alive, tries to establish the contact wires with the anomy. 2)

27

Terrorists represent an excellent management strategy, for the terrorist, an image of

Moreover, do not confuse the state of necessity or the curfew, as they are mentioned inshadow and violence, the rapport anomy – judicial order is reversed. This time, the cellas the suspension of legal order itself, it defines its threshold or the limit concept”.

the Constitution of Romania. Being a concept with dialectical ”reinforcement”, we canpower emerging on the horizon will manage the terrorist, but in a different way, so that

only present it in its development, not by providing an analytical definition that not eventhe distance between the two is constant. There are no proof to incriminate Ion Iliescu ofAgamben tried to give.

having used de facto terrorists, but one can easily notice that under the threat of theWe will try to briefly sketch, in 4 thesis, what Agamben understands by the state of28

exception, related to the term iustitium :shadow enemy becomes the pretext of thea) ”The state of exception is not a dictatorship... but an empty space, an area of anomy insaviour's emergence.33

which all judicial determinations and, first of all, the distinction itself between public andc) The acts committed during the iustitium ”seemprivate are disabled”29. Consequently, during a state of exception, every judicial

to evade any legal definition... in relation to law,

determination is inapplicable and, thus, the judicial reference no longer is a valid

they cannot be placed anywhere” (Agamben,

landmark. But, the theoretical importance of the concept does not consist in underlining

2008, p. 51). Any cataloguing of the facts froma state of exception (for it exists, there is no doubt about it), but in the essential

December '89 would lead us to insurmountable

30

relationship that this type of situation has with law itself . For Agamben, these two get to73

terrorist, the new cell became saving, as if the
Revolutionaries burning propaganda books
in front of the Junimea Bookshop, Iași, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

aporia, since legal criteria cannot ensure proper

determine each other, in a dialectical chain which becomes a veritable paradigm ofordering. What set of laws do we obey when we

governance. Can we place the Romanian revolution under this concept? The

evaluate this situation? Do we accept being in theestablishment of the anomic state in Romania corresponds to the moment when theextra-legal area when we do not accuse thepresidential helicopter takes off from the C.C. building, the moment of irreversible

participants of bloody events? Does this acceptance mean that we obey a superior order

breakup when the sovereign disappears in front of a crowd that has necrotic sovereignty

to the judicial one? Since it is not a political one, what is its status? Can it be replicated?

wires. We believe that the state of exception was installed from the moment when the(maybe the last question is the one which should give us more reasons to think about it).

new political formation appeared on the horizon and introduced two laws in the

Discussing about founding and conservative violence, J. Derrida stated that ”founding

legislative body which restore a form of legitimacy: the removal of the outlawed

violence seems to be easily criticized, on the one hand, since it cannot be justified by aCommunist Party and the abolition of the death penalty. The consequence was thepre-existent legal act, thus seeming savage. On the other hand, the same form of74

violence is more difficult to criticize because it cannot be compared to any pre existentjudicial pass into law, while judicial rules are indetermined; therefore, a threshold in

34

law: it does not recognize the existing law when it founds another one”. Violence during

which fact and law seem to become undecidable” (Agamben, 2008, p. 31). This

the revolution seems to be savage, for there is no legal act to justify it, but it is silently

undecidability where we are does not represent a dead end, but this is the conceptual

accepted for it appears as the one which established a new order that we are part of, thus

force of the state of exception. This order suspension is needed just for ensuring the35

it is difficult for us to criticize it.

perpetuation of its existence: ”Far from answering a regulatory gap, the state ofd) ”It is as if suspending law would set free a force or a mystical element, some sort of

exception appears as the opening of a fictive gap inside judicial order, the purpose is to

judicial trouvaille, that both power and its opponents, both the established power and thesafeguard the existence of rule and its applicability to the normal situation. This gap isconstituent power try to put their hands on it” (Agamben, 2008, p. 51). The symbol of thisnot inside the law, but it concerns its relationship with reality, the possibility itself ofmystical element is essentially the void in the flag, caught by cameras frantically waving

applying it. It is as if law would contain an essential piece situated between putting theon the streets of Bucharest. That cut, similar to the process of cleaning in order to implantlaw and applying it and, in an extreme situation, it can be covered only by installing a

inlay, shows us the force of a nation which exists (hence the flag), without somethingstate of exception, therefore creating an area in which we speak about suspension of

essential (in this case, political power), but with the possibility of being added. And thatapplication, but the law remains as such in force”39. This is why the inner engine of every

cut was claimed, regardless of whom claimed it, the established or the constituent

type of justification has necessity at its core. If we accept the fact that necessity dictatedpower, it was appropriated. (Agamben does not tell us if everything turned into a farce or

action, then killing the couple is perfectly justified, regardless of the legality or illegality ofa tragedy, but we can guess).

the trial (this becomes even more obscene than it was; a simple execution would havespared us of the simulacrum of the show). But, if we reject the thesis of necessity, and we

4. Necessity

One of the main arguments of the trial was derived from necessity: in order to put an end

have a strong argument to do this, namely the fact that the number of dead people after

to fighting between the troops loyal to Ceaușescu and the revolutionary people, the only

the trial is ten times bigger than before it, so the trial was not dictated by necessity,

solution was the suppression of the dictators. In this case, the action of the initiators of

therefore the process is nothing but a symbolic gesture, a façade which hides a gesture

the process is perfectly consistent with the concept of revolution in general: what elseof pure violence.

except necessity is the main justification for each revolutionary act? For Agamben, theSynthetically, the trial plays the role of a ”fictitious gap” interposed between normal

theory of necessity is a theory of exception, through which ”an isolated case is protectedorder (Ceaușescu should have been judged in front of M.A.N. – Romanian: Marea

from the obligation of obeying law. Necessity is not a source of law and it does not

Adunare Naţională: The Great National Assembly) and the applicability to normal

36

situation (for there are forces which are loyal to the dictator and they would surrendersuspend law: it limits itself to protecting an isolated case from the applied norms...” .
similarly, the trial is a separate case of normal judicial functioning and the court had no

only if he was removed). Thus, the auspices of establishing a new order are created,jurisdiction, numerous rules of criminal procedure that would have normally paralysed

more specifically of an order that would end the anomic state and would (re)bring things

any similar process had been broken in an unspeakable manner, evidence means wereback to normal.

non-existent etc., but this does not take the judicial character away, prosecution is madeon articles from the penal code in force at that moment that the defendants would haveviolated. We believe that the apparent paradox can be solved in the following way: when
law is invoked, it is used entirely (it is a judicial nonsense to extract some rules from theIn the short but complex work About Violence, Walter Benjamin offers us one of the mostprovocative theories on the relationship, often imperceptible, between violence and law.
If the trial of the couple Ceaușescu is not a trial, as we have seen, than what is left is anlegal corpus and to use them separately), not partially, as it was done during the trial. The

act of pure violence. But where is violence against law hidden? ”The entire violence is,fact that the trial took place in the known way shows that necessity dictated its initiation,

as a means, either law-founding or law-preserving”40, Benjamin tells us. We will noticedevelopment and consequences37. But necessity cannot be placed in the law, it is extra-

that, in the case of the trial, both forms of violence appear.

legal, though law often includes it in its determinations. Therefore, the trial is not a trial,
but an act guided by the necessity of creating camouflage around a trial.

75

5. The trial
as pure violence,Ceaușescu as aphantom

38

The first measures taken by the newly established power are to dissolve P.C.R. (TheRomanian Communist Party) and to abolish death penalty, these measures refer to two

Regarded from the point of view of necessity, the trial can be defined just as

essential things in a state: politics and penal law. To be more precise, they target theAgamben describes the relationship between the state of necessity and revolution, as

state itself. Derrida claimed that ”law order is fully manifested in the possibility ofan ”ambiguous and uncertain area, in which measures which are extra-judicial or anti-

applying death penalty. Its abolition would not affect only a device among others, but the76

entire principle of law would be disavowed”41. Thus, the abolition of death penalty is thedeath blow given to previous judicial order42, while the removal of the unlawful P.C.R.
means blocking the possibility of decision: if decisions were taken by the party, its taking
out ensures that there is no possibility for it to regain decision force. Both sides covered,victory is guaranteed.
But what is the function of violence in the circle of power? For Benjamin, it operates in
two times: once on ”what is established by law”, and it is clear that the exercise of violenceagainst the dictatorial couple targets the entire legal system, by accepting theidentification of the Ceaușescus with power, and then, especially by the fact of expressing
violence, it becomes the ”lawful founder” – suppression gave the right to power to claim its
status as the newly established power. Consequently, Benjamin says, ”instituting law
means instituting power and this is an immediate manifestation act of violence”43. Thus,
there is no strict delineation between foundation and preservation. Taking into accountthe things mentioned above, we can conclude that the Romanian Revolution was a stateof exception which justifies necessity, made manifest through a gesture of pure violence
duplicated by a judicial trial which founds and preserves law.
The appeal to Ceaușescu as an absolute reference of power masks his ”spectral”
dimension. From the height of power, he was obscurely annihilated, without thecontribution of a malicious look. In this lies the essential problem – the enormity of
executing the couple Ceaușescu does not consist in the actual killing, but in the fulfilmentof the act of justice. Maybe by a real trial, the couple could have been made ”unsacred”. If
you allow us an exercise of imagination, let us suppose there a trial would have existed,
respecting all judicial standards, after which the couple would have been executed, thenmaybe the problem of Ceaușescu would have been solved once and for all44. But in thiscase, there was no discreditation, no moment when somebody says ”the king is naked”.
And the chance was missed by parricide. Children killed their father, but the gesture ofkilling bears no significance of the gesture of killing like in the myth of Oedip, throughwhich the son obtains his autonomy, freedom, power (the kingdom), but everything takes
place dastarly, in the back, in the barracks, in the antechamber of power.
The paradox of the Romanian Revolution is that Ceaușescu's killing did not lead to his
disappearance, but it kept his share, sometimes even increasing it. Where his personalpettiness should have been exposed, by killing him, he was projected into another
Top | Bottom: People and soldiers in front of the building of C.C. of the C.R.P.,
Iași, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

dimension, placed somewhere between our world and a symbolic one where he cannot
be removed from, for his spectre does not obey the laws of the living. Just like the killedking of Denmark, the father of Hamlet, haunts the city reminding people of the committed
royal murder, the same, the phantom of Ceaușescu haunts the idea of justice. If justice isin an inextricable link with the non-judicial so that it can be possible, just like the theory of
exception showed us, the same, the phantom of Ceaușescu needs a non-phantasmatic
supplement to be suppressed.

7778Power, by its agent of action, the miner, was able to suppress this emancipatory gesture isThus, the stake of any re-evaluation of the matter Ceaușescu seems to be his detranshistoricization, the suppression of the mystical foundation through which he wasnothing but strong reaffirmation of Identity. The pieces of difference being dismantled, thepreserved in power and his reintegration in history, not like a haunting phantom, but as aempty space of any emancipatory gesture could be easily captured, turning society into a

moment of history45. As a corollary, the so-called communist period should be treatedtopos easily claimed by any dominant force, where capitalism has found a clear path to getsimilarly – its re-location in history, for it is history. Consequently, the problem is not that the

installed. The paradox is specifically this, what Iliescu feared most finally happened

Romanian Revolution was not extreme enough, but that it was no radical enough46, failingbecause he opposed it.50 In this case, the paradox is eminently dialectical, if a perspective

to create the spark between the foundation and the phantom.

open to difference had been embraced, the destiny of our society in the last twenty years

It is somehow inappropriate to speak about ”the stolen revolution”. Let us remember that H.

dialogue of hysterical mutes.

would not have known this schizophrenic split that blocks the present is a perpetual
6. Instead ofconclusions

Arendt makes a thorough and meaningful analysis, that great revolutions were made by
Translated by Paula Onofrei

people perfectly convinced that their acts represent a return to a more favourable situation.
The revolutionary pathos of a new beginning is not inherent to some revolutionary events,
like a possible condition at the beginning of the action, but as a feature which appears with

Bibliography

the action itself. What creates confusion regarding the events of '89 is their meaning. We
must say from the beginning that there is not only one, but an interpretation which favours
the thesis of necessity (with subsidiary theses: coup d'etat, external plot etc.) would
suppose its uniqueness. It should be repeated continuously that from the effervescentcrucible of events emerge forces which are divergent with plans, projections, different
solutions with their ideological load. The simple chanting ”Freedom!” is not enough toobtain something, for freedom itself is not something, it does not have the status of a thing.
We know it now, the projection of Iliescu over future in those moments was done as a return47

to socialism , as if the previous régime had been only a betrayal and the task of therevolutionary people was a restauratio. From this point of view, Iliescu can be regarded,
according to the criterion of H. Arendt, as a real revolutionary person48. The fact that otherforces with different claims appeared simultaneously and directed the revolution towards
an anti-communist requirement is not compatible with the logics of a revolution49. The twocompeting visions relate to the anti-Ceaușescu movement as a common demanding core,
but they split their course of action: one towards building a socialist society, the othertowards capitalism. As a consequence, the realm of interpreting the meaning of the
Revolution must be one exclusively ideological, not a factual one, nor one dictated by thenecessity of history. (Re)ideologizing the foundation moment of nowadays society, we
have the chance of the meaningful assessment of our recent history.
Intimately related to the moment '89 are the events from 13-15 June 1990. By their
deeply political dimension, they represented an emancipatory outbreak par excellence.
That was the moment when the group of ”hooligans” did not accepted historical necessityand openly opposed to ”restoration”, questioning the relocation of nomenklature on thesame positions of power and decision. By their rebellious gesture, ”the hooligans”, thepoint of exclusion from the new Power, touched the universal, their paradoxical andunconscious gesture continued the genuine movement of the Revolution. The fact that
79

Notes

Agamben, Giorgio, Starea de excepție [The State of Exception], Idea Design & Print, Cluj, 2008
Arendt, Hannah, On revolution, Penguin Books, London, 1963
Benjamin, Walter, Despre violență [About Violence], Idea Design & Print, Cluj, 2004
Cesereanu, Ruxandra, Decembrie '89 [December '89], Polirom, Iaşi, 2009Žižek, Slavoj, Tarrying with the negative, Duke University Press, Durham, 1993Žižek, Slavoj, The universal exception, Continuum, London, 2006
[1] It is the name given by Walter Benjamin to
the action which neither founds, nor preserveslaw, this is the reason why it cannot be adopted by
judicial law without doubts (though the state has
always tried to put monopoly on violence, butthere is always a remainder that escapes, an
exception). For Agamben ”it is rather the stake ofthe game in this conflict regarding the state of
exception, what results there from, and only in thisway, it is pre-supposed to law” (Giorgio Agamben,
Starea de excepție [The State of Exception], Idea
Design & Print, Cluj, 2008, p. 60)

gesture is inherent to revolution and this is, from mypoint of view, the most important characteristic of arevolution, being perpetuated in the conscience ofcontemporary people and of their followers.

[2] Maybe exactly proximity to events makes us
have a somehow distorted image on them?

[6] Not just the aura of the concept should concern us,
but its fundamental irreducibility. No revolution is arevolution in itself. It is difficult for a revolution to beplaced under the heading of revolution. It is rather asingular event that escapes the conceptual
determinations prior to itself. That a posteriori, it
receives a conceptual consistence, becoming a putsch,a coup d'etat etc., is a matter that we should always
keep in mind (that is exactly why H. Arendt stated thatsometimes, the term revolution is absent where wewould tend to think it exists). Moreover, this conceptual”consistence” is most of the time dependent on on the
self-justifying efforts of a society/class/force etc. If
projection over the past favours one of these versions, itwould be promoted and justified. From this point of view,
we consider that we can truly appreciate at its true value
Ion Iliescu's insistence on cataloguing the moments ofDecember '89 as a revolution. For the entire further
development of history to be justified as a goal of thesociety, it is necessary for that moment to appear incollective memory as a revolution, otherwise it would be
gnawed from inside by suspicion.

[3] There is also a negative influence that
language exerts (precisely, the way in which we
use terms) by natural tendencies of simplification
and assimilation, specific to generalization andabstraction. The events from that time need ageneral concept to express them and, irrespectiveof the position that we adopt and whether it was a
revolution, a coup d'etat etc ‒, the mostappropriate term is that of revolution. From
concept to its projection in reality there is only asmall step that we usually make unconsciously.
Thus, every time we want to ask questions
regarding then, we start with ”the Romanian
Revolution...”. therefore, wouldn't it be appropriate
to eliminate as much as possible the term of”revolution” just to avoid the appearance ofconfusions?
[4] The revolutions that established new regimes
have this feature of being enhanced bysubsequent history which is reflected in their
gestures and decisions. The emancipatory[5] Agamben appreciated that the actions of thoseduring the time of the revolution are simple facts whose
appreciation will depend on circumstances but, while
they are in progress, they can be considered
undecidable and their definition is outside the field oflaw. For further clarification, see Giorgio Agamben,
op.cit., p. 50.

[7] Hannah Arendt, On revolution, Penguin Books,
London, 1963, p. 2180

[8] Ibidem, p. 30[9] Distinction that we use for explanatory
purposes, not because there is a radical
separation between the two. ”They areseparable, but they are not separate. Most
significant issues in science, ethics and in all
fields are so much connected with philosophicalconsiderations, ”formal” ones, that discussing
one of them means discussing the other, too”.
(apud Ernest Gellner, Words and things, Beacon
Press, Boston, 1959, p. 155).
[10] A similar line of reasoning can be found at
Boris Groys, Post-scriptumul comunist [TheCommunist Postscript], Idea Design & Print, Cluj,
2009.
[11] This fact becomes even more frustrating in
capitalism, in which the vote of the citizen
apparently has such a great importance.
Meaning – yes, but efficiency – no, because
alternatives often appear to us as multiplicationsof the same state, the change daily promoted by
all means of information is nothing but aguarantee of the fact that nothing changes,
actually.
[12] This is why the events of '89 can becatalogued without any doubt as a veritable
revolution.

the roller of change which would have comeirrespective of how much oppression would be
exerted on the population (in fact, it would have had
nothing to lose but the chains) would have caught
Security in the opposing camp and it would probably
suffered retaliation. Thus, the strategy of overturning”the sovereign” would have allowed the Security's
control on the course of events, including public
perception on it and it would have maintained
privileges intact.

[34] Jacques Derrida, Forță de lege [Force ofLaw], in Walter Benjamin, Despre violență [About
Violence], Idea Design & Print, Cluj, 2004, pp.
76-77[22] In describing the revolution as
confiscated/stolen etc., many authors elude exactly
the essential part of the Revolution – the hole, the”openness” that Žižek talks about.

[37] We are so far from one of the essential
purposes of the criminal trial, in the manner
established by law and its theoreticians – finding
the truth and punishment of the guilty people.

[23] Giorgio Agamben, Means without end,
University of Minnesota Press, Minneapolis, USA,
2000, p. 80,1

[38] The Roman jurists have established theadage “necessity has no law”, meaning either”necessity does not recognize any law”, so there
is no law to prescribe necessity, or that”necessity creates its own law”, making us
understand that what is inevitable will become alaw. Both meanings underline the exceptional
character of necessity. It operates at theborderline of law, it interferes in exceptionalsituations, it stays in the shadow of power, acting
when a syncope threatens the normal course ofthings, substituting the incapacity of the normal
to confront the exceptional.

[24] Ibidem, p. 81, 2[25] ”The closing” of the society at that time isavailable if we think about simple citizens, not thosefrom the first line of the party.
[26] For further explanations, see Revoluția Română
televizată [The Romanian Revolution Televised], tome
coordinated by Konrad Petrovszky and OvidiuȚichindeleanu, Idea Design & Print, Cluj, 2009.
[27] Giorgio Agamben, op.cit., p. 12[13] Black hole.
[14] Irrespective of the dominant force that will
forestall the revolutionary pathos, we should notforget that this is strictly a stranger to revolution,
meaning that, even if it is political, a revolution
has no political colour. This is later added by theconquerors as a justifying device. Not once, theconfusion caused by overlapping the two madethe society incapable of making a decision
regarding options.

[28] The Roman institution, a miniature model of thestate of exception, activated in case of danger to therepublic when the Senat issued an edict throughwhich the consuls, praetors or simple citizens had theright to act by using any means to save the state.
Iustitium specifically means ”the stop, the suspensionof law” entirely. We remark a basic differencecompared to the state of necessity, carefully regulated
in modern constitutions which provide the exact
number of possibilities of action which can be used incase of necessity.

[15] Hannah Arendt, op.cit., p. 41[29] Ibidem, p. 51[16] The exemplary symbol here is an edition of
the newspaper Adevărul [The Truth] which, in
1990, published a number having a blank first
page, containing only the call ”We need peace,good people!”. This peace, together with what it
hid, was later unmasked in June 1990.
[17] Slavoj Žižek, The universal exception,
Continuum, London, 2006, p. 49[30] Idea which contradicts the way in which we
normally explain sovereignty and law itself. Agambentakes Carl Schmitt's thesis that argued that asovereign is ”that who can decide on the state of
exception”.
[31] A new confirmation of the thesis of H. Arendt
regarding the ”conservatism” of the revolutionary
people.

[18] In a strictly Kantian meaning.
[19] Slavoj Žižek, Tarrying with the negative,
Duke University Press, Durham, 1993, p. 1.
[20] Ibidem, p. 1
[21] The apparently paradoxical thesis can be
explained in the following way: in the context ofthe dissolution of the communist régimes fromthe East, any attempt to support Ceaușescu
would have meant a bankrupt strategy, because
81[32] Formally, Ceaușescu was fully entitled not torecognize the court, legitimately claiming that the only
competent authority to judge him is the Great National
Assembly.
[33] The Hollywood reference is not entirely
accidental. The possibilities of phantasmatic
manipulations were known by the strategists from theEast, just as well as their American counterparts.

[35] Observation to be applied especially in thecase of the execution of the couple Ceaușescu.
[36] Giorgio Agamben, op.cit., p. 28[39] Giorgio Agamben, op.cit., p. 33[40] Walter Benjamin, Despre violență [About
Violence], Idea Design & Print, Cluj, 2004, p.14[41] Jacques Derrida, Forță de lege [Force ofLaw], in Walter Benjamin, op. cit., p. 78[42] What is striking is the fact that, not as adesire of criminal humanism, the abrogation ofdeath penalty takes place, but it is a form ofredemption of the violent act of killing the coupleCeaușescu. It is as if, to guarantee the successof the new order to come, it is required theannihilation of exactly the decision which madepossible its emergence.

[47] Briefly said, this idea should be more carefully
regarded. The direct implication of this thesis is thatthe regime of Ceaușescu represented socialism in an
ideological way. The sublime expression of this mattercan be extrapolated from an event that took place in1977 in Valea Jiului where the spontaneous revolt
coagulates a substantial mass of miners that could
not be diffused before Ceaușescu appeared. Here,people chanted ”Down with the proletarianbourgeoisie!”, an apparently paradoxical expression,
but which condenses the existence of a gap between
the party and the workers (it cannot be imagined amore devastating short circuit inside power in asocialist country). Ruxandra Cesereanu notices that,by this formula, the miners had the intuition of theexistence of a class different from theirs, a classwhich had privileges – the bureaucratic nomenclature(let's not forget that bureaucracy, from the point ofview of communism, is the prerogative of bourgeoisie)represented by the fatidical tandem PCR - Securitate.
”The meaning (of the slogan) was that the communist
régime has itself become a state in which capitalism
continued to function, but for the benefit of acommunist clearly defined nomenclature.” (Ruxandra
Cesereanu, Decembrie '89 [December '89], Polirom,
Iaşi, 2009, p. 16).
[48] Here our conclusions contradict those of
Ruxandra Cesereanu. She pertinently noticed that”the Iliescu régime between 1989-1990 did not put an
end to the system that communist represented, but
rephrased it in the terms of Gorbaciov” (p. 86), but
supplementing with „the approach of Ion Iliescu... isimmoral” is not demonstrable. Iliescu did nothing but
to be consistent with himself and the ideology heembraced, one perspective among others. That
Iliescu became a ”reactionary” in June 1990, contrary
to the apparent logic he was in favour of, crushing thedifference – the demonstrators from the University
Square, is another story (it is in the logics of the left tosustain the difference at the expense of uniformity
and bourgeois conformism, only that the difference
was a carefully forgotten matter in the period of the
Romanian communism, as if it had not been theengine of dialectics, this is the reason why we canjustifiably declare: ”communism was a state
capitalism, and his political agents were only somemasked bourgeois”).

[43] Ibidem, p.20
[44] Also in the symbolic register, as an
imaginary alternative, let us imagine the scenario
of a resurrection of Ceaușescu to be brought totrial and executed again, this time legitimately.
The cathartic effect would be achieved in thisway, too.
[45] We find unsatisfactory both the attitudes ofthe melancholics and of those fierce detractors,
both categories relate to Ceaușescu not asCeaușescu, but the divine Ceaușescu, an entitythat transcends history, but who is history.

[49] The existence of a single force would havestrengthened the idea of a coup d'état.
[50] The strategy of encapsulating capitalism in theframes of communism was probably the stake of theideologies from the East, but they did not foresee or
did not have the power to foresee the voraciousnessof capitalism. The economic part which should havebeen curbed and controlled by politics was a tootaught nut which transformed itself into a tumour that
dominated politics itself (isn't the infinite reproductionof capital similar to the infinite reproduction of cancer
cells?).

[46] The number of dead people is an
irrefutable testimony of this fact.

82

Costi ROGOZANUTHE GOLDEN WEIGHER

The trial of the couple Ceauşescu is the most vulnerable media page from all therecording of December 1989. Vulnerable because of the way we look at it today. Having
an ultra-educated eye with ten reality-shows per day, hundreds of short movies on
youtube that are focused on the exploration of the ”authentic” and the “unhackneyed”,
having such an order that even animals act intentionally stupid in front of the video
camera, one cannot analyze too much from that strange fitting delivered by TVR in anight of Christmas.
The reality-show, as a type of entertainment,
has a specific component in its convention with the

TV still from the live broadcast of the Romanian
Revolution, December 1989

consumer: we all know it is somehow ”settled”. A
good gossip is especially a lie, slander, it is settled
from words, it is made of forced connections. The
one who hears it invests it with ”real”. Is it a socalled production? It would be easy to say, over andover again, that it is directed from the moment thevideo camera was turned on, that it is a technicalcurse? Not only. ”the production” of the media event
created by the reality-show is somewhere else –the consumer directs one's own amazement,
bewilderment going as far as using autohypnosis.
When we now look on YouTube at the trial of the couple Ceauşescu, we are amazedby the content of shots, of the way the camera moves, on what it catches and on the lackof sophistication of people in front of the camera. They are always clumsy, they do notknow how to instantaneously conceal themselves, they are not authentic. They, poor
Costi Rogozanu. Born in '77, in Focşani. When 18, moved on in Bucharest. Faculty of Letters.
Journalism for survival. Literary critique, essays, articles dedicated to the recovery of some lost
debates since a long time in a sea of aestheticism and elitism. Founding member of CriticAtac,an assumed leftist movement in a Romania which deleted any minimal formulation of social
security.

people, they pretend, but they cannot hide from contemporary piercing eyes. Not
surprisingly, after days of euphoria and solidarity with the Romanian televised
revolution, after the trial was broadcast, questions started to appear in foreign media.
The Western eye, more experienced as far as image conventions are concerned, did not84

stand another matrix video. It did not understand a show without an advertising break.
And the questions continued: Why there is no blood from the wounds of the dictators? It
is obvious that they were murdered after the trial in a secret interrogation process awayfrom the eyes of the viewers – the purpose of this interrogation was that of finding out
about secret accounts abroad,1 why the execution itself is not filmed etc. there were
lawyers from the trial that had speeches similar to Nae Caţavencu against those they
were supposed to defend, prosecutors that threw ”evidence” heard on the radio
regarding the genocide etc. They were all aliens.
Now, little things seem to me stranger, they ”shine” in the movie. During the trial,
general Stănculescu is making a ”cracker” from a piece of paper that he is trying to put
into operation with jerky movements. Gelu Voican Voiculescu, a mysterious bearded
character, a military Santa Claus, an engineer passionate about astrology, comes closer
and whispers some things in his ear. In that specific moment, the operator catches him in
the frame and uses zoom. The image then is moved to the right. Virgil Măgureanu,
looking imperturbably bored, is playing with his tie. Where are the moments of tension? Ahuge soldier, with a tankman hat on, clears the corner of his eye; it may be a tear or
fatigue. The Ceauşescus themselves laugh, they cry out, they mock the ”court”, they do
not admit anything. The convention is a strange one that we cannot understand now. It is
the reason why we howl from the start that ”it was directed”. Or, together with Ceauşescu
(he said it clear during the trial2), we repeat that it
was ”coup d'état”. An entire culture of scenario
invaded media and academic intellectual

View from a morgue during Romanian Revolution
December 1989

environments after 1990. Practically, the only “right”
hypothesis was that launched by Ceauşescu
himself.3 It is much more complicated to believe thatyou had a real zero moment, that there was a pointfrom which everything could have started all overagain. The fight of scenarios is caught by a
caricature of the time in a satirical publication in
Paris, where the presidents of the USA and of theSoviet Union sit side by side and the legend is thefollowing: CIA – KGB, score 2000: 1000, the victims
from Panama, respectively from Romania.4
What did we miss from the convention of the movie The Trial of the Ceauşescus? The
televisions turned off until then. The image mainly absent from a device designed to emithuge amounts of messages. A huge counter-dependence, a huge expectation, just like
Cover of L’Idiot International, 10 of January 1990.

that of the victims of a flood waiting for news in an almost dead receiver. A turned off
television is more aggressive than a turned on one. Quickly imagine a total electricity fall
and a desktop darkly looking you in the eye. The medium would be the message, yes.

85

86The monitor is just a kind of bright bulb, no matter what it transmits, but I do not think
McLuhan ever meditated on what happens when the monitor is almost always shut
down. The Romanian TVs were shut down, pending for real program, or they stole
images from their neighbours if they were closer to the border.
The Romanian revolution brought a continuous transmission of TVR, almost 24
hours of 24. The film of Ceauşescu's trial was broadcast late at night. The first horror on
TVR. At night, after a long wait the television devices from people's houses began to findtheir function. Until then, except for some rare entertainment shows and some movies
each year, they had been turned off or blocked two hours with propaganda. The medium
was the message, and the message was always ”to be continued”. Can it be more
apocalyptic than this? The eruption of the program, the adaptation to transmission, thefamous ”pretend that you are working”, sessions, panic-stricken messages, crazydiscourses. When you do not know how to pretend, you are terribly artificial.
The Essenceof the Attack of
the King

We have plenty of revolutionary examples. A good
attack of the sovereign is built with a lot of gossip.

Court of Romanian Television, Bucharest, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

This gossip is not public, it circulates and it isperpetually changed without bursting in media,
that kind of gossip can have revolutionary effects.
There are several plans, several codes mixed
in the trial of the couple Ceauşescu. The first codeis the ”genocide”. False information transmitted by
the Free Europe radio channel and then by the
Romanian Television, tens of thousands of deadbodies, the corpses from Timişoara. This is theplan which outraged some of the commentators of
the 1990's that were against the current. I referespecially to Giorgio Agamben and Jean
Baudrillard. Baudrillard speaks about the invented
corpses (bodies which had been exhumed andTop: People inside a studio of Romanian Television, Bucharest, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi
Bottom: People watching a broadcast of the Romanian Television, Bucharest, December 1989
Photo © Ioan Matei Agapi

posted in front of the camera in order to make thegenocide from Timişoara) seen as ”revolutionary
aphrodisiacs”, keeping the rudimentary agitationand techniques of manipulation. Agamben goes a step further and sees a turning point,
the corpses caught in a macabre performance, in a setup that would become famous.
The scenario will be later repeated in Lithuania, when the Soviet Union fell, corpses weretaken from the morgue and presented as victims of the Russian tanks – this is what
Eduard Limonov wrote in 1992.5 Returning to Agamben, he noticed the power of theshow which can be legitimized only through show:

87

88

Pour la première fois dans l'histoire de l'humanité, des cadavres à peine enterrés ou alignés sur les
tables des morgues, ont été exhumés en vitesse et torturés pour simuler devant les caméras leEventually, the paradigm of the body would change after almost twenty years, after

génocide qui devait légitimer le nouveau régime.
Ce que le monde entier voyait en direct sur les écrans de télévision comme la vérité vraie, était
la non-vérité absolue et bien que la falsification ait paru par moments évidente, elle fut
authentifiée cependant comme vraie par le système mondial des médias pour qu'il soit clair
que le vrai, désormais, n'était qu'un moment dans le mouvement nécessaire du faux. Ainsi lavérité et le faux devenaient indiscernables et le spectacle se légitimait uniquement à travers lespectacle.
Timisoara est, en ce sens, l'Auschwitz de l'âge du spectacle : et de même qu'il a été dit
qu'après Auschwitz, il est impossible d'écrire et de penser comme avant, de même aprèsTimişoara, il ne sera plus possible de regarder un écran de télévision de la même manière.6[For the first time in the history of humanity, just buried corpses or lined up on the tables of the
morgue were quickly exhumed and tortured to simulate the genocide before the cameras that
had to legitimate the new régime.
What the entire world saw on the television screens as being the real truth was the absolute lie
and though falsification at times seemed obvious, it was authenticated as real by the global
media system for which it was clear that truth was nothing but a moment in the necessary
removal of the fake. Thus, the truth and the fake became indistinguishable and the show was
legitimized by the show itself.
In this respect, Timişoara is Auschwitz at show time: even if it was said that after Auschwitz, it
would be impossible to think and write like before, even after Timisoara, it will not be possible
to watch a television screen in the same way.]

The talk about the essence of the body that loses itself in media meanders continued.

the Gulf and Afghanistan wars. Chuck Norris said in an interview that he had been in
Afghanistan and that the soldiers allowed him to shoot from a tank in a target that was a
few miles away. He had fun. Asked if he knew if he had hit the target, he laughed
confused like a child. But the best example appeared with the great scandal Wikileaks:
American soldiers recorded while shooting in civilians as if plugged in computer games(the screens, the display seem to have been taken out of the gamers' world) and theycommented the annihilation of victims with an infantile cynicism. Those are also some”setups” technically produced. ”Real” bodies are simple pixel phantoms. One does notsee any internal organs, any blood. It is a new phase in the show time that Agamben wastalking about. A phase which cannot be placed under the heading ”the inevitable horrorsof war”. It would better fit the category ”the inevitable entertainment of war”.
Humanity

Another interesting side in the film of the Ceauşescus' trial is, let's call it, ”human”. The
same Limonov, an extremely subtle writer, easily labeled as crazy, controversial after somany strange political events (culminating with his nationalist-Bolshevik dream ofsaving Russia and a prison nearby), wrote the most sensitive lines after the Trial of theCeauşescus:
The tape that presents the murder of the Romanian head is a spectacular and terrible proof oflove in an old couple, that love which is expressed by handshakes and exchanging glances.

And I do not refer only to the endless scenarios promoted by the '90s newspapers, all of asudden progressive, neoliberal, but also neo-peasant supportive, neoanticommunist. I

89

You can experiment this by looking at the sequences of physical proximity of the two

refer to that pure, that innocent transfer of power, the equivalent of turning on the TV inwithout any sound. It will be easier for you to understand Limonov's perspective. The'89.

emotional dimension can be completed by clothes and colour games. They all seem toPeter Weibel writes in an interesting way, taking in Lacan through Žižek's eyes, hehave escaped from Mad Max having costumes taken from a provincial second hand.

writes about the voice of the people that Ceauşescu was and the television took it over,

They wear thick clothes (Gelu Voican Voiculescu declared for France Soir that this was

becoming the new body of the people. The television became the new Ceauşescu, as

the reason why blood does not appear profusely illustrated, though the two had been

Weibel wrote.7

riddled in several bursts). She was wearing a generous fur coat and a scarf wrapped

Fake dead bodies ended up by producing ”real” dead bodies. The pixel-bodies thataround her neck. He is well wrapped in a black coat. The rest of the assembly contains

created Ceauşescu's face at Cântările României (The Romanian Singing Feasts)

different spots of colour, sometimes even three colours, or they are militaries, or theyrebelled and consumed the dictator through television. The most boring face of the last

have the coloured tie as the future head of services, Măgureanu, or Gelu appears withten years finally produced a first-hand show. The metaphors' force is infinite. And

his white beard.

intellectuals vampirized all possibilities. Evolution was inhibited after the revolution. The

Gelu Voican Voiculescu is, thus, a representative person of the ”court”. Practically,

cycle of the show continued with the cycle of the judgement, of the accusation: what it

we have two accused who laugh, sniff, shake hands, anticipate that they might be shot,

was, how it happened, why. ”What are we going to do? Where are we heading?”, thesebut they do not seem to believe it. The rest of the world plays a very serious role. Proofs

were the questions asked by millions of people directly hit after '90. Millions of non-of the soldiers who were part of the firing squad clearly converge to a point: many of themeducated and non-progressive people. Millions of people who claim they now wantknew from the beginning how the trial would end. Connected to the obsession for theCeauşescu back. Don't they want that ”point zero” back?

”corpses”, Voican Voiculescu pretends that he left the bodies at the morgue for a few

90

days. Only on December, 29, he remembered them, and Ion Iliescu and Petre Romanmoney did not count for the Ceauşescus. What one could do with it when having

would have told him: ”Gelu, this is your problem”. In the film of the trial, later completed

everything? ”Yes, this is the way things happen, betrayals come from those near you.”, towith images, in the end, this Gelu appears on the edge of the grave, saying ”May God

quote Elena Ceauşescu.

make them rest” thrice. The supreme irony is that the third time, the cameraman turns
the camera towards him and makes him repeat: ”Come on, say it again”, and Gelu

The two sides

Shortly after the trial, the judge Gică Popa would commit suicide: ”I did not find any

adopts the same attitude and says the words again. He was the man who led the bodies.

solution for releasing myself from the fear and terror which would have made my life

He secured passage, he cleaned up the mess. He even said at a certain moment that heunbearable”, he left a note to his colleagues.

hid the burial place in order not to have the dwellings tainted, so great was the fury of the

One of the soldiers from the firing squad complained that many of them were left bypeople. He had been the protector of the bodies.

their wives; they were left alone, moreover without any job (made redundant beforeNATO). Gelu Voican Voiculescu remained a sort of weird shaman whose words nobody

GossipFinally, we come to the key code, the disintegration of the ”tyrants”. Gossip. In theunderstands. Măgureanu was the man acting in the shadow, the man from services, theinterventions of the prosecutor and of many other characters present at the trial, an

only one who could continue in the new power order, having a mysterious aura.

important place is occupied by rumours regarding wealth, the villa that would have beenStănculescu was sent to jail in the end and he kept saying ”final truths”, full of announced

given to Zoe, the daughter of the couple Ceauşescu. The fragment is hallucinating. Theor postponed omissions. The camp that went to execute Ceauşescu forever remained

image if the golden weigher should be placed somewhere in a leading place in an

the side from the shadow or it even took part of the side of the outcasts.
The side that transmitted the event, Dinescu, Iliescu, Roman and their TVR

anthology of the Romanian people's expressiveness, it seems taken out of the Luther's

represented the result of the simple equation ”the medium is the message”. The trial of

rampage sermons against the popes:Ceauşescu was just another television show, clumsily made, following so chaotic logics
JUDGE: The last question, defendant! You were talking about equality and about the fact that
we are all equal, that each of us should receive back according to one's work. We saw on TV
the villa of your daughter, she had a golden weigher for the meet brought from abroad. Our
meet from here, ours, was not good.

that it seems directed, but it was just another show. The grids were already made in theother side, that from the studios, the clean side, filmed live, not directed.

Translated by Paula Onofrei

The crazy gossip goes on. The accused are visibly dismayed. Maybe they are moredismayed by the way in which their subjects perceive their power. It had been pure, total,
but they did not use it for buying goods, but for totally different direction of powerfully
exercising authority. It is memorable the scene in which the judge wants to finally know
the age of Mrs. Elena Ceauşescu, but her answer is unique:
JUDGE: I have been interested in this and I know that your birthday is somewhere before his,but I have never known the year when you were born. What is it?
ELENA CEAUŞESCU: These really are women things...

The question ”where is the money?”, similar to a scenario with coup d'état in third world
countries (something similar to ”where is the money so we can pay for the army?”) is an
important one, but it should not be addressed to the couple Ceauşescu. On the whole,Notes[1] Revoluţia română televizată [The Televised
Romanian Revolution], anthology coordinated by
Konrad Petrovzky and Ovidiu Ţichindeleanu,
Idea Print & Design, 2009, p. 127[2] The transcript of the process here:
http://www.ceausescu.org/ceausescu_texts/revol
ution/trial-ro.htm; ”Who organized a coup d'état
could shoot anyone!”, said Ceauşescu. The
expression “coup d'état” is used over and overagain during the interventions.

the Ceauşescus], by Catherine Durandin, Humanitas,
2011. The author writes at a specific moment: ”so,Ceauşescu states, being right, «this is a coup d'état»”[4] The magazine cover can be seen here:
http://www.jeanedern.fr/index.php?option=com_content&view=article&
id=123&Itemid=57[5] Edward Limonov, L'excite dans le monde des foustranquiles, Bartillat, 2012, p. 193

the revolution was supported by a nomenclature which had accumulated discontent andwanted release, including financial one. One of these many unseen of the communist
bourgeoisie, Traian Băsescu, even said that he accumulated his wealth during the timeof Ceauşescu, after the revolution, he only invested and reinvested... Money was there,

91[3] This thing is visible especially in the lowquality works dedicated to the trial and the
Revolution. One of the worst books on this topic,
except for the imagined analysis of Grigore
Cartianu, is Moartea Ceauşeştilor [The Death of[6] Edward Limonov, in the magazine L'Idiot
International, February 1991.
[7] Revoluţia română televizată [The Televised
Romanian Revolution], p. 109

92

Iulia POPOVICITHE FAILED THEATRICAL PERFORMANCE OF
REVOLUTIONARY LEGITIMACY

Why were the great Nazi leaders judged in long-term minute trials at Nürnberg,
Eichmann in Israel, then the military and political commanders of the war from the former
Yugoslavia etc., having armies of lawyers, prosecutors and judges, when their guilt was”obvious“, and their condemnation – implicit? Certainly, not because the same judges
could choose between the death sentence and that of life imprisonment. But because
this type of political trial which involves the entire society is a widespread theatrical ritual
meant to heal wounds and declare a new, better and right beginning of the world. Even
when they take place long after the punishable
offences, these trials are part of the inaugural
mythology of the ”new“ world. There are elements

Former Nazi leader Hermann Göring standing in theprisoner’s box during the Nürnberg trials.
Credit: AP

which are necessary for the founding myth ofchange, of the better, which is the basis of importantsocio-political transitions. Being more than judicial
procedures, these trials are clashes of values,
principles and sometimes, conflicting ideologies.
And from this point of view, the process andcondemnation of the couple Ceaușescu at
Târgoviște are the great failure of opening a newpage in the history of Romania.

Iulia Popovici is a performing arts critic and curator. She works as editor at the Observator cultural
weekly cultural magazine (Bucharest). A member of EEPAP – Eastern European Performing Arts
Platform, initiated by the Adam Mickiewicz Institute in Warsaw in 2011, she is the author of the
EEPAP report on the independent/alternative performing arts scene in Romania, and has written anumber of texts on alternative performing arts, collectives and artists published in Romania(ManInFest, IDEA, Scena.ro, Observator cultural etc.) and abroad (UBU, France; Szinház,
Hungary; Dialog and Teatr, Poland). Since 2011, she co-curates the Independent Performing Arts
Platform presented in the framework of the Temps d'Images festival in Cluj. She is the author of A
Theatre by the Side of the Road (2008), a book about the Romanian alternative theatre collective
dramAcum.

Political trials, those of major war criminals or
terrorists are performative demonstrations of theprinciple of justice and rightful punishment. The beginning is at Nürnberg – not only thestart of legislating crimes of war, but also the first (big) judicial debate which was video
recorded and broadcasted through radio transmissions. Taking into account thepractical redefining of terrorism after September, 11, most recent analyses from thisperspective approach the trials of people accused of terrorism (the most recent one, thecase of Andreas Brejvik) – it is yet interesting that comparative studies regarding94

functional dynamics and the social effects of these trials do not exist yet. We can speak

the confrontation of conflicting principles and sets of values, with equal chances ofmuch less about contemporary ”classical” political trials – obviously, the events fromwinning before that audience. The sentence does not always overlap the impact on the

Târgoviște end an epoch of such prosecutions.

public and, by extension, the social one.2
As I was saying, in Târgovişte, there was no public – but its

And still, classifying the trial of the couple Ceaușescu seems to be much moreplace was taken by the recording camera, while the behaviour

complicated than at first sight…
Which is the specificity of the trial of Nicolae and Elena Ceaușescu, from theperspective of a theatrical performance? What normally activates the performativeof the members of the court, of the prosecutor and of the
defense lawyer proves the fact that they all had the consciencecharacter of human manifestation is the consciousness of sight: the neutral presence,of playing their own roles (which are not professional – in mostnot involved in action, of a spectator – or, the trial from Târgovişte was apparently one

cases, they stepped down from exercising judicial relations inwithout witnesses, without public. The Stalinist tradition of political trials is one of closed

favour of interiorizing some guessed expectations of thedoors – and the most famous Romanian example is that of the condemnation of Lucrețiu

”public“). Failure to comply with the formal conditions of thePătrășcanu, in 1954. There are multiple reasons for thistheatrical trial – including the background that I will talk aboutclosed character of trials, and in most cases, they are not

and whose improvisation will affect, on long term, thetop: The sentencing of Adolf Eichmann inJerusalem, 1961.
bottom: Adolf Eichman’s trial judges, 05.04.1961,
Source - Israel National Photo Collection,
Author - Israel Government Press Officeconnected to safety necessities: the proceedings of illegalist

performative reception of this hearing – is frustrating for thecommunists, initially open to the public and, especially, to theother two characters, the couple Ceaușescu. A lot has beenpress later started to be held with closed doors because thesaid and written about Nicolae Ceaușescu's repeated insistence that he will not facedefendants took advantage of the situation to send theircriminal charges except for the situation when he is brought in front of the Great National

messages, they regarded it as a militant stand and they wereAssembly, as a form of negation of the situation he was in, a way of seeking refuge in theperfectly aware that the left-side journalists that covered thebureaucratic familiar safety, in the illusion that a safe institution, ideologically controlled,

event would propagate these messages for a much larger

could restore the original political order, just like it had done it before.3 Actually, there is a

audience. The closed doors did not mean a secret trial, but

fundamental error at the basis of the trial ”scenario”: a process is a dramaturgicalcontrol over its narrativization. Pătrășcanu himself (with hisconstruction based on the balanced dialectical

illegalist experience) would use the dramatic potential of thedevelopment of facts, while a political trial

court to defend his own discourse, for posterity, but taking

supposes a ”clash“ of points of view from

into account the given conditions (being warned by thebalanced positions in front of the public opinion; atpresiding judge that he is showing off, the defendant

Târgovişte, the judges and the accusers chose toanswered: ”Yes, let me show off, my life is short, but there are

perform instead of and not for the public (assumed1

as a large and uniform mass of ”people“). And thisThe trials with closed doors practically annihilate thepractically leads to the annihilation of the condition

performative effect of the trial: it is not the condemnationof implicit theatricality for activating the feeling ofpeople who will watch this crap“ ).

95

Former Yugoslav President Slobodan Milošević
standing trial at the Hague for war crimes in 2001

itself which offers the feeling of exercise of justice, ofjustice. From negative heroes, the defendants

accomplished revenge, of restoration of order and good

became victims4, and what should have been thethings, or on the contrary, of injustice, social hypocrisy etc.,

legitimation of a new social order became a failed

Former Egyptian president, Hosni Mubarak,accused of conspiring to kill protesters in 2011

but the actual pursuit of the trial, passing through its specific phases (in which theand illegitimate end. It was not so much due to the failures of legal proceedings (adiscursive reenactment of the committed crimes plays an important role) and theclassification of the alleged misconduct in accordance with the legislation in force, thecorporalization of the sentence (the defendant is deprived of his attributes of power, thedefendants' right to defence and to the confrontation with the accusers etc.), butevil is reduced to the much-too-human frailty). The political trials of the terrorists andbecause of voluntary ignorance regarding the dramaturgical and spectacular framework

criminals of war are by definition theatrical trials, not because they would be falsifying setof the trials themselves. The improvised decor is probably justified by haste, but spatial

ups, but because they are, by definition, addressing to a target-public and they suppose

organization was premeditated, providing a large space for movement for the accusers
96and the accused had zero mobility, without having the conventional force of a courtroom

and the trial meant to set society free from its recent totalitarian past (but appealing to the(where space generates authority perceived as legitimate, just as the theatre stage

image of a defender with a unique role of accusing – since his interventions in Târgovişte

generates the perception of theatrical actions as belonging to a self-sufficient reality).

were reduced to providing additional incriminating questions, formally addressed

Court is not about exposing people in chains, about humiliation or parade of thethrough the ”official“ prosecutor) spectacularly

weakness of the supposed wrong-doer; the dispossession of power starts from theactivates social emotions rather linked topremises of an initial abuse of power, and subjection to judicial ”scrutiny“ re-establishes

dissociation (lack of trust, especially) than tothe balance of force by neutralizing the extraordinary qualities of the accused, a man likesolidarity. The show is a familiar one, but not in the

all the others. It is, paradoxically, what the defendant Nicolae Ceaușescu understands

expected meaning.

Top: Andrea Geyer, Criminal Case 40/61 Reverb,
frame-still (Prosecutor), 2009
Bottom: Andrea Geyer, Criminal Case 40/61 Reverb,
frame-still (Audience), 2009by constantly claiming that he answers ”as a simple citizen“ – without practicallyappealing to his political status, threats from positions of power or the entire domination

Certainly, there are manipulation mechanisms in

instruments. The couple Ceaușescu plays the appropriate roles – their judges, do not.

most, if not in all political trials (including those forAnd restriction of the discursive space of the defendants to a series of negations andcrimes of war or terrorism5), since their purpose isappeals to higher courts (including ”the people”, this is a factor having great importance)

not of finding out truth, but of providing moral

has exactly the opposite effect before the intended audience: frustration before lack ofcompensation, a warning regarding the limits ofconfirmation of the negative attributes that large society layers connected to thepower abuse… Conviction is implicit and offereddefendants.

as an inaugural gesture at the level of the entire

There are two components of the outcome of a political trial, they do not necessarilysociety. Political trials of the couple Ceaușescu's

overlap: the judicial sentence itself and the conviction/ symbolic acquittal – and they

type have therapeutic effects on large scales ofreflect in the mirror the similar theatrical mechanism: the fulfilment of the heroes'

society – following the logics of the bourgeois

personal destiny and catharsis as the effect over the public. The symbolic reaction at thetheatre of Bertolt Brecht. But the combination

end of a trial is also a cathartic one – purifying at an individual level (of the ”spectator“ asfamiliar-uncreditable and negation of the directa citizen) and at the level of society (of the ”spectators“ as members of the community).

development of the character in front of the public annihilated the entire potential

Passive spectators are those who give a meaning to judicial exposure (that they

compensatory effect of the theatrical trial. The monster was disenchanted – but as asuicide who avoids paying for one's own deeds.

evaluate depending on their own social experience ofAnders Behring Breivik in trial
2012”justice“ – it is not a universally human instinct, but it takes theshape offered by normative socialization), not the actors
Translated by Paula Onofrei

themselves that are involved in the dramatic trial – and in
Târgovişte, the latter transgressed their roles, executing asentence which was not negotiated socially. It is a cliché:
masses of people taking part at the execution of a sentence of
amputation, lapidation, hanging etc. in societies where theIslamic law applies are neither forced to be present at humansuffering, nor monsters without empathy, they are justdifferently socialized by the Euro-Atlantic environment, where the exceptional
implementation of death sentences is restricted to a formal bureaucratic framework.
Societies define themselves and the differences among them by emphasizing
programmatic and ideological distances of procedural approach of similar intention
actions. The blatant parallel between the memory print of the totalitarian legal framework(in which, for example, the defence attorney was the agent of the oppression system)
97

Notes

[1] In Lavinia Betea, Lucrețiu Pătrășcanu.
Moartea unui lider comunist [Lucrețiu
Pătrășcanu. The Death of a Communist Leader],Bucharest, Humanitas, 2001.
[2] For example, the case of the IRA members,
convicted for terrorism, for whom there wasmassive public support from the Irish.
[3] The most famous, in November 1979, when
the old communist Constantin Pîrvulescu
confronted Ceaușescu.
[4] Here, we could introduce another political
judicial practice, that of popular courts – which,despite their name, are not famous on long term(social memory is long, but the Romanian historyof the Romanian courts starting with the first
decade after the Second World War, is not oneof legitimate justice). Popular courts annihilate
the structure of distance necessary for the
public/public opinion to perceive a conviction as
the restoration of justice (the uninvolved ”viewer“refuses to assume the judicial burden itself, helooks for confirmation – or invalidation – of social
order in the development of the trial).
[5] See the project ICCT (International Centerfor Counter-Terrorism, Haga, www.icct.nl),”Terrorism Trials as Theatre“, where the trials forcrimes of war/genocide/terrorism are assimilated
to political ones.

98

Bogdan TEODORESCUIMAGES OF A REVOLUTION

Nowadays, a journey by taxi that costs over 15 RON (€ 3,33) usually includes, in mostcases, a ”packet” of personal stories and judgemental issues which can hardly
contradict the socio-political situation of the past 30 years in Romania. The character
that initiates these, the taxi driver, almost invariably confirms his words with theexpression: ”Mr, it was definitely better in Ceauşescu's time”. Of course, his arguments
keep flowing, as answers to his own questions, rhetoric leaves time to the customer toanswer only by monosyllabic words: ”Did we have flats? – Yes, we did. Did we havecars? – Look, Dacia is good even now. We also had food, because each of us has
relatives in the countryside... a chicken, an egg, a pig... ” He is very proud that, after the
Decree-Law no. 61 from 1990, regarding the sale of the houses belonging to the state
fund to the population, he was able to buy his apartment by the price of only 13 salaries.
Once upon a time, money was always enough, he could go to the seaside, he visited theentire country and he even saw Berlin in the D.R.G. When the Revolution came, he burnt
some files at the headquarters of P.C.R. (The Romanian Communist Party), because
everybody did it. He was happy when Ceaușescu was shot, but now he regrets, because
the former ruler did a lot of good things for the Romanians.
The taxi driver on the spot creates a map of the ensemble in which he can sketch
only by using a few details. At a thorough analysis, one can notice that his personal
history is connected to a lot of his work colleagues; he is one of those people who moved
to the city during the period of the forced communist industrialization. For him, theproblem of tomorrow is seen differently now, because it really exists. 23 years ago, after”today” always came another ”today” which was just as grey, but sure. The symbolic
image of a pre-December paradise country has as a reference point a fragment ofminimum comfort to be found in the capitalist standard of living which brings the bonus ofassuring this kind of life during the entire existence.
I have said what makes the taxi driver regret the previous régime; what made him

Bogdan Teodorescu is a visual artist and a Lecturer, PhD, at the University of Arts “George
Enescu” in Iaşi. He works in different media of visual representation. In photography he is practisingand theorises aspects of performativity and post-production. He is a founding member of Vector
Association in Iaşi. More info about his exhibitional projects: www.bogdanteodorescu.roreact instinctually on December, 22 and a few days later can be explained by theboomerang effect of his individual formation in a general context of indoctrination, it is
the consequence of the blind spirit of the crowd.

100

***

On July 15, 1989, 24 years after the IX-th Congress of the Romanian Communist Party, whichbrought him the position of first secretary of PCR, Nicolae Ceauşescu declared:
More than 4 billion people live in poverty and during the last century, their situation
continued to get worse, while in rich countries, a small group of rich people managed toannually accumulate tens and tens of billion dollars from developing countries. It is asituation which must not go further than this! This is the world represented by some
gentlemen who give us pieces of advice to take it as a model! The world of inequality, oftheft, of oppression! We have known it for hundreds of years and one hundred years
during capitalism. This is the reason why I declared that for us, this road will never betaken! The Romanian people have a saying, that this will happen when pigs fly, when two
Sundays come together. (Applauses) Do not applaud yet. Modern genetics has madeincredible progress. (Applauses) And it is possible to meet flying pigs, but not even then,will we return to our former state of things. Capitalism in Romania is forever dead andburied! People represent the true master and they will always be in charge with their own
destiny, with the wealth of their own country! (Applauses, cheers).

1

Carefully directed, this discourse which is vehemently charged with irony promoted thehumoristic side of the speaker which the ruler wanted to underline as a strong point of his
personality and image. As always, the public reacted in an obedient manner, applauding and2

laughing out loud. Thus, these words were not the stereotypes we have been used to for two
centuries, but, on the contrary, they represented three pictures which were to a certain extent
prophetic for the post-Ceaușescu period.
The first refers to the apocalyptic picture seen by Ceaușescu, referring to the influence ofinternational economic corporations after they opened local markets, this phenomenon iscountered by the building of an utopian system, powered by one's own megalomania basedon economic selfisolation.
The second picture could speak about people's awareness that four centuries ofcommunist demagogy is a solid indestructible basis for socio-economic changes at the levelof the citizen's mentality.
In the last image, representing people with the self-chosen representatives, it isunderlined the politics of party individual, ”always a master of his destiny, a master of thewealth of the country”; this situation later degenerating into a personal and atrocious way ofmanaging the patrimony of the country in the post-December period.
The same discourse strengthened, in the end, the image created by Ceaușescu at aninternational level, he declared himself the protector of developing countries: ”It is importantto find solution for paying the external debt of 1200 billion dollars of these countries. And thisshould not be done by symbols. Symbolism is good in art. In economy and politics, it isuseless”... Taken out of the context, this statement is more than a lie if we think about the factthat the entire communist period had political symbol as a propaganda engine. Generationsof young people completed their education always having the image of the ruler placed above
the classroom blackboard, as a frontispiece, as intangible and immutable values, even if

101

102

these images varied from the representatives of the Central Committee to the picture ofCeaușescu. The membership card, the falcon of the country, the pioneer, the UTC member
were basic social ingredients for the development of the new man, with a healthy
communist way of thinking. Behind the shiny ideology, just like in any socialist state, there
was an oppressive system that copied the evil Soviet methods.

***

Mr. Ioan Matei Agapi, a teacher of photography at the Academic Centre of the House of
Culture for Young People and Students and at the Public School of Arts in the postDecember period, tells about the fact that he had been interrogated thrice by the Security
for many days every ten years (1957, 1969, 1979). Every time, the man who ”took care” ofhim had the same code name: Matei. The system had taken over the principle of all-seeing
deity to be found in each individual. Practically, the citizen had to be aware of the fact thatexcept for the possible informant near him/her, there was an ”angel” that supervised every
move. Intellectual pedigree was not at all an advantage at that time, the persons that camefrom intellectual families were usually the most supervised ones and forced to do different
tasks under oppression. Mr. Agapi himself was forced to do some activities which wereconnected to his job (photographs, short documentaries) for free, in most cases, he3

received the threat of losing his job if he did not do what he had been asked.
In the teacher's archive, there are a series of photographs which are not connected at
first sight, on the topic of the Revolution. Accompanied by commentaries, they have a4

special value as documents. The photos taken on December 22 at the Square House (theformer headquarters of C.C. in Iași) show a crowd of people that protest, while at thebalcony of the building there are a few individuals who deliver speeches [photo 1]. The
explanations of the author cast light on the motivation of taking those pictures: ”Among
those people, there was no one I knew, not a single Grand Old Man, not even an intellectualor somebody that I knew. It was an assembly that was created all of a sudden, a mass ofmanoeuvre, the same that will burn a few minutes later the files in the building of C.C.
having no copy.” In this set of photos, there is one having a specific connotation. In thecentre of the crowd of resurgents, one can notice teacher Agapi himself, holding his
camera [photo 2]. The photo was taken by a ”fellow” and it was offered to teacher Agapi
after more than two years, when its purpose was that of evoking a simple memory.
The photographs of Bucharest were taken on December, 27. In front of the television,
one can identify symbolic elements connected to the new revolution [photo 3]. The twotanks are the proof that the army was on the side of people, this thing is exemplified also by
the cut-off hole in the flag that flies above their heads. In the first plan of the photograph,
there is a symbolic element of identity, the car ARO which seems to assure us that therebellion reaction is Romanian. In the background of the photo, the building of the
television seems to be a witness and an actor of this theatre. This image is a created one, afaçade meant to vanish suspicions connected to the success and credibility of thisrevolutionary act.
Connected to this image, the building destroyed by flames is marked by a monumentof silence as being one of the places where manipulation proved its power in this period

103

104

[photo 4]. The respective building having an unknown owner later proved to be aconspiracy house. Being a strategic precious element by its physical position in space,inside it, there had been placed simulation devices for shooting, equipped with sound andlight. The false attacks were attributed to the so-called terrorists that were considered
responsible for the events that started on December, 22. At that time, everything that
happened in the country was immediately transmitted by the Romanian Television, seen asa ”pot” of political military acts. It is intriguing the fact that information regarding theobjective of this attack in that specific place and also the identity of people in charge of it
were never revealed to the public.
Marked by their unhackneyed character, the photographs taken in the Studio 4 of TVRshow to the public the people ”behind the buttons” that assured the technical transmission[photo 5]. The viewer may question the quality of witnesses that these people had, invisibleat that time, the viewer may have doubts regarding the way in which they would decipher
the logics of the events of December from a nowadays perspective.
The report material from Bucharest ends in an optimistic and metaphorical way.
Having the subway of the tube as background, a few young people on two rows, having a
Christmas tree in the middle, use their hands to show the victory sign [photo 6]. The young
people are aware of the fact that they have gained access to liberty, to free expression;
5

these were the most important values for them at that time. They are also the ones that will
form the first ”sacrifice generations” from a long line which continues nowadays.

6***

Regarding the photos or videos that represent documents of the revolution, there is only
late interpretative information; for most people, these items were required by people ormanipulated into wanting them. The filmed trial of Ceaușescu is an eloquent example in thisrespect. The viewer was satisfied by the fact that the dictator would no longer be part of thepolitical life, therefore the execution was accepted as normal without asking about theperson who asked for it or its degree of violence. On the contrary, one may say that themore or less professional way of filming of Mr. Bratu (the cameraman of the Ministry of
Defence) received different reactions. The moment when Nicolae and Elena Ceauşescu
were taken out of the armoured automobile (called TAB in Romanian: Transportor Auto
Blindat), the way in which they were presented as crammed in a corner while on trial,
incoherent replies, the embarrassing moment of having their hands tied, etc., these creatednarrative conflicts that created the image of a ridicule event.
If we think about nowaday's reality, one can definitely state that the simple Romanian
citizen does not suffer from mental instability, but I would rather say that he is affected by acontinuous process of directed information. This citizen reacts at stimuli which are familiar
to him and are to be found in his immediate proximity of living, no matter if he has immediate
actuality or the nostalgia of the past as his landmark.

Translated by Paula Onofrei

105

106

Maria Alina ASAVEITHE POLITICS OF MEMORY:THE HERO, THE MONSTER AND THE "RULE OF LAW"

We can assume our own version of the past only to the extent to which that version
counts in understanding and exposing the hegemonic versions of official history.
Raphael Samuel once said that "social history, if it is to fulfil its subversive potential,
needs to be a great deal more disturbing".1 In order to be truly disturbing, this history
celebrates the mundane, the disadvantaged or those lacking power, bringing past andpresent closer together and takes into account those dissonances which we know of as
part of our own manner of evaluating and understanding the past. But can we really
understand the past on its own terms, or is it necessary and inevitable to pass it throughthe filter of present-day values? To what extent our past traumas can metamorphose into
"historical truth"? How can we cleanse the traces of power excess from official histories?
In this conceptual framework it is legitimate to ask ourselves whether: 1. the fall ofcommunism in Romania in December 1989 is viewed/understood differently by those inpower and by those on the margins of power, and 2. Whether there may be a
unilateral/mandatory vision imposed by communism,according to which people say they see in communism only
what it is officially allowed to say.
What follow below is a personal history of the fall of
Romanian communism, and of transition to democracy. It is"personal" because it relies on private memories of the past,
but at the same time it circumvents the political sphere andbecomes political. Memories are inevitably filtered through thesocial and political contexts people find themselves in. This
politics of memory must not be overlooked or underestimated. Political elites know best
why.2 I do not know whether the evocation of one's own "histories" and of one's own

Maria Alina Asavei is an art historian and critic. Currently, she is a PhD candidate in Philosophy, atCentral European University in Budapest. She works principally in the areas of art and disability,
politics of aesthetics, forms of artistic engagement during and after totalitarian regimes. She
published studies in the domain of Art History, Aesthetics and Social and Cultural History.

political memories can change the course of past events, but they definitely cancontribute to throwing power relations out of balance.
My years under communism coincide perfectly with my childhood years. As much as
I try to dissociate them, I still have in my active memory my "Fatherland Falcons" uniform108

(on which I managed to stain with jam every morning), the Chinese fountain pen with athis could have justified both the haste with which the two were processed and thelittle Panda head at the end of the cap, the children's magazines Arici Pogonici andsimulation of defence. I didn't have the faintest idea about "human rights", "show ofCutezătorii, the Muppets Show and the free (or ridiculously cheap) summer camps incruelty", "simulacrum", "kangaroo courts" or "show trials". Therefore,Năvodari. For me, the fall of communism meant at the time (I was ten) the liberalisation ofwhat I felt is what I remember feeling when watching thespectacle on television, and the right to wear blue jeans at school all the time (especiallyCeaușescus' trial and execution on that Christmas day: a state ofsince uniforms had become an accessory one could choose to wear or not). I could not

perplexity. That was how I stepped into democracy.

foresee the moral mire and the chaos that would come after those circumstantial

I wasn't even convinced of the veracity of what I had seen, nor by"freedoms". I did not have the vaguest idea what (liberal or non-liberal) democracythe "actors' play". I was thinking at the time that Ceaușescu was notmeant and I do not think I actually understood what it was in the following ten to fifteen

the real Ceaușescu (the way I knew him from the Pioneers and theyears. Thus, my fist failed democracy lesson started with a televised show: theFatherland Falcons magazines), but instead an amateur actor,

tyrannicide.

disguised under a wig and many fake wrinkles, who hadn't evenbothered to study better the Secretary General's gestures and intonation. Besides, theThe trial of
the Ceausescus
seen throughthe eyesof a child of the"Golden Era"

I have watched the Ceausescus' trial and execution to television. To my mind, all the
revolution's events were unfolding in that wooden box and only there. Only much later I

trial. I thought: "It must be really cold on that stage... Those people wear their overcoatsbegan to wonder, in a very serious tone, whether those things had actually happened or

and their scarves indoors!" (nowadays this would look to me more like a scene from anot. I remember that the "trial" caught many at their Christmas dinner, around dessert

Nikita Mikhalkov movie). Later on I read in the press about the way people abroad hadtime. At the time I was too young to understand the seriousness of the event. I could,

perceived the fact that neither Nicolae nor Elena Ceaușescu took off their coats or

however, surmise the dreadfulness of the moment, judging only by the way the grown-

scarves: "Still wearing their overcoats, they look more prepared for last-minuteups around be reacted, both with hostility and with hesitant joy. That joy was not similar to

Christmas shopping than a trial – or an execution."3 I remember clearly the judge

the joy felt after a victory in a football match, but was instead joy mixed with fear anddeclaiming at the start of the trial: "The Grand National Assembly has been abolished.

anxiety. However, I remember almost clearly that through my ten-year-old eyes, the trial

We have a new state power institution." I did not understand the phrase "a newand execution of the "comrades" appeared somewhat different from what the grown-ups

power institution". Would this new power institution be the "rescuing hero" who fought

saw. It is not surprising: children perceive and understand the world differently because

the "Carpathian tyrant" tooth and nail? (at the time I was not aware that the enemy of evil

they do not stop at the grown-ups concepts, beliefs, clichés and109

director had cut out many of the lines Ceaușescu should have been reciting during thestate

is not always good). But whereas I could discern clearly who

idiosyncrasies, but instead go beyond them (and they do not censor

the "monster" was in this new "movie" (since he was sitting

their opinions depending on opportunities and interests, either).

calmly anyway in the dock, holding his spouse's hand), why

Many children have watched on television the Ceaușescus' trial andwas this "new power institution" so complicated to understandexecution, together with their parents and grandparents, withoutand decipher? What was this, where was it coming from andunderstanding much from this "movie". It was more violent than all thewhat would become of it? It wasn't very clear to me either who

action movies shown on television at the time. I was not used to such

was putting whom on trial, or who was the positive "hero" ofshocking images, with old people put against the wall and executed, but

this new "movie". Who was the "Übermensch", "the Hero",

I do not remember, either, feeling any trace of compassion for this"Superman"?

scene, which appeared to me as unreal or as a stunt. At the end of the day, theI also remember the hammy performance of one of the "defence" lawyers (it was only

monster/"tyrant of the Carpathians" was dead, and in the mind of a child of the "Goldenmuch later that I found out that was Constantin Lucescu, a barrister from the Bucharest

Era" good always prevailed over evil, because this was what happened also in the fairyBar). At some point he started wailing with a theatrical voice about the crimes committed

tales I would read (computer games had not reached us at the time). I did not think at theby the tyrants against their own people: "murder by starvation, by lack of heating, by lacktime that the Ceaușescus' trial and execution were unfair or illegal. I did not think that itof lighting; but the most heinous of all was the crime of chaining the Romanian spirit, thewas possible for the decision to execute them to have been made before the trial, andsoul of this people".4 I began then reflecting on the phrase "Romanian spirit" (not very110

successfully, though). I didn't know what the "Romanian spirit" meant and why it was soimportant (later on I didn't want to know what it was anymore, but not because I was notinterested in the matter).
5

To begin with, political opinions and convictions are shaped as products of childhoodsocialisation.7 Political convictions are not immutable, then can change in time(especially if we consider the influence of political events,

By the time I found my bearings and finished dressing up my Arădeanca doll

which affect inevitably our convictions one way or another).

appropriately for the solemnity of a courtroom, the two tyrants lay by the wall in a pool of

The replacement of a political regime with another is such anblood (with no "viewer discretion advised" warning – besides, the show was aninevitable event, one that contributes to changing our opinions

exceptional one, of the PG-13 rating type). I did not feel the gravity of the situationor convictions concerning political acts.

because I was not sure of my own perception. Later on I read that the philosophy of the

The notion of "political learning" designates the process

mind had proven that "perception starts from prognosis"6, underlining

through which the citizens of a country change their opinions,the connection between perception and knowledge. Everything we

attitudes and political tactics as a result of a severe crisis or ofperceive is influenced by our cognitive background. Therefore, myan event that is hard to ignore. Nancy Bermeo used thevisual perception of the Ceaușescus' execution could only be a pseudo-

concept of "redemocratization" in order to explain the cognitive change process as part

perception, without much meaning, because I had never seen onof the political learning/redefinition.8 For Bermeo, this "redemocratization" has threetelevision or in "real life" people riddled with bullets against a wall as astages: 1) the breakdown of the dictatorship; 2) the creation or reconstruction of a

new Christmas movie. I did not have in all my cognitive backgrounddemocracy, and 3) the consolidation of a new regime. However, the way we should

anything that could have been associated with the execution of humanunderstand politics is essentially influenced by the second stage, by that "criticalbeings.

moment between the crisis of the old order and the consolidation of the new one – for it

A few days later I remember hearing an uncle saying: 'It would have been better if

111

Postchildhood,
post-December
1989

helps explain why a new regime becomes democratic [...] why, in essence, a dictatorshipthey'd shot them straight away without any trial'. What I can't remember is the reason hein crisis is replaced by a democracy rather than another dictatorial

had said this: 1) either that 'It would have been better if they'd shot them straight away

regime".9

without any trial, rather than have a show trial'; of that 2) 'It would have been better if

Undoubtedly, a democracy is preferable to a dictatorship fromthey'd shot them straight away because they didn't deserve to have a trial". I remember

many points of view. The dominant idea we can find in the theories ofthinking: "those tyrants have hurt the Romanian spirit. However, the new power

democracy is that democracy means the rule of law. The transition

institution seems to be generous in providing them a different trial. It is not a real trial, butform a dictatorial regime (the Ceaușescu regime) to a "democratic"

it looks like one. I wonder whether the tyrants were glad to see they were not killed

one did not take into account "the rule of law", but rather the need ofstraight away, that they were given a trail?" (later on I watched the trial taping and heard

the "new power institution" to see the old hegemony dead and buriedCeaușescu say: 'You could have shot us without all this masquerade.').

in order to be able to install itself comfortably as the new hegemony.

A long time afterwards I kept playing the game of trial and execution. I would sit two

And as the "new institution of power" was very good at

dolls on a worn-out chair, then put them inside an old valve TV set, of which only the"democratically" hued disguises and imbroglios,10 it staged a trial towooden case and a bit of screen had remained. I would be careful to tie a "peasant-style"chow the people how you can get rid of communism11 in less than two

scarf around one of the dolls' heads and dress the other in a coat and a muffler. After I put

hours. The "new power institution" believed "the Romanian spirit"them to trial to my satisfaction, I would tie their hands behind their backs with string andneeded a lesson, and rushed to offer an exemplum, a false exorcism

take them outside to shoot them with my water gun. After they dies, I'd dust their little

performed on television (just like the sermons and the morality plays

clothes, untie their hands and apologize to them (especially to a chimney sweep doll andof the Middle Ages). However, what the new power wanted tohis girlfriend, on whose faces I had drawn bullet holes and blood, with a red ballpoint

disseminate was the fact that the trial and the execution of the dictatorial couple was apen). Sometimes the dolls didn't feel like dying at the first attempt, and so I had to try

fulfilment, by way of justice, of the people's will. In reality, the trial was a bloody staging,them again, in a more authoritarian tone of voice, adding a new count: "refusing to die at"legitimised" by a judicial farce. A real trial would have taken too long and would have

my will and in the established position".

tainted the "immaculate revolutionaries" image of those who replaced the status quo.

112

The voices in the West soon made themselves heard. The discussions about the former
East mentioned frequently the innate inability the citizens of this part of the world had for
deciding their own fate, according to the illuminist-liberal principles. It was said that thecommunist systems had operated as prisons for belief, thought and free expression, as
well as that human rights had been constantly and consistently breached. However, thepeople living in these prisons knew nothing (or almost nothing) about life outside thisprison, and in a way they had come to think of this imprisonment as "their life". That was
the reason why, after the fall of communism, many seemed unable to adapt to the life
outside the prison,12 and the new leaders had only to profit from this situation.
Later on, Romania entered the "free" circuit of market economy, we had to adapt to"the society of the spectacle", and witness the "democratic" plundering of what used to be
the property of the state by the members of "the new power institution". At some point, thelives of the former children in this new world began to look increasingly like what Kermit thefrog13 used to call "his life as a Hollywood star": "chaos, madness and romantic pigs".

Translated by Sorana Lupu

Notes

[1] Raphael Samuel, "What is Social History", inHistory Today, Vol.35, Issue 3., p. 13[2] Herbert Hirsch asserts that political leaders
will always evoke or "invent" memories of the realor fictional past, in order to motivate the "people"
to blindly subject to their will. Thus, entire
generations believe their own version of the past
to be the official version and thus the version of
the past sanctioned by hegemonies becomeshistory (see Herbert Hirsch, Genocide and thePolitics of Memory, University of North Carolina
Press, 1995).
[3] Samantha Henig and David Holmes,"Autocrats on Trial", in The New Worker, 3,
August 2011
http://www.newyorker.com/online/blogs/newsdesk/2011/08/dictators-on-trial.html[4] From the transcript of the Ceaușescus' trialof 25 December 1989:
http://ro.wikisource.org/wiki/Stenograma_procesul
ui_Ceau%C8%99escu.
[5] "Arădeanca" is a toy factory in Arad, opened
in 1949.

[7] Socialisation in school and at home.
[8] Nancy Bermeo, "Democracy and the Lessons ofDictatorship", in Comparative Politics, Vol. 24, Issue 3,(April, 1992), p. 273.
[9] Nancy Bermeo, ibid., p. 273.
[10] In Romanian, an imbroglio is a play with acomplicated, deliberately confusing plot, and with asurprising and clarifying denouement.
[11] The propaganda of the '80s had personalizedCeaușescu's power to such an extent that most of the
population identified the supreme leader of the
Romanian Communist party with the communist regime
itself. (Dragoş Petrescu, "Dilemmas of Transitional
Justice in Post-1989 Romania", in Lustration andConsolidation of Democracy and the Rule of Law inCentral and Eastern Europe, Political Science ResearchCenter, Zagreb, 2007, p.132).
[12] See, for instance, John Lloyd's analysis in"Transition in East", in Financial Times, 24 December,
1994, p. 4.
[13] The Muppets[6] Robert L. Solso, Cognition and the VisualArts, MIT Press, Cambridge, Massachusetts andLondon, 1994, p. 4

113

114

Vasile ERNUTHE SWAN SONG OF ROMANIA
OR THE RECENT HISTORY TOLD TO NICOLAE CEAUŞESCU

About a country's
pulse before death

A State that does not know and is not capable of counting its citizens can no longer exist
or maybe it does not deserve to exist. The citizen of a country is, in fact, its pulse. When
the State, the power which rules and represents that country, no longer knows how totake its pulse, it means that its institutions have entered an advanced state of decay. The
state may even be clinically dead, but nobody else has confirmed this yet. Not being able
to take your own pulse, this minimal gesture of ”biopolitics“, to see the state of your own
socio-political body means not being capable to meditate and decide on your own
situation. In such a context, when the social and political body can no longer meet its
basic functions, it seems that only somebody from abroad can come to see, to diagnose
the situation of the political body called Romania. Looking carefully at the socio-politicalbody of Romania, we see a body entered in
convulsions and announcing total death because
brain death happened some time ago, but theexternal diagnostician has not announced it yet.
Why?

Who takes ourpulse?

When the state cannot take its own pulse, meaning
it cannot even count its own citizens, someone fromabroad is needed to do this. In the global context inwhich we live, there will always be a volunteer
because, though the body of Romania smells like a

Vasile Ernu is born in USSR in 1971. His debut was Născut în URSS [Born in USSR] (Polirom,
2006), translated in Russian, Spanish, Italian, Hungarian, Bulgarian and Georgian. In 2009 hepublished Ultimii eretici ai Imperiului [The Last Heretics of the Empire] (Polirom), translated in Italianand Russian. In 2012 he published Intelighenţia rusă azi [Russian Intelligentsia Today] (Editura
Cartier). Vasile Ernu (with Costi Rogozanu, Ciprian Şiulea and Ovidiu Ţichindeleanu) is thecoordinator of Iluzia anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu [The Illusion ofCommunism: Critical Readings of the Tismaneanu Report] (Editura Cartier, 2008). Also, he is oneof the founders and coordinator of the online project www.criticatac.ro.
More info at: www.ernu.ro / www.nascutinurss.rodecaying corpse, any person or civilised institution
knows that nowadays, even a carrion can become acommodity. The present situation reveals the fact that this type of institutions is here, in
our neighbourhood, in our social, political and economic body, knowing exactly how totake our pulse, meaning to count us. The most important, accurate and reliable
information about us, about most of this country's citizens are not to be found in the dying
institutions of the Romanian state, but in multinational economic institutions. A
multinational economic institution knows about the people of this country far more than a116Romanian institution with this function should know. For example, in Romania (but this istrue for most countries, just on the outskirts of capital, one can see better), the bankholding your loan or an insurance company not only knows everything about us, butsomething more. They know what is happening at the moment with us and they evenfairly accurate estimate what will happen in the near future to each of us. There is no
Matrix or metaphor here, but simple reality.
The delicate situation does not consist in the fact that they know more about us thanthe State which is paid by us to fulfil this function, but the fact that they, more recently,
have ”hands longer“ than the state, and often state institutions are their subordinates(carefully look at the meeting of the heads of state with IMF chiefs, or look at the way thelobbies of large corporations impose laws). There is even a more cynical institution, suchas IMF, which has the role of providing the last diagnosis and make the necessary anduseful decisions holding power over the dying body of this country: a social and politicalbody into a state of advanced disease, in fact, a dying body should have its last
functional organs put for auction to satisfy those who have kept this political body underinfusion. Why a State-body in brain death is kept under infusion and who uses it?
When does aState dieor why does itneed atransplant?
Who is going toperform
it and benefit
from it?

I would not seek a response to this type of question in treaties of political sciences andphilosophy, but in a totally different place. To find an answer, I would rather turn to the
medical field1. Do you remember how, in the '60s, the most important thinkers of the postindustrial period announced the death of all? In the same period when the individual was
declared dead, major changes took place in the medical field. In those years of ”Sputnik
generation“, some researchers developed a new area of medicine, called AIC(anesthesia and intensive care, in other languages, it was called ”reanimatology”),
others were trying to analyze different stages of death, while others were deeply
involved in transplant techniques of the vital organs of the body. Regarding thesematters, the politicians and political scientists did not know much. Why should they have
known about these problems and solutions proposed by physicians?
The surgeons of that time who were in charge with the entire process of making atransplant of the organs of a human body knew that an organ cannot be taken from deadbody. Their fundamental question was: how can one get hold of these fundamentalorgans from a ”fresh“ body, still alive? Medicine, of course, knew this for some time: one
cannot take an organ for transplant from a dead body, but from one which is in coma depassé (clinical death). It is known: a person who is in this situation can live only
connected to devices that maintain artificial respiration and blood flow (the techniquerequired by these procedures appears in the same time). People in this phase have adead brain, but their heart rate and respiration are artificially maintained. Brain death is
the result of complete cessation of cerebral blood flow and its stop of functions isirreversible. Traditionally, as we all know, a person is considered dead when one stops
breathing and one's heart stops beating, one does not have a pulse for a long period of

117

118

time and one's vital organs are in the process of alteration, that is the process of tissue
necrosis has started. With the development of resuscitation techniques, we find thatdeath is a process which is not only connected with the cessation of heart beat (lack ofpulse). In this respect, beside the old concept of biological death, appears the one ofbrain death. Brain death was defined as ”an irreversible coma with abolition of reflexes. It
is an irreversible process due to neuronal necrosis, followed by the decrease of
circulating blood“.
Because techniques of vital organs transplant are developed and extended indifferent countries in parallel, causing controversies, the committee of the Medical
School of Harvard made things clear in 1968: together with classical criteria of
determining the death of the body, there is a new method of doing this – whole brain
death. Both brain death and biological death are connected with the same recognized
event: death. But the organisms diagnosed with death, in both cases, even if they are
dead, they have different features: from those with brain death, one can take organs fortransplant, unlike the one in biological death whose organs are no longer useful fortransplant. In order for these transplant procedures to become ”normal”, though theycaused numerous debates at that time, laws have been introduced, giving the legal rightto doctors to use the organs of the ”clinically dead“ person for the transplant. Before thismoment, there was no regulatory legislation.
What does this medical story have in common with us and the death of the State? If
we look at the political history of postcommunist countries (it is also true for colonies), we
see a striking similarity between medical techniques and economic, political and social
engineering products applied to the political body of postcommunist countries. When in
1989, the entire political body went into convulsions and foretold its death, theannounced death was not a biological one, but a brain death. When the communist
political body was no longer capable of taking its pulse, a foreign power interfered andthe diagnosis given was: transition, meaning brain death. What does a doctor do in thissituation? We mentioned it above: breathing and blood circulation are kept, while theorgans are transferred to other political bodies.
IMF and World Bank & co have met and still meet the same function of atransplantologist: on the one hand, one pumps money to maintain blood circulation andbreathing for the state in brain death and, on the other hand, simultaneously, a difficult
process of transplanting all vital organs of the body-state takes place (from the control
over the blood circulation-bank, to that concerning kidneys, tissues etc. – factories,
power systems, railways etc.) to the political bodies which have economic and politicalcontrol over these political individuals in brain death.
The bad news is that this process of political and economic transplant expands, withthe last crisis, over other states that apparently are in a better health state, meaning they
are on the point of being in clinical death.

119

120

The major problem of transplantologists who are state-interventionists, if we look at
the case of Greece especially and the way it was handled by large financial institutions,is how to build a legal framework to avoid falling into the outdated category of ”theft” or”political assassination” (in order not to make wars to conquer states, but to make them
become brain dead through financial engineering). In other words, now, the great
problem and challenge of those who hold real power and are in charge with economictransplantology is how they will make this transfer of wealth legal, these transplant of
economic organs (but also of natural resources), so that everything seems ”natural“ andthe ”murder trail” disappear. The last great challenge is how big capital will manage tobuild a cemetery for the states that, after ”released“ from all vital organs, will be declared”biologically dead“, and the corpses will have to disappear. The cemetery of states is the
new project to come.
But how
did we get here?

For the past 20 years, we have witnessed the collapse of state institutions and an
unseen fight against it. Our parents, who lived in the '50s -'70s, built the infrastructure ofthis country, from factory roads to clinics, schools, cinemas and stadiums. That
generation (and everything they built) became a donor-generation for the social, politicaland economic life of the postcommunist period. Beyond ideology, this is cynical andtragic reality. What that generation built in one year, we have not been able to do in 20.
From those human, economic resources and social realities, we lived and consumed(after the '90s) until exhaustion, without putting anything back. What was built then, after
the '90s, we sold or gave to others who did not contribute to them, with an unseen
pathos. Instead of producing factories appeared commercial places, ships wereconverted into yachts and railway sold as bought scrap. Schools and hospitals close
because they are not profitable. The only valid truth is profit. This is the belief and daily
practice of every post-communist citizen. The only real thing that we managed to do is todestroy social cohesion, we destroyed the last track of social sensitivity which lead us to
the disappearance of political meaning. And so we turned everything into ghettos: hugeghettos and small luxury ghettos, just like the population of this country was divided in
two groups: a big one, of ”the wicked parasites, rude and inefficient“, and a small one, of”the good citizens, civilised and efficient“.
And the dream of children from the '70s to become doctors, teachers, engineers andcosmonauts is now considered obsolete and ridiculous. Most people gave up their
dream a long time ago, their jobs that they have learned with much effort, but they madeall sorts of fantastic jobs (advertising, PR, marketing etc.). The only dream of thegeneration who is in the process of becoming mature today is that of having access toloans to buy things they will never really need.
We fought capitalism until the only thing left to sell was our soles. Even worse, wewent further than this: we took loans for not yet born generations. When they are born,

121

122

they will already be enslaved by the chains of debts made by their parents. And so, stepby step, we have become the slaves that born new innocent slaves.
I will have to remind an old story to my Christian and conservative friends: the loan,
the dream came true, takes you out of the field of freedom and politics. Yes, you can set
yourself free from it, only by a radical gesture that few are capable of, especially when
the context is totally unfavourable for radical gestures. What is salvation if not a purely
political gesture? How do I read the political discourse of Christ in the story of credits andpolitical salvation? Simple. The statement that ”it is easier to pass a camel through theeye of a needle than for a rich man to enter the kingdom of heaven“, I interpret it as: therich man can save himself in the last moment, for he can give away his own wealth, even
if it would happen with great effort, just because he has the power and control over his
belongings. I would continue the interpretation of Christ's position in this way: it is easier
to pass a wealthy man through the eye of a needle than for a man with credit-loans toenter the kingdom of heaven. Why? Because the credit is a reversed wealth, with minus.
The man who has credit has wealth which cannot be left aside, because he is not its
owner. He has a wealth that does not belong to him. From this derive total lack of
freedom and leaving the political field, thus the incapacity of taking part in the act ofsalvation.
When the deadand the living
have the same
political function

When the dead have the same social function as the living inside the state, then we are
dealing with a nonpolitical space. In order to better understand this living together of thedead with the living in the Eastern political space, we do not necessarily need to readtreaties of politology and philosophy. It is necessary to read, for the Eastern generalcontext, the novel-poem of Gogol, Dead Souls. Like it or not, we are part of the samesocio-political paradigm as Gogol's. In order to understand the story better in the
Romanian context, it is enough to read the novel of Bram Stoker, Dracula. We havelearnt a very interesting thing from Gogol: ”dead souls“ have a very important function,
just like the living ones. Dead people can make you a human being in the nowadays
meaning of the word. Who is a ”real” man? One who owns properties, estates, wealthfrom which power derives or through which power is bought which, in time, leads tomultiplying wealth. ”Dead Souls“, those who are not among us for a while, have thispower. The entire adventure of the novel is about the way Pavel Ivanovič Čičikov
acquires ”the dead souls“ of the dead serf peasants, enrolled in the tax record. In the
nowadays Romanian version: ”dead souls“ vote for deciding Romania's fate. Frombeyond the grave, the dead exercise a social and political function that the living will not
do. Extraordinary: ”dead souls“ are more alive than the elected people or even thechosen and suspended president.
But Stoker, in his Dracula, maybe one of the best books about Romania, even if he
was never here, discovers a very important issue as far as we are concerned. Everything
starts from the word Nosferatu, meaning not-dead which is the key to understanding our

123

124

past and our present (in the tome Ultimii eretici ai Imperiului [The Last Heretics of thespecies of whales that exist communicate among themselves with sounds ofEmpire], I dedicated two chapters to this topic, and here I will briefly sketch some ideas).

frequencies between 12 and 25 Hz. Not even a sound emitted by it can be heard by

Stoker notes that, in fact, the great tragedy of Count Dracula, like ours, in fact, is the fact

another whale and receive an answer. Biologists have different opinions: some claimthat he is trapped between two worlds, between ”the living“ and ”the dead“, in a non-that it is a hybrid whale, others that it is a mutant, while others think that it might be too

discursive field, in some sort of meaningless haunting. A sort of ”neither-nor“ which is the

young and ”its voice is in formation“.

tragedy of someone caught between two worlds. The first major problem of this space of

Our hope would be this last argument: we are a much too young society and we still

the dead and of the living which manage to coexist, or better said the world of those

have the voice of social life in formation. But maybe we have reached that degree oftrapped between the living and the dead, that is the vampire theme, is linked – and I will

solitude, fragmentation and social insensitivity because each of us emits messages ofstrictly refer to the social and political problem – to irrationality. To a specific type ofanother frequency and we cannot even hear ourselves, nor communicate to get

irrationality. Do you remember the ritual question from chapter 9: ”Do you want,ourselves organized socially and politically. From what we know from history and fromWilhelmina, to share this lack of knowledge with me?“. The question comes after athe millennia's political reflection, an individual can die in the easiest way due to lack ofmemorable statement: ”The secret is here, but I do not want to know it“.

social life, this is why we desperately need social sensitivity, the one which creates social

In fact, the great drama of Count Dracula is the drama of self-ignorance. This is thelife and leads to the formation of political life, its lack means that we are no longer human.

cause of him lacking a command centre. Both the enemy and the centre of decision are

The question is how do we regulate our voices to deliver wavelengths that allow us toalways outside us. The Russians, the Jews and the communists are to blame, while we arehear ourselves?

never guilty of anything, isn't it? But we make major decisions only by bowing to the High
Gate, may it be Istanbul, Moscow, Bruxelles or Washington? Is it true that the decisions
made under oath at the High Gate will be applied in our space in a personal way: wewanted what is best for us and everything could not have turned out worse (for the society,usually, not for the people in charge with making decisions). Our rulers speak and act like
Van Helsing in the novel Dracula: ”I want you to believe in things in which you cannot

How can a deadmother give birthor how can it bea happy ending
to braindeath-transition?

Here is the ending story which, in the best case, can happen to us, too. It is like this: on
April 19, 1993, not far from San Francisco, Trisha Marshall, a young mother of fourchildren, entered the house of a retired man to rob him. Unfortunately, the old man was athome and, in the American style, he took his gun, shot the 28 year old young mother in
her forehead, afterwards, he announced the police. The police came and they took the

believe“. Van Helsing also ends this type of ”neither-nor“ experience, of those trappedbody to the hospital, and the doctors found that Trisha Marshall has ”a dead brain“. They

between two worlds, in the field of discursiveness where politics disappears andalso discovered that she had traces of cocaine and alcohol in her blood and, surprise,

everything is a rhetoric of effect designed to seduce: ”There are things which you do not

she was four months pregnant. When the parents and friends found out, they insisted

understand, but they exist“. Here, we are in the political field of vampirism.

that the doctors find a way of saving the baby. Despite the high price of such a procedureof maintaining ”the body alive”, the doctors fought three months and a half to maintain

Insensitivity,
social non-feelingor about
the lonely whale

We messed up, we destroyed and sold almost everything. After these processes done withthe body of the mother alive. After much effort, exactly after three months and a half, on

a morbid and stupid enthusiasm, an unseen fragmentation and social dissolution followed.

August, 3, Daius Marshall was born by caesarean, and the baby was taken home by his

When a factory is destroyed, when a library or cinema disappears, when a road or a bridge

grandparents. After a few minutes, the mother was disconnected from the apparatus

collapses, in fact, a vivid, real world crumbles. It is a vivid world which gives everything up

and became biologically dead.

to receive nothing in return. This type of fragmentation and collapse finally leads to one of

It is a happy-end, though: there is death, but there is also birth, there is despair, but

the most tragic social events: insensitivity and social non-feeling which make social life

also hope. The one born from the belly of a dead brain might be our last hope, the one

disappear and, in the end, they announce total political death.

who can still save us.

The story of our Romanian society from the postcommunist period is very much alikethe story of the whale 52 Hertzs (Hz). It is the story of the loneliest whale in the world,
Translated by Paula Onofrei

because it has no family, friends and it is not part of any group of whales. It desperately
swims in the oceans' waters. It swims alone, in search of another whale, ”singing“ a set ofsounds composed of no more than six ”screams“ which last six seconds maximum. It is her”swan song“, for no other whale can hear it. Therefore, it is doomed to die in solitude. Why?
Because it is the only whale in the world which emits sounds on the frequency of 52 Hz; all
125

Note

[1] M. Foucault, Ph. Aries or S. Roganov(author of some excellent studies about thedeath of communist countries) also wrote on this
topic.

126

Cristian NAE

IN THE NAME OF THE PUBLIC SPHERE.*NOTES ON THE USAGE OF THE TRIAL IN CONTEMPORARY
ARTISTIC RESEARCH

Characterizing the ”off-modern” as an investigation of the still unexplored ways of
expression of modernity, a look back at recent past having the purpose of selecting
undeveloped possibilities in order to reconstruct the present, Svetlana Boym offers agood description of the post-communist condition.1 Twenty years after the Romanianrevolution, the exorcism of the communist past seems to have ended. The event that
represented the basis of this breakup, the revolution itself, was at its turn debated,making some famous expressions popular such as ”televised revolution” and thefamous image of the cut-out hole flag, analyzed by Slavoj Žižek in the terms of thecollapse of the symbolic régime of the communist ideology and coming back – not lesstraumatic – of the Real, the nonsignified and the inform.2 Its re-visit, starting from the
topic of the trial (debatable and having taken place in suspect conditions) of the coupleCeaușescu, supposes exactly the reconsideration of potentialities broken by thedevelopment of Romanian politics and of the mode in which it was more or lessmanipulated, stolen from people and their civic consciousness, or simply of the violent
way (and symptomatic) that characterized the separation from the past. In what way cana trial be reopened in an artistic way, addressing the trial itself which is de facto finished,
how can its unexplored potentialities thus reopen the problem of its effects on thepresent? In what way can the judges' way of making decisions not only destabilize power
and authority relations then established, but also explore the way in which justice wasused retributively without becoming an impartial judge?
In this article, I intend to indirectly give an answer to these questions, by focussing ona few possibilities of art intervention in the judicial system. Thus, I am going to try to
sketch various methods in which the trial was used as a strategic element in

Cristian Nae is Lecturer, PhD, at the Faculty of Visual Arts and Design in the University of Arts
“George Enescu” in Iaşi. Art critic and theorist, he was a Fellow of New Europe College in Bucharest(NEC, 2010-2011 and Getty-NEC 2011-2012) and postdoctoral researcher at the University of Arts
“George Enescu” in Iaşi (2010-2012). His interests cover Aesthetics and Contemporary Art Theory,
Contemporary Art History (with a focus on the art in Eastern Europe after 1945), Methodology of Art
History, and Cultural and Visual Studies.

investigating history and society in contemporary artistic research. By this phrase, I
understand those artistic practices whose objective is to initiate questions aboutprocesses and social and cultural policies, therefore to use art more as a platform of
public debate and civic reconstruction, not necessarily as a production of cultural goods
or representations, in this respect using methods and theories borrowed from disciplines128

related to humanistic sciences such as sociology, political sciences, history, law,different as far as the nowadays American model is concerned, because thephilosophy, psychology and psychoanalysis, and also disciplines such as economics,

responsibility of decision belongs to the jurymen – an embodiment of the demos –, while

physics or engineering. I am not trying to synthesize a certain topography of this reason,

the judge has restricted coercive responsibilities.

but to map vectors of a possible crossroads between the judicial system andThese things are of interest for our analysis for two reasons. First of all, we ask

contemporary art that are the means of power of the critical instance over society and, in

ourselves questions on the way artistic practice proposes, through the means of thethe same time, in an selfcritical way, on art and its boundaries. The common element ofform of the process, a certain type of subjectivization, criticizing the dominant forms ofthese examples is the usage of art as a method of re-subjectivization and as a model ofpower starting from our situation, we are not simple viewers, but actors of the public

the public sphere.

sphere, and secondly, to raise questions on the model of public sphere brought indiscussion by subjectivization and on the place where it appears.

***

Before offering an analysis of the selected examples, it is important to restate thespecific condition of the modern judicial system that the trial embodies in its artistic form.

Though it does not have an explicitly articulated form, the indictment aspect of the

From an etymological point of view, the term of trial itself is based on the act of criticism

famous work of Ion Grigorescu made in 1978 and called Dialogue with Ceaușescu

(krinein) as a process of examination – that of temporarily suspending the way thingssuggests a possible compensatory usage of the trial as a dialogic act in the context of an

stand and of re-examining the known facts. This model has given its exemplary shape toideological oppression of the political discourse. The film of 7'10'' presents two

the thinking of modern art, that of ”aesthetic judgement”, called to exercise its authority

characters placed in an equivocal place – this is the reason why it can be treated as anon this field completely separated from that of moral or cognitive judgement. Thoughimaginary space –, one near the other. The first of them is the artist, dressed in a casual

aesthetic judgement is neither totally a stranger from a sensitive or lower form ofdaily outfit, the second is a character who wears a mask representing the face ofknowledge – just like Baumgarten called it – nor from its intertwining with the field ofCeaușescu cut from a paper effigy. The dialogue of the two is silent, it appears as a script3

morality – just as Kant's analysis of the sublime proves it –, it still listens to its own laws
and finds its own principles in a special usage of human abilities which are in a ”free4

on the screen unfolding in each individual's proximity.
In this fictional meeting, Grigorescu asks Ceaușescu things related to collectivizationgame”. This game is directly connected to the liberty of the subject, capable of getting

and forced labour, peasants' oppression, theautonomy by ”judging on one's own”, consequently opposing oneself to theillusions of propaganda discourse about equality

unquestioned authority and to the prejudices transmitted by tradition. This newand excess of authority. The mute dialogueautonomy of the subject is expressed by Kant using the following terms: ”1. Thinkinvariably receives answers which are quotations

independently; 2. Think taking into account the other person's point of view; 3. Always

taken from propaganda at that time, this situation

think being consistent with yourself”.5

can be interpreted as an expression of the

By this short introduction in the modern history of aesthetics, I intend to underline thatmonopoly that Ceaușescu wants to have on power,

the model of taste judgement is adopted by art as a specific way of producing

always controlling his image and the others'.6 In thissubjectivity. Therefore, the artistic problem of taste judgement also supposes a model ofsituation, the dialogical structure can be interpreted

the public sphere and of participation to it, making it possible, based on an

as a compensatory intervention which undermines

Ion Grigorescu, Dialogue with Ceaușescu
film still, 1978

indemonstrable consensus obtained (by Kant) by the postulate of communicability of

the authority and power monopoly on daily

feelings. Regarded as a model of the public sphere, the trial's form opens a specific way

existence, starting from the premises that theof relating oneself to community, the voice of the individual, that of the crowd and the

dictator's authority is perpetuated by reproducing his omniscient and omnipotent

power relations inside the masses can be felt depending on the way in which one seescondition; he is capable of knowing better than anybody what is good and the proper

the exercise of authority. In its seniorial forms, for example, which are specific to feudal

ways to get it. ”Advancing his own interpretation, Grigorescu […] seeks to regain thesocieties (but also to dictatorial models which are modern) the judicial model ofpower to define daily life conditions”.7

judgement transforms the senior into a judge who can sometimes replace the role of theaccuser and whose decision cannot be questioned or changed. The situation is totally

129

***

As far as I am concerned, the dialogical form used by Grigorescu is that of animaginary trial at a personal level, as a mechanism of resubjectivization. The split ego

130

staged by Grigorescu, represented by the effigy of Ceaușescu both as a mask (persona)

The video camera walks in Bucharest and records the effects of history, asking for a newand as an alter-ego – symbolic place of the pattern superego with which he identifies

confrontation with it. But this encounter is always postponed, not finding its specific way

himself – implicitly becomes a form of exorcism of authority. To support thisof becoming reality. The (hasty and speculative) form of the trial and the imminentinterpretation, I remember Jan Verwoert's observation according to which Grigorescu

execution of the dictator bring forward not only a collective way of having a fight against

underlines the power of Ceaușescu of invading our private lives in a deep way; this idea

communism by bringing general plaints (whose last embodiment is the recent

is strengthened by the analogy between the conditions of dialogue and that of a private

condemnation of communism as a criminal régime), but the way in which a false image

8

dinner.

of communism is perpetuated as a simple interlude, an aberration of history, an

Therefore, I can conclude that the ideological topic introduces dialogue in theinterruption of the interwar democratic process and a diverted modernity. All theseessentially monologic structure of fictional discourse, undermining its ability ofcontinue to stand in the way of real participation to building a new public sphere,

totalization, of catching reality and transforming it into pure discourse. The breakup

suggested by the one way indictment constitution. Such a formula closes the subject inbetween the two régimes (that of descriptions and legitimizations to be found in thecollective amnesia, masked by hard feelings and rejection of one's own historicity. While

official propaganda discourse and that of daily records at the level of personal

Grigorescu offers an alternative way of subjectivization, Vatamanu and Tudor present

observation) becomes more and more obvious while the effigy of Ceaușescu continues

the inconsistency of such a model after 1989. The de-encapsulation of the individual

to repeat the same discourse. Thus, the power of mind is deployed, the dictator beingfrom the power of ideological fiction by duplication and rhetorical analysis has asreduced to a simple parade of verbal and visual signs lacking all material support. In thecorrespondent the re-capturing of subjectivity in collective fictions which do not provide

same time, he underlines an entire technique of reducing the private sphere to the publicanswers, but they only raise questions. A public sphere ossified and almost non-one, fixing the positions of the individual in this context. This transformation takes place

existent, in which the bourgeois ideology of the autonomy of subject does not find its

in and through the discourse. An important role in this revealing process is played byplace, has a corresponding fictive public sphere where the critic exercise of thetaking fragments of ideological discourse, decontextualizing and reproducing themdifference is absent, while the past is exclusively used as a silent witness, capable ofcarefully. According to the statements of the artist, ”my selection tries to bring texts backoffering well-established answers to the raised questions.

to life, even the threats they contain, socialization, the technique of the prosecution
considered to be the life of the Party and a way of making theMona Vatamanu and Florin Tudor, The Trial
video still, 2004-2005

131

***

One needs to be precautious regarding the possibilities and limits of intervention in

9social vehicle move again”. Last, but not least, it isrebuilding the public sphere. A reflection on the condition of critical art in connection withremarkable the attention that the formal mechanism of thisthe economic sphere of art market and, largely speaking, with cultural industry, we meet

artistic indictment which turns the normal situation of thein the video work directed by Hila Peleg, called A Crime against Art, a version of the trial

subject as a vassal, paid to pauses, moments of silence,staged by Anton Vidokle and Tirdad Zolghadr at the art fair from Madrid in 2007. Its

ellipses. In this space of necessary reflection, Grigorescu

source of inspiration is represented by the trials of André Breton in the interwar period.

introduces a time of alterity and implies the presence of the

The video catches a normal situation in the world of art, that of a trial in which thespectator, of the witness-public as an essential element ofaccused is art itself, thus replying with the discourse of institutionalized criticism. Its

this trial. This individual plays the role of the judge, finally,

relevance for our discussion is given by the way in which the video succeeds inbeing asked to repeat the critical act of the artist on one's own.

synthesizing a lucid reflection on the limits of criticism and criticality as a discursive andA more recent example and, in the same time, importantmaterial intervention over the existent power structures. The main question raised by thefor a critical rapport to the communist past, but also to thevideo is simple, but important: what is our position that gives us the right to accuse andpost-communist amnesia, is the work of Mona Vatamanu and Florin Tudor simply calledjudge? How impartial can be a critical art when one needs to recognize its partialism,

The Trial (2004-2005). In their video, a transcription of the trial of Nicolae Ceaușescu

subjectivity and insertion in history flow? Last, but not least, what are the limits oftaking place at the Revolution, monotonously read and sometimes hastily, comments

selfcriticism?

the visual discourse, just as inanimate, of the socialist urban view of Bucharest.

What attracts the attention from the start is the distribution of roles which reproduces

Sequences come one after another in loop, suggesting the endless repetition of thea certain division of the stage and production of contemporary art. Though the common

same indictment and the unaccomplished character of the confrontation with the past.

structure of a judicial trial is preserved, being composed of a judge (Jan Verwoert),
132

prosecutors (Chus Martínez and Vasif Kortun), lawyers (Charles Esche) and witnesses

Nation at War (2007). It clearly presents the complexity of the way in which recent history(among which is also Maria Lind), what makes things interesting is the public spherecan be described from the perspective of generalizing the exceptional state without

polarization between the supporters of critical art, not involved financially (this soon

appealing to reductionist scenarios of the public space and its constitutive specificities.

proves to be an illusion) and the defenders of a moderate

Though the present paper is similar to a constellation of 10 video items which expose theHila Peleg, A Crime Against Art
video stills, 2007

and lucid version of criticality, in which complicity with art
market and nesting in the socio-political system of modernity
become the field of constitution and dismissal of the ability of

Judy Radul, World Rehearsal Court,
installation view,
The University of British Columbia, 2009

same number of discourses, it can be associated to telematic formsof the trial in which the role of the witness and of the accuser is in turnheld by different declarative positions and social roles. The ten

artistic action. If contemporary art is already a model of the

discourses, conceived by artists and played by different people,

public sphere taken from the bourgeois modernity (and it

occupy as many positions of subjectivity in relation to various social

reproduces this model without being able to define theroles and specific ways of taking part in the public space – that of

moment and nature of ”crime” committed against art in its

reporter, student, journalist, lawyer, blogger, interviewer etc. an

historicity), then how can such an assumption of the criticalessential element of the article is the explicit way in which setup ismodel intervene in restoring self-understanding of theused as an artistic method, appearing as the repetition of the same

subject one experiments on? Finally, depending on its

discourse in different forms by different people. Thus, theformat of presentation and the place of the work of art in the

explanation of the setup and of the repetition allows not only thecontext of public sphere, a legitimate question arises: tocritical distancing of the viewer, as a Brechtian device, but also the reflection on the way

what extent art can substitute public space, taking away its

in which subjectivity is built by internalizing beliefs which become fixed by culturalautonomy and, in the same time, taking advantage of it toreproduction. Moreover, the work allows not only questioning the ”objectivity” ofintroduce constructive dissent in its structure?

witnesses, but also of the forms in which we are involved while building present history. It
rejects the passive state of the viewer and, through its collective and collaborative form,***

I would bring into discussion two other possibilities of using the form of the trial in order toraises questions regarding the way in which thediscuss not only the justice of political action, but especially omissions, ellipses and theopinions about historical truth are produced andmanipulation of justice discourse, the essentially ideological nature of the descriptions

perpetuated with authority.

offered to specific historical events and the way in which every fixed perspective133

If the previous artwork dealt with the problem of

supposes the exclusion of others. This discussion contributes to underlining the self-

participating in the public sphere by usingreflexive way in which art can compensate and, in the same time, it can manipulate thedeclamatory positions, the exhibition of Judy

constitution of the public sphere, assigning a certain position and specific conditions to

Radul, World Rehearsal Court, raises the problem

the viewer who turns into a subject, having the possibility to speak and act. Thus, artof the telematic form of the public sphere whichstarts from the topic of the inherent plurality of the public sphere in the postmodernknew an unseen development after the '60s. It is asociety which has a real pulverization as its correspondent in the post-communist

research of the model of the International Criminal

Judy Radul, World Rehearsal Court,
production still,
Naufus Ramirez-Figueroa as the Registrar andPeter Anderson as the Prosecutionsociety. Critical art no longer acts in a public bourgeois space as a territory of individual

Court, considering the effect of technology andconsensus and reflection whose exemplary model is constituted by the museum, but it

new media over building justice. A series of

produces alternative models of this space and it offers a plurality of experiences.10 In thischannels transmit what happens in the court of law,

activity, it faces the problem of handling its representations, concepts and, especially,

including and presenting simultaneously the viewers in this context of co-presence. The

emotions and feelings through the means of cultural and media industry.

viewer is in the same time looked at and one becomes a second witness, but not less

Such an usage of the form of the trial to underline the invisible side of theimportant. Radul underlines the fact that the telematic enlarges the public sphere, but inexpansionist discourse of fight in favour of democracy, just as the United States spoke inthe same time, it makes possible the exacerbation of certain emotions through visual

Iraq and Afghanistan, this type of discourse can be met in the work of David Thorne,

aids. The attention is focussed on handling the manipulation potential that art has, by its

Katya Sander, Ashley Hunt, Sharon Hayes and Andrea Geyer called 9 Scripts from agrammatical and basic vocabulary means such as cut, close up, zooming etc. The
134

comparison between the court of law and the theatrical court becomes important again.
Once trials began to be transmitted by television channels, they moved to thespectacular régime, in which they reproduce not only an image of truth, but its
associated effects, a specific pleasure and collective dreaming state nurtured by video
art, by its specific visual régime.
Looking at the last two examples, one can understand that, in order to question
historical truth in a complex way, every demanded critic intervention thus asks for acareful usage and manipulation of visual language and also of the role and positions of
the speakers, of what can be said and of the way in which it can be said. When thechosen topic is the process of Ceaușescu himself, it needs to question specifically theinherent relationship between the adjusted manner in which it was presented andtransmitted to the public through the means of television and the mechanism of image
manipulation of one's own art, in order to find (in a happy way) the lost potential of the
public sphere or, having a less demanding task which is closer to one's powers, toindicate its dysfunctional characteristics. And this can also be done by pluralizing ourown situation, being both agents and contemplators, situated at the crossroads ofmultiple narrations and histories which overlap and intertwine now and they can function
as possible experiences and ways of coexistence which are different and sometimes
antagonistic.

Translated by Paula Onofrei

Notes* The title plays on the text of Simon Sheikh (Inthe place of the public sphere? Or, the World in
Fragments, to be found at
http://www.republicart.net/disc/publicum/sheikh0
3_en.htm), being the starting point of the present
reflection[1] Svetlana Boym, ”Off-modern”, in Atlas ofTransformation, edited by Zbynek Baladran and
Vit Havranek, tranzit.cz and JRP/Ringier, Zurich,
2010, pp. 408-411[2] Slavoj Žižek, Zăbovind în negativ. Kant,
Hegel și critica ideologiei [Tarrying with the
Negative. Kant, Hegel and the Critique of
Ideology], All, Bucureşti, 2001, p. 3[3] Immanuel Kant, Critica facultății de judecare[The Critique of Judgement], Trei, Bucureşti,1995, p. 110

135[4] Ibidem, p. 58[5] Ibidem, p. 132[6] Georg Schöllhammer, ”The Double Body of theArtist”, in Marta Dziewanska (ed.) Ion Grigorescu. In
the Body of the Victim, Museum of Modern Art,
Warshaw, 2010, p. 54[7] Jan Verwoert, “Life as it is Lived, Art, Ethics andthe Politics of Sharing All of Life's Aspects”, in Marta
Dziewanska, ed. cit., p. 40[8] Ibidem, p. 45[9] Ion Grigorescu, “Diaries”, in Marta Dziewanska,
ed. cit., p. 64[10] cf. Simon Sheikh, art. cit.

Cătălin GHEORGHERE-SCRIEREA JURIDICĂ A ISTORIEI
Un moment critic în istoria socială recentă a României a fost răsturnarea de la putere a dictaturii nomenclaturii
instaurate în regimul imaginat de Ceauşescu. Experimentele cu diferite forme hibride de guvernare şi ideologizare
comunistă de după cel de-al doilea război mondial până la sfârşitul anilor '80 au dus la compromiterea irevocabilă acomunismului ca posibilă formă de convieţuire socială alternativă la libertatea exploatativă, pseudo-fericirea
alienantă şi viaţa consumistă fetişizantă a capitalismului etern.
În măsura în care arta nu e doar politică, ci şi inchizitivă cu privire la condiţiile situării noastre cotidiene în raportcu experienţele istorice şi cunoştinţele momentului pentru a ne construi sau a ne trăi construcţia evenimentelor deviaţă comună, ne putem reinventa motivarea de a ne elibera de ceea ce (contra)fac alţii pentru noi şi de a reface
condiţiile în care trăim prin intermediul efectelor artei.
Dacă pare că suntem mereu în situaţia ca altcineva să ne scrie istoria, ca altcineva să decidă pentru ceea cevrem noi să trăim, ca altcineva să ne înveţe ce este viaţa pentru toţi, ar trebui să vedem până unde putem să facem
din artă un mod de contra-lovitură politică, de re-eva
luare a deciziilor altora şi de re-construire a
inevitabilului tezaurizat ideologic.
Această publicaţie e lucrarea de artă a unui artist, o carte-de-artist care răspunde unei istorii, unei noi
nomenclaturi, unor aroganţe oficializate, unor tabuuri. Ca aproape orice lucrare de artă, va produce aprecieri şi
repulsii, considerente şi resentimente. Pentru fiecare dintre cei care o vor parcurge va însemna altceva. Pentru
mine, ca editor, e un demers jurnalistic şi un act artistic. Lucrarea investighează un eveniment real, procesul cupluluiCeauşescu din 25 decembrie 1989, şi crează un eveniment fictiv, procesul celor care au înscenat procesul original,
proiectat retroactiv între 1997-1999.
Dan Acostioaei şi Bogdan Grigore inventează un rechizitoriu drastic al celor ce au decis în nume propriu
inventarea unui Tribunal Militar Extraordinar care să îi condamne şi să îi execute sumar pe soţii Ceauşescu.
Evenimentul din decembrie 1989 este inversat şi întors împotriva celor care l-au impus ca propria lor creaţie publică.
La un an de la expirarea mandatului prelungit de preşedinte al României, în 1997, Ion Iliescu este pus sub învinuire,judecat şi condamnat după doi ani de proces la ani grei de închisoare. Sentinţa e, însă, una morală, bazată peanaliza faptelor care au transformat un moment de excepţie într-unul absolut banal: o încălecare de hegemonie cutăierea capului celui învins.
O serie de autori: scriitori, avocaţi, filosofi, istorici, critici de artă, sunt invitaţi de artist să publice câte un text
despre contextul şi circumstanţele desfăşurării procesului cuplului Ceauşescu, care a însemnat momentul simbolic
al turnurii istorice şi politice a României de la un comunism eşuat la un capitalism decadent. Publicaţia e ilustrată şi
cu o serie de desene realizate de Dan Acostioaei în timpul procesului fictiv de la sfârşitul anilor '90.
Textul lui Nebojša Milikić prezintă un auto-interviu în care artistul activist comentează starea politică a oamenilor
pe care i-a întâlnit în timpul călătoriilor sale în România şi cărora li se adresează de pe poziţia unor argumente cu
privire la diferenţele ideologice şi materiale dintre perioada comunistă şi cea capitalistă.

137

Ovidiu Gherasim-Proca realizează o analiză a contextului politic ale cărui contradicţii structurale au emanatnecesitatea unei răsturnări a puterii totalitare. Birocratizarea aparatului de stat, ierarhizarea dinastică,mitologizarea naţionalismului, fragilizarea societăţii civile şi cultul personalităţii sunt unele dintre fenomenele care
au condiţionat „condamnarea comunismului” ca formă de guvernământ-matcă a disfuncţionalităţilor politiceîncriminate. Erorile politice făcute de ambele părţi, de conducerea numită socialistă şi de noile forme de guvernare
numite democratice, sunt prezentate drept consecinţe ireparabile ale (de)structurării dialectice a sistemelor politice.
Prezentând diferite accepţiuni ale „revoluţiei”, în care se pot manifesta deopotrivă stările de excepţie şi denecesitate, Ionuţ Tudor construieşte o argumentare jurisprudenţială care ar putea infirma sau justifica legitimitatea
procesului politic intentat cuplului Ceauşescu. Discursul juridico-filosofic e construit pe conceptele de „stareanomică” (Agamben) şi „violenţă întemeietoare” (Derrida) care, deşi par a justifica organizarea procesului şiconsecinţele sale, se constituie deopotrivă în mecanisme de spectralizare şi ambiguizare a (anti)eroizării istorice a
lui Ceauşescu.
Eseul lui Costi Rogozanu prezintă procesul Ceauşeştilor din perspectiva manipulării mediatice. Genocidul
devine un cod amplificat de bârfă, corpurile sunt multiplicate asemenea pixelilor, procesul poate fi citit în cheie
sentimentală. Amestecul de genuri, de la reality show la horror, asigură dimensiunea de divertisment
precondiţionată de formatul televiziunii.
Analizând genul procesului politic din perspectiva unui ritual teatral, Iulia Popovici evidenţiază efectele uneiconştiinţe a privirii faţă de care punerea-în-scenă presupune producerea unui eveniment de chatarsis condiţionatde modul de funcţionare al mecanismelor manipulării publice.
Intervenţia textuală şi vizuală a lui Bogdan Teodorescu prezintă în câteva fragmente momente personalizate ale
memoriei colective şi secvenţe din arhiva profesorului de fotografie Ioan-Matei Agapi, ieşit în stradă în zilelerăsturnării de la putere a lui Ceauşescu.
Maria Alina Asavei povesteşte evenimentul procesului cuplului Ceauşescu din perspectiva copilăriei sale,prezentând o istorie personală a impactului tiranicidului asupra minţii unui copil, care ar sta drept metaforă pentruînceputurile democraţiei în România.
Dintr-o altă perspectivă naratologică, Vasile Ernu îi ţine lui Ceauşescu o disertaţie de biopolitică în care
România post-socialistă e văzută ca organism socio-politic căruia i s-a indus moartea cerebrală, de tranziţie, pentru
a i se sustrage organele vitale ale corpului-stat. Printr-o serie de construcţii alegorice şi proceduri metaforice,autorul diagnostichează starea naţiunii în funcţie de o traumatologie specifică unui proiect global.
Textul lui Cristian Nae, care închide această carte-de-artist, analizează enumerativ o serie de proiecte artisticebazate pe tema procesului ca reflecţie şi acţiune politică a artistului de redesenare a situării reconsiderate în cadrele
predefinite ale sferei publice.
Imaginarul artistic, în care arta se articulează politic, a creat un eveniment de reconsiderare critică, morală în
termenii unui angajament practic al artistului, a unui moment cheie al istoriei sociale prin schimbarea violentă a unuiregim ce promisese, dar dezamăgise, cu un regim ce a ajuns să trădeze orice solidaritate şi să zădărnicească oricerectificare a greşelilor din trecut. În-scenarea fictivă a unui proces intentat celor ce au organizat simulacrul
procesului soţilor Ceauşescu, cu motivaţiile sale viscerale şi autoritare, produce un sens al angajamentului artistuluiîn criticarea construcţiilor politico-mediatice de a ne organiza viaţa în funcţie de interese pe care avem to dreptul să
le suspectăm. Acesta este un răspuns, printr-o lucrarea artistică, la adresa discreţionismului politic, la adresa
manipulării istoriei, la adresa sfidării auto-organizării vieţii sociale, la adresa ignorării puterii culturale a artistului de areacţiona critic şi de a rescrie timpul.

Cătălin Gheorghe este lector universitar doctor, critic de artă, [contra]teoretician, curator şi editor. Predă cursuri de Estetica artelor vizuale, Studii vizualeşi Teoria criticii de artă la Universitatea de Arte „George Enescu” din Iaşi. Este editor al publicaţiei Vector - cercetare critică în context şi curator al platformei
educaţionale de cercetare critică şi producţie artistică Vector - studio de practici şi dezbateri artistice.

Notă:Această publicaţie este rezultatul unei aplicaţii a cercetării intitulate „Cercetarea critică în arta cu caracter jurnalistic” realizate cu sprijinul financiar al
Programului Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane prin proiectul „Reţea transnaţională de management integrat al cercetării
postdoctorale în domeniul Comunicarea ştiinţei. Construcţie instituţională (şcoală postdoctorală) şi program de burse (CommScie)”
POSDRU/89/1.5/S/63663.

138

Nebojša MILIKIĆ

ARGUMENT

Q&ADeşi a fost intens mediatizat şi a intrat în tradiția dezbaterilor ocazionate de aniversarea anuală a Revoluției din
1989, procesul cuplului Ceauşescu – niciodată investigat de justiția română – reprezintă un punct de cotitură alsocietății româneşti către statul de drept. Modul în care s-a petrecut schimbarea – o sângeroasă răsturnare deputere şi executarea conducătorului – deschide o rană de neuitat în mentalul colectiv, o traumă națională încănerezolvată, cu repercursiuni politice şi sociale pe termen lung.
Asistăm cu regularitate la reinterpretarea şi rescrierea istoriei evenimentelor, interesantă fiind dialectica internă,în acelaşi registru monopolitic, a autoritarismului însuşi, de la cel „bazat pe mistica preeminenței Statului asupraoricărei realități sociale“1, la voința „de a hotărî, autoritarist, prin forța de lege a politicii de stat, cum trebuie înțelese
istoria şi ideologia“2 (vezi Raportul Tismăneanu3).
Discursului oficial (de orice culoare politică) pare să îi scape întotdeauna esența problemei, dezbaterilesituându-se permanent într-o zonă mai cu seamă formală decât într-una ideologică, de substanță, atât timp cât
situarea în opoziție cu regimul Ceauşescu încă prezintă potențial de legitimare.
Publicația de față nu este rezultatul unor tendințe vindicative. Proiectul nu a avut niciodată intenția de a reabilita
într-o cheie simplist nostalgică pe Ceauşescu sau perioada în care acesta a guvernat, ci revizitarea momentului
zero al democrației din România – procesul lui Ceaușescu, instrumentat de noua putere de la Bucureşti în
decembrie 1989.
Profitând de puterea licenței artistice, procesul imaginat de autor este pură ficțiune, iar sancțiunile impuse suntvoit arbitrare, unde ficțiunea are funcția clinică, morală a unei reductio ad absurdum.

[1] Horia Roman Patapievici, Politice, Ed. Humanitas, 1996.

[3] Dorin Dobrincu, Vladimir Tismăneanu, Cristian Vasile (ed.), Raport
final, Ed. Humanitas, Bucureşti, 2007.

[2] Andrei State, Comunismul la raport: istorie și ideologie în V. Ernu, C.
Rogozanu, C. Siulea, O. Țichindeleanu (ed.), Iluzia anticomunismului Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu, Ed. Cartier, Chișinău, 2008

Dan Acostioaei trăieşte şi lucrează în Iaşi, România. Este artist vizual şi cadru didactic la Universitatea de Arte „George Enescu” din Iaşi. Lucrările sale seconcentrează asupra modelelor identitare ale tranziției societății românești și asupra granițelor ideologice dintre sfera economică și condițiile producției
artistice în Estul Europei. Proiectele sale au fost expuse în expoziții precum One Sixth of the Earth - Ecologies of Image, MUSAC, Leon, Spania (2012),
Transitland: videoart in Central and Eastern Europe 1989-2009, Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofia, Madrid, Spania (2010), Illuminations, Level 2
Gallery, Tate Modern, Londra, Marea Britanie (2007).

139

Foto © Ioan Matei Agapi

Dan ACOSTIOAEI

Q: Aşadar, cum aţi ajuns la tema re-evaluării perioadei de conducere a lui Ceaușescu?
A: Acest lucru s-a întâmplat când mă deplasam cu trenul din Bucureşti către un oraş de provincie din nord-estul ţării.
O femeie mai în vârstă, îmbrăcată ca o ţărancă din Serbia, vorbea cu vocea ridicată despre probleme politice. Am
putut să înţeleg câteva frânturi şi ea făcea o comparaţie între regimul lui Ceaușescu şi urmaşii lui; la această
dezbatere, pasagerii luau parte mai mult sau mai puţin. Eu încercam, bazându-mă pe aşteptările personale şi
prejudecăţi, să înţeleg sensul comentariilor şi al dezbaterii. Judecând după tonul vocii şi expresiile feţei celorlalţi,se părea că era vorba despre o interogaţie tipică şi o analiză plină de dubii privind schimbările politice care au
avut loc în perioada de după 1980 privind cetăţenii destul de săraci, aş spune.
Q: Vorbind despre prejudecăţi, de unde vin acestea?
A: Am încercat să clarific acest lucru cu ajutorul prietenilor din România. Şi de fiecare dată, o încercare de lămurire aîntrebării care poate fi articulată în linii mari drept „Care ar trebui să fie poziţia oamenilor de rând?” ne-ar putea
duce la dezbateri interminabile.
Q: După părerea d-voastră, de ce s-ar întâmpla acest lucru?
A: Aş spune că din cauza apartenenţei la clase sociale diferite şi, de asemenea, datorită poziţiilor ideologice dinexistenţa noastră şi din realităţile de atunci...
Q: În cercul d-voastră de oameni care vă sunt alături, cu care aţi cooperat în România, care a fost percepţia dvoastră privind opiniile lor asupra istoriei socialiste a ţării?
A: Am fost uimit de optica lor ideologică care este aplicată cu pasiune în discuţii şi evaluări ale rezultatelor culturaleşi politice, precum şi în diagnosticarea eşecurilor acelei perioade. Spre exemplu, când citiţi despre operele deartă vizuală din timpul lui Ceaușescu, comentariile generale sunt pline de ură şi durere, dar cineva neutru s-ar
putea întreba în privinţa existenţei unei arte atât de sofisticate în timpul unui astfel de regim autoritar, precum şi asprijinului oferit atunci, evitând utilizarea termenului de „regim totalitarist”, considerat manipulativ şi semănând
confuzia din punct de vedere politic. În plus, arhitectura modernă, care se răspândea peste tot în timpul erei luiCeaușescu, a fost şi a rămas uimitoare, înainte de a degenera masiv în kitsch monumental şi pseudo-tradiţional.
Şi modernitatea sa nu constă doar în modul în care a fost creat şi construit, ci şi în faptul că apartamentele erau
practic date aproape pe gratis şi blocurile rezidenţiale masive, destinate oficial clasei muncitoare, erau în modintenţionat localizate în centrul oraşelor. Deşi acest lucru era mai mult propagandă decât realitate, în perioada
noastră post-socialistă, lipsită de toate utopiile, multe lucruri dintre cele pe care le-am văzut păreau o moştenire
culturală şi politică de primă clasă, dacă nu o sursă de inspiraţie demnă de tot respectul...
Q: Acea utopie formală a fost urmată şi plătită de sărăcie masivă? Totuşi, cum de d-voastră aţi solicitat un proces
cinstit pentru Ceaușescu?
A: Ok, sărăcia era mare, nu e nici un dubiu în această privinţă. Totuşi, aş recomanda – în cazul în care ar avea loc
procesul – să investigaţi atent cauzele, normele şi efectele acelei sărăcii. Nu trebuie uitat că, spre exemplu,
140conform criteriilor de cercetare cele mai stricte ale Băncii Mondiale sau ale altor asemenea organizaţii gigant din
Cuba, nu este sub nici o formă vorba despre sărăcie! Să vedem, lucrurile se îmbunătăţesc azi în România şi cine
exact beneficiază de acest lucru? Nu este misterios faptul – descris de Boris Buden – că mii de mame românce,puse în situaţia să-şi piardă slujba şi venitul, indiferent de cât de mic era, au fost mai întâi înjosite printransformarea lor în casnice şi apoi, părăsind acele familii la care se întorceau de la utopicele fabrici comuniste,
au fost metamorfozate în muncitori care merg în Italia şi Spania pentru a munci aproape ca sclavele?
Totuşi, întrebarea privind o evaluare mai meticuloasă a epocii Ceaușescu a apărut în timpul unei discuţii
spontane cu câţiva colegi. Stăteam într-o cafenea la o masă mare cu un grup de oameni care se cunoşteau destul
de bine. Unul dintre cei prezenţi, o persoană cu o poziţie înaltă în administraţia statului, încercând să apere
sistemul economic şi politic contemporan post-comunist i.e. capitalismul, explica: „Soţia mea şi cu mine amabsolvit facultăţile la începutul anilor 1980. Ne-am căsătorit şi am avut un copil. Şi ce puteau să ne ofere
comuniştii? Un apartament, o slujbă şi o maşină în 3 sau 4 ani! Şi asta-i tot!” Deşi rostite cu amărăciune şi
dezaprobare crasă, aceste cuvinte au avut ecou la masă în urechile şi gândurile unui grup de tineri – ca într-opoveste, aş zice. Persoana cu o poziţie înaltă a continuat cu aceste cuvinte pline de adevăr: „Oamenii doresc să
cheltuie banii în supermarket! Priviţi, acest tânăr” – arătând către unul dintre cei prezenţi – „a primit o slujbă în
departamentul meu şi este fericit că poate munci şi câştiga bani.” Cât de mult câştigă el?, am întrebat eu.
„Aproape 250 de euro” a răspuns persoana cu funcţie de conducere. Tânărul despre care vorbeam a aprobat
oarecum vag. Toată lumea de la masă a devenit serioasă, poate chiar într-un mod tensionat, dar a păstrattăcerea. Am observat că o mulţime de români au maniere destul de elegante, poate chiar prea elegante. Mai
târziu, am aflat că persoana care vorbea avea un salariu de cinci ori mai mare decât cel al tânărului. Următoareamea întrebare a fost: „Şi, unde-i creativitatea acestor oameni?” şi apoi: „Ce le pot oferi non-comuniştii sau anticomuniştii astăzi, o dată ce ei absolvă?” Discuţia s-a transformat uşor într-o evitare constantă a răspunsului laaceste întrebări. Atunci, acela a fost momentul concret când am realizat că „un proces corect a lui Ceaușescu” arfi necesar, nu doar de dragul tinerilor români, pentru care – după cum mi-am dat seama la acea vreme – abţinerea
de la utilizarea cuvintelor ca „egalitate”, sau chiar „angajare” sau „dreptul la muncă” a devenit o chestiune demaniere elegante, de asemenea pentru binele oricui se gândeşte că problemele de emancipare socială şi
egalitate politică şi economică sunt pe agenda noastră de lucru. Un asemenea proces ar fi o oportunitate să
analizăm realizările socialismului, fără influenţa sau înclinarea către propaganda consumistă banală, dar deasemenea fără pic de nostalgie superficială sau mascare sau ascundere a trecutului crud. Este pur şi simplu un
act politic şi simbolic fără precedent. Desigur, nu poate fi vorba despre un proces real şi nu putem să ne aşteptăm
ca Ceaușescu să fie de acord cu un asemenea proces. Dar putem să ne aşteptăm ca procesul să ne facă să
distingem între ideile promovate de regim şi proasta punere a lui în practică, mai curând decât să transformăm
unele dintre cele mai importante idei de emancipare din istoria omenirii într-o temniţă. Scopul ar fi o dezbatere
eliberatoare, care ar fi organizată ca fiind deschisă, pe termen lung şi capabilă să ia proporţii. Ar fi un imens pasînainte şi în afara ideilor înguste ideologice şi a totalitarismului privind capitalul şi metafizica lui, impuse de orice
regim de tranziţie.

ajunge la un astfel de consens nu este oferit de o conjunctură socială dată. În consecinţă, se poate lucra şi pe oformă artificială, care e autonomă.
Q: Ce fel de importanţă ar putea ea avea privind memoria socialismului, spre exemplu, în Serbia? Amintirea lui Tito,
a lui Milošević?
A: Enormă. Vă amintiţi sloganul „Tito – Ceaușescu, Sloba – Illiescu”; acesta nu era doar un slogan al protestatarilor
anti-Milošević, ci de asemenea un fel de amestec ce conţinea amărăciunea maliţioasă şi deziluzia banală aagitatorilor anticomunişti. În ansamblu, trebuie să ne uităm critic la trecutul socialist al ţărilor din Europa de Est,
care este într-un fel sau altul conectat direct cu mişcările, atitudinile şi luptele antifasciste, precum şi cu tendinţele
revoluţionare şi de emancipare care au ridicat multe părţi ale societăţii în aceste ţări din umilinţă precum şi din
dependenţa faţă de clasele explotatoare. Această trecere majoră către modernitate s-a întâmplat „subcomunism” determinându-ne să gândim şi să vorbim despre tot ceea ce-i comun, internaţional, universal,
folosind cuvinte şi expresii cum ar fi, de exemplu, în fosta Iugoslavia, muncă asociativă, biroul comunităţii locale,mişcare nealiniată sau proprietate socială, sau, în România, un apartament pe gratis sau angajare permanentă –acestea sunt chiar şi chiar şi azi dificil de tradus în limbile imperialiste. Da, existau logoreea, dictarea şi ordineleînsoţite de o anumită impunere, precum şi seducţia, dar să vorbim deschis, care erau principalele scopuri? Cu
siguranţă nu acelea care ar fi putut fi uitate doar pentru că erau trădate. În consecinţă, aşa-zisul proces ar fi doar oluptă împotriva trecutului şi a viitorului, uitând de vorbele referitoare la libertate, egalitate şi solidaritate. Şi cei
care au suferit în timpul regimurilor autoritare nu ar trebui să se teamă de asemenea reevaluări ale trecutului,
pentru că fiecare fapt bine stabilit şi din punct de vedere juridic privind trădarea sistemică sau nefolosirea unor
asemenea vorbe poate duce doar la o pedeapsă istorică mai severă a actorilor implicaţi, mai severă decât cea pecare cei ce au suferit ei înşişi o găsesc pertinentă şi aplicabilă în diferite alte zone.

Tradus de Paula Onofrei

Q: Şi apoi?
A: Şi apoi am început să promovez această idee printre prietenii mei din România şi din alte părţi, printre cei care au
avut de-a face cu tema socialismului într-un fel sau altul, „post-socialism”, tranziţie etc... În special printre artişti....
Q: Şi care a fost reacţia lor?
A: Ei bine, cea mai des întâlnită reacţie era neîncrederea sau un fel de şoc. Ca şi cum aceşti generatori profesionali
de idei şi observatori, reflectori şi refractari ai lumii, nu erau câtuşi de puţin interesaţi dacă era posibil să angajezi
oameni imediat ce ei devin absolvenţi, să le dai apartamente, să construieşti apartamente pentru muncitori în
centrul oraşului, să manageriezi economia unei ţări fără să devii dependent de centrele internaţionale financiareşi politice. Dacă aceasta este situaţia, eu sunt cu adevărat îngrijorat privind capacitatea şi obiectivele orizonturilor
lor conceptuale creative.
Q: Cum credeţi că ar trebui organizat un astfel de proces sau, pentru a vorbi concret, produs, pentru a fi un proiect
artistic?
A: Este o întrebare separată. Cred că în timpul negocierilor privind organizarea, sau aşa cum o numim, producerea
procesului, s-ar putea determina cel mai bine ce formă, structură, durată şi scop ar putea avea. Un consens
asupra unui astfel de proces este un consens asupra nevoii de adevăr istoric. O voinţă ori o necesitate de a

141

Nebojša Milikić (1964) este lucrător cultural, cercetător şi activist din Belgrad, Serbia. Este implicat în practici organizaţionale, artistice şi curatoriale dinartele vizuale şi relaţionale, în proiecte de cercetare şi campanii publice. Scrie despre producţia culturală şi artistică. Lucrează la Centrul Cultural Rex din
Belgrad, în calitate de iniţiator şi coordonator al programului de dezbateri şi al programului de democratizare şi dezcentralizare a culturii.

142„socialismul dinastic” a fost susținut de ideologia națională a independenței autarhice. Miturile naționalismuluiromânesc fuseseră reabilitate, adaptate și completate pentru a susține direcţia politică de pe urma căreia NicolaeCeaușescu, ca și predecesorul său, Gheorghe Gheorghiu-Dej, avusese de câștigat. La patru ani după preluarea
puterii, în momentul crucial 1968, relativa independență față de Moscova îi oferise nu numai protecție, ci și maimultă legitimitate în interiorul țării, chiar un oarecare prestigiu în Occident. Mecanismul propagandei a transformat
mai apoi veleităţile absolutiste ale dictatorului într-un melanj heterodox de marxism leninist şi naţionalism, într-o
ideologie oficială contradictorie, dar susţinută de un imens aparat de legitimare culturală (Verdery, 1991).
Ceauşescu îşi făcuse ucenicia în preajma lui Dej, practicând el însuşi „bizantinismul degenerat” (Tismăneanu,
1995: 119) ce definea cultura politică a elitei comuniste de origine stalinistă. În scurt timp a reuşit să-şi construiască
un „cult al personalităţii” propriu, discreditându-l pe Dej pentru executarea lui Lucreţiu Pătrăşcanu (Mocanescu,
2004) şi imitându-i tactica de „naţionalizare” a comunismului ca mijloc de consolidare a puterii personale.
Ovidiu GHERASIM-PROCANICOLAE CEAUȘESCU ÎN FAȚA „TRIBUNALULUI POPORULUI”.
SEMNIFICAȚIA ULTIMULUI PROCES POLITIC DIN PERIOADA DICTATURII COMUNISTE
Motto:"Judecătorul: Inculpat Ceauşescu Nicolae, dumneata ce ai de spus la ultimul cuvânt?
Nicolae Ceauşescu: Nu sunt inculpat, sunt preşedintele României, comandant suprem şi voi răspunde în faţa Marii
Adunări Naţionale şi reprezentanţilor clasei muncitoare! Şi cu asta am terminat. Totul este minciună de la un capăt laaltul, a celor care au dat lovitura de stat, trădând poporul, mergând până la distrugerea independenţei României!
Judecătorul: Cu dumneata nu se poate stabili un dialog civilizat, raţional, logic."
Fragment din stenograma procesului Ceaușescu

Revoluția Română din 1989 a fost considerată un eveniment inedit, excepțional sau plin de mister. „Revoluția
televizată”, transmisă în direct la postul național de televiziune, rămâne o ilustrare exemplară a violenței politice
spectaculare. Mult timp după încheierea schimbării de regim, puțini înțelegeau cum de a fost posibilă teroarea ce aînsoțit-o și cum de „teroriștii” au dispărut fără urmă. Evenimentele din decembrie au fost catalogate, în perspectivă,drept o „revoluție furată” (Mazilu, 1991) sau o „revoluție neterminată” (Gabanyi, 1999). Dar nici începutul nu fusesecert. Promotorii ei din interiorul Partidului Comunist Român (PCR) au avut însă grijă să provoace în mod simbolic
moartea dictaturii prin însăși moartea dictatorului, conformându-se determinismului sinistru al sistemului pe care îl
slujeau. Procesul cuplului Ceauşescu poate fi considerat ultimul proces politic din România comunistă. El evocă
natura totalitarismului comunist, dar și esența transformării revoluționare – un spectacol macabru menit să
inaugureze ceea ce unii au numit „democrația de vitrină” (Codiță et al., 1997) postcomunistă.1„Tribunalul poporului”
din unitatea militară de la Târgoviște, organizând simulacrul judiciar în care avocații acuzau mai vehement decât
procurorul, în care judecătorul denunţa retoric și ironiza sfidător mai mult decât delibera, era format din fii dictaturii
comuniste. Ei își devorau acum părinții. Era singura modalitate prin care se puteau elibera de propria lor condiție.
De ce s-a ajuns aici? Explicația este relativ simplă. Printre „statele satelit” ale Uniunii Sovietice, România ieșea
în evidență ca o dictatură personală cu trăsături premoderne, amestec straniu de totalitarism şi sultanism.2
Totalitarismul însoţit de sultanism, acesta din urmă fiind din ce în ce mai evident începând cu 1974 (Linz & Stepan,
1996: 349), explică în mare măsură statutul de excepţie al României printre statele Europei Centrale şi de Est. Aşa
se face că aici a avut loc cea mai întârziată, cea mai violentă şi cea mai ambiguă înlăturare a dictaturii comuniste princomparație cu celelalte state din regiune (Linz & Stepan, 1996: 344; Tănase, 1999: 274).
Partidul-stat fusese înlocuit de o guvernare clientelară cu accente patrimonialiste. În anii '80, „socialismul luiCeaușescu” nu era mai mult decât o strategie de păstrare și amplificare a puterii personale prin subordonarea totală
a partidului. Ocuparea câtorva funcții-cheie în aparatul birocratic și în ierarhia de partid de către membrii familiei sale
(Tismăneanu, 1985: 65) dădea impresia că statul aparținea în întregime familiei Ceaușescu. Suplimentar,
143

Fragilitatea societății civile (Tismăneanu, 1997: 136) și subordonarea partidului comunist au împiedicat orice
reformă în perioada în care Uniunea Sovietică adoptase deja o politică de deschidere, favorabilă liberalizării.
Ceauşescu s-a opus vehement curentului gorbaciovist (Tănase, 1999: 257-264). Măsurile represive îndreptateîmpotriva protestatarilor în 1989 au fost o consecinţă uşor de anticipat a acestor stări de lucruri. Violenţa
confruntărilor dintre armată şi protestatari şi, ulterior, pedepsirea exemplară a dictatorului apar aproape ca unrezultat inevitabil în contextul dat. Societatea civilă românească, în felul în care se contura în 1989-1990, era preadezorganizată pentru a se impune în faţa comuniştilor convertiţi. Publicul larg nu avea cum să reziste asalturilor
propagandistice ale noii puteri. Astfel, moartea lui Nicolae Ceauşescu pare o etapă absolut necesară în
succesiunea sângeroasă a evenimentelor, dar şi singura modalitate simbolică de emancipare a slujitorilor
regimului. Statutul servil al birocraţilor vechiului regim depindea în mod direct de „conducătorul suprem”. Doar
dispariţia lui garanta eliberarea personală şi aproprierea puterii.
Examinarea consecinţelor este cel puţin la fel de importantă ca explicarea cauzelor. Privit din punctul de vedereal științei politice, subiectul proceselor de acest tip trebuie să fie inclus în tematica generală a justiției de tranziție, uncâmp de cercetare apropiat de studiile referitoare la democratizare şi de domeniul politicii comparate. În modconcret, procesul la care ne referim este definit de ceea ce Jon Elster numeşte „justiţie politică pură”3, adică
desemnarea vinovaţilor şi hotărârea sorţii lor de către noii posesori ai puterii executive, în mod unilateral şi fără drept
de apel (Elster, 2004: 84). Funcțiile menționate în mod obișnuit în cazul proceselor penale de tranziție pot fi grupateîn patru mari categorii generale: pedepsirea vinovaților, restaurarea demnității victimelor, restabilirea ordinii juridiceprin reinstaurarea respectului față de lege, prezentarea publică a unei narațiuni coerente referitoare la nedreptățile
comise în timpul dictaturii (Grosescu & Ursachi, 2009: 19-26). Procesul lui Nicolae și al Elenei Ceaușescu nu auîndeplinit nici una dintre aceste funcţii majore.
La prima vedere el a dus la pedepsirea principalilor vinovați pentru suferințele și abuzurile ce au generat revolta
din 1989. Dar moartea și confiscarea averii nu sunt adevărate pedepse pentru liderii comuniști de tipul celor doi
condamnați. Execuția nu a făcut nimic altceva decât să confirme mitul eroismului de care ar fi fost capabil NicolaeCeaușescu, fidelitatea față de ideologia comunistă și curajul de a înfrunta moartea. Pentru un comunist care adevenit membru de partid în 1933, la vârsta de 15 ani, pentru un activist de partid ce cunoștea pericolele
comploturilor staliniste și un participant la politica intrigilor de culise din anii '50-'60 moartea în fața plutonului deexecuție nu este o nenorocire sfâșietoare, ci o eventualitate imposibil de exclus. Intonând în ultimele clipe ale vieții
„Internaționala”, bătrânul ilegalist se regăsea în postura la care nu mai avea cum să viseze de mult timp, aceea deluptător revoluționar. Pe de altă parte, privind lucrurile din perspectiva opiniei publice, moartea dictatorului într-o zi
specială pentru creștinii ortodocși (25 decembrie, sărbătoarea Crăciunului) urma să creeze mai târziu un mit
convenabil pentru memoria lui. Fiind asociat cu transgresiunea religioasă, tiranicidul şi-a pierdut o mare parte dinvaloarea justiţiară. În sfârșit, pedpsirea celor doi era un bun pretext pentru a amâna pedepsirea celor mai importanţi
responsabili ai regimului, de sprijinul cărora noua putere mai avea încă nevoie. Condamnarea dictatorului însemnaşi „reducerea lui la tăcere” de către comuniştii reformatori din Frontul Salvării Naţionale (Tismăneanu, 1997: 206).
Eliminarea celor doi nu a atras după sine reabilitarea sau recuperarea memoriei victimelor dictaturii. De fapt, sepoate susține că procesul nu a făcut nimic altceva decât să deturneze atenția opiniei publice de la abuzurile
regimului instaurat sub influența Uniunii Sovietice, aducând în prim-plan abuzurile dictatorului şi evitând astfel oautentică dezbatere despre reparațiile morale pe care le meritau victimele lui.
Concomitent, respectul față de principiul legalităţii a avut mult de suferit. Procesul nu a satisfăcut cerinţe juridice
elementare, nici măcar garantarea dreptului la apărare. Este adevărat că sistemul judiciar din timpul dictaturii, fiind

144

subordonat legal Partidului Comunist, era incompatibil cu idealul imparţialităţii juridice. Este adevărat că prevederile
constituţionale nu puteau fi respectate întocmai în timpul unei situaţii revoluţionare. Dar carenţele procedurii
aplicate au fost atât de mari, încât se poate afirma că sentinţa nu a avut alt temei decât voinţa arbitrară a acuzatorilor.
Procesul nu a durat mai mult de 55 de minute, iar sentinţa a fost executată pe loc. Acuzarea nu a adus vreo probă. Se
pare că rezultatul procesului era cunoscut dinainte, Tribunalul Militar Excepţional însărcinat cu judecarea cazului
fiind constituit printr-un decret secret al Consiliului Frontului Salvării Naţionale (Grosescu & Ursachi, 2009: 121122).
Nici construcția narativă rezultată nu este una satisfăcătoare, deşi nu contrazice spiritul momentului şi nicidesfăşurarea evenimentelor ce au urmat.4 Constatările tribunalului rezumă aproape perfect descrierea oficială anedreptăţilor comise în timpul dictaturii: „În realizarea activităţii lor criminale, inculpaţii au acaparat întreaga putere
politică, aservindu-şi întregul aparat de stat pe care l-au folosit pentru satisfacerea intereselor lor meschine precumşi pentru reprimarea poporului român. Astfel, prevalându-se de aşa-zisul program «ştiinţific de alimentaţie apopulaţiei» au dispus măsuri de înfometare sistematică a poporului, privându-l de cele mai elementare condiţii deviaţă” (Grosescu & Ursachi, 2009: 219).
La acestea se adaugă o lungă listă de fărădelegi ce ar fi trebuit să justifice invocarea infracţiunii de genocid,
subminarea puterii de stat, comiterea unor acte de diversiune, subminarea economiei naţionale, toate reglementate
în codul penal al Republicii Socialiste România. Sentinţa menţionează demolarea lăcaşurilor de cult, „cheltuirea
unor sume fabuloase de bani”, „dezmembrarea armatei române”, organizarea unor grupări teroriste, distrugerile
produse în timpul revoltei, depunerea frauduloasă a unor mari sume de bani în conturi secrete din străinătate.
Acuzaţiile au fost însoţite de retorica insultătoare pe care membrii tribunalului o considerau adecvată: „Ignoranţi, darsnobi, cei doi tirani şi-au împodobit numeroasele reşedinţe pe care le foloseau ca pe propriile proprietăţi cu
numeroase opere de artă ori cărţi rare, sustrase din patrimoniul unor prestigioase instituţii culturale” (Grosescu &Ursachi, 2009: 219).

Socialiste (Dancu, 2011). Această transformare, la fel de bizară ca şi dispariţia spontană a PCR după 25 decembrie
1989, a dus în mod natural la o încercare de consolidare ideologică. Capacitatea preşedintelui Traian Băsescu de a
determina desecretizarea de către serviciile de informații a dosarelor Securităţii (Stan, 2012: 275) şi receptivitateafaţă de cererile intelectualilor preocupaţi de tema decomunizării (Tănăsoiu, 2008: 92) au jucat un rol crucial înrevalorificare politică a anticomunismului.
Dacă procesul din 1989 a urmărit legitimarea FSN ca posesor al puterii (Grosescu & Ursachi, 2009: 125) sau
amânarea sine die a incriminării de facto a responsabililor vechiului regim, debutul tardiv al „procesului
comunismului” reprezintă un insucces juridico-politic comparabil. Anticomunismul a devenit curând tema disputată
concurenţial de partidele Alianţei „Dreptate şi Adevăr” (Partidul Naţional Liberal şi Partidul Democrat) în lupta
internă ce a început după 2004 (Abraham, 2008: 14-17). Ulterior a ajuns să fie un element al strategiei prin carepartidul prezidenţial (Partidul Democrat-Liberal, varianta revizuită ideologic a Partidului Democrat) a dobândit
sprijinul necondiționat al unei semnificative părţi din elita intelectuală cu vocaţie partizană, într-o luptă acerbă cufoştii aliaţi liberali şi cu social-democraţii. Acest conflict politic acut, de o intensitate extremă în 2012, este alimentat
mai ales de adversităţile inerente crizei economice, de capacitatea administrativă din ce în ce mai redusă a statului
român şi de degradarea continuă a serviciilor publice (şi aşa precare). În aceste condiţii, tema reconsiderării
trecutului comunist, încărcată de frustrările unei îndelungate amânări, devine o armă discursivă aproape perfectă,pierzându-şi treptat sensul reparatoriu originar.
 Acesta este unul dintre efectele cele mai dăunătoare ale dictaturii comuniste în România: dublul eşec al justiţiei
trans- şi post-comuniste. Procesul lui Nicolae Ceauşescu a întârziat „procesul comunismului”, dar condamnarea
oficială a comunismului, folosită şi ea ca un simplu mijloc de legitimare guvernamentală, contribuie la amânarea
descurajantă a consolidării democratice.

 Epica fantastică a sentinţei şi stilul inchizitorial al şedinţei de judecată urmau să satisfacă ura mulţimilor. Însăodată ce ura a dispărut s-a instalat suspiciunea, apoi frustrarea. Revoluţia nu aducea cu sine nici o certitudine înafară de aceea că majoritatea colaboratorilor de încredere ai vechiului regim au avut mai mult de câştigat de peurma ei decât majoritatea opozanţilor. Cât despre lustraţie, nici nu putea fi vorba (Stan, 2009: 132-134). Cu atât maipuţin despre reconciliere. România începea tranziţia democratică în condiţii dintre cele mai nefavorabile.
Dincolo de cele amintite mai sus, se poate spune că valoarea simbolică a intervențiilor discursive pe care le-aconsemnat stenograma procesului este mai mare acum decât cu 23 de ani în urmă. Ele scot în evidență unul dintre
aspectele mai puțin vizibile în istoriile oficiale ale dictaturii: ridicolul ei, culpa morală a celor ce au acceptat să asiste
pasiv la degradarea valorilor sociale elementare.
Absurdul dialogurilor consemnate în stenograma procesului este atât de frapant, atât de ruşinos, încât nu poţisă nu înţelegi că dictatura reuşise să se conserve cu ajutorul unei crize morale ce are ecouri în prezent.5
Patrimonialismul şi clientelismul rudimentar nu au dispărut, decomunizarea neterminată continuă să obsedeze cea
mai mare parte a elitei intelectuale postcomuniste (Tănăsoiu, 2008), instrumentalizarea de către elita politică atematicii anticomuniste îi depreciază semnificaţia, înapoierea societăţii rurale sau pseudo-urbane româneşti
rămâne de neînţeles pentru o însemnată parte din elita intelectuală, tentată să ignore orice problemă socială ce nu
se conformează proiectului „condamnării comunismului”.
În fine, se poate constata astăzi o ciudată corespondenţă între condamnarea oficială a dictatorului şi
condamnarea oficială a comunismului de către Statul Român, şaptesprezece ani mai târziu. Ambele gesturi politicereprezintă excepţii remarcabile în regiune.6 În ambele cazuri, solemnitatea s-a transformat în spectacol grotesc.7
Ambele acte de justiţie politică au fost incluse într-o strategie de legitimare ce are drept actori principali grupările
rezultate din dispariţia PCR. Nu în ultimul rând, aceste strategii sunt însoţite în ambele cazuri de ample convertiri
ideologice.
Anticiparea dobândirii de către România a statutului de membru cu drepturi depline al Uniunii Europene a
determinat încheierea unui ciclu politic important. Principalele partide postcomuniste au simțit nevoia reconsiderării
propriilor strategii. În timp ce Partidul Social Democrat (PSD) încerca să probeze desprinderea totală de trecutul
comunist prin numirea unei conduceri ce se îndepărta de fostul preşedinte Ion Iliescu, alte partide dintre cele cepăstrau încă moştenirea politică a vechiului regim au căutat grăbite, împotriva oricărei constrângeri ideologice, săobțină afilierea la Partidul Popularilor Europeni (PPE). Cea mai surprinzătoare a fost solicitarea de afiliere venită dinpartea Partidului Democrat (PD), provenit din facţiunea reformistă a FSN, anterior membru al Internaționalei

145

Bibliografie
Abraham, F., (2008). Raportul Comisiei Tismăneanu: analiză istoriografică. În Ernu V., Rogozanu, C., Şiulea C., Ţichindeleanu, O. (Eds.), Iluzia
anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu (pp. 7-42). Chişinău: Cartier.
Elster, J. (2004). Closing the books. Transitional justice in historical perspective. Cambridge: Cambridge Univerity Press.
Dancu, I. (2011, septembrie 22). Cum şi-au descoperit brusc PD, PC şi PRM, convingerile „populare”, Adevărul, articol consultat online la adresa
http://www.adevarul.ro/ actualitate/politica/web-politic-ppe-pdl-pntcd-udmr-membru-popular-partid_0_559144369.html
Gabanyi, A. U. (1999). Revoluţia neterminată. Bucureşti: Editura Fundaţiei Culturale Române.
Grosescu, R., Ursachi, R. (2009). Justiţia penală de tranziţie. De la Nurnberg la postcomunismul românesc. Iaşi: Polirom.
Linz, J. J., Stepan, A. (1996). Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America, and Post-Communist Europe.
Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press.
Mazilu, D. (1991). Revoluţia furată. Memoriu pentru ţara mea. Bucureşti: Cozia.
Mocanescu, A. (2004). Surviving 1956: Gheorghe Gheorghiu-Dej and the 'Cult of Personality' in Romania. În Balazs A., Behrends, J. C., Jones, P. andRees, E. A. (Eds.), The Leader Cult in Communist Dictatorships. Stalin and the Eastern Bloc (pp. 246-260). Basingstoke: Palgrave Macmillan.
Pasti, V., Miroiu, M. & Codiţă, C. (1997). România – starea de fapt. Bucureşti: Nemira.
Stan, L. (2009). Romania. În Stan, L, (Ed.), Transitional Justice in Eastern Europe and the Former Soviet Union. Reckoning with the communist past (pp.
128-151). London: Routledge.
Stan, L. (2012). Witch-hunt or Moral Rebirth?: Romanian Parliamentary Debates on Lustration, East European Politics and Societies, 26 (2), 274-295.
Tănase, S. (1999). Miracolul revoluţiei. O istorie politică a căderii regimurilor comuniste, Bucureşti: Humanitas.
Tănăsoiu, C., (2008) Intellectuals and Post-Communist Politics in Romania: An Analysis of Public Discourse, 1990-2000, East European Politics andSocieties, 22 (1), 80-113.
Tismăneanu, V. (1985). Ceauşescu's Socialism, Problems of Communism, 34 (1), 50-66.
Tismăneanu, V. (1995). Fantoma lui Gheorghe Gheorghiu-Dej, Bucureşti: Editura Univers.
Tismăneanu, V. (1997). Reinventarea politicului. Europa Răsăriteană de la Stalin la Havel. Iaşi: Polirom.
Verdery, K. (1991). National Ideology under Socialism. Identity and Cultural Politics in Ceauşescu's Romania. Berkeley: University of California Press.

146

Note

[2] Termenul a fost împrumutat din analiza sociologică weberiană.
[3] În aceeaşi categorie intră, potrivit opiniei autorului, actele punitive ce
au urmat Revoluţiei Ruse din 1917 sau proceselor de la Tokyo, dupăcapitularea Japoniei în 1945. La polul opus, cel al „justiţiei legale pure”,
exemplele istorice sunt puţin numeroase, majoritatea cazurilorîndepărtându-se în mod semnificativ de tipul ideal.

[5] Aşa se explică, spre exemplu, dezbaterile pe care le-a provocat
Herta Muller în septembrie 2010, în cursul vizitei sale la Bucureşti. Elepun într-o lumină nouă pasivitatea intelectualilor români în timpul
dictaturii.
[6] Până la 12 iulie 2012, când Republica Moldova a organizat uneveniment parlamentar similar, România era singura ţară din estul
Europei care condamnase oficial comunismul. Aceasta s-a întâmplat în
2006, prin iniţiativa preşedintelui Traian Băsescu şi contribuţia unei„comisii de adevăr” conduse de Vladimir Tismăneanu (Tismăneanu,
2008).
[7] În cazul procesului este vorba de simulacrul judiciar în sine, în cazulşedinţei parlamentare convocate pentru prezentarea mesajuluiprezidenţial este vorba de protestele zgomotoase ale lui Corneliu Vadim
Tudor, cunoscut pentru stilul lui retoric hilar.

[4] Sprijinul electoral acordat partidelor succesoare este o dovadă afaptului că majoritatea populaţiei României era incapabilă să vadădincolo de marginile discursului justificator oferit de Frontul Salvării
Naţionale (FSN), formaţiunea organizată ad hoc ce a preluat nu numaimoştenirea instituţională a Partidului Comunist, ci şi guvernarea.

Ionuț TUDOR

Foto © Ioan Matei Agapi[1] Expresia se referă la democraţia simulată, construită din instituţii
aparent funcţionale, dar în realitate niciodată utilizate, expuse ca într-o
vitrină pentru a oferi Occidentului o imagine favorabilă României, în cele
din urmă favorabilă elitei politice româneşti. Obsesia imaginii externe aţării − încercarea de a înfrumuseţa artificial realităţile frustrante,convingerea că aparenţele contează mai mult decât esenţialul − este
una dintre cele mai durabile prejudecăţi româneşti.

REVOLUȚIA CA STARE DE EXCEPȚIE ȘI PROCESUL CA VIOLENȚĂ PURĂ1. Introducere
O tentativă de analiză a momentelor din '89, și în special a procesului Ceaușescu, dintr-o perspectivă exclusiv
juridică este din start incompletă. O multitudine de evenimente legate de acea perioadă ni se prezintă într-un clarobscur ce nu ne permite decât o imagine fragmentară asupra a ceea ce s-a petrecut atunci. În schimb, semnificația
istorică a evenimentelor petrecute ne determină să ne întoarcem recurent la acest atunci când vrem să ne explicăm
prezentul. Nu întâmplător, este unul dintre momentele fondatoare ale societății prezente.
O grilă de analiză normală (înșiruire de evenimente istorice, detalii juridice etc.) lasă nechestionate o serie deaspecte de maximă importanță. În primul rând, procesul cuplului Ceaușescu nu se încadrează în tipicul niciunei
forme de proces juridic. Chiar și cel mai indulgent interpret, în fața invocării excepționalității situației, nu ar ceda
tentației și ar declara procesul ca un simulacru obscen. Chiar dacă acceptăm din punct de vedere juridic că procesul
nu a fost proces, atunci ce a fost? Aici răspunsurile se opresc căci întrebarea nu ținem minte a fi fost formulată. În
schimb, dacă schimbăm grila interpretativă, nu ne rămâne decât un simplu gest de violență pură1 și nimic mai mult.
Tendința va fi tot de a regresa către dimensiunea juridică ‒ „da, un gest violent, dar totuși în cadrul unui proces”. Șiaici argumentația se oprește. Este ca și cum ne este frică să deschidem următoarea ușă, pe care o întrezărim în
penumbră. Și nu e de mirare, există parcă o conștientizare tacită a faptului că, de facem acest pas, întreaga istorie
recentă va fi subminată intern. Ce fel de regim am instaurat dacă acesta se fundamentează pe violență și tocmai
violența dorisem s-o eliminăm? Nu am lăsat-o oare în istorie, în locul unde au murit atâția oameni?
Într-un anume sens, s-a spus totul despre Revoluție, nu mai putem adăuga nimic nou și nici schimba imaginea
pe care o avem asupra ei.2 Nu cumva au fost discutate toate posibilitățile, toate opțiunile, variantele, nu există osaturație a discursului ce îndeamnă paradoxal să te rezumi la „a fost o revoluție”, „a fost o lovitură de stat” etc.? Nicidacă am afla informații noi perspectiva noastră nu s-ar mai schimba în mod radical. Cu alte cuvinte, Revoluția s-aosificat.3 Sau, mai exact, perspectiva noastră asupra ei s-a osificat. Nici măcar statutul ei special, de evenimentfondator, nu mai are aceeași aură. Un sondaj credita doar 50% dintre intervievați cu convingerea că în '89 a fost orevoluție. Dar, despre ce vorbim în fond, despre evenimentele petrecute atunci sau despre perspectiva noastră
asupra lor? Cum delimităm între ele, ce criteriu folosim? Nu cumva, tocmai atunci când vorbim despre atunci,
includem în discursul nostru ceea ce s-a întâmplat după, adică istoria noastră personală și colectivă? Și ce concepte
folosim pentru a descrie, re(co)memora, reaminti acel atunci? Și de ce, tocmai în momentul rostirii acestor cuvinte
discursul se oprește, când tocmai atunci ar trebui să înceapă?4

Ovidiu Gherasim-Proca este lector în cadrul Departamentului de Științe Politice și Relații Internaționale al Universității „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi.
Absolvent al Facultăţii de Filosofie în anul 2001, numără printre principalele interese de cercetare studiul ideologiilor politice, tranziţiile politice şi procesele
de democratizare, antropologia şi studiile culturale. Împreună cu Gheorghe Teodorescu este autor al unui volum dedicat sociologiei electorale. A publicat
articole de critică socială și analiză politică în Dilema Veche, Foreign Policy România și Critic Atac.

147Totuși, chiar dacă dorim să probăm o nouă schemă interpretativă, cea juridică persistă mereu în fundal. Deșidorisem s-o suspendăm, revine cu obstinență.5 Agamben ne deschide drumul către o posibilitate teoretică deabordare a chestiunii. O serie de concepte utilizate în analizele sale privitoare la câteva evenimente celebre din
istorie, precum Revoluția Franceză sau cea bolșevică, pot fi aplicate și lui '89 românesc. Starea de excepție,concept teoretizat de Carl Schmitt, și dezvoltat de Agamben, pare a fi fertil explicativ, de aceea ne propunem să148

aplicăm acest concept asupra evenimentelor care ne interesează. Dar, înainte de aceasta vom încerca ocontextualizare a termenului revoluție și, ca aspect particular, a revoluției române.
2. Revoluția
Termenul de revoluție este încărcat cu o aură specifică, datorită referințelor istorice de la care se revendică.6 Și cum
să nu fie termenul încărcat pozitiv din moment ce revoluțiile nu sunt simple schimbări, ci „evenimente istorice carene confruntă direct și inevitabil cu problema începutului”7. Mai mult, pentru ca o schimbare să poată fi considerată orevoluție, aceasta trebuie să fie capabilă a forma un nou corp politic și de guvernământ.8 Pentru societatea
românească post-decembristă, momentul '89 este perceput ca unul al schimbării și inovării radicale. Dar nu cumva
ar fi mai potrivit a o caracteriza drept schimbare non-schimbare? O formulare paradoxală cu siguranță, dar care sepoate clarifica dacă o privim din perspectiva distincției formă-conținut.9 Evident că la nivelul conținutului ‒ apariția
mai multor partide, o nouă constituție cu pleiada de drepturi civile și individuale, libertatea presei etc. ‒ situația pareprofund revoluționară, dar formal pare să fi asistat doar la o regrupare și reorganizare strategică. Puterea, și aici nu
putem cădea în discursul simplificator al includerii exclusive a puterii executive în categoria Putere, intrată în
blocajul propriei Identități reafirmate ostentativ cu fiecare ritual (film, presă, cenaclu, manifestație), avea nevoie de oformă de opoziție pentru a se reafirma pe sine cu tărie. A permite capitalismului să restructureze relațiile sociale,
politice și inter-umane, dar fără a modifica structura formală a puterii, a reprezentat o strategie identificabilă înîntreaga Europă de Est a elitelor locale, pus în aplicare cu acordul tacit al celor vestice.10 Această constatare se
sprijină pe două observații: a) nomenklatura s-a erijat în forță emancipatoare și a preluat cu succes discursul
capitalist, oferind garanții și argumente că reprezintă singura soluție de tranziție către democrație și piața liberă; b)irelevanța individului sub ambele regimuri; departe de a-l considera o valoare în sine, căci nu asta încercăm săsusținem, individul a fost și a rămas irelevant pentru Putere, neputând modifica dispozitivele de putere în careacesta era integrat.11
Și totuși, în ciuda acestor suspiciuni ce planează asupra strategiilor desfășurate atunci, există o autenticitate
veritabilă ce nu poate fi redusă la nimic. Pathos-ul care a însoțit mișcarea revoluționară (și aici, indiscutabil, putem
afirma că a existat un suflu revoluționar autentic12), a cărei imagine exemplară este reprezentată de tricolorul din
care e decupată stema comunistă, însoțește amintirea noastră și pozitivează istoria. Atâta timp cât acel tricolor a
fluturat pe străzi, starea anomică, declanșată odată cu fuga lui Ceaușescu de pe clădirea Comitetului Central, este
similară unei singularități spațiale13 ce condensează într-un singur punct o infinitate de energie. Când intră în contact
cu un corp, îl asimilează dar, eliminând la rându-i energie, își alterează natura. La fel, (re)apariția forțelor politicesemnifică o încercare de asimilare a pathos-ului revoluționar cu scopul de a a-l orienta către o direcție anume, înspeță una ideologică.14 Acest lucru era oarecum inevitabil și s-a petrecut odată cu transformarea Consiliului
Frontului Salvării Naționale în partid politic, moment în care Revoluția a devenit, paradoxal, conservatoare. Această
transformare o sesiza H. Arendt cu referire la alte revoluții din istorie: „psihologic vorbind, experiența unui fundament
combinat cu convingerea că o nouă poveste urmează să se desfășoare în istorie, îi va face pe oameni mai degrabă
„conservatori” decât „revoluționari”, dornici să mențină ce s-a realizat și să-i asigure stabilitatea decât să sedeschidă spre lucruri noi, inovații, noi idei”.15 Teza pare să se susțină dacă ținem cont de scorul primelor alegeri
libere, un covârșitor 85% la alegerile prezidențiale din 1990 pentru Ion Iliescu. În plus, atmosfera publică se pare căînclina către o asemenea poziție.16 Deși „o adevărată revoluție revoluționează propriile sale presupoziții”,17 nu este
mai puțin adevărat că în sânul ei sunt activi simultan germenii conservării. Flancată de aceste două trăsături, a unuinou început cuplat cu tendințe regresive, revoluția română se înscrie în tiparul conceptului de revoluție.
Referindu-se la momentul '89, S. Žižek considera imaginea tricolorului cu stema decupată ca fiind „sublimă”18 ‒„în locul simbolului principiului organizator al vieții naționale, nu a mai rămas decât un gol în centru”.19 Acest gol
semnifică „deschisul” unui regim care, deși și-a pierdut puterea hegemonică, nu a fost înlocuit de altul. Acest„deschis”, această singularitate a istoriei condensată într-un singur punct este o veritabilă excepție. Imaginea
entuziasmantă a golului nu este anulată de ceea ce știm acum ‒ „faptul că evenimentele au fost manipulate”,20 că
Securitatea, tocmai pentru a reuși să supraviețuiască, a trebuit să conspire împotriva ei înșiși, ca singură modalitatea vechiului aparat de putere de a supraviețui ‒ „înlăturându-și hainele simbolice”.21 Totuși, pentru privitorii din afară
(Žižek se referă evident la cei din afara României), cât și pentru participanții la evenimente, ceea ce contează în fondeste experimentarea acestui „deschis” care, pentru o perioadă de timp nu a fost hegemonizat de vreun proiect
ideologic. Acesta a apărut ulterior sub diverse chipuri ‒ partide sau proiecte politice diferite ce au încercat să„răpească” revoluția care nu le aparținea.22

149

Într-un registru diferit, Giorgio Agamben exprimă în mare măsură aceeași idee ‒ poliția secretă a conspiratîmpotriva ei înșiși pentru a răsturna vechiul regim.23 Dar ceea ce-l reține pe filosoful italian este un alt detaliu al
revoluției române, anume evenimentele de la Timișoara unde, pentru a justifica mișcarea revoluționară, cadavre deabia îngropate sunt exhumate și aliniate pentru a fi oferite televiziunilor străine ca rezultat al masacrului ordonat deCeaușescu. Nu întâmplător, primul capăt de acuzare în proces îl reprezintă infracțiunea de genocid ‒ s-au estimat
peste 60.000 de victime la Timișoara. Minciuna a fost ulterior demascată, dar nu a șters impresia de neuitat, fiind
legitimată de sistemul media al lumii pentru „a fi clar că adevărul nu este nimic mai mult decât un moment înmișcarea necesară a falsului. În acest fel, adevărul și falsitatea au devenit indiscernabile și spectacolul legitimat
exclusiv prin spectacol”.24 Pentru Agamben acest eveniment marchează o turnură în politica lumii, reliefând laadevărata sa valoare dimensiunea politică a media.
Așadar, este impropriu a considera că Revoluția Română este un produs specific românesc. În acest punctistoric se întâlnesc o serie de dispozitive de putere cu nu au răsărit exclusiv din viziunea sau creația locală.25 De
aceea, înțelegerea ei nu trebuie să țină exclusiv de evenimentele petrecute și înșiruirea lor narativă. Dacă e săabordăm conceptul de revoluție trebuie să-i sesizăm nucleul emancipator, starea anomică esențială oricărei
manifestări istorice de asemenea proporții, forțele concurente ce se coagulează în vâltoarea evenimentelor și ceinterese servesc/promovează, mijloacele desfășurate pentru atingerea scopurilor propuse etc. Am sesizat pânăacum că putem vorbi de o dimensiune emancipatoare, ce nu este anihilată de impresiile „confiscării” revoluției, și deo serie de mijloace media utilizate în cursul lui atunci,26 din care înțelegem faptul că genealogia noii puteri este
inseparabilă de genealogia fenomenului media care o însoțește (de aceea am considerat observația lui Agamben
pertinentă în contextul de față). Am amintit doar în treacăt de starea anomică ca și completare necesară a oricărei
revoluții. Să vedem cum aceasta se intersectează cu discuția noastră.
3. Starea de excepție
Considerăm că evenimentele din '89 pot fi înțelese numai prin grila dialectică a construcției conceptuale a stării deexcepție. Aceasta se găsește într-o legătură indisolubilă cu întreaga ordine juridică: „starea de excepție nu este un
drept special (precum dreptul de război), ci, ca suspendare a însăși ordinii juridice, ea îi definește acesteia pragul
sau conceptul limită”.27 De asemenea, nu trebuie confundată cu starea de necesitate sau starea de asediu, așa cum
sunt prevăzute, de pildă, în Constituția României. Fiind un concept cu „armătură” dialectică nu-l putem prezenta
decât în desfășurarea sa și nu printr-o definiție analitică pe care nici măcar Agamben nu a încercat să o formuleze.
Vom încerca să expunem pe scurt, în 4 teze, prin raportare la termenul iustitium,28 ce înțelege Agamben prinstarea de excepție:a) „Starea de excepție nu este o dictatură... ci un spațiu gol de drept, o zonă de anomie în care toate determinațiile
juridice ‒ și, în primul rând, însăși distincția dintre public și privat ‒ sunt dezactivate”.29 De aceea, în timpul unei stări
de excepție, orice determinație juridică este inaplicabilă și, astfel, cadrul de referință juridic nu mai este un repervalabil. Dar, importanța teoretică a conceptului nu rezidă în faptul evidențierii unei situații excepționale (căci ele
există cu prisosință), ci tocmai în relația esențială pe care o astfel de situație o are cu dreptul însuși.30 Pentru
Agamben, cele două ajung să se determine reciproc, într-o înlănțuire dialectică ce se transformă într-o veritabilă
paradigmă a guvernării. Putem încadra revoluția română sub acest concept? Instaurarea stării anomice în România
corespunde ca moment declanșator elicopterului prezidențial ce decolează de pe clădirea C.C.-ului, moment deruptură ireversibilă prin care suveranul capotează în fața unei mulțimii față de care firele suveranității erau
necrozate. Consider că starea de excepție durează din momentul în care noua formațiune politică apărută la orizont
a introdus în corpul legislativ două legi care reinstituie o formă de legitimitate: scoaterea Partidului Comunist în afara
legii și abolirea pedepsei cu moartea. Consecința a fost arderea milioanelor de carnete de partid și baricadarea încasă a membrilor, gesturi care ne arată până unde duce loialitatea și cât de ușoară este reintrarea în starea
nomică.31 Atunci se petrece efectiv marea conversie prin care noua ordine legală și constituțională se instaurează.
Constituția ce-i urmează în linie istorică nu e decât consecinţa directă a acesteia.
b) „Acest spațiu golit de drept pare să fie, din anumite motive, într-atât de esențial ordinii juridice încât aceasta dinurmă trebuie să încerce prin toate mijloacele să își asigure o relație cu el, ca și cum, pentru a se întemeia, ea ar trebuisă se mențină în mod necesar în raport cu o anomie.” (Agamben, 2008, p. 51). Această teză este importantă în
economia discursului întrucât încadrează două aspecte: 1) justificarea procesului cuplului ține de registrul
excepționalului, neexistând argumente de natură juridică care să opereze în mod legitim.32 În schimb, tribunalul,placa turnantă a noului regim, care face efectiv posibilă instaurarea unei noi ordini juridice, tocmai prin invocarea

150stării de excepție ‒ tineri sunt masacrați în București atâta timp cât cuplul este în viață, încearcă să stabilească firele
de contact cu anomia. 2) teroriștii reprezintă o excelentă strategie de management, căci, prin terorist, figură apenumbrei și a violenței, raportul anomie - ordine juridică se inversează. De data aceasta, celula de putere nouapărută la orizont va gestiona teroristul, dar de o manieră astfel încât distanța dintre cele două să se păstreze. Nu
există dovezi pentru a incrimina pe Ion Iliescu că ar fi folosit de facto teroriști, dar se poate ușor sesiza că tocmai sub
amenințarea teroristului noua celula a putut deveni salvatoare, ca și cum inamicul din umbră devine pretextul
apariției salvatorului.33c) Actele comise în timpul iustitium-ului „par să se sustragă oricărei definiții juridice... ele se situează, în raport cu
dreptul, într-un neloc absolut” (Agamben, 2008, p. 51). Orice catalogare a faptelor din decembrie '89 ne-ar conduce
la aporii insurmontabile, din moment ce criteriile juridice nu pot asigura o ordonare corespunzătoare. Conform cărui
set de legi ne supunem atunci când evaluăm această situație? Acceptăm situarea într-o zonă extra-legală atunci
când nu acuzăm participanții la evenimentele sângeroase? Este această acceptare conformarea față de o ordine
superioară celei juridice? Din moment ce nu este politică, ce statut are? Poate fi ea replicată? (poate că ultima
întrebare este cea care trebuie să ne dea cel mai mult de gândit). Discutând despre violența întemeiatoare și cea
conservatoare, J. Derrida afirma că „violența întemeietoare pare mai ușor de criticat din moment ce nu se poate
justifica prin nicio legalitate preexistentă, părând, astfel, sălbatică. Pe de altă parte, aceeași formă de violență e mai
greu de criticat pentru că nu poate fi făcută să compară în fața instituției nici unui drept preexistent: ea nu recunoaște
dreptul existent în momentul când întemeiază un altul”.34 Violența din timpul revoluției ne apare ca fiind sălbatică din
moment ce nu există nicio legalitate care s-o justifice, în schimb, este acceptată tacit pentru că apare ca
instauratoare de o nouă ordine, din care noi facem parte integrantă, și astfel ne este greu s-o criticăm.35d) „E ca și cum suspendarea legii ar elibera o forță sau un element mistic, un fel de mana juridică, pe care atâtputerea, cât și adversarii săi, atât puterea constituită, cât și puterea constituantă încearcă să și-o aproprieze”(Agamben, 2008, p. 51). Simbolul acestui element mistic este prin excelență golul din steag, surprins de camere
cum flutura frenetic pe străzile Bucureștiului. Acel decupaj, similar unei operații de curățire în vederea implantării
unei plombe, ne indică forța unei națiuni care există (de unde steagul), fără ceva esențial (aici puterea politică), dar
cu posibilitatea de a fi adăugată. Și acel decupaj a fost revendicat; indiferent de către cine, putere constituită sau
constituantă, a fost apropriat. (că s-a transformat în farsă sau în tragedie, Agamben nu ne spune, dar putem săbănuim).
4. Necesitatea
Unul dintre argumentele principale ale procesului a fost croit pe tiparul necesității: pentru a înceta luptele dintre
trupele fidele lui Ceaușescu și revoluționari, singura soluție era suprimarea cuplului dictatorial. Aici, acțiunea
inițiatorilor procesului este perfect concordantă cu conceptul de revoluție în genere: ce altceva dacă nu necesitatea
este justificarea ultimă pentru orice acțiune revoluționară? Pentru Agamben, teoria necesității este o teorie a
excepției, prin care „un caz izolat este sustras obligației de a respecta legea. Necesitatea nu este sursă de lege și
nici nu suspendă, propriu-zis, legea: ea se limitează să sustragă un caz izolat din aplicarea literală a normei...”36 La
fel, procesul reprezintă un caz eminamente separat de funcționarea normală a justiției ‒ instanța nu era
competentă, numeroase norme de procedura penală ce ar fi paralizat în mod normal orice proces similar au fostîncălcate într-o manieră incalificabilă, mijloacele de probă erau inexistente etc., dar prin aceasta nu i se elimină unanume caracter juridic ‒, acuzarea se face invocând articole din codul penal în vigoare în acel moment, pe care
inculpații le-ar fi încălcat. Consider că aparentul paradox poate fi rezolvat în felul următor: când legea este invocată,ea este invocată în integralitatea sa (a extrage câteva norme din corpusul legal și a le utiliza separat e un non-sens
juridic), nu sectorial, așa cum s-a petrecut în timpul procesului. Faptul că procesul s-a desfășurat în maniera pe careo cunoaștem nu indică decât că necesitatea a dictat inițierea, desfășurarea și urmările procesului.37 Dar necesitatea
nu poate fi în lege, ea este extra-legală, deși legea o cuprinde deseori în determinările ei. De aceea, procesul nu e
proces, ci un act ghidat de necesitate sub camuflajul unui proces.38
Privit sub auspiciile necesității, procesul poate fi definit așa cum Agamben descrie relația dintre starea denecesitate și revoluție, ca o „zonă ambiguă și incertă, în care măsurile de fapt, în sine extra-juridice sau anti-juridice,trec în drept, iar normele juridice se indetermină în simplul fapt; un prag, așadar, în care faptul și dreptul par să
devină indecidabile” (Agamben, 2008, p. 31). Această indecidabilitate în care ne găsim nu reprezintă un punct mort,în aceasta rezidă forța conceptuală a stării de excepție. E nevoie de o asemenea suspendare a ordinii tocmai pentru
a-i asigura perpetuarea existenței: „Departe de a răspunde la o lacună normativă, starea de excepție se prezintă ca

151

fiind deschiderea, în interiorul ordinii juridice, a unei lacune fictive, cu scopul de a salvgarda existența normei șiaplicabilitatea sa la situația normală. Lacuna nu este interioară legii, ci privește relația sa cu realitatea, însăși
posibilitatea aplicării sale. E ca și cum dreptul ar conține o fractură esențială care se situează între punerea normei șiaplicarea ei și care, în cazul extrem, poate fi acoperită numai prin intermediul stării de excepție, așadar creând ozonă în care aplicarea e suspendată, dar legea rămâne, ca atare, în vigoare”.39 De aceea, motorul intern al oricărui
tip de justificare are necesitatea drept figură centrală. Dacă acceptăm că necesitatea a dictat acțiunea, atunci
uciderea cuplului apare deplin justificată, indiferent de legalitatea sau ilegalitatea procesului (acesta devine astfel și
mai obscen decât era; o simplă execuție ne-ar fi scutit de spectacolul simulacrului). Pe de altă parte, dacărespingem teza necesității, și aici există un argument puternic pentru a o face, anume faptul că numărul morților
după proces este de circa zece ori mai mare decât înaintea lui, deci procesul nu a fost dictat de necesitate, atunciprocesul nu e decât un gest simbolic, de fațadă, ce ascunde un gest de violență pură.
Sintetic, procesul joacă rolul „lacunei fictive” interpusă între ordinea normală (Ceaușescu ar fi trebuit judecat înfața M.A.N.) și aplicabilitatea la situația normală (din moment ce există forțe loiale dictatorului, care s-ar preda doardacă acesta ar fi eliminat). Astfel se crează auspiciile instaurării unei noi ordini, mai exact a unei ordini care săsfârșească starea anomică și să (re)aducă lucrurile la normal.
5. Procesul ca violență pură, Ceaușescu ca spectru
În scurta dar complexa lucrare Despre violență, Walter Benjamin ne oferă una dintre cele mai provocatoare teorii
asupra relației, deseori imperceptibile, dintre violență și drept. Dacă procesul cuplului Ceaușescu nu este unproces, după cum am văzut, atunci ce ne rămâne este un act de violență pură. Dar unde stă violența față de drept?
„Întreaga violență este, ca mijloc, fie întemeietoare de drept, fie conservatoare de drept”,40 ne spune Benjamin. Vom
sesiza că, în cazul procesului, intervin ambele forme de violență.
Primele măsuri luate de noua putere constituită sunt de dizolvare a P.C.R și abolire a pedepsei cu moartea,măsuri care țintesc două chestiuni esențiale dintr-un stat: politica și dreptul penal. Mai exact, țintesc statul ca atare.
Derrida afirma că „ordinea dreptului se manifestă plenar în posibilitatea pedepsei cu moartea. Prin abolirea acesteia
nu s-ar aduce atingere doar unui dispozitiv între altele, ci s-ar dezavua însuși principiul ca atare al dreptului”.41 Astfel,
abolirea pedepsei cu moartea este lovitura mortală dată ordinii juridice anterioare,42 pe când scoaterea P.C.R.-uluiîn afara legii este blocarea posibilității deciziei: dacă decizia aparținuse partidului, prin scoaterea lui din ecuație se
asigură că nu există posibilitatea ca acesta să revină ca forță decizională. Ambele flancuri acoperite, victoria estegarantată.
Dar care este funcția violenței în angrenajul puterii? Pentru Benjamin, aceasta operează în doi timpi: o datăasupra a „ceea ce este instituit ca drept”, și este clar că exercitarea violenței asupra cuplului dictatorial vizează
întreaga ordine juridică, prin acceptarea identificării Ceaușeștilor cu puterea, și apoi, prin tocmai faptul exprimării
violenței, ea devine „întemeietoare de drept” ‒ suprimarea a deschis puterea către revendicarea ei imediată ca
putere nou instituită. De aceea, spune Benjamin, „instituirea dreptului este instituirea puterii și, în această măsură,un act de manifestare nemijlocită a violenței”.43 Astfel, nu există o separație netă între întemeiere și conservare.
Ținând cont de cele spuse, putem conchide că revoluția română a fost o stare de excepție ce justifică necesitatea,
necesitate manifestă printr-un gest de violență pură dedublat ca proces juridic, dar care întemeiază și conservă
dreptul.
Recursul la Ceaușescu ca referință absolută a puterii ocultează dimensiunea sa „spectrală”. De la înălțimea
puterii a fost aneantizat în mod obscur, lipsit de aportul unei privirii discreditantă. În asta rezidă problema esențială ‒enormitatea executării cuplului Ceaușescu nu constă în uciderea propriu zisă, cât în faptul îndeplinirii actului dejustiție. Poate că printr-un proces veritabil cuplul Ceaușescu ar fi putut fi „desacralizat”. Dacă permiteți un exercițiu
de imaginație, să presupunem că ar fi existat un proces, încadrat în standardele juridice, în urma căruia cuplul ar fi
fost executat, atunci poate că problema Ceaușescu ar fi fost rezolvată odată pentru totdeauna.44 Dar așa, nu aexistat discreditare, nu a existat acel moment în care cineva să rostească „regele e gol”. Iar șansa a fost ratată
tocmai prin paricid. Decrețeii și-au ucis tatăl, dar gestul uciderii nu poartă semnificația confruntării ca în mitul
oedipian, prin care fiul obține autonomia, libertatea, puterea (regatul), ci mișelește, pe la spate, în cazarmă, în
antecamera puterii.
Paradoxul revoluției române e că uciderea lui Ceaușescu nu a dus la dispariția lui, ci i-a pastrat cota, chiar
sporindu-i-o pe alocuri. Acolo unde trebuia expus în micimea lui personală, prin omorârea lui a fost proiectat într-o152

alta dimensiune, plasată undeva între lumea noastra și o lume simbolică, loc de unde nu-l putem da la o parte, căcispectrul nu poartă logica viului. Așa cum regele ucis al Danemarcei, tatăl lui Hamlet, bântuie cetatea amintind decrima de lezmajestate, la fel, fantoma lui Ceaușescu bântuie ideea de justiție. Dacă justiția, se găsește într-olegătură indisolubilă cu non-juridicul tocmai pentru a se putea înfăptui, așa cum teoria excepției ne-a indicat, la fel,fantoma lui Ceaușescu are nevoie de un supliment non-fantasmatic pentru a fi suprimată.
Astfel, miza oricărei re-evaluări a chestiunii Ceaușescu îmi pare a fi de-transistoricizarea lui, suprimarea
fundamentului mistic prin care a fost conservat la putere și reintegrarea lui în istorie, nu ca spectru bântuind, ci camoment al istoriei.45 Ca un corolar, perioada așa zisă comunistă trebuie să suporte un tratament similar ‒ replasareaei în istorie, căci ea este istorie. De aceea, problema revoluției române nu e că nu a fost destul de extremă46, ci că nu
a fost destul de radicală, nereușind să scurt-circuiteze legătura dintre fundament și spectru.
6. În loc de concluzii
E oarecum inexact de a vorbi de „revoluție furată”. Să nu uităm, H. Arendt face o analiză amănunțită și pertinentă, cămarile revoluții au fost făcute de oameni care erau fermi convinși că actele lor sunt o revenire la o situație anterioară
mai favorabilă. Pathosul revoluționar al unui nou început nu este inerent unor evenimente revoluționare, ca un fel decondiție de posibilitate pusă la începutul acțiunii, ci o trăsătura care apare odată cu acțiunea însăși. Ceea cecreează confuzie în privința evenimentelor din '89 este sensul acestora. Trebuie să spunem de la început că nu
există unul singur, deși o interpretare care favorizează teza necesității (cu tezele adiacente: lovitură de stat, complot
extern etc.) ar presupune unicitatea acestuia. Că, din creuzetul efervescent al evenimentelor, emerg forțe
divergente cu planuri, proiecții, soluții diferite cu încărcături ideologice proprii ar trebui repetat încontinuu. Simpla
scandare „libertate!” nu este de ajuns pentru a obține ceva, din moment ce libertatea însăși nu este un ceva, nu arestatutul unui lucru. O știm acum, proiecția lui Iliescu asupra viitorului în acele momente era pe coordonatele unei
reveniri la socialism,47 ca și cum regimul anterior nu fusese decât o trădare și sarcina revoluționarilor era orestauratio. Din acest punct de vedere Iliescu poate fi văzut, conform criteriului enunțat de H. Arendt, ca un adevărat
revoluționar.48 Faptul că simultan au apărut și alte forțe cu revendicări diverse și care au direcționat revoluția către orevendicare anti-comunistă, nu este incompatibil cu însăși logica unei revoluții.49 Cele două viziuni concurente seraportează la anti-ceaușism ca nucleu revendicativ comun, numai că se bifurcă ca și direcție de acțiune o dată către
edificarea unei societăți socialiste și cealaltă către capitalism. De aceea, tărâmul interpretării sensului revoluției
trebuie să fie unul eminamente ideologic, nu simplu factual și nicidecum unul dictat de necesitatea istoriei.
(Re)ideologizând momentul fondator al societății actuale avem șansa unor evaluări pertinente a istoriei noastre
recente.
Intim legate de momentul '89 sunt evenimentele din 13-15 iunie 1990. Prin dimensiunea lor profund politică,acestea au reprezentat un focar emancipator par excellance. Atunci s-a perceput faptul că grupul „golanilor” nu au
acceptat necesitatea istorică și s-au opus fățiș „restaurației”, denunțând reașezarea nomenklaturii pe aceleași
poziții de putere și decizie. Prin gestul de frondă, „golanii”, punctul de excludere din noua Putere, au atins
universalul, făcând ca gestul lor, paradoxal și inconștient, să continue mișcarea veritabilă a Revoluției. Faptul că
Puterea, prin agentul de acțiune, minerul, a reușit să reprime acest gest emancipator, nu reprezintă decât
reafirmarea cu tărie a Identității. Fărâmele de diferență fiind anihilate, locul pustiu al oricărui gest emancipator aputut fi acaparat cu ușurință, transformând societatea într-un topos ușor de revendicat de orice forță dominantă,unde capitalismul a găsit cale liberă pentru o instaurare efectivă. Paradoxul este tocmai acesta, de ceea ce setemea cel mai mult Iliescu nu a scăpat, tocmai pentru că i s-a opus.50 Aici, paradoxul este eminamente dialectic, de arfi îmbrățișat o perspectivă ce se deschidea către diferență, destinul societății noastre în ultimele două decenii nu ar fi
cunoscut această scindare schizofrenică care blochează prezentul într-un perpetuu dialog al muților isterici.

Note:[11] Acest fapt devine și mai frustrant în capitalism, în care votulcetățeanului are aparent o semnificație atât de mare. Semnificație da,dar eficacitate nu, căci alternativele ni se prezintă de multe ori ca
multiplicări ale aceleași stări de fapt, schimbarea promovată zilnic prin
toate mijloacele de informare nefiind decât o garantare a faptului că nu
se schimbă de fapt nimic.

[2] Poate tocmai proximitatea față de evenimente face să avem oimagine oarecum denaturată asupra lor?

[12] Din acest motiv, evenimentele din '89 pot fi catalogate fără nicio
rezervă drept o revoluție veritabilă.

[3] Există și o influență nefastă pe care limbajul o exercită (mai exact, a
modului în care folosim noi termenii) prin tendințele-i naturale desimplificare și asimilare, specifice generalizării și abstractizării.
Evenimentele de atunci au nevoie de un concept general care să leexprime și, indiferent de poziția pe care o adoptăm ‒ că a fost revoluție,lovitură de stat etc ‒, cel mai la îndemână este cel de revoluție. De laconcept până la proiecția lui în realitate nu e decât un pas minor, pe carede obicei îl facem inconștient. Astfel, mai de fiecare dată când vrem săinterogăm cu referire la atunci, începem cu „revoluția română...”. De
aceea, nu ar fi oare potrivit chiar a elimina cât de mult cu putință
termenului „revoluție” tocmai pentru a nu permite apariția confuziilor?

[13] Gaură neagră.

[4] Revoluțiile instauratoare de noi regimuri au această trăsătură de a fi
potențate de istoria ulterioară, istorie care se revendică de la acestea în
gesturile și deciziile lor. Gestul emancipator inerent revoluției, iar acesta
este din punctul meu de vedere caracteristica cea mai importantă a unei
revoluții, este perpetuat în conștiința contemporanilor și a urmașilor lor.
[5] Agamben aprecia că acțiunile celor din timpul revoluției sunt simple
fapte, a căror apreciere va depinde de circumstanțe dar, atâta timp câtsunt în desfășurare, pot fi considerate indecidabile, iar definirea lor iese
din cadrul dreptului. Pentru lămuriri suplimentare, vezi Giorgio
Agamben, op.cit., p. 50.
[6] Nu doar aura conceptului ar trebui să ne preocupe, ci fundamentala
sa ireductibilitate. Nicio revoluție nu este o revoluție propriu-zisă. E greu
unei revoluții să cadă sub o categorie generală de revoluție. Ea este maidegrabă un eveniment singular care scapă determinărilor conceptuale
anterioare evenimentului însuși. Că a posteriori capătă consistență
conceptuală, transformându-se fie în puci, lovitură de stat etc., e ochestiune pe care trebuie permanent s-o păstrăm în minte (tocmai dinacest motiv H. Arendt afirma că uneori termenul revoluție este absent
acolo unde am fi înclinați să considerăm că este). În plus, această
„consistență” conceptuală este de cele mai multe ori dependentă dedemersurile auto-justificative ale unei societăți/clase/forțe etc. Dacăproiecția asupra trecutului favorizează una dintre variante, aceasta va fi
promovată și justificată. Din acest punct de vedere, consider că putem
valoriza la adevărata sa valoare insistența cu care Ion Iliescu cataloga
momentele din decembrie '89 ca revoluție. Pentru ca întreagadesfășurare ulterioară a istoriei să poată fi justificată ca un deziderat alsocietății e necesar ca acel moment să apară în memoria colectivă drepto revoluție, altfel ar fi roasă din interior de suspiciune.

[7] Hannah Arendt, On revolution, Penguin Books, London, 1963, p. 21.
[8] Ibidem, p. 30
Bibliografie
Agamben, Giorgio, Starea de excepție, Editura Idea Design & Print, Cluj, 2008
Arendt, Hannah, On revolution, Penguin Books, Londra, 1963
Benjamin, Walter, Despre violență, Editura Idea Design & Print, Cluj, 2004
Cesereanu, Ruxandra, Decembrie '89, Editura Polirom, Iaşi, 2009Žižek, Slavoj, Tarrying with the negative, Duke University Press, Durham, 1993Žižek, Slavoj, The universal exception, Continuum, London, 2006

153

[10] O linie similară de argumentație poate fi întâlnită la Boris Groys,
Post-scriptumul comunist, Editura Idea Design & Print, Cluj, 2009.

[1] Este numele pe care Walter Benjamin îl dă acțiunii care nici nuîntemeiază, dar nici nu conservă dreptul, motiv pentru care nu poate fi
captată de ordinea juridică în mod absolut (deși statul a încercat
dintotdeauna să pună monopol pe violență, dar întotdeauna există unrest care-i scapă, o excepție). Pentru Agamben „ea este, mai degrabă,doar miza jocului în acest conflict asupra stării de excepție, așadar ce
rezultă din acesta, și doar în acest fel este pre-supusă dreptului” (Giorgio
Agamben, Starea de excepție, Editura Idea Design & Print, Cluj, 2008, p.
60).

[9] Distincție pe care o folosim pentru scop explicativ, nu pentru că arexista o separație radicală între cele două. „Ele sunt separabile, dar nu
sunt separate. Majoritatea chestiunilor substanțiale în știință, etică și deoriunde sunt atât de legate de considerații filosofice, „formale”, încât adiscuta una înseamnă a discuta și pe cealaltă”. (apud Ernest Gellner,
Words and things, Beacon Press, Boston, 1959, p. 155).

[14] Indiferent de forța dominantă care va acapara pathos-ul
revoluționar, nu trebuie să uităm că aceasta este strict străină derevoluție, în sensul că, deși politică, revoluția nu are culoare politică.
Aceasta este adăugată ulterior de învingători ca dispozitiv justificativ al
acestora. Nu o dată confuzia generată de suprapunerea ilicită a celordouă a făcut ca societatea să fie incapabilă a discerne cu privire laopțiunile care i se așterneau în față.
[15] Hannah Arendt, op.cit., p. 41[16] Simbolul exemplar este aici o ediție a ziarului Adevărul care, în
1990, a publicat un număr al revistei cu prima pagină goală, doar cuîndemnul „Avem nevoie de linişte, oameni buni!”. Această liniște,precum și ce ascundea ea, a fost demascată ulterior în iunie 1990.
[17] Slavoj Žižek, The universal exception, Continuum, London, 2006,
p. 49.
[18] În sens strict kantian.
[19] Slavoj Žižek, Tarrying with the negative, Duke University Press,
Durham, 1993, p. 1.
[20] Ibidem, p. 1
[21] Teza, aparent paradoxală, se poate explica în felul următor: încontextul disoluției regimurilor comuniste din Est, orice încercare desusținere a lui Ceaușescu ar fi reprezentat o strategie falimentară, pe
motiv că tăvălugul schimbării, care ar fi venit indiferent cât de multă
asuprire s-ar fi exercitat asupra populației (în fond, aceasta nu ar fi avut
de pierdut decât lanțurile) ar fi prins Securitatea în tabăra adversă și
probabil ar fi avut de suferit represalii. Astfel, strategia răsturnării
„suveranului” ar fi permis ca Securitatea să controleze mersul
evenimentelor, inclusiv percepția publică asupra ei înșiși, și ar fi menținut
privilegiile neatinse.
[22] În descrierea revoluției ca fiind confiscată/furată etc., mulți autori
eludează tocmai partea esențială a Revoluției ‒ golul, „deschisul” decare vorbește Žižek.
[23] Giorgio Agamben, Means without end, University of Minnesota
Press, Minneapolis, USA, 2000, p. 80,1
[24] Ibidem, p. 81,2
[25] „Închiderea” societății din acea perioadă este valabilă dacă ne
gândim la cetățenii simpli, nu și la cei din linia întâi a partidului.
[26] Pentru lămuriri suplimentare, vezi Revoluția Română televizată,volum coordonat de Konrad Petrovszky şi Ovidiu Țichindeleanu, Editura
Idea Design & Print, Cluj, 2009.
[27] Giorgio Agamben, op.cit., p. 12154

[28] Instituție romană, model în miniatură al stării de excepție, ce era
activată în caz de pericol ce amenința republica când Senatul emitea un
edict prin care consulii, pretorii sau cetățenii simpli erau în drept aacționa prin orice măsură necesară salvării statului. Iustitium înseamnă
tocmai „oprirea, suspendarea dreptului” în întregimea sa. Sesizăm odiferență fundamentală față de starea de necesitate, atent reglementată
în constituțiile moderne, care prevăd cu exactitate seria de posibilități deacțiune ce se pot actualiza în caz de necesitate.
[29] Ibidem, p. 51[30] Idee care vine în răspăr cu modul în care ne explicăm în mod
normal suveranitatea și dreptul ca atare. Agamben reia teza lui Carl
Schmitt care argumenta că este suveran „cel care decide asupra stării
de excepție”.
[31] O nouă confirmare a tezei H. Arendt privitoare la „conservatorismul”
revoluționarilor.
[32] Formal, Ceaușescu era perfect îndreptățit să nu recunoască
tribunalul, invocând în mod legitim că singura autoritate competentă a-l
judeca este Marea Adunare Națională.
[33] Referința hollywoodiană nu este chiar întâmplătoare. Posibilitățile
manipulărilor fantasmatice le erau cunoscute strategilor din Est, la fel debine ca omologilor lor americani.
[34] Jacques Derrida, Forță de lege, în Walter Benjamin, Despre
violență, Editura Idea Design & Print, Cluj, 2004, pp. 76-77[35] Observație aplicabilă cu precădere la execuția cuplului Ceaușescu.

[43] Ibidem, p.20
[44] Tot în registru simbolic, ca alternativă imaginară, să presupunem
scenariul unei resurecții a lui Ceaușescu pentru a fi adus la judecată și
executat din nou, de data aceasta în mod legitim. Efectul cathartic ar fi
realizat și așa.
[45] Găsim nesatisfăcătoare atât atitudinile melancolicilor cât și ale
detractorilor cei mai acerbi, ambele se raportează la Ceaușescu nu ca laCeaușescu, ci ca la divinul Ceaușescu, entitate ce transcende istoria,
dar care în același timp este istoria.
[46] Numărul de morți stau ca o mărturie de netăgăduit în acest sens.
[47] În treacăt fie vorba, această idee ar trebui privită cu mai multă
atenție. Implicația directă a acestei teze este că regimul ceaușist nu a
reprezentat socialismul în mod ideologic. Expresia sublimă a acestei
chestiuni o putem extrapola dintr-un eveniment petrecut în 1977 la Valea
Jiului unde o revoltă spontană coagulează o masă substanțială de mineri
ce nu a putut fi dezamorsată decât prin apariția lui Ceaușescu. Aici sescandează „Jos burghezia proletară!”, expresie aparent paradoxală, darcare condensează existența unui hiatus între partid și muncitori (nici căpoate fi imaginat un scurt-circuit mai devastator în sânul puterii într-o țarăsocialistă). Ruxandra Cesereanu sesizează că, prin această formulă,minerii intuiseră existența unei clase distinctă de cea a lor și privilegiată ‒nomenclatura birocratică (să nu uităm că birocrația, din perspectiva
comunismului, reprezintă apanajul burgheziei) reprezentată detandemul fatidic PCR - Securitate. „Sensul era acela (al lozincii) căregimul comunist devenise el însuși un stat în care capitalismul continua
să funcționeze, dar în folosul unei nomenclaturi comuniste clardelimitate” (Ruxandra Cesereanu, Decembrie '89, Editura Polirom, Iaşi,2009, p. 16).

[36] Giorgio Agamben, op.cit., p. 28[38] Juriștii romani au consacrat dictonul „necesitatea nu are lege”,
ceea ce vrea să însemne ori că „necesitatea nu recunoaște vreo lege”,
adică nu există nicio lege care să prescrie necesitatea, ori că„necesitatea își creează propria lege”, ceea ce ne dă de înțeles că ceea
ce apare ca ineluctabil și de neevitat va căpăta forța unui legi. Ambele
sensuri rețin caracterul excepțional al necesității. Aceasta operează lalimitele legii, intervine în situații extraordinare, stă în penumbra puterii,acționând atunci când o sincopă amenință cursul firesc al lucrurilor,
substituindu-se incapacității normalului de a confrunta excepționalul.

[48] Aici concluziile noastre intră în conflict cu ale Ruxandrei
Cesereanu. Aceasta sesizează pertinent că „regimul Iliescu din 19891990 nu a pus capăt sistemului pe care îl reprezenta comunismul, ci l-a
reformulat în termeni gorbaciovieni” (p. 86), dar completarea că prinaceasta „demersul lui Ion Iliescu... este imoral” nu se poate susține.
Iliescu nu a făcut decât să fie coerent cu sine însuși și ideologia la careadera, o perspectivă la rându-i printre altele. Că Iliescu devine„reacționar” în iunie 1990, încălcând logica la care aparent era raliat,
strivind diferența ‒ manifestanții din Piața Universității ‒, e o altă poveste(este în logica stângii a se susține pe diferență, în detrimentul
uniformității și conformismului bughez, numai că diferența a fost ochestiune atent uitată în perioada comunismului românesc, ca și cum
nici nu ar fi fost motorul dialecticii, motiv pentru care putem justificat
declara: „comunismul a fost un capitalism de stat, iar agenții politici ai săi
doar niște burghezi mascați”).

[39] Giorgio Agamben, op.cit., p. 33[49] Existența unei singure forțe ar fi întărit ideea unei lovituri de stat.

[40] Walter Benjamin, Despre violență, Editura Idea Design & Print,
Cluj, 2004, p.14[50] Strategia de încapsulare a capitalismului în cadrele comunismuluia fost probabil miza ideologilor Estului, dar aceștia nu au prevăzut sau nu
au avut puterea de a prevedea voracitatea capitalismului. Economicul,
care ar fi trebuit să fie strunit și controlat de politic, se pare că a fost onucă mult prea tare ce s-a transformat într-o tumoră ce a acaparat
politicul însuși (nu este oare reproducerea infinită a capitalului similară
cu reproducerea infinită a celulelor canceroase?).

[37] Suntem așadar departe de unul dintre scopurile esențiale ale
procesului penal, în maniera consacrată de lege și teoreticienii ei ‒aflarea adevărului și tragerea la răspundere a celor vinovați de faptele celi se impută.

[41] Jacques Derrida, Forță de lege, în Walter Benjamin, op. cit., p. 78[42] Ceea ce frapează este faptul că, nu din dezideratul unui umanism
penal, are loc abrogarea pedepsei cu moartea, ci ca o formă derăscumpărare pentru actul violent al uciderii cuplului Ceaușescu. Esteca și cum, pentru a garanta succesul noii ordini ce va să vie, e nevoie să
fie anihilată tocmai decizia care făcuse posibilă emergența acesteia.

Ionuţ Tudor este cercetător independent. Absolvent al Facultăţilor de Filosofie şi Drept din Iaşi, în prezent masterand la masterul de Drept European, este
interesat de orientările contemporane din ştiinţele sociale (cu precădere cele de factura critică), de discursul ideologiei, construcţia Europeană, arta
contemporană şi studiile culturale.

155

Costi ROGOZANU

CÂNTARUL DE AUR
Procesul Ceauşeştilor e cea mai vulnerabilă pagină media din tot calupul de înregistrări acumulate în decembrie
1989. Vulnerabilă sub privirile noastre cele de acum. Cu un ochi ultraeducat cu zece reality-show-uri pe zi, sute defilmuleţe de pe youtube care exploatează în fel şi chip „autenticul” şi „ineditul”, într-o ordine în care până şi animalele
se prostesc parcă intenţionat în faţa camerei video, nu prea ai ce analiza din acel montaj straniu livrat de TVR într-o
noapte de Crăciun.
Reality-show-ul, ca gen de divertisment, are o componentă aparte în convenţia cu consumatorul: toţi ştim că ecumva „aranjat”. O bârfă bună e mai ales mincinoasă, calomnioasă, e aranjată din vorbe, din conexiuni forţate.
Receptorul bârfei investeşte cu „real”. E asta propriu-zis o regie? Comod ar fi să spunem, iar şi iar, că e regizat din
momentul în care a fost deschisă camera de luat vederi, că e blestem tehnic? Nu doar.„Regia” evenimentului
mediatic creat de reality-show stă în altă parte – consumatorul îşi regizează până la autohipnoză propria
surprindere, propria uimire.
Când privim acum pe youtube procesul soţilor Ceauşescu suntem uimiţi de conţinutul cadrelor, de cum se
plimbă camera, ce surprinde ea şi de cât de puţin pricepuţi sunt oamenii în faţa camerei. Sunt mereu stângaci, nu auştiinţa camuflajului instantaneu, al jocului autenticului. Se prefac şi ei săracii, dar nu au cum să se ascundă în faţaochiului pătrunzător contemporan. Nu întâmplător, după zilele de euforie şi de solidarizare cu revoluţia televizată
română, după difuzarea procesului au început să apară întrebările în media străine. Ochiul vestic, ceva mai exersat
cu diverse convenţii de imagine, nu a suportat o altă video-matrice. Nu a înţeles ce e acela un show fără pauză depublicitate. Şi întrebările au abundat:
De ce nu curge sânge din rănile dictatorilor? E clar că au fost omorâţi după proces într-un interogatoriu secretcare a fost ascuns de ochii telespectatorilor – interogatoriu care avea drept scop aflarea conturilor din străinătate,1de ce nu e filmată execuţia propriu-zisă etc. Au mai fost avocaţii din proces care ţineau discursuri de Nae Caţavencu
împotriva celor pe care trebuiau să-i apere, procurori care aruncau „dovezile” auzite la radio cu genocidul etc. Eraunişte extratereştri. Mai stranii mi se par acum lucruri mărunte care „sclipesc” în film. În timpul procesului, generalulStănculescu îşi fabrica dintr-o bucată de hârtie o „pocnitoare” pe care şi încerca s-o pună în funcţiune cu mişcări
sacadate. Gelu Voican Voiculescu, personajul misterios bărbos, Moş Gerilă militar, inginer pasionat de astrologie,
se apropie şi-i şopteşte la ureche ceva. Tocmai atunci operatorul îi prinde în cadru şi dă zoom. Imaginea se mutăapoi spre dreapta. Virgil Măgureanu, cu o morgă la fel de plictisit imperturbabilă, se joacă cu cravata. Unde sunt
momentele de tensiune? Un soldat imens, cu o căciuliţă de tanchist pe cap se şterge în colţul ochiului, nu se ştiedacă e lacrimă sau simplă oboseală. Ceauşeştii înşişi râd, se indignează, iau peste picior „curtea”, nu recunosc
nimic. Convenţia e una stranie, pe care nu avem cum s-o înţelegem acum. E şi motivul pentru care urlăm din start că„a fost regizat”. Sau, împreună cu Ceauşescu (a spus-o clar în timpul procesului2), repetăm „a fost lovitură de stat”. Oîntreagă cultură a scenariului a invadat media şi mediile academice, intelectuale după 1990. Practic, singura
ipoteză „corectă” e cea avansată de Ceauşescu însuşi.3 E mult mai complicat să crezi că ai avut un moment 0 real,156că a existat un punct de unde se putea începe totul de la capăt. Lupta scenariilor e redată într-o caricatură a vremii
într-o publicaţie satirică la Paris, unde preşedinţii SUA şi URSS stau cot la cot, iar legenda este următoarea: CIA –KGB, scor 2000 la 1000, victimele din Panama, respectiv din România.4

judecăţii, al învinuirii: ce a fost, cum s-a întâmplat, de ce. „Ce facem? Încotro?”, aceasta a fost întrebarea pe care nu
şi-au pus-o decât milioanele lovite direct după '90. Milioanele ne-educate şi ne-progresiste. Milioanele care spunacum că-l vor pe Ceauşescu înapoi. Oare nu-şi doresc chiar acel „punct 0” înapoi?

Ce ne scapă din convenţia filmului Procesul Ceauşeştilor? Televizoarele închise de până atunci. Imaginea
majoritar absentă dintr-un aparat destinat să emită cantităţi uriaşe de mesaj. O uriaşă contra-dependenţă, o uriaşă
aşteptare, ca a unor sinistraţi care aşteaptă veşti într-un receptor aproape mort. Un televizor oprit e mai agresiv
decât unul pornit. Imaginaţi-vă rapid o cădere totală de curent, şi un desktop privindu-vă negru în ochi. Mediul o fi
mesajul, da. Monitorul e doar un soi de bec aprins, indiferent de ce transmite, dar McLuhan nu cred că se gândea lace se întâmplă când monitorul e aproape mereu închis. Iar televizoarele româneşti ori stăteau închise în aşteptarea
unui program adevărat, ori furau imagini de pe la vecini dacă se aflau mai aproape de vreo graniţă.

Până la urmă, paradigma cadavrului avea să se schimbe abia după aproape două decenii, cu războaiele din
Golf şi din Afganistan. Chuck Norris povestea într-un interviu că a fost în Afganistan şi că soldaţii i-au permis să tragă
dintr-un tanc într-o ţintă aflată la câteva mile distanţă. S-a distrat. Întrebat dacă ştie cumva dacă a nimerit ţinta, a râsîncurcat ca un copil. Dar cel mai bun exemplu a apărut o dată cu marele scandal wikileaks: soldaţi americani filmaţi
cum trag ca în jocurile pe computer (ecranele, display-ul sunt parcă smulse din lumea gamer-ilor) în civili şi
comentează anihilarea victimelor cu un cinism infantil. Acelea sunt tot nişte „înscenări” produse tehnic. Corpurile„reale” sunt simple fantasme pixelate. Nu mai vezi viscere, sânge. Este o nouă etapă în epoca spectacolului de carevorbea Agamben. O etapă care nu mai poate fi trecută la rubrica „ororile inevitabile ale războiului”. Mai curând„distracţiile inevitabile ale războiului”.

Revoluţia română a venit cu o transmisie continuă a TVR, program aproape 24 din 24. Filmul procesului luiCeauşescu a fost difuzat noaptea târziu. Primul horror de la TVR. Noaptea, după o lungă aşteptare. Televizoarele
din casele oamenilor au început să-şi găsească funcţia. Până atunci, cu excepţia unor emisiuni de entertainment
rare şi a câtorva filme pe an, stăteau închise sau blocate două ore în propagandă. Mediul era mesajul, iar mesajul
era întotdeauna „va urma”. Ce vrei mai apocaliptic de atât? Erupţia de program, adaptarea la transmisie, celebrul„fă-te că lucrezi”, şedinţe, mesaje panicarde, discursuri nebuneşti. Când nu ştii să te prefaci eşti cumplit de artificial.
Esenţa atacului la rege
Avem destule exemple revoluţionare. Un atac bun la adresa suveranului se construieşte şi cu multă bârfă. Bârfa
care nu e publică, bârfa care circulă şi se modifică perpetuu fără să explodeze în media, bârfa aia poate avea efecte
revoluţionare.
În procesul Ceauşeştilor se amestecă mai multe planuri, mai multe coduri. Un prim cod este „genocidul”.
Informaţii false transmise prin Europa Liberă şi apoi prin Televiziunea Română, zecile de mii de morţi, cadavrele dela Timişoara. Este planul care i-a indignat cel mai mult pe unii cometatori contra-curent ai anilor 1990. Mă refer maiales la Giorgio Agamben şi la Jean Baudrillard. Baudrillard vorbeşte despre cadavrele inventate (cadavrele
exhumate şi postate în faţa camerei pentru fabricarea ştirii genocidului de la Timişoara) ca despre „afrodisiace
revoluţionare”, păstrându-se în cheia rudimentară a agitaţiei şi a tehnicilor de manipulare. Agamben merge un pas
mai departe şi vede un punct de cotitură, cadavrele prinse într-un spectacol macabru, într-o înscenare care avea săfacă epocă. Scenariul avea să se repete mai târziu în Lituania, la căderea URSS, cu corpuri luate de la morgă şiprezentate ca fiind victime călcate de tancurile ruseşti – despre asta scrie Eduard Limonov în 1992.5 Revenind la
Agamben, acesta observă forţa spectacolului care se poate legitima doar prin spectacol:
Pour la première fois dans l'histoire de l'humanité, des cadavres à peine enterrés ou alignés sur les tables des morgues, ontété exhumés en vitesse et torturés pour simuler devant les caméras le génocide qui devait légitimer le nouveau régime.
Ce que le monde entier voyait en direct sur les écrans de télévision comme la vérité vraie, était la non-vérité absolue et bienque la falsification ait paru par moments évidente, elle fut authentifiée cependant comme vraie par le système mondial desmédias pour qu'il soit clair que le vrai, désormais, n'était qu'un moment dans le mouvement nécessaire du faux. Ainsi la vérité
et le faux devenaient indiscernables et le spectacle se légitimait uniquement à travers le spectacle.
Timisoara est, en ce sens, l'Auschwitz de l'âge du spectacle : et de même qu'il a été dit qu'après Auschwitz, il est impossibled'écrire et de penser comme avant, de même après Timisoara, il ne sera plus possible de regarder un écran de télévision de lamême manière.6Vorbăria cu esenţa corpului care se pierde în meandrele mediatice a continuat. Şi nu mă refer doar la nesfârşitele
scenarii promovate de ziarele nouăzeciste, brusc progresiste, neoliberale, dar şi neoţărăniste, neoanticomuniste.
Mă refer la acel transfer atât de pur, atât de naiv de putere, echivalent cu deschiderea televizorului din '89.
Peter Weibel scrie interesant, preluând Lacan pe filieră Žižek, despre vocea poporului care a fost Ceauşescu şipe care televiziunea a preluat-o devenind noul corp al poporului. Televiziunea a devenit noul Ceauşescu, scrie
Weibel.7
Corpurile moarte fictive au sfârşit prin a produce corpurile moarte „reale”. Corpurile-pixel care alcătuiau chipul
lui Ceaşcă la Cântările României s-au răsculat şi l-au consumat pe dictator prin televizor. Cel mai plicticos chip dinultimul deceniu a produs în sfârşit un spectacol de prima mână. Forţa de metaforizare e infinită. Iar intelectualii au
vampirizat toate posibilităţile. Evoluţia a fost inhibată după revoluţie. Ciclul spectacolului a continuat cu ciclul

157

Omenescul
Un alt plan interesant în filmul procesului Ceauşeştilor e acela, să-i zicem, „uman”. Acelaşi Limonov, scriitor extrem
de subtil, uşor de catalogat drept nebun, controversat după atâtea fapte politice stranii (culminând cu visul săunaţionalist-bolşevic pentru salvarea Rusiei şi ceva închisoare pe lângă), scria după Procesul Ceauşeştilor cele mai
sensibile rânduri:
Caseta care prezintă omorârea şefului statului român este mărturia spectaculoasă şi teribilă a dragostei dintr-un cupluîmbătrânit, acea dragoste care se exprimă prin strângeri de mâini şi schimburi de priviri.

Puteţi face experimentul să urmăriţi secvenţele de apropiere corporală dintre cei doi fără sonor. Veţi înţelege maiuşor perspectiva lui Limonov. La dimensiunea sentimentală se pot adăuga jocurile de vestimentaţie şi de culoare.
Toţi par fugiţi dintr-un Mad Max cu costume luate dintr-un second hand de provincie. Ei sunt îmbrăcaţi gros (Gelu
Voican Voiculescu declara pentru France Soir că ăsta a şi fost motivul pentru care sângele nu apărea abundent înimagini, deşi cei doi fuseseră ciuruiţi de mai multe rafale). Ea are o blană generoasă în care stă înfăşurată şi o eşarfă
la gât. El e înfofolit bine într-un palton negru. Restul adunării conţine diverse pete de culori, fie tricolore, fie suntmilitari, fie au cravata colorată ca viitorul şef al serviciilor, Măgureanu, fie apare Gelu cu barba lui albă.
Gelu Voican Voiculescu este, de altfel, un reprezentant de seamă al „tribunalului”. Practic avem acolo doi
acuzaţi care râd, pufnesc, îşi strîng mâinile, anticipează că ar putea să fie împuşcaţi, dar nu prea o cred. Restul lumiijoacă rolul cât pot de serios. Mărturii ale soldaţilor care au făcut parte din plutonul de execuţie converg clar într-un
punct: mai mulţi au ştiut dinainte să înceapă procesul care va fi deznodământul. Apropo de obsesia pentru „corp”,
Voican Voiculescu pretinde că a uitat câteva zile corpurile la morgă. Abia pe 29 decembrie şi-a amintit de cadavre,
iar Ion Iliescu şi Petre Roman i-ar fi zis: „Gelu, e problema ta”. În filmul procesului, completat mai târziu cu imagini, lafinal apare acest Gelu pe marginea gropii zicând nu mai puţin de trei ori „Dumnezeu să-i odihnească”. Ironia
supremă e că a treia oară e pus de cameraman să repete când întoarce camera înspre el: „Hai, mai ziceţi o dată”, iar
Gelu îşi ia morga şi o mai spune o dată. El a fost omul care a condus cadavrele. El a asigurat trecerea, el a curăţat
mizeria. Spunea la un moment dat că a ascuns locul înmormântării ca să nu fie pângărite lăcaşurile, aşa de mare era
furia poporului. El a fost protectorul cadavrelor.
GossipÎn fine, ajungem la codul esenţial, în dezintegrarea „tiranilor”. Bârfa. În intervenţiile procurorului şi a mai multor
personaje prezente la proces, un loc important îl ocupă zvonurile privitoare la avere, vila pe care i-ar fi dat-o Zoiei,
fiica soţilor Ceauşescu. Pasajul e halucinant. Imaginea cântarului de aur ar trebui să stea la loc de frunte într-o
antologie a expresivităţii poporului român, pare smulsă din predicile furibunde ale lui Luther împotriva papilor:
JUDECĂTORUL: Ultima întrebare inculpat! Vorbeai de egalitate și că toți suntem egali, că fiecare trebuie să primească dupămunca lui. Am văzut la televizor vila fiicei dumitale, avea un cântar de aur pe care își cântărea carnea adusă din străinătate.
Carnea asta de aici, a noastră, nu era bună.

158

Gossipul dement continuă. Acuzaţii sunt vizibil consternaţi. Poate cel mai consternaţi sunt de felul în care supuşii lepercep puterea. Ea a fost pură, totală, dar nu a mers în nici un caz către achiziţionare de bunuri, a mers în cu totul
alte direcţii de exercitare în forţă a autorităţii. Memorabilă şi scena în care judecătorul vrea să afle, în sfârşit, vârsta
doamnei Elena Ceauşescu, iar răspunsul ei e unic:
JUDECATORUL: Am urmărit şi ştiam că ziua dumitale este undeva înaintea dânsului, dar nu ştiam niciodată anul în care te-ainăscut. Care este?
ELENA CEAUŞESCU: Astea chiar sunt de femei...

Întrebarea „unde-s banii?”, demnă de un scenariu cu lovituri de stat în ţări de lumea a treia (ceva în tiparul „unde-s
banii ca să ne plătim armata?”) e una importantă, dar nu Ceauşeştilor trebuia să fie adresată. Până la urmă,revoluţia a fost sprijinită de o nomenclatură nemulţumită care acumulase şi vroia eliberare, inclulsiv a capitalului.
Unul dintre acei mulţi nevăzuţi din burghezia comunistă, Traian Băsescu, chiar povestea că şi-a acumulat averea pe
timpul lui Ceauşescu, după revoluţie doar a investit şi reinvestit... Banii au fost acolo, banii nu contau pentruCeauşeşti. Ce să faci cu ei când ai tot? „Da, aşa se întâmplă, trădările vin de lângă tine.”, ca s-o cităm pe ElenaCeauşescu.

Iulia POPOVICITEATRUL RATAT AL LEGITIMĂRII REVOLUȚIONARE
Cele două tabere
Judecătorul Gică Popa avea să se sinucidă la scurt timp după judecată: „N-am găsit altă soluţie pentru a mă elibera
de teama şi spaima care mi-ar fi făcut insuportabilă viaţa pe care aş fi mai avut-o de trăit.”, le lăsase el scris într-unbileţel colegilor.
Unul dintre soldaţii din plutonul de execuţie se plângea că pe mai mulţi dintre ei i-au părăsit soţiile, că au rămas
singuri, că au rămas şi fără slujbă (disponibilizaţi înainte de NATO). Gelu Voican Voiculescu a rămas un soi deşaman ciudat din bălmăjelile căruia nimeni nu înţelege nimic. Măgureanu a fost omul din umbră, omul de la servicii,
cam singurul care a putut continua în noua ordine a puterii, cu o aură misterioasă. Stănculescu a ajuns la închisoare
într-un final şi a tot spus „adevăruri ultime”, pline de omisiuni anunţate şi amânate. Tabăra care a mers să-l executepe Ceauşescu a rămas pe veci tabăra din umbră sau a devenit chiar tabăra proscrişilor.
Tabăra care a transmis evenimentul, Dinescu, Iliescu, Roman şi al lor TVR au fost rezultatele ecuaţiei simple„mediul e mesajul”. Procesul lui Ceauşescu a fost doar încă o emisiune, făcută stângaci, după o logică atât dehaotică încât pare regizată, dar a fost doar încă o emisiune. Grilele deja se alcătuiau în tabăra cealaltă, cea dinstudiouri, tabăra curată, filmată în direct, nu montată.

Note:[1] Revoluţia română televizată, antologie coordonată de Konrad
Petrovzky şi Ovidiu Ţichindeleanu, Editura Idea, 2009, p. 127[2] Transcriptul procesului aici: http://www.ceausescu.org/ceausescu_
texts/revolution/trial-ro.htm; „Cine a dat lovitura de stat poate să împuşte
pe oricine!”, spune Ceauşescu. Sintagma „lovitură de stat” e reluată pe
tot parcursul intervenţiilor.
[3] Lucru vizibil mai ales în lucrări proaste dedicate procesului şi
Revoluţiei. Una dintre cele mai proaste cărţi pe această temă, cu
excepţia analizelor închipuite ale unui Grigore Cartianu, este MoarteaCeauşeştilor, de Catherine Durandin, publicată în 2011 la Humanitas.
Autoarea scrie la un moment dat negru pe alb: „Deci, afirmă Ceauşescu,
pe bună dreptate, «aceasta este o lovitură de stat»”[4] Coperta revistei poate fi văzută aici:
http://www.jean-edern.fr/index.php?option=com_content&view=article&id=123&Itemid=57

Procesele politice, cele ale marilor criminali de război sau teroriști sunt demonstrații performative ale
principiului dreptății și justei pedepse. Începutul e la Nürnberg – nu doar debutul legiferării crimelor de război, ci și
prima (mare) dezbatere judiciară înregistrată video și care a beneficiat de transmisii pe unde radio. Având în vedere
redefinirea, practic, a terorismului post-11 septembrie, cele mai multe analize recente din această perspectivă
abordează procese ale unor acuzați de terorism (cel mai recent, cel al lui Andreas Brejvik) – interesant însă, studii
comparative despre dinamica funcțională și efectele sociale ale acestor procese nu există încă. Cu atît mai puțin
pentru procese politice „clasice“ contemporane – în mod cert, evenimentele de la Târgovişte încheind o întreagă
epocă a unor astfel de puneri sub acuzare.

[5] Edward Limonov, L'excite dans le monde des fous tranquiles,
Bartillat, 2012, p. 193

Și cu toate acestea, a clasifica procesul soților Ceaușescu se dovedește a fi mult mai complicat decât pare la
prima vedere…

[6] Edward Limonov, în revista L'Idiot International, februarie 1991.

Care e, teatral vorbind, specificul procesului lui Nicolae și Elena Ceaușescu? Ceea ce în mod normal activează
caracterul performativ al unei manifestări umane este conștiința privirii: prezența neutră, neimplicată în acțiune, aunui spectator – or, procesul de la Târgovişte a fost aparent unul fără martori, fără public. Tradiția stalinistă aproceselor politice e una a ușilor închise – și cel mai celebru astfel de exemplu românesc este cel al condamnării lui
Lucrețiu Pătrășcanu, în 1954. Există motivații multiple pentru acest caracter închis al proceselor, și de cele mai
multe ori, ele nu au de-a face cu necesități de siguranță: ședințele de judecată ale comuniștilor ilegaliști, inițial
deschise publicului și, mai ales, presei, au început ulterior a fi ținute cu ușile închise pentru că acuzații exploatau
situația pentru a-și transmite mesajele, profitau de ea ca de o tribună militantă și erau perfect conștienți că jurnaliștii
de stânga ce acopereau evenimentul vor propaga aceste mesaje pentru o audiență mult mai mare. Ușile închiseînsemnau nu secretizarea procesului, ci controlul asupra narativizării lui. Pătrășcanu însuși (cu experiența luiilegalistă) avea să folosească potențialul dramatic al tribunalului pentru a-și susține propriul discurs, pentru[7] Revoluţia română televizată, p. 109

Costi Rogozanu. Născut în '77, în Focşani. La 18 ani mutat la Bucureşti. Facultatea de Litere. Jurnalism pentru supravieţuire. Critică literară, eseistică şi
articole dedicate recuperării unor dezbateri pierdute de mult timp într-o mare de estetism şi elitism. Membru fondator al CriticAtac, o mişcare asumat destânga într-o Românie care şi-a dat delete la orice formulare minimală a securităţii sociale.

159

De ce întîi marii lideri naziști la Nürnberg, Eichmann în Israel, apoi comandanții politici și militari ai războiului din
fosta Iugoslavie etc. au trebuit judecați în minuțioase procese de lungă durată, cu armate de avocați, procurori și
judecători, atunci când vinovăția lor era „evidentă“, iar condamnarea – implicită? În mod sigur, nu pentru ca aceeași
judecători să poată alege între sentința capitală și cea de închisoare pe viață. Ci pentru că astfel de procese politice,care implică societatea în ansamblul ei, sunt ritualuri teatrale la scară largă menite să vindece rănile și să declare unnou început, mai bun și mai drept, al lumii. Chiar și atunci când au loc mult timp de la consumarea faptelor
incriminate, aceste procese fac parte din mitologia inaugurală a „noii“ lumi. Sunt elemente necesare ale mitului
fondator al schimbării, al (mai) binelui, ce stă la temelia marilor tranziții social-politice. Mai mult decât proceduri
juridice, aceste procese sunt confruntări de valori, de principii și, uneori, ideologii conflictuale. Iar din acest punct devedere, procesul și condamnarea soților Ceaușescu la Târgovişte sunt marele eșec al inaugurării unei noi istorii
românești.

160

posteritate, însă, în condițiile date (prevenit de președintele completului că se dă în spectacol, acuzatul a răspuns:„Da, lasă să mă dau, viaţa mea e scurtă, dar sunt oameni care or să urmărească această porcărie“).1
Procesele cu ușile închise anulează, practic, efectul performativ al judecării: nu condamnarea în sine oferă
sentimentul exercitării dreptății, al răzbunării împlinite, al reinstaurării unei ordini a binelui, sau dimpotrivă, al
nedreptății, ipocriziei sociale etc., ci desfășurarea în sine a judecării, parcurgerea etapelor ei specifice (în carereenactment-ul discursiv al faptelor comise joacă un rol important) și corporalizarea pedepsei (acuzatul văduvit deatributele sale de putere, răul redus la fragilitatea uman-mult-prea-umană). Procesele politice, ale teroriștilor și
criminalilor de război sunt prin definiție procese-spectacol, nu pentru că ar fi înscenări falsificatoare, ci fiindcă sunt,
tot prin definiție, adresate unui public-țintă și presupun confruntarea unor principii și seturi de valori antagonice, cușanse teoretic egale de a cîștiga în fața respectivei audiențe. Sentința nu se suprapune întotdeauna impactului depublic și, prin extensie, celui social.2
Cum spuneam, la Târgovişte, publicul a lipsit – însă locul său era luat de camera de filmat, iar comportamentul
membrilor completului de judecată, al procurorului și avocatului apărării vădește faptul că aveau cu toții conștiința
performării propriilor roluri (care nu sunt cele profesionale – în mare parte, ei abdicând de la exercitarea relațiilor
juridice în favoarea interiorizării unor bănuite așteptări ale „publicului“). Nerespectarea condițiilor formale ale
procesului-spectacol – inclusiv în termeni de decor, despre care vom mai vorbi și a cărui improvizație va afecta, pe
termen lung, receptarea performativă a acestei ședințe de judecată – e însă frustrantă pentru celelalte douăpersonaje, soții Ceaușescu. S-a vorbit și scris mult despre insistența cu care Nicolae Ceaușescu repeta că nu varăspunde acuzațiilor decât în fața Marii Adunări Naționale, ca fiind o formă de negare a situației în care se afla, un
mod de a se refugia în siguranța birocratică familiară, iluzia că o instituție sigură, controlată ideologic, va putea
restabili ordinea politică originară, așa cum o făcuse anterior.3 De fapt, la baza „scenariului“ de judecată s-a strecurato eroare fundamentală: un proces e o construcție dramaturgică bazată pe o desfășurare dialectivă echilibrată afaptelor, iar un proces politic presupune o „ciocnire“ de puncte de vedere de pe poziții echilibrate în fața opiniei
publice; la Târgovişte, judecătorii și acuzatorii au ales să performeze în locul și nu pentru public (asumat ca masalargă și uniformizată a „poporului“). Iar asta duce la anularea, practic, a condiției de teatralitate implicită pentru
activarea sentimentului de justiție. Din eroi negativi, acuzații s-au transformat în victime,4 iar ceea ce ar fi trebuit să
fie legitimarea unei noi ordini sociale a devenit un sfârșit ratat și ilegitim. Nu atît din cauza nerespectării unor
proceduri juridice (o încadrare a faptelor incriminate în acord cu o legislație în vigoare, dreptul acuzaților la apărare
și la confruntarea cu acuzatorii etc.), ci din pricina ignorării voluntare a cadrului dramaturgic și spectacular asociat
proceselor în sine. Aerul improvizat al decorului are, probabil, justificarea grabei, însă organizarea spațială era
premeditată în acordarea unei suprafețe ample de mișcare pentru acuzatori și unei mobilități zero pentru acuzați,fără să aibă, în schimb, forța convențională a sălii de tribunal (în care spațiul generează autoritate percepută ca
legitimă, la fel cum în teatru scena generează percepția acțiunilor scenice ca aparținând unei alte realități
autosuficiente). Tribunalul nu e despre expunerea în lanțuri, despre umilirea sau expunerea slăbiciunii presupusuluirăufăcător; deposedarea de putere pornește de la premiza unui abuz inițial al acestei puteri, iar supunerea la„scrutinul“ juridic restabilește echilibrul de forță prin neutralizarea atribuțiilor extraordinare ale acuzatului, un om catoți ceilalți. E ceea ce, paradoxal, înțelege acuzatul Nicolae Ceaușescu, clamând constant că răspunde „ca simplucetățean“ – fără să facă practic apel la statut politic, amenințări de pe poziții de putere sau întregul instrumentar
dominator. Cuplul Ceaușescu își joacă rolurile adecvate – judecătorii lor, nu. Iar restrângerea spațiului discursiv al
acuzaților la o succesiune de negări și apeluri la instanțe superioare (inclusiv, factor de mare importanță, „poporul“)
are dinaintea publicului exact efectul contrar celui urmărit: frustrarea în fața neconfirmării valorilor negative pe carelargi straturi ale societății le atribuiau celor aduși la judecată.
Există două elemente constitutive în deznodămîntul unui proces politic, care nu se suprapun neapărat:sentința juridică propriu-zisă și condamnarea/achitarea simbolică – iar ele reflectă în oglindă mecanismul teatral
similar: împlinirea destinului personal al eroilor și catharsis-ul ca efect de public. Reacția simbolică la încheierea
unui proces e și ea cathartică – purificatoare la nivel individual (al „spectatorului“ ca cetățean) și societal (al„spectatorilor“ ca membri ai comunității). Spectatorii pasivi sunt dătătorii de sens ai expunerii juridice (pe care oevaluează în funcție de propria experiență socială a „dreptății“ – ea nu e un instinct universal uman, ci ia forma datăde socializarea normativă), nu actorii propriu-ziși ai dramei procesuale – iar la Târgovişte, aceștia din urmă și-autransgresat rolurile, executând o sentință nenegociată social. E o banalitate: masele de oameni care participă laexecutarea unei sentințe de amputare, lapidare, spânzurare etc. în societăți unde se aplică legea islamică nu suntnici forțați să participe la suferința umană, nici niște monștri fără empatie, sunt doar socializați diferit față de mediul

161

euro-atlantic, în care punerea în aplicare excepțională a unei condamnări la moarte e restrânsă la un cadru
birocratic formal. Societățile se definesc pe sine și diferențele dintre ele prin accentuarea programatică și ideologică
a distanțelor de abordare procedurală a unor acțiuni cu intenție similară. Paralela flagrantă dintre amprenta dememorie a cadrului juridic totalitar (în care, de exemplu, avocatul apărării era agentul sistemului de opresiune) șiprocesul menit să elibereze societatea de trecutul ei recent de totalitarism (însă apelând la imaginea unui apărător
cu unic rol de la acuza la rându-i – de vreme ce intervențiile acestuia la Târgovişte s-au redus la furnizarea deîntrebări suplimentar incriminatoare, formal adresate prin intermediul procurorului „oficial“) activează, spectacular,emoții sociale legate mai degrabă de disociere (neîncredere, mai ales) decât de solidaritate. Spectacolul era unulfamiliar, dar nu în sensul așteptat.
În mod cert, există mecanisme manipulatorii în majoritatea, dacă nu în toate procesele politice (incluzându-le pecele pentru crime de război sau terorism5), de vreme ce scopul lor nu este căutarea adevărului, ci oferirea unei
compensații morale, a unui avertisment asupra limitelor abuzului de putere… Condamnarea e implicită și oferită cagest inaugural la nivelul întregii societăți. Procesele politice de genul celui al soților Ceaușescu au efecte
terapeutice la nivel societal larg – în logica, s-ar spune, a teatrului burghez al lui Bertolt Brecht. Însă combinația defamiliar-necreditabil și negarea evoluției directe a personajelor dinaintea publicului a anulat întregul efect potențial
compensatoriu al procesului spectacol. Monstrul a fost desvrăjit – însă sub forma sinucigașului care se sustrageplății pentru propriile fapte.

Note[1] În Lavinia Betea, Lucrețiu Pătrășcanu. Moartea unui lider comunist,
București, Humanitas, 2001.
[2] De pildă, în cazul membrilor IRA condamnați pentru terorism, pentru
care a continuat să existe o largă susținere publică printre irlandezi.
[3] Cel mai notoriu, în noiembrie 1979, cînd bătrînul comunist
Constantin Pîrvulescu îl înfruntase pe Ceaușescu.
[4] Aici am putea introduce o altă practică juridică politică, cea atribunalelor populare – care, în ciuda denumirii, nu sînt deloc populare petermen lung (memoria socială e lungă, iar istoricul românesc altribunalelor populare, curente în primul deceniu de după cel de-al DoileaRăzboi Mondial, nu e unul de justiție legitimă). Tribunalele populare
anulează structura de distanță necesară pentru ca publicul/opinia
publică să perceapă o condamnare drept reinstaurarea dreptății
(„privitorul“ neimplicat refuză să-și asume povara justițiară propriu-zisă,el caută în desfășurarea procesului confirmarea – sau infirmarea –ordinii sociale).
[5] Vezi proiectul ICCT (International Center for Counter-Terrorism,
Haga, www.icct.nl), „Terrorism Trials as Theatre“, în care procesele
pentru crime de război/ genocid/ terorism sînt asimilate celor politice.

Iulia Popovici este critic de teatru şi curator. Lucrează ca editor la săptămânalul Observator cultural. Membru al EEPAP – Eastern European Performing
Arts Platform (Platforma de Teatru Est European), iniţiată de Institutul Adam Mickiewicz din Varşovia în 2011, a redactat raportul EEPAP despre scena deteatru independent/alternativ din România şi a scris o serie de texte despre teatrul alternativ, colective şi artişti alternativi, publicate în România(ManInFest, IDEA, Scena.ro, Observator cultural etc.) şi în străinătate (UBU, Franţa; Szinház, Ungaria; Dialog şi Teatr, Polonia). Începând din 2011, este
co-curatoare a Platformei de Teatru Independent activate în cadrul Festivalului Temps d'Images din Cluj. Ea este autoarea unei cărţi despre colectivul deteatru alternativ dramAcum, Un teatru la marginea drumului (2008).

162

Bogdan TEODORESCUFoto © Ioan Matei Agapi

Regizat cu atenție, acest discurs vehement și totodată încărcat de ironie promova în plus calitatea oratorului
spiritual pe care conducătorul dorea să și-o anexeze la imaginea sa. La fel ca de fiecare dată, publicul a reacționat
obedient cu aplauze și mai ales cu râsete pe cât posibil de îndelungate. Totuși, aceste cuvinte nu emiteau
platitudinile stereotipice cu care ne obișnuisem vreme de două decenii, ci din contră semnalau trei tablouri care s-au
dovedit într-o anumită măsură profetice în perioada post-ceaușistă.

IMAGINI DINTR-O REVOLUŢIEO călătorie cu taxiul de peste 15 RON în zilele noastre include, de cele mai multe ori, şi un „pachet” de povestiri
personale și aprecieri care pot contrazice cu greu situația socio-politică a ultimilor 30 de ani din România. Personajul
care le inițiază, taximetristul, le întărește aproape invariabil cu expresia: „Dom'le, era mai bine pe vremea luiCeașcă”. Desigur, argumentele lui se succed cu repeziciune, ca răspunsuri la propriile întrebări, retorica lăsând
pasagerului taxiului doar posibilitatea unor reacții monosilabice: „Aveam apartamente? – Aveam. Aveam mașini? –Uite, Dacia e bună și acum. Aveam și mâncare, că doar fiecare din noi avea rude la țară... un pui, un ou, un porc... ”
Este foarte mândru că urmare a Decretului-lege nr. 61 din 1990, privind vânzarea locuințelor din fondul de stat către
populație, și-a achiziționat apartamentul din doar 13 salarii. Pe vremuri banii îi ajungeau întotdeauna, mergea pelitoral, în circuit prin țară și chiar a vizitat Berlinul R.D.G.-ist. La Revoluție a ars și el câteva dosare la sediul P.C.R.,
fiindcă așa făceau toți. S-a bucurat când Ceaușescu a fost împușcat, dar acum îl regretă pentru că a făcut multe
pentru români.
Taximetristul creează ad-hoc o schiță de ansamblu în care nu poate construi decât cu linii de contur. La o analiză
atentă se observă că istoria sa personală are rădăcini comune cu mulţi din colegii lui de breaslă, făcând parte dintre
cei strămutaţi la oraș în perioada industrializării forțate comuniste. Pentru el problema zilei de mâine se pune altfel
acum, pentru că ea chiar există. Cu 23 de ani în urmă, după un „azi” urma de fiecare dată tot un „azi” la fel de gri, darsigur. Imaginea simbolică a unei țări paradisiace pre-decembriste are ca punct de referință un fragment al unuiminim de confort, regăsit în standardul de viață capitalist, dar care implică ca surplus asigurarea acestuia pe viață.
Ce-l face pe taximetrist să regrete regimul anterior, am spus; ce l-a făcut însă să reacționeze instinctual pe 22
decembrie și câteva zile mai târziu se poate pune pe seama efectului de bumerang pe care formarea lui individuală
într-un context general de îndoctrinare s-a bazat întotdeauna, pe spiritul orb al influenţei maselor.
***
Pe data de 15 iulie 1989, la 24 ani de la Congresul al IX-lea al Partidului Comunist Român, care i-a adus funcția deprim secretar al PCR, Nicolae Ceauşescu declara:
Mai mult de 4 miliarde de oameni trăiesc în sărăcie şi în acest deceniu situaţia lor a continuat să se înrăutăţească, în timp ceţările bogate, şi din acestea, desigur, un mic grup de bogaţi, au acumulat anual zeci şi zeci de miliarde de dolari din ţările în cursde dezvoltare. Este o situaţie care nu poate să continue mai departe! Aşa reprezintă lumea spre care unii domni ne îndeamnă sărevenim! A inechităţii, a jafului, a asupririi! Am cunoscut-o sute de ani, şi o sută de ani sub capitalism. De aceea am declarat că
pentru noi a apus întotdeauna... o asemenea cale! Poporul nostru spune câteodată, că aceasta se va întâmpla când o faceplopul mere sau răchita micşunele (aplauze) Dar nu vă grăbiţi să aplaudaţi. Genetica modernă a făcut progrese uriaşe
(aplauze). Şi e posibil să ne întâlnim cu plopi şi cu răchită care să facă micşunele, dar nici atunci, chiar în asemenea situaţii, nu
vom admite întoarcerea înapoi. Capitalismul în România a apus pentru totdeauna! Poporul este adevăratul stăpân şi va rămîne
veşnic stăpân al destinelor sale, a bogăţiilor ţării! (aplauze, urale).

163

Primul se referă la tabloul apocaliptic văzut de Ceaușescu, care reprezenta influența corporațiilor economiceinternaționale odată cu deschiderea piețelor de desfacere autohtone, contracarat de acesta prin construcția unuisistem utopic, alimentat de propria megalomanie și bazat pe o autodeterminare economică izolaționistă.
Tabloul secund ar putea vorbi despre conștientizarea faptului că patru decenii de demagogie comunistă vor
constitui o bază solidă și impenetrabilă pentru schimbări de natură socio-economică la nivelul mentalității
cetățeanului.
În ultimul tablou, referitor la popor, cu reprezentanții lui auto-aleși, subliniază politica omului de partid „veşnic
stăpîn al destinelor sale, a bogăţiilor ţării”, care a condus mai apoi, în perioada post-decembristă, la o gestionare
personală și atroce a patrimoniului țării.
Același discurs întărea, la final, imaginea agreată îndeosebi de Ceaușescu la nivel internațional, în care se erija
ca apărător al țărilor în curs de dezvoltare: „Să se rezolve datoria externă de 1200 de miliarde de dolari a acestor ţări.
Şi aceasta nu prin simboluri. Simbolismul o fi bun în artă. În economie şi-n politică nu face doi bani”..Desprinsă dincontext, afirmația este mai mult decât mincinoasă dacă ne gândim că întreaga perioadă comunistă a avut ca motor
propagandistic utilizarea simbolului politic. Generații de tineri și-au desăvârșit educația având mereu înaintea
ochilor ca frontispiciu, deasupra tablei din sala de curs, imaginile conducătorilor, ca valori intangibile și imuabile,
chiar dacă ele s-au succedat de la portretele reprezentanților Comitetului Central la tabloul „în două urechi” al luiCeaușescu. Carnetul de membru, șoimul patriei, pionierul, UTC-istul au fost ingredientele sociale de bază pentru
dezvoltarea omului nou, cu o gândire sănătoasă comunistă. În spatele poleielii ideologice a stat, la fel ca de altfel în
fiecare stat socialist, un sistem opresiv antrenat după metodele diabolice sovietice.
***Domnul Ioan Matei Agapi, profesor de fotografie la Centrul Universitar al Casei de Cultură al Tineretului şi
Studenţilor şi Școala Populară de Arte în perioada pre-decembristă, relatează faptul că a fost interogat de trei ori desecuritate timp de mai multe zile la un interval de câte zece ani (1957, 1969, 1979). De fiecare dată tovarășul care sa „ocupat” de el a purtat același nume de cod: Matei. Sistemul preluase principiul divinității atotvăzătoare ce seregăsește în fiecare individ. Practic cetățenul trebuia să conștientizeze că în afara posibilului infomator de lângă elexista un „înger” care-i urmărea fiecare acțiune. Pedigree-ul intelectual nu era nicidecum un avantaj în epocă,persoanele care proveneau din familiile de intelectuali fiind de regulă cei mai vânați și obligați să efectueze diverse
sarcini neretribuite sub diverse presiuni. Domnul Agapi povestește că a fost nevoit să presteze anumite servicii carețineau de activitatea profesională (fotografii, documentare de scurt metraj) pe sume care nu au fost onorate, ba dincontră, care erau substituite de amenințări cu pierderea locului de muncă.
În arhiva profesorului se regăsesc o serie de fotografii, disparate la prima vedere, pe tema revoluției. Însoțite decomentarii, acestea capătă o specială valoare documentară. Imaginile surprinse pe data de 22 decembrie la CasaPătrată (fostul sediu al C.C. Iași) înfățișează o mulțime de oameni manifestându-se în timp ce la balconul clădiriicâțiva indivizi se agită și țin discursuri. Explicațiile autorului lămuresc motivația realizării lor: „Nu se regăsea printre
acei oameni nici o personalitate, un intelectual, cineva cunoscut. Era o adunare constituită din senin, o masă demanevră, aceeași care va arde câteva minute mai târziu dosarele în unic exemplar din C.C.” Inserată în această
serie există o fotografie cu o conotație aparte. În centrul mulțimii de manifestanți se află, cu aparatul în mână, chiar
profesorul Agapi. Fotografia a fost făcută de un „tovarăș” și a fost oferită de acesta profesorului Agapi după mai binede doi ani, atunci când scopul ei părea să fie doar cel de evocare a unei simple amintiri.
Suita fotografiilor din București cuprinde aspecte diverse înregistrate pe data de 27 decembrie. În fațateleviziunii se pot identifica elemente simbolice corelate noii revoluții. Cele două tancuri fac dovada faptului căarmata era cu poporul, lucru exemplificat și de steagul decupat care flutură deasupra lor. În prim planul fotografiei
apare un element simbolic de identitate, autoturismul ARO, care pare să ne asigure că reacția populară aparține
românilor. În fundalul fotografiei, clădirea televiziunii pare a fi martor și actor al acestui teatru. Această imagine deansamblu se constituie într-o fațadă concepută pentru a elimina suspiciunile legate de succesul și veridicitatea
actului revoluționar.
164În raport cu această imagine, clădirea distrusă de flăcări ne relevă printr-un monument al tăcerii unul din locurile
unde s-au desfăşurat acțiunile manipulatoare din această perioadă. Imobilul respectiv, cu proprietar necunoscut, sa dovedit ulterior a fi o casă conspirativă gândită prin poziționare ca un prețios element strategic, în care au fostamplasate dispozitive simulatoare de tragere sonore și luminoase. Falsele atacuri au fost puse pe seama așa-zișilor
teroriști sub spectrul cărora s-au desfășurat evenimentele începând cu data de 22 decembrie. În condițiile în careacțiunile desfășurate în țară erau relatate imediat de Televiziunea Română, privită atunci ca un „creuzet” alproceselor militare și politice, este curios faptul că informațiile privind motivul desfășurării acestui atac din
respectiva locație, precum și identitatea persoanelor în drept să o ocupe, nu au putut fi niciodată prezentate
publicului.
Marcante prin ineditul lor, fotografiile realizate în Studioul 4 al TVR dezvăluie publicului personajele din „spatele
butoanelor” de care depindea asigurarea transmisiunii tehnice. Privitorul pare sugestionat să se întrebe despre
calitatea de martori pe care o au acești oameni, invizibili atunci, despre felul în care ei ar decripta, din perspectiva deacum, logica desfășurării evenimentelor decembriste.
Reportajul din București are la final un registru optimist și metaforic totodată. Într-un cadru prezentând ca fundalpasajul subteran al metroului, câțiva tineri așezați pe două rânduri, având la mijloc un brad de Crăciun, arată cu
mâinile semnul victoriei. Tinerii conştientizează faptul că au câștigat accesul către libertate, la libera exprimare, carepentru ei reprezenta în acel moment valoarea cea mai importantă. Tot ei vor constitui mai apoi primele „generații desacrificiu” dintr-un șir care continuă și astăzi.
***Asupra suporturilor care fac obiectul documentației revoluției, în format fotografic sau video, planează din păcate
doar aprecieri interpretative târzii, pentru marea masă a populației ele constituind informațiile punctuale pe careaceasta și le dorea sau era determinată să și le dorească. Procesul filmat al lui Ceaușescu este un exemplu
concludent în această direcție. Telespectatorul, mulțumit de asigurarea faptului că dictatorul nu va mai reveni înviața politică, a acceptat execuția ca o normalitate fără a-și pune întrebări despre cine a dictat-o ori despre gradul
bestialității ei. Ba dimpotrivă, se poate spune că modul de lucru mai mult sau mai puțin profesional de filmare al
domnului Bratu (cameramanul Ministrului Apărării), a stârnit reacţii diverse. Acțiunea în care Nicolae şi ElenaCeauşescu erau extraşi din TAB (transportorul auto blindat), felul în care au fost prezentați înghesuiți într-un colț laproces, replicile incoerente, momentul penibil al legării mâinilor, etc., au creat conflicte narative care au trimis
evenimentul la stadiul unui ridicol amar.
Dacă privim realitatea actuală se poate afirma că nu putem vorbi de o labilitate de gândire generalizată acetățeanului român simplu, ci mai degrabă de un continuu proces de informare direcționată. Acest cetățean
reacționează la stimulii care îi sunt familiari și care includ nivelul imediat de a trăi, fie că el are ca punct de referință
actualitatea imediată sau nostalgia trecutului.

Maria Alina ASAVEIPOLITICA MEMORIEI: EROUL, MONSTRUL, ŞI „DOMNIA LEGII”
Putem să ne asumăm propria variantă de trecut în măsura în care doar acea variantă contează în înţelegerea şidemascarea versiunilor hegemonice ale istoriei oficiale. Raphael Samuel spunea că „istoria socială, pentru a-şiîndeplini potenţialul subversiv, ar trebui să fie mult mai stânjenitoare”1. Pentru a fi cu adevărat stânjenitoare, această
istorie celebrează anodinul, pe cei defavorizaţi sau pe cei lipsiţi de putere, reunind trecutul şi prezentul şi ţinând contde acele disonanţe despre care ştim că sunt constitutive felului nostru subiectiv de a evalua şi înţelege trecutul. Daroare putem înţelege trecutul în proprii lui termeni sau este necesar şi inevitabil să-l trecem prin filtrul valorilor dinprezent? În ce măsură traumele noastre din trecut se pot metamorfoza în „adevăr istoric”? Cum am putea epura
istoriile oficiale de urmele excesului de putere? În acest cadru conceptual este legitim să ne întrebăm dacă: 1.
prăbuşirea comunismului din România în decembrie 1989 este văzută/înţeleasă diferit de către cei care deţin
puterea faţă de cei de pe marginile ei şi 2. Dacă nu cumva există o viziune unilaterală/impusă a comunismului,
potrivit căreia oamenii spun că văd în comunism numai ceea ce este oficial să se spună.
Ceea ce urmează este o istorie personală a căderii comunismului românesc şi a intrării în democraţie. Este
„personală” în sensul că se bazează pe amintiri private despre trecut, dar în acelaşi timp eludează sfera„personalului” şi devine politică. Amintirile sunt filtrate inevitabil prin contextele sociale şi politice în care oamenii sesituează. Această politică a memoriei nu trebuie trecută cu vederea sau subapreciată. Elitele politice ştiu cel maibine de ce.2 Nu ştiu dacă evocarea propriilor „istorii” şi a propriilor amintiri politice pot schimba cursul evenimentelor
trecute, dar cu siguranţă pot contribui la debalansarea relaţiilor de putere.
Anii mei de comunism se identifică perfect cu anii copilăriei. Oricât de mult aş încerca să îi disociez, tot îmi
revine în memoria afectivă uniforma mea de „Şoim al Patriei” (pe care zilnic o pătam cu magiun la micul dejun),stiloul chinezesc cu cap de ursuleţ Panda, revistele Arici Pogonici şi Cutezătorii, Păpuşile Muppets şi taberele
gratuite (sau la un preţ derizoriu) la Năvodari. Pentru mine căderea comunismului însemna la acel moment (aveam
zece ani) liberalizarea show-ului la televizor şi dreptul de a putea purta doar blue jeans la şcoală (de vreme ce
uniforma devenea un accesoriu lăsat la libera alegere). Nu intuiam mizeria şi degringolada morală ce aveau să
urmeze acestor „libertăţi” circumstanţiale. Nu aveam nici cea mai vagă idee despre ce înseamnă democraţia
(liberală sau non-liberală) şi nici nu cred să fi înţeles în următorii zece-cincisprezece ani. Astfel, prima mea lecţie
eşuată de democraţie a debutat cu un show televizat: tiranicidul.
Procesul cuplului Ceauşescu văzut prin ochii unui copil din „Epoca de Aur”

Bogdan Teodorescu este artist vizual şi lector universitar doctor la Universitatea de Arte „George Enescu” din Iaşi. Lucrează în diferite medii ale
reprezentării vizuale. În fotografie practică și teoretizează aspecte ale performativității și postpoducției. Este membru fondator al Asociației Vector. Mai
multe despre proiecte sale expoziționale: www.bogdanteodorescu.ro165

Am privit procesul şi execuţia Ceauşeştilor la televizor. Toată revoluţia se petrecea pentru mine în cutia de lemn şidoar acolo. Mult mai târziu mă întrebam pe un ton serios dacă „a fost sau nu a fost”. Îmi amintesc că „procesul” i-a
prins pe mulţi la masa de Crăciun, undeva pe la desert. La vremea aceea, eram încă prea mică pentru a înţelege
gravitatea evenimentului. Puteam totuşi să întrevăd grozăvia momentului, ghidându-mă doar după felul în careadulţii din jur reacţionau cu acerbie dar şi cu o bucurie şovăitoare. Acea bucurie nu se asemăna cu bucuria victoriei
de după un meci de fotbal, ci era mai curând o bucurie amestecată cu teamă şi nelinişte. Totuşi, îmi amintesc cu o166oarecare acurateţe, că prin ochii mei de copil de zece ani, procesul şi execuţia „tovarăşilor” se vedeau oarecum
altfel faţă de ceea ce vedeau adulţii. Nu e de mirare: copiii percep şi înţeleg lumea diferit pentru că ei nu se limitează
la conceptele, convingerile, clişeele şi idiosincraziile adulţilor, ci merg dincolo de ele (şi nici nu-şi cenzurează opiniile
în funcţie de oportunităţi şi interese).

măcar nu meritau un proces”. Mi-am spus atunci în gând: „tiranii ăştia au făcut mult rău 'spiritului românesc'”. Totuşi,„noul organ al puterii” pare generos şi le oferă „un alt fel de proces”. Nu e un proces real, dar seamănă cu unul. Oaretiranii s-au bucurat când au văzut că nu sunt omorâţi din prima, ci li se oferă un proces?” (mai tîrziu am revăzut
procesul şi pe Ceauşescu spunând: „Puteaţi să ne împuşcaţi şi fără mascarada asta”).

Mulţi copii au urmărit la televizor procesul şi execuţia Ceauşeştilor împreună cu părinţii şi bunicii, fără săînţeleagă prea mult din acest „film”. Era mai violent decât toate filmele de acţiune care se dădeau la televizor în
aceea vreme. Nu eram obişnuită cu astfel de imagini cutremurătoare cu oameni bătrâni executaţi la zid, dar nici nu
îmi amintesc să fi avut vreo urmă de compasiune pentru o scenă care mi se părea ireală sau trucată. În fond,monstrul/„tiranul din Carpaţi” a murit!, şi în mintea unui copil din „Epoca de Aur” binele mereu învingea răul pentru căaşa era în cărţile de basme pe care le citeam (jocurile pe calculator nu se inventaseră pentru noi). Nu gândeam
atunci că procesul şi execuţia Ceauşeştilor au fost nedrepte sau ilegale. Nu gândeam că decizia execuţiei s-ar fi
putut lua înaintea procesului şi acest fapt ar fi putut justifica atât graba cu care cei doi au fost judecaţi cât şi simulareaapărării. Nu aveam nici cea mai vagă idee despre ce înseamnă „drepturile omului”, „spectacol al cruzimii”,„simulacrul”, „Kangaroo Court” sau „show trial-ul”. Prin urmare, ceea ce am simţit e ceea ce îmi amintesc că amsimţit la vizionarea procesului şi execuţiei Ceauşeştilor în ziua aceea de Crăciun: o stare de perplexitate. Aşa am
intrat în democraţie.

Mult timp după aceea m-am jucat de-a procesul şi execuţia. Aşezam două păpuşi pe un scăunel scorojit, pe
care îl băgam într-un televizor cu lămpi, stricat, din care nu mai rămăsese decât carcasa de lemn şi nişte cioburi dinecran. Aveam grijă să pun pe capul uneia dintre păpuşi un batic „peasant style” iar celeilalte un palton şi un fular lagât. După ce le judecam bine, le legam mâinile la spate cu sfoară şi le scoteam afară din casă pentru a le împuşca cu
pistolul cu apă. După ce mureau, le scuturam hăinuţele de praf, le dezlegam mâinile şi apoi îmi ceream scuze de laele (mai ales de la o păpuşă coşar şi de la prietena lui, cărora le mai şi desenasem cu pix roşu pe faţă urme degloanţe şi sânge). Uneori păpuşile nu aveau chef să moară din prima şi atunci trebuia sa le judec din nou pe un ton
mai autoritar, adăugând şi un nou cap de acuzare, „că refuză să moară când vreau eu şi în poziţia prestabilită”.

Nu eram nici măcar convinsă de veridicitatea celor percepute sau de „jocul actorilor”. Gândeam atunci căCeauşescu nu e adevăratul Ceauşescu (aşa cum îl ştiam eu din revistele pentru pionieri şi şoimi ai patriei), ci unactor amator, deghizat cu perucă albă şi multe riduri false, care nici măcar nu s-a sinchisit să înveţe mai bine
gesturile şi intonaţia tovarăşului. Plus că regizorul tăiase foarte multe din replicile pe care Ceauşescu ar fi trebuit sale recite la proces. Gândeam: „Ce frig trebuie să fie pe scena teatrului ăstuia… de vreme ce oamenii ăştia stau cu
palton si fular la gât înăuntru!” (acum mi s-ar părea mai mult o scenă dintr-un film de Nikita Mihalkov). Mai târziu am
citit în presă cum s-a văzut din afară faptul că Nicolae şi Elena Ceauşescu nu şi-au scos nici o secundă paltoanele
sau fularele: „aşa, cu paltoanele pe ei, arătau mai mult ca nişte oameni care se pregătesc pentru cumpărăturile deCrăciun pe ultima sută de metri şi nicidecum pentru un proces sau pentru o execuţie”.3 Îmi amintesc apoi cu claritate
pe judecator declamând la începutul „Procesului”: „Marea Adunare Naţională s-a desfiinţat. Noul organ al puterii
este altul”. Nu înţelegeam expresia „noul organ al puterii”. Să fi fost acest nou organ al puterii „eroul salvator” care seluptă parte în parte cu „tiranul din Carpaţi”? (nu intuiam atunci că duşmanul răului nu e întotdeauna binele). Dar dacăputeam limpede discerne cine era „monstrul” în „filmul” ăsta nou (de vreme ce oricum stătea cuminte pe scaun înţarcul lui ţinîndu-şi consoarta de mână), de ce oare mi se părea atât de complicat de înţeles şi decriptat acest „nou
organ al puterii”? Cine era, de unde venea şi ce avea să devină? Nu eram complet lămurită nici cine pe cine judecă,nici cine e „eroul” pozitiv din „filmul” ăsta nou. Cine era „Übermensch”-ul, „Eroul”, „Superman”-ul?
Îmi amintesc apoi şi interpretarea cabotină a unuia dintre avocaţii „apărării” (mult mai târziu am aflat ca era
avocatul Constantin Lucescu din baroul avocaţilor din Bucureşti). La un moment dat a început să se tânguie cu ovoce afectată despre crima comisă de tirani împoriva propriului popor: „crima prin înfometare, prin lipsă de căldură,prin lipsă de lumină; dar cea mai odioasă crimă a fost crima de a încătuşa spiritul românesc, sufletul acestui popor”.4
Am început atunci să reflectez asupra expresiei „spiritul românesc” (dar fără prea mare succes). Nu ştiam ceînseamnă „spiritul românesc” şi de ce era aşa de important (mai târziu nici nu am mai vrut să aflu şi asta nu pentru că
nu mă mai interesa).
Până să mă dezmeticesc şi să-mi termin de îmbrăcat păpuşa de la Arădeanca5 adecvat solemnităţii dintr-o salăde judecată, cei doi tirani zăceau lângă zid într-o baltă de sânge (fără nici un avertisment de genul „atenţie, imagini
şocante!” de vreme ce oricum vizionarea aceea era una excepţională ‒ „cu acordul şi împreună cu părinţii ori
familia”). Nu percepeam gravitatea situaţiei pentru că nu eram sigură de propria mea percepţie. Mai târziu am citit căîn filosofia minţii s-a demonstrat că „percepţia se naşte din prognoză” („perception starts from prognosis”6),
subliniindu-se conexiunea dintre percepţie şi cunoaştere. Tot ceea ce percepem este influenţat de background-ul
nostru cognitiv. Prin urmare, percepţia mea vizuală a execuţiei Ceauşeştilor nu putea fi decât o pseudo-percepţie,fără prea mult înţeles, deoarece nu mai văzusem niciodată la televizor sau în „realitate” oameni ciuruiţi de gloanţe lazid pe post de film nou de Crăciun. În tot background-ul meu cognitiv nu exista ceva ce putea fi asociat cu execuţia
unor oameni.
După câteva zile, îmi amintesc că am auzit un unchi spunând că „mai bine îi împuşcau din prima, fără nici unproces”. Ce nu îmi aduc eu aminte este motivul invocat de el: 1) ori că „mai bine îi împuşcau din prima, fără nici unproces, decât să se recurgă la o mascaradă de proces”; ori că 2) „mai bine îi împuşcau din prima pentru ca nici

167

Post-copilărie, post-decembrie 1989Părerile şi convingerile politice sunt conturate iniţial ca fiind produsul socializării din copilările.7 Aceste convingeri
politice nu sunt nişte entităţi imuabile, ci ele se pot schimba în timp (mai ales dacă luăm în considerare influenţa
evenimentelor politice care, inevitabil, afectează convingerile noastre într-un fel sau altul). Înlocuirea unui regim
politic cu un altul constituie un astfel de eveniment inevitabil, menit să contribuie la schimbarea părerilor ori
convingerilor noastre despre actul politic.
Noţiunea de „învăţare politică” desemnează procesul prin care cetăţenii unei ţări îşi modifică părerile, atitudinile
şi tacticile politice ca urmare a unei crize severe sau a unui eveniment greu de ignorat. Nancy Bermeo foloseşte
conceptul de „redemocratizare” pentru a explica procesul de schimbare cognitivă ca parte a învăţării/re-definirii
politicului.8 Această „redemocratizare” implică pentru ea trei faze: 1) căderea dictaturii; 2) crearea ori reconstrucţia
unei democraţii, şi 3) consolidarea unui nou regim. Totuşi, felul în care noi ar trebui să înţelegem politicul este
essenţial influenţat de cea de a doua fază, şi anume: „de acel moment critic dintre criza fostului regim şi
consolidarea celui nou. Acest moment critic explică de ce un nou regim devine democratic… de ce în esenţă odictatură în criză este înlocuită de o democraţie şi nu de un alt regim dictatorial”.9Fără îndoială, o democraţie e preferabilă unei dictaturi din multe puncte de vedere. Ideea dominantă pe care oregăsim în teoriile democraţiei este aceea că democraţia este domnia legii (the rule of law). Trecerea de la un regim
dictatorial (regimul Ceauşescu) la unul „democratic” nu a ţinut cont de „domnia legii”, ci de nevoile „noului organ alputerii” de a vedea vechea hegemonie moartă si îngropată pentru a se putea instaura comod pe post de nouăhegemonie. Şi cum „noul organ al puterii” se pricepea de minune la deghizări şi imbroglio-uri10 cu tentă
„democratică”, a înscenat un proces prin care i se arăta poporului cum se poate scăpa de comunism11 în mai puţin dedouă ore. „Noul organ al puterii” a considerat că „spiritul românesc” are nevoie de o lecţie şi s-a grăbit să-i ofere un
exemplum, un fals exorcism la televizor (exact ca în predicile ori în povestirile moralizatoare din Evul Mediu). Ceea
ce puterea nouă dorea să disemineze era însă faptul că procesul şi execuţia cuplului dictatorial reprezintă oîmplinire pe cale judiciară a voinţei poporului. În realitate, procesul a fost o înscenare sîngeroasă „legitimată” de ofarsă judiciară. Un proces adevărat ar fi durat prea mult timp şi ar fi întunecat imaginea de „revoluţionari neprihăniţi”
ai celor care au înlocuit status quo-ul.
Vocile dinspre Occident nu au întârziat să se facă auzite. În discuţiile despre „Fostul Est” („the former East”) semenţiona frecvent incapacitatea funciară a cetăţenilor din această zonă de a-şi hotărî singuri soarta, conform
perceptelor iluminist-liberale. S-a subliniat faptul că sistemele comuniste au funcţionat ca nişte închisori ale
credinţelor, gândirii şi exprimării libere, precum şi faptul că drepturile omului au fost constant şi sistematic încălcate.
Cu toate acestea, oamenii care trăiau în aceste închisori nu cunoşteau nimic (sau nu îndeajuns) altceva decât viaţa
din închisoare şi într-un anumit fel începuseră să o considere „viaţa lor”. De aceea, după căderea comunismului,multora li s-a părut imposibilă adaptarea la viaţa din afara închisorii,12 iar noilor lideri nu le-a rămas decât să profite
din plin.
Au urmat intrarea României în circuitul „liber” al economiei de piaţă, acomodarea cu „societatea spectacolului”
şi jafurile „democratice” a ceea ce fusese proprietatea statului de către membrii „noului organ al puterii” (cu altecuvinte, ca în apoftegma din '90, „Revoluţia ne-a deschis o lume nouă... nu vouă”). Uneori, viaţa foştilor copii în„lumea asta nouă” începe să semene din ce în ce mai mult cu ceea ce broscoiul Kermit13 numea „viaţa lui de star la
Hollywood”: „haos, nebunie şi porci romantici”.
168

Note
[1] Raphael Samuel, „What is Social History”, în History Today, Vol.35,
Issue 3., p. 13.
[2] Herbert Hirsch susţine că liderii mereu vor evoca sau „inventa”
amintiri despre trecutul real sau ficţional pentru a motiva „poporul” să sesupună orbeşte voinţei lor. Astfel, generaţii întregi consideră versiunea
lor de trecut drept variantă oficială şi, în acest mod, versiunea de trecut ahegemoniei devine istorie (vezi Herbert Hirsch, Genocide and thePolitics of Memory, University of North Carolina Press, 1995).
[3] Samantha Henig şi David Holmes, „Autocrats on Trial”, în The New
Worker, 3, august, 2011 http://www.newyorker.com/online/blogs/newsdesk/2011/08/dictators-on-trial.html[4] Din Stenograma Procesului Ceauşescu din 25 decembrie 1989:
http://ro.wikisource.org/wiki/Stenograma_procesului_Ceau%C8%99es
cu.
[5] Arădeanca este o fabrică de păpuşi din Arad, care a început sa
producă jucării incă din 1949.
[6] Robert L. Solso, Cognition and the Visual Arts, MIT Press,
Cambridge, Massachusetts şi Londra, 1994, p. 4.

[7] Socializare în cadrul şcolii şi a familiei.
[8] Nancy Bermeo, „Democracy and the Lessons of Dictatorship”, înComparative Politics, Vol. 24, No. 3, (April, 1992), p. 273.
[9] Nancy Bermeo, ibid., p. 273.
[10] Imbroglio reprezintă o piesă de teatru sau un episod dramatic cuacţiune sau intrigă complicată, voit confuză şi cu deznodămînt
surprinzător şi clarificator.
[11] Propaganda anilor '80 a personalizat puterea lui Ceauşescu în aşa
manieră încat majoritatea populaţiei identifica pe liderul suprem al
Partidului Comunist Român cu regimul comunist. (Dragoş Petrescu,„Dilemmas of Transitional Justice in Post-1989 Romania”, în Lustration
and Consolidation of Democracy and the Rule of Law in Central andEastern Europe, Political Science Research Center, Zagreb, 2007,
p.132).
[12] Vezi, de exemplu, analiza lui John Lloyd în „Transition in East”, înFinancial Times, 24 decembrie, 1994, p. 4.

Vasile ERNU

CÂNTECUL DE LEBĂDĂ AL ROMÂNIEI
SAU ISTORIA RECENTĂ POVESTITĂ LUI NICOLAE CEAUŞESCU

[13] Din Păpuşile Muppets.

Despre pulsul de dinaintea morţii unei ţăriUn Stat care nu ştie şi nu e în putere să-şi numere cetăţenii nu mai poate exista sau poate că nici nu mai merită să
existe. Cetăţeanul unei ţări este, de fapt, pulsul acelei ţări. Când Statul, puterea care conduce şi reprezintă această
ţară, nu mai ştie să-şi ia propriul puls înseamnă că instituţiile sale au intrat într-o stare avansată de degradare. El seaflă poate chiar în moarte clinică, însă mai nimeni nu a constatat încă acest lucru. A nu putea să-ţi iei propriul puls,
acest gest minimal de „biopolitică“, să vezi în ce stare este propriul tău organism socio-politic înseamnă a nu fi
capabil să reflectezi şi să decizi asupra propriei tale situaţii de fapt. Într-un astfel de context, când organismul socialşi politic nu mai poate să-şi îndeplinească funcţiile elementare, se pare că doar cineva dinafară mai poate veni să ia
pulsul pentru a constata, a diagnostica situaţia corpului politic numit România. Privind atent spre corpul social-politic
al României, vedem un organism intrat în convulsii care-şi anunţă moartea totală pentru că moartea cerebrală
(moartea creierului) a avut loc cu ceva timp în urmă, însă diagnosticianul extern încă nu a anunţat-o. De ce?
Cine ne ia pulsul?
Când Statul nu mai poate să-şi ia propriul puls, adică nici măcar să-şi numere proprii cetăţeni, e nevoie de cineva
dinafară s-o facă. În contextul global în care trăim întotdeauna se va găsi un doritor să se ofere pentru că, deși corpul
România miroase a hoit în descompunere, orice om sau instituţie civilizată ştie că în ziua de azi şi hoitul poate
deveni o marfă. Situaţia face ca astfel de instituţii să se afle chiar aici, în vecinătatea noastră, în corpul nostru social,politic şi economic, care ştie perfect să ne ia pulsul, adică să ne numere. Cele mai importante, mai exacte şi mai
sigure informaţii despre noi, despre cei mai mulți cetăţeni ai acestei ţări se află nu la instituțiile muribunde ale statului
român, ci la instituţiile economice mutinaţionale. O instituţie economică multinaţională ştie despre cetăţenii acesteiţări mult mai multe decât ar trebui să ştie o instituţie a statului român abilitată cu această funcţie. De exemplu, înRomânia (dar aceasta e valabil mai nou în mai toate ţările, doar că la periferia capitalului se vede mai bine), banca lacare te împrumuţi sau o companie de asigurări ştie despre noi nu numai totul, dar și ceva pe deasupra. Ele ştiu ce seîntîmplă în acest moment cu noi şi au chiar estimări destul de exacte cu ce se va întâmpla în viitorul apropiat cu
fiecare dintre noi. Nu e nici Matrix şi nici o metaforă, ci pura realitate.

Maria Alina Asavei este istoric al artei şi critic. În prezent ea este doctorand în filosofie la Universitatea Central Europeană din Budapesta. Lucrează maiales în domeniile: artă şi dizabilitate, politica esteticii, forme de angajare artistică din timpul şi după regimurile totalitare. A publicat studii în Istoria artei,
Estetică şi Istorie culturală.

169

Situaţia delicată nu e doar faptul că ele ştiu despre noi mai mult decât ştie Statul care este plătit din banii noştrisă îndeplinească această funcţie, ci faptul că ele, mai nou, au „mâinile mai lungi“ decât ale statului, iar de multe ori,
instituţiile statului le sunt subordonate (urmăriţi atent întîlnirea şefilor FMI cu şefii Statului, sau cum lobby-urile
marilor corporaţii impun legi). Există însă o instituţie şi mai cinică, așa cum e FMI, care are rolul să dea ultimul
diagnostic şi să ia deciziile necesare şi utile propriei instituţii ce deţine puterea asupra corpului muribund al acestei
ţări: unui corp social şi politic într-o stare de boală avansată, de fapt, un corp muribund, trebuie să i se scoată lamezat ultimele organe funcţionale pentru a-i mulţumi pe cei care au ţinut sub perfuzii acest corp politic. De ce un
Stat-corp aflat în moarte cerebrală este ţinut sub perfuzii şi cui foloseşte?
170

Când moare un Stat sau de ce e nevoie de transplant? Cine-l face şi cui foloseşte?
La o astfel de întrebare aş căuta un răspuns nu în tratatele de politologie şi filosofie, ci în cu totul altă direcţie. Pentru
a găsi un răspuns, m-aş îndrepta mai degrabă spre domeniul medical1. Vă mai amintiţi cum, în anii '60, cei mai
importanți gânditori ai epocii postindustriale anunţau moartea tuturor. În aceeaşi perioadă în care omul era declarat
mort, în domeniul medical aveau loc transformări radicale. În acei ani ai „generaţiei sputnik“, unii cercetători
dezvoltau un domeniu nou al medicinei, precum ATI (anestezie și terapie intensivă, în alte limbi botezată
„reanimatologie”), alţii căutau să analizeze diversele stadii ale morţii, iar alţii lucrau de zor la tehnicile de transplant
ale organelor vitale ale corpului. Despre aceste lucruri, politicienii şi politologii vremii nu ştiau mare lucru. De ce ar fi
trebuit ca ei să ştie aceste probleme şi soluţii propuse de medici?
Chirurgii vremii care se ocupau de întregul mecanism de transplant al organelor unui corp uman ştiau că unorgan nu poate fi luat de la un corp mort. Întrebarea lor fundamentală era: cum putem face rost de aceste organe
fundamentale de la un corp „proaspăt“, încă viu? Medicina, fireşte, cunoştea de ceva vreme acest lucru: nu poţi lua
un organ pentru transplant de la un corp mort, ci de la unul aflat într-o coma de passé. Se ştie: un om aflat într-o astfel
de stare poate trăi numai cuplat la aparate care menţin respiraţia artificială şi circuitul sanguin (tehnica necesară
acestor proceduri apare în aceeaşi perioadă). Oamenii ajunşi în acest stadiu au creierul mort, însă bătăile inimii şi
respiraţia le sunt întreţinute artificial. Moartea creierului rezultă din încetarea completă a fluxului sanguin cerebral,iar încetarea funcţiilor lui este ireversibilă. Tradiţional, după cum bine ştim, omul este considerat mort când nu mai
respiră şi nu-i mai bate inima, nu mai are puls o perioadă mai lungă de timp şi când organele vitale au intrat deja înproces de alterare, adică a început procesul de necrozare a ţesuturilor. Însă odată cu dezvoltarea tehnicilor dereanimare, se constată că moartea este un proces care nu este legat doar de încetarea bătăii inimii (de lipsa
pulsului). În acest context, pe lîngă vechiul concept de moarte biologică, apare conceptul de moarte cerebrală.
Moartea cerebrală a fost definită „ca o comă ireversibilă cu abolirea reflexelor. Este un proces ireversibil datorat
necrozării neuronilor, urmat de scăderea cantităţii de sânge circulant“.
Cum în aceeaşi perioadă se dezvoltă paralel şi se extind în diverse ţări tehnicile de transplant ale organelor
vitale care au iscat multe polemici, comitetul Şcolii Medicale de la Harvard tranşează problema în anul 1968: alături
de criteriile clasice de a constata moartea organismului, există şi o nouă metodă de constatare a acesteia – moartea
integrală a creierului (whole brain death). Şi moartea cerebrală/moartea creierului, şi moartea biologică suntconstatarea aceluiaşi eveniment: moartea. Însă organismele diagnosticate şi în primul caz şi în cel de-al doilea,
chiar dacă sunt moarte, au caracteristici diferite: de la cel aflat în moarte cerebrală se pot preleva organe pentru
transplant, spre deosebire de cel aflat în moarte biologică, ale cărui organe nu mai sunt utile transplantului. Iar ca
aceste proceduri de transplant, care au iscat numeroase polemici la vremea respectivă, să intre în „normalitate“, auapărut legile care permit, dau dreptul legal medicilor să folosească organele „mortului clinic“ pentru transplant.
Înainte de acest moment, evident, nu a existat nici-o reglementare legislativă în domeniu.
Dar ce are această poveste medicală cu noi şi cu moartea Statului? Dacă ne uităm la istoria politică a ţărilor
postcomuniste (dar e valabil și pentru statele-colonii), vedem o asemănare izbitoare între tehnicile medicale şi
ingineriile economice, politice şi sociale aplicate pe corpul politic al ţărilor postcomuniste. Când în 1989 s-aconstatat că întregul corp politic a intrat în convulsie prevestindu-şi moartea, moartea anunţată nu era una biologică,ci una cerebrală, un soi de moarte a creierului. Când corpul politic comunist nu a mai fost capabil să-şi ia pulsul, avenit o putere externă care a pus diagnosticul: tranziţie, adică moarte cerebrală. Ce face medicul într-un astfel decaz? Am spus mai sus: îi menţine respiraţia şi circulaţia sîngelui, în timp ce face transfer de organe către alte corpuri
politice.
FMI şi Banca Mondială & co au îndeplinit și încă mai îndeplinesc aceeaşi funcţie ca cea a mediculului
transplantolog: pompează, pe de o parte, bani pentru a menţine circulaţia sanguină şi respiraţia statului mort
cerebral şi, în paralel, are loc un amplu proces de transplant al tuturor organelor vitale ale corpului-stat (de lacontrolul asupra circuitului sanguin-bancă, la cel asupra rinichilor, ţesuturilor etc. – fabrici, uzine, sisteme
energetice, căi ferate etc.) către corpurile-politice care au puterea economică și politică de control asupra acestormorţi cerebrali politici.
Vestea proastă este că acest proces de transplant politic şi economic se extinde, odată cu ultima criză, şi asupra
unor state aflate într-o stare de sănătate aparent mai bună, adică la limita morţii clinice.
Marea problemă a interventioniştilor-statali-transplantologi, dacă ne uităm mai ales la cazul Greciei şi cum afost ea tratată de către marile instituţii financiare, este cum să legalizeze, cum să construiască cadrul juridic pentru anu cădea în categoria deja invechită a „furtului” sau „asasinatului politic” (să nu mai facem războaie ca să cucerim
state, ci le aducem, prin inginerii financiare, în moarte cerebrală). Cu alte cuvinte, acum, marea problemă şi

171

provocare a celor care deţin puterea reală şi se ocupă de transplantologia economică e cum vor legaliza acest
transfer al avuţiilor, aceste transplante de organe economice (dar şi de resurse naturale), ca totul să pară „natural“
iar „urmele crimei” să dispară. Ultima mare provocare este cum va reuşi marele capital să construiască un cimitirpentru Statele care, după ce vor fi „eliberate“ de toate organele vitale, vor fi declarate „moarte biologic“, iar cadavrele
vor trebui să dispară. Cimitirul Statelor este noul proiect care va să vină.
Dar cum am ajuns aici?
În ultimii 20 de ani, am asistat la destramarea instituţiilor statului şi la o luptă fără precedent împotriva lui. Părinţii
noştri, care au trăit în anii '50-'70, construiau infrastructura acestei ţări, de la drumuri la fabrici şi uzine, de ladispensare şi şcoli la cinematografe şi stadioane. Acea generaţie (şi tot ce au construit ei) a devenit o generaţiedonor pentru viaţa socială, politică şi economică a perioadei postcomuniste. Dincolo de ideologie, aceasta este
realitatea cinică şi tragică. Ce a construit acea generaţie într-un an, noi nu am reuşit să facem în 20 de ani. Din acele
resurse umane, economice şi realităţi sociale am trăit şi am consumat (după 90) pînă la epuizare, fără a pune mai
nimic în loc. Ce s-a construit atunci, după anii '90, am vîndut sau dat altora, care nu contribuiseră la aceste avuții, cu
un patos nemaiîntâlnit. În locurile uzinelor şi fabricilor care produceau au apărut compexe comericiale, vapoarele sau transformat în iahturi, iar căile ferate se vînd la fier vechi. Şcolile şi spitalele se închid din cauză că nu suntprofitabile. Singurul adevăr valabil rămas este profitul. Aceasta este convingerea şi practica cotidiană a fiecărui
cetăţean ieşit din comunism. Singurul lucru real pe care l-am realizat este distrugerea coeziunii sociale, am distrus
ultima fărâmă de sensibilitate socială, lucru care a dus la dispariția sensului politic. Şi aşa am transformat totul înghetouri: ghetouri imense şi mici ghetouri de lux, aşa cum şi populaţia acestei ţări a fost împărţită în două grupuri:
unul mare, al „răilor paraziţi, necivilizaţi şi ineficienţi“, şi unul mic, al „bunilor cetăţeni civilizaţi şi eficienţi“.
Iar visul copiilor din anii '70 de a deveni medici, profesori, ingineri şi cosmonauţi este azi privit ca unul desuet și
ridicol. Majoritatea au renunţat demult la visul lor, la meseriile pe care şi le-au însuşit cu mult efort, făcând tot soiul demunci fantasmagorice (publicitate, PR, marketing etc.). Singurul vis al generaţiei aflate în plină maturitate astăzi eacela de a avea acces la împrumuturi pentru a-şi achiziţiona lucruri de care nu vor avea cu adevărat nevoie
niciodată.
Am luptat pentru capitalism pînă nu ne-a mai rămas de vândut decât propriile suflete. Ba mai rău, am mers multmai departe: am luat împrumuturi pentru generaţiile care încă nu s-au născut. Când se vor naşte, se vor naşte
înrobiţi de lanţurile datoriilor făcute de părinţii lor. Şi aşa treptat, treptat am devenit sclavii care dăm naștere unor noi
sclavi nevinovați.
Prietenilor mei creştini şi conservatori va trebui să le reamintesc o poveste mai veche: împrumutul, visul devenit
realitate, te scoate din cîmpul libertăţii şi din cel al politicului. Da, te poţi elibera de el, dar doar printr-un gest radical
de care puţini sunt capabili, mai ales când contextul este total nefavorabil gesturilor radicale. Ce este salvarea dacănu un gest eminamente politic? Cum citesc eu discursul politic al lui Hristos în povestea creditelor şi a salvării
politice? Simplu. Afirmaţia cum că „e mai uşor să treacă o cămilă prin urechile acului decât să intre un om bogat înîmpărăţia cerului“ o tălmăcesc aşa: bogatul se poate salva la limită, căci el poate să renunţe, fie şi foarte greu, lapropria avuţie tocmai pentru că el deţine puterea şi controlul asupra avuției sale. Aș continua afirmaţia interpretării
poziției hristice în felul următor: e mai uşor să treacă un om bogat prin urechile acului decât un om cu crediteîmprumuturi să intre în împărăţia cerului. De ce? Fiindcă creditul este o bogăţie inversată, pe minus. Omul care are
un credit are o bogăţie la care nu poate renunţa petru că nu el este stăpînul ei. El are o bogăţie care nu-i aparţine. De
aici şi lipsa totală de libertate şi ieşirea din cîmpul politic, deci incapacitatea de a participa la actul salvării.
Când cei morţi şi cei vii îndeplinesc aceeaşi funcţie politică
Când cei morţi au în cadrul statului aceeaşi funcţie socială ca şi cei vii, atunci intrăm într-un spaţiu nonpolitic. Ca săînţelegem cît mai bine acest trai în comun al celor morţi cu cei vii în spaţiul politic estic, nu trebuie să citim neapărat
tratate de politică şi filosofie. E suficient să citim, pentru contextul estic general, romanul-poem al lui Gogol, Suflete
moarte. Ne place sau nu, noi facem parte din aceeaşi paradigmă social-politică gogoliană. Iar ca să înţelegem
povestea mai bine în contextul românesc, e suficient să citim romanul lui Bram Stoker, Dracula. De la Gogol ştim un
lucru foarte interesant: „sufletele moarte“ au o funcţie economică foarte importantă, la fel ca cele vii. Morţii te pot faceom în sensul cel mai actual al cuvîntului. Cine este un om „adevărat”? Unul care deţine proprietate, moşii, avere din172care decurge sau prin care se cumpără puterea, care, la rîndul ei, duce la îmulţirea averii. „Sufletele moarte“, cele
care nu mai sunt demult printre noi, au această putere. Toată aventura romanului este despre cum Pavel IvanovičČičikov procură „sufletele moarte“ ale țăranilor iobagi decedaţi, rămaşi înscrişi în registrele fiscale. În variantaromână actuală: „sufletele moarte“ votează pentru a decide soarta României. De dincolo de mormînt, morţii îşi
exercită o funcţie socială şi politică pe care cei vii demult nu mai vor să o îndeplinească. Culmea: „sufletele moarte“
sunt mai vii decât aleşii poporului sau chiar decât preşedintele ales și suspendat.
Stoker însă, în al său Dracula, poate una dintre cele mai bune cărţi despre România, chiar dacă el nu a fostniciodată pe aici, descoperă o chestiune foarte importantă în ceea ce ne priveşte. Totul porneşte de la cuvîntul
Nosferatu, adică ne-mort, care este cheia înţelegerii trecutului şi prezentului nostru (în volumul Ultimii eretici ai
Imperiului am dedicat două capitole acestei teme, iar aici voi reveni schematic asupra câtorva dintre idei). Stoker
constată că, de fapt, marea tragedie a contelui Dracula, ca şi a noastră, dealtfel, este faptul că este prins între douălumi, între „cei vii“ şi „cei morţi“, într-un cîmp nediscursiv, într-un soi de hălăduială fără sens. Un fel de „nici-nici“ careeste tragedia cuiva prins între două lumi. Prima problemă majoră a acestui spaţiu al celor vii şi al celor morţi caretrăiesc împreună, sau mai degrabă al celor prinşi între cei vii şi cei morţi, adică tema vampirismului, e legată – şi aici
mă opresc strict la problema socială şi politică – de iraţionalitate. De un anumit tip de iraţionalitate. Vă mai amintiţi
întrebarea ritualică din capitolul 9: „Voieşti, Wilhelmina, să împarţi cu mine această necunoaştere?“. Întrebarea vine
în urma unei alte afirmaţii de efect: „Secretul este aici, dar eu nu doresc să-l cunosc“.
De fapt, marea dramă a contelui Dracula este drama necunoaşterii sinelui. De aici decurge şi lipsa propriului
centru de comandă. Atît duşmanul, cît şi centrul de decizie sunt mereu în afara noastră. Nu-i aşa că ruşii, evreii si
comuniştii sunt de vină, pe când noi nu avem nici-o vină niciodată? Iar deciziile majore le luăm cu consecvenţă
numai ploconindu-ne la Înalta Poartă, fie că se cheamă Istanbul, Moscova, Bruxelles sau Washington? E adevărat
că deciziile luate sub jurămînt la Înalta Poartă vor fi aplicate în spaţiul nostru de o manieră proprie: am vrut cum e maibine şi a ieşit cum e mai prost (pentru societate, de obicei, nu pentru persoanele care decid). Dregătorii noştri
vorbesc şi procedează asemenea lui Van Helsing din romanul Dracula: „Doresc să credeţi în lucruri în care nu aveţi
putinţă a vă încrede“. Şi tot Van Helsing încheie acest tip de existenţă „nici-nici“, a celor prinşi între două lumi, încîmpul unei discursivităţi unde politica dispare şi totul e o retorică a efectului care are rol de seducţie: „Există lucruri
pe care nu le înţelegeţi, dar ele există“. Aici ne aflăm în cîmpul politic al vampirismului.

Cum poate naşte o mamă moartă sau cum poate exista un final fericit al morţii cerebrale-tranziţie?
Iată şi istoria de final, care, în cel mai bun caz, ni se poate întâmpla şi nouă. Ea spune aşa: pe data de 19 aprilie 1993,
nu departe de San Francisco, Trisha Marshall, o tînără mamă a patru copii, a intrat în casa unui pensionar ca să-i
fure banii. Din nefericire, bătrînul era acasă şi în cel mai american stil, a scos puşca, i-a tras tinerei mame de 28 deani un glonţ în frunte, după care a anunțat poliţia. Poliţia a venit, a dus trupul la spital, iar medicii au constatat că
Trisha Marshall are „creierul mort“. Au mai descoperit că în sânge are urme de alcool şi cocaină, şi surpriză, că esteşi gravidă în patru luni. Când părinţii şi prietenii au aflat, au insistat ca medicii să găsească o soluţie de salvare a
copilului. În ciuda preţului foarte ridicat al unei astfel de proceduri de menţinere a „trupului viu“, medicii s-au luptat
trei luni și jumătate să ţină în viaţă corpul mamei. După mult efort, exact peste trei luni și jumătate, pe data de 3
august, s-a născut prin cezariană Daius Marshall, care a fost luat acasă de bunici. Dupa cîteva minute, mama era
deconectată de la aparate şi intra în moarte biologică.
Este un happy-end, totuşi: există moarte, dar există şi naştere, există disperare, dar există şi speranţă. Celnăscut din pântecele unui mort cerebral s-ar putea să fie ultima noastră speranţă, cel care ne mai poate salva.

Notă
[1] Pe acest subiect au scris autori precum M. Foucault, Ph. Aries sau
S. Roganov (autor al câtorva studii excelente despre moartea ţărilor
comuniste).

Insensibilitate, ne-simţire socială sau despre balena însingurată
Am dereglat, am destrămat, am distrus şi vândut aproape tot. În urma acestor procese pe care le-am înfăptuit cu unentuziasm morbid şi tâmp, a survenit o fragmentare şi o disoluţie socială fără precedent. Când se distruge o uzină
sau o fabrică, când dispare o bibliotecă sau un cinema, când se năruie un drum sau un pod, se năruie de fapt o lumevie, reală. Este o lume vie care renunţă la tot ce are fără a mai primi nimic în loc. Acest tip de fragmentare şi năruire
duce în ultima instanţă la unul dintre cele mai tragice fenomene sociale: insensibilitatea şi ne-simţirea socială carefac să nu mai existe viaţă socială şi duc, în definitiv, la o moarte politică totală.
Povestea societăţii noastre româneşti din perioada postcomunistă seamănă foarte mult cu povestea balenei 52
de Hertzi (Hz). Este povestea cele mai singure balene din lume, pentru că nu are familie, prieteni şi nu aparţine nici
unui grup de balene. Ea înoată disperată prin apele oceanelor. Înoată în singurătate căutînd o altă balenă, „cântând“
un set de sunete compuse din cel mult şase „ţipete“ care dureză maxim şase secunde. Este „cântecul ei de lebădă“,căci nici o altă balenă nu o poate auzi. Ea este damnată să moară în singurătate. De ce? Pentru că este singurabalenă din lume care emite sunete pe frecvenţa de 52 de Hz; toate speciile de balenă care există comunicănd între
ele cu sunete emise pe frecvenţe între 12 şi 25 de Hz. Nici-un sunet emis de ea nu poate fi auzit de o altă balenă, niciun sunet emis de ea nu poate primi răspuns. Biologii au păreri diferite: unii susţin că e o balenă hibrid, alţii că e unmutant, iar alţii că ar fi prea tânără şi are „vocea în formare“.
Speranţa noastră ar fi acest ultim argument: suntem o societate prea tînără şi avem încă vocea vieţii sociale în
formare. Dar poate că am ajuns la acest grad de singurătate, fragmentare şi insensibilitate socială pentru că fiecare
dintre noi emite mesajele pe alte frecvenţe şi nu ne mai putem nici auzi, nici comunica pentru a ne organiza social şi
politic. Din ce cunoaştem şi ştim din istorie şi din reflecţia politică de milenii, omul moare cel mai uşor din lipsă deviaţă socială, de aceea avem enorm de mare nevoie de sensibilitate socială, cea care creează viaţa socială şi duce
la formarea vieţii politice, în lipsa căreia nu mai suntem oameni. Întrebarea e cum ne reglăm vocile pentru a emite pelungimi de undă care să ne permită să ne auzim?

173

Vasile Ernu este născut în URSS în 1971. A debutat cu volumul Născut în URSS (Editura Polirom, 2006), volum tradus în rusă, spaniolă, italiană,maghiară, bulgară şi georgiană. În 2009 publică volumul Ultimii eretici ai Imperiului (Polirom), tradus apoi în italiană şi rusă. În 2012 publică volumul
Intelighenţia rusă azi (Editura Cartier). Vasile Ernu (alături de Costi Rogozanu, Ciprian Şiulea şi Ovidiu Ţichindeleanu) este coordonatorul volumului Iluzia
anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu (Editura Cartier, 2008). De asemenea, este unul din fondatorii şi coordonatorii proiectuluiwww.criticatac.ro. Mai multe informaţii: www.ernu.ro / www.nascutinurss.ro174

David Thorne, Katya Sander, Ashley Hunt,
Sharon Hayes & Andrea Geyer
9 Scripts from a Nation at War
Combatant Status Review Tribunals: A Public Reading
Documenta 12, Kassel Germany, August 19, 2007

Cristian NAE

ÎN NUMELE SFEREI PUBLICE.*NOTE DESPRE UTILIZAREA PROCESULUI ÎN CERCETAREA ARTISTICĂ CONTEMPORANĂ
Caracterizând „off-modernul” drept o investigare a căilor încă neexplorate de manifestare a modernității, orevizitare a trecutului recent cu scopul de a extrage din acesta potențialitățile nedezvoltate în scopul reconstruirii
prezentului, Svetlana Boym oferă o bună descriere a condiției post-comuniste.1 La douăzeci de ani de la revoluția
română, exorcizarea trecutului comunist pare a se fi încheiat. Evenimentul fondator al acestei rupturi, revoluția ca
atare, a fost la rândul său discutat, popularizând sintagme celebre precum „revoluția televizată” și nu mai puțin
celebre imagini precum cea a stindardului găurit, analizat de Slavoj Žižek în termenii colapsului regimului simbolic
al ideologiei comuniste și revenirii – nu mai puțin traumatice – a Realului, asemnificat și amorf.2 Revizitarea
acestuia, plecând de la tema procesului (discutabil și petrecut în condiții suspecte) al soților Ceaușescu, presupune
tocmai reconsiderarea potențialităților obturate de desfășurare a politicii românești și reconsiderarea modului încare acesta a fost mai mult sau mai puțin manipulat, furat poporului și conștiinței civice, sau pur și simplu, a
modalității violente (și simptomatice) prin care a avut loc despărțirea de trecut. În ce fel poate redeschiderea unuiproces sub formă artistică adresat procesului efectiv, încheiat de facto, să elibereze potențialități neexplorate ale
acestuia și să redeschidă astfel problema efectelor sale asupra prezentului? În ce fel judecata judecătorilor poatenu doar să destabilizeze relațiile de putere și autoritate instituite atunci, dar și să exploreze modul în care a fostutilizată retributiv dreptatea fără a se erija într-un judecător imparțial?
În cele ce urmează, mi-am propus să conturez indirect răspunsul la aceste întrebări, prin circumscrierea
câtorva posibilități de intervenție a artei în conjuncție cu regimul juridic. Am să încerc, așadar, să realizez o schiță amodalităților diverse în care motivul procesului a fost utilizat ca element tactic de investigare a istoriei și societății în
cercetarea artistică contemporană. Înțeleg prin această sintagmă acele practici artistice care își asumă sarcina dea iniția o chestionare a proceselor și politicilor sociale și culturale, de a folosi așadar arta ca o platformă dedezbatere publică și reconstrucție civică mai curând decât ca o producție de mărfuri culturale sau reprezentări,utilizând în acest scop metode și teorii împrumutate din discipline conexe ale științelor umane precum sociologia,științele politice, istoria, dreptul, filosofia, psihologia și psihanaliza, precum și din discipline precum economia, fizica
sau ingineria. Nu încerc să sintetizez o anumită topografie a acestui motiv, ci mai curând să cartografiez vectori ai
unor posibile intersecții dintre modelul juridic și arta contemporană prin care instanța critică se exercită asuprasocietății și în același timp, în mod autocritic, asupra artei însăși și limitelor sale. Elementul comun al acestor
exemple îl constituie utilizarea artei ca modalitate de re-subiectivizare și ca model al sferei publice.
***Înainte de a oferi o analiză a exemplelor selectate, se cuvine de asemenea reamintită condiția particulară a însuși
modelului juridic eminamente modern pe care îl întruchipează procesul ca formă artistică. Etimologic, termenulînsuși de judecată aduce în discuție actul criticii (krinein) ca proces al examinării – cel de a suspenda temporar

175

starea de fapt și de a chema din nou la examinare cele cunoscute. Acest model a conferit gândirii asupra artei
moderne forma sa exemplară, cea a „judecății estetice”, chemată să exercite autoritatea asupra acestui domeniu încompletă separație de cel al judecății morale sau cognitive. Deși judecata estetică nu este întru totul străină de oformă sensibilă sau inferioară de cunoaștere – cum o numea Baumgarten – și nici de întrepătrunderea sa cu
domeniul moralității – după cum o dovedește analiza kantiană a sublimului3 –, ea ascultă totuși de legități proprii șiîși găsește propriile principii într-o utilizare aparte a facultăților umane, aflate într-un „joc liber”.4 De aceasta seleagă, în mod direct, libertatea subiectului, capabil de a obține autonomia prin faptul de „a judeca de unul singur”,
prin urmare, de a se opune autorității nechestionate și prejudecăților transmise de tradiție. Această nouă autonomie
a subiectului este exprimată de Kant prin termenii: „1. gândește independent; 2. Gândește ținând seama de punctul
de vedere al celuilalt; 3. gândește întotdeauna în concordanță cu tine însuți”.5
Ceea ce vreau să spun prin această succintă incursiune în istoria modernă a esteticii este faptul că modelul
judecății de gust este transportat în artă ca mod specific de producere a subiectivității. În acest fel, problema
artistică a judecății de gust presupune și un model al sferei publice și al participării la aceasta, pe care îl face
totodată posibil, bazat pe un consens nedemonstrabil și obținut (la Kant) prin postulatul comunicabilității
sentimentelor. Privită ca model al sferei publice, forma procesului deschide un anumit mod de raportare lacolectivitate, prin care vocea individului și cea a mulțimii, precum și raporturile de putere ce se instituie în cadrul
acesteia se pot face simțite în funcție de modul în care concepem exercitarea autorității. În formele sale seniorale,de pildă, specifice societăților feudale (dar și modelelor dictatoriale de dată mai modernă) modelul juridic aljudecății îl erijează pe senior în judecător care poate uneori suplini și rolul acuzatorului, și a cărui decizie nu poate fi
recuzată. Cu totul alta este situația modelului american actual, în care responsabilitatea deciziei este cedată
juraților – întruchipare a demos-ului –, iar judecătorul are atribuții restrânse, de ordin coercitiv.
Aceste lucruri ne interesează în analiza noastră în două moduri. În primul rând, pentru a ne pune întrebarea cu
privire la modul în care practica artistică propune, prin intermediul formei procesului, un anumit tip desubiectivizare, criticând formele dominante de putere pornind de la situarea noastră nu doar ca privitori, ci și ca
actori ai sferei publice, iar în al doilea rând, pentru a ridica întrebarea cu privire la modelul de sferă publică pe care îl
pune în discuție și în care are loc subiectivizarea.
***Deși nu intervine într-o formă articulată explicit, aspectul rechizitorial al deja celebrei lucrări realizate de Ion
Grigorescu în 1978 intitulată „Dialog cu Ceaușescu” sugerează o posibilă utilizare compensatorie a procesului ca
act dialogic în condițiile unei opresiuni ideologice a discursului politic. Filmul de 7'10'' prezintă două figuri careocupă un spațiu incert – motiv pentru care poate fi tratat drept un spațiu imaginar –, una lângă cealaltă. Prima dintre
ele este artistul, în haine de zi cu zi, cealaltă, un personaj care poartă o mască reprezentând fața lui Ceaușescu
tăiată dintr-o efigie de hârtie. Dialogul celor doi se poartă în tăcere, apărând scriptic sub forma unui text ce sederulează pe ecran în dreptul celor doi.
În această întâlnire ficțională, Grigorescu îl chestionează pe Ceaușescu cu privire la colectivizare și muncaforțată, oprimarea țăranilor, iluziile discursului propagandistic despre egalitate și excesul de autoritate. Dialogul
mut primește drept răspuns invariabil citate extrase din propaganda vremii, situație ce poate fi interpretată drept oexpresie a monopolului pe care Ceaușescu dorește să îl dețină asupra puterii, controlând mereu imaginea de sineși a celorlalți.6 În această situație, putem interpreta structura dialogică drept o intervenție compensatorie cesubminează autoritatea și monopolul puterii asupra existenței cotidiene, plecând de la ipoteza potrivit căreia
autoritatea dictatorului se perpetuează prin reproducerea condiției sale omnisciente și omnipotente, capabil să
cunoască mai bine decât ceilalți ce este bine și modurile de a-l obține. „Avansând propria sa interpretare,
Grigorescu […] caută să recapete puterea de a defini condițiile vieții cotidiene”.7
În ceea ce ne interesează, forma dialogică utilizată de Grigorescu este cea a unui proces imaginar intentat lanivel personal, ca mecanism de resubiectivizare. Sciziunea eului înscenată de Grigorescu, reprezentată de efigia
lui Ceaușescu deopotrivă ca mască (persona) și ca alter-ego – loc simbolic al supraeului patern cu care acesta se
identifică – devine, implicit, o formă de exorcizare a autorității. În sprijinul acestei interpretări, putem aminti
observația lui Jan Verwoert potrivit căreia Grigorescu subliniază puterea lui Ceaușescu de a ne invada viețile
private în mod profund, idee susținută prin analogia dintre condițiile dialogului și cea a unei cine private.8

176În acest fel, putem conchide că subiectul ideologiei introduce dialogul în structura esențial monologică a discursuluificțional, subminându-i acestuia capacitatea de totalizare, de captare și de transformare a realității în pur discurs.
Sciziunea celor două regimuri (cel al descrierilor și legitimărilor aflate în discursul propagandistic oficial și cel alevidențelor cotidiene asumate la nivelul observației personale) devine tot mai evidentă pe măsură ce efigia luiCeaușescu continuă să repete același discurs. În acest fel, puterea imaginii este dislocată, dictatorul fiind redus la osimplă paradă de semne verbale și vizuale lipsite de orice susținere materială. În același timp, el pune în lumină oîntreagă tehnică de reducere a sferei private la cea publică, de fixare a pozițiilor individului în acest angrenaj,transformare ce are loc în și prin discurs. Un rol important în acest demers revelator îl are prelevarea fragmentelorde discurs ideologic, al decontextualizării și re-producerii lor cu îndoită atenție. Conform propriilor afirmații ale
artistului, „selecția mea caută să reînvie textele, amenințările pe care le conțin, socializarea, tehnica acuzării
considerată a fi viața Partidului și o metodă de a repune în mișcare vehiculul social”.9 Nu în ultimul rând, este
remarcabilă atenția pe care mecanismul formal al acestui rechizitoriu artistic, care răstoarnă situația uzuală asubiectului ca supus, o acordă pauzelor, tăcerilor, elipselor. În acest spațiu de reflecție necesară, Grigorescu
introduce un timp al alterității și implică prezența spectatorului, a publicului-martor, ca element esențial al acestui
proces. Acesta joacă în cele din urmă rolul judecătorului, chemat să repete, în cele din urmă, actul critic al artistuluide fiecare dată pe cont propriu.
Un exemplu mai recent și totodată important pentru raportarea critică la trecutul comunist, dar și la amnezia
post-comunistă, îl constituie lucrarea Monei Vatamanu și a lui Florin Tudor intitulată simplu Procesul (2004-2005).
În video-ul acestora, o transcriere a procesului intentat la revoluție lui Nicolae Ceaușescu, lecturată monoton și pe
alocuri grăbit, comentează discursul vizual la fel de monoton al peisajului urban socialist din București. Secvențele
se succed în loop, sugerând nesfârșita repetiție a aceluiași rechizitoriu și caracterul neîncheiat al confruntării cu
trecutul. Camera se plimbă prin București și înregistrează efectele istoriei, solicitând o reînnoită confruntare cu
aceasta. Aceasta pare însă mereu amânată, negăsindu-și modalitatea specifică de articulare. Forma (grăbită și
hazardată) a procesului și iminența execuției dictatorului aduce în atenție nu doar o modalitate colectivă de răfuire
cu comunismul sub forma unor acuze de ordin general (a căror ultimă întruchipare o constituie condamnarea
recentă a comunismului ca regim criminal), ci și modul în care aceasta perpetuează la fel de falsa imagine a istoriei
comunismului ca simplu interludiu, o aberație a cursului istoriei, o întrerupere a progresului democratic interbelic șio modernitate deviată. Toate acestea continuă să obtureze participarea reală la construcția unei noi sfere publice,sugerată de constituția unidirecțională a rechizitoriului. O asemenea formulă închide subiectul într-o amnezie
colectivă, mascată de resentimente și un refuz al istoricității proprii. Acolo unde Grigorescu oferă un mod alternativ
de subiectivizare, Vatamanu și Tudor expun inconsistența unui asemenea model după 1989. De-capsularea
individului din puterea ficțiunii ideologice prin dedublare și analiză a retoricii îi corespunde re-captarea subiectivității
în ficțiuni colective care nu oferă răspunsuri ci ridică doar întrebări. Unei sferei publice osificate și aproapeinexistente, în care ideologia burgheză a autonomiei subiectului nu își găsește locul, îi corespunde o sferă publică
fictivă, în care exercițiul critic al diferenței este absent iar trecutul este utilizat exclusiv ca martor tăcut, capabil să
ofere răspunsuri dinainte formulate la întrebările ce îi sunt adresate.
***
Se impun însă formulate câteva precauții cu privire la posibilitățile și limitele de intervenție ale cercetării artistice înreconstrucția sferei publice. O reflecție asupra condiției artei critice în raport cu sfera economică a pieței de artă și.
în sens mai larg, cu industria culturală întâlnim în filmul realizat de Hila Peleg initulat A Crime Against Art, o versiunea procesului înscenat de Anton Vidokle și Tirdad Zolghadr la târgul de artă de la Madrid din 2007. Sursa sa deinspirație o constituie procesele înscenate de André Breton în perioada interbelică. Filmul înscenează o situație
curentă în lumea artei, cea a unui proces în care acuzatul este însăși arta, replicând prin aceasta discursul criticii
instituționale. Relevanța sa pentru discuția noastră este în special dată de modul în care filmul reușește să
sintetizeze o reflecție lucidă despre limitele criticalității și criticismului ca intervenție discursivă și materială asuprastructurilor de putere existente. Întrebarea decisivă pe care filmul o ridică este simplă, dar nu mai puțin importantă:din ce poziție acuzăm și judecăm? Ce imparțialitate poate avea actul critic atunci când trebuie să își recunoască
parțialitatea, subiectivitatea și inserarea în fluxul istoriei? Nu în ultimul rând, care sunt limitele autocriticii?
Ceea ce atrage atenția de la bun început, este distribuția rolurilor, care reproduce o anumită împărțire a sceneiși producției de artă contemporană. Deși structura comună a procesului juridic se păstrează, ea cuprinzând un

177

judecător (Jan Verwoert), procurori (Chus Martínez și Vasif Kortun), avocați (Charles Esche) și martori (printre carese numără Maria Lind), ceea ce atrage de la bun început atenția este polarizarea sferei publice între susținători ai
artei critice, neangajate economic (ce se dovedește curând iluzorie) și apărători ai unei versiuni moderate și lucidede criticalitate, în care complicitatea cu piața de artă, ca și imbricarea în sistemul socio-politic al modernității devincâmpul de constituire și destituire a capacității de acțiune artistică. Dacă arta contemporană constituie deja unmodel al sferei publice pe care îl preia din modernitatea burgheză (și pe care îl reproduce fără a fi capabilă a defini
momentul și natura „crimei” realizate împotriva artei în istoricitatea sa), atunci în ce fel poate o asemenea asumarea modelului critic să intervină reparator în înțelegerea de sine a subiectului care o experimentează? În fine, înfuncție de formatul său de prezentare și de locul operei de artă în ansamblul sferei publice, se ridică întrebarea
legitimă: până la ce punct se poate substitui arta spațiului public, recuzându-și autonomia și totodată, profitând deea pentru a introduce disensiuni constructive în structura acestuia?
***
Aș aduce în discuție două alte posibilități de utilizare a formei procesului pentru a discuta nu doar justețea unoracțiuni politice, ci mai cu seamă omisiunile, elipsele și manipularea discursului dreptății, natura eminamente
ideologică a descrierilor ce sunt oferite anumitor evenimente istorice și modul în care orice perspectivă fixată
presupune excluderea altora. Această discuție contribuie la sublinierea auto-reflexivă a modului în care arta poateacționa compensatoriu și totodată poate manipula constituirea sferei publice, asignând privitorului anumită poziție
și condiții specifice în care poate deveni subiect, poate vorbi și acționa. Ea pleacă, așadar, de la problema pluralității
inerente a sferei publice în societatea postmodernă, căreia îi corespunde o adevărată pulverizare în societatea
post-comunistă. Arta critică nu mai acționează într-un spațiul public burghez ca spațiu al consensului și al reflecției
individuale, al cărei model exemplar îl constituie muzeul, dar produce modele alternative ale acestui spațiu și oferă
o pluralitate de experiențe.10 În această activitate, ea se confruntă cu problema manipulării sale la nivelul
reprezentărilor, conceptelor și, mai ales, al afectelor și sentimentelor prin intermediul industriei culturale și
mediatice.
O asemenea utilizare a formei procesului pentru a scoate la iveală latura invizibilă a discursului expansionist deluptă în favoarea democrației purtat de Statele Unite ale Americii în Iraq și Afganistan întâlnim în lucrarea realizată
de David Thorne, Katya Sander, Ashley Hunt, Sharon Hayes şi Andrea Geyer intitulată 9 Scripts from a Nation at
War (2007). Ea expune cu claritate complexitatea modului în care putem descrie istoria recentă din perspectiva
generalizării stării de excepție fără a recurge la diverse scenarii reducționiste ale spațiului public și diferențelor saleconstitutive. Deși lucrarea se prezintă drept o constelație de 10 piese video ce expun tot atâtea discursuri, ea poatefi asociată unei forme telematice a procesului în care rolul martorului și al acuzatorului este pe rând ocupat dediverse poziții enunțiative și roluri sociale. Cele zece discursuri, concepute de artiști și jucate de diverse persoane,ocupă tot atâtea poziții ale subiectivității în raport cu diverse roluri sociale și moduri specifice de participare laspațiul public – cea de reporter, student, jurnalist, avocat, actor, blogger, intervievator etc. Un element esențial allucrării îl constituie modul explicit în care înscenarea este utilizată ca metodă artistică, ce apare sub forma repetiției
aceluiași discurs în diverse forme de diverse persoane. Astfel, explicitarea înscenării și repetiției permite nu doar
distanțarea critică a privitorului, ca dispozitiv brechtian, ci și reflecția asupra modului în care subiectivitatea este
construită prin internalizarea credințelor ce se fixează prin reproducere culturală. Totodată, lucrarea permite astfel
nu doar chestionarea „obiectivității” martorilor, ci și chestionarea formelor în care participăm la construirea istoriei
prezente. Ea recuză pasivitatea privitorului și, prin forma colectivă și colaborativă în care este creată, ridică
întrebări cu privire la modul în care opiniile despre adevărul istoric sunt produse și perpetuate în mod autoritar.
Dacă lucrarea anterioară ridică problema participării la sfera publică sub forma unor poziții enunțiative,
expoziția lui Judy Radul, World Rehearsal Court, ridică problema formei telematice a sferei publice, ce a cunoscutdupă anii șaizeci o expansiune fără precedent. Ea se prezintă drept o cercetare a modelului Curții Criminale
Internaționale, considerând efectul tehnologiei și noilor media asupra construirii justiției. O serie de canale transmit
ceea ce se întâmplă în sala de judecată, cuprinzând și prezentând simultan privitorii în acest context al coprezenței. Privitorul este deopotrivă privit și devine un martor second, dar nu mai puțin important. Radul subliniază
faptul că telematica lărgește sfera publică, dar totodată face posibilă exacerbarea anumitor emoții prin dispozitivele
vizuale pe care le are la îndemână. Ea atrage atenția asupra potențialului de manipulare pe care îl are arta, prin
mijloacele sale gramaticale și de vocabular elementare precum cut, close-up, zooming etc. Comparația dintre178curtea de tribunal și teatru devine din nou importantă. Odată cu transmiterea proceselor prin intermediul canalelor
televizate, ea intră în regimul spectacular în care reproduce nu doar o imagine a adevărului, ci și afecte asociateacesteia, o anumită juisanță și o anumită fantasmare colectivă la care arta video, prin regimul său vizual propriu,
contribuie fără îndoială.
Privind ultimele două exemple, putem înțelege că pentru a realiza o complexă chestionare a adevărului istoric,
orice intervenție critică solicită, așadar, o utilizare și manipulare atentă a limbajului vizual, precum și a rolului șipozițiilor vorbitorilor, a ceea ce poate fi spus și a modului în care poate fi spus. În cazul în care tema aleasă este
chiar procesul intentat lui Ceaușescu, ea trebuie să interogheze tocmai relația inerentă între forma trunchiată încare a fost prezentată și transmisă publicului prin intermediul televiziunii și mecanismele de manipulare a imaginii
proprii artei, pentru a regăsi (în mod fericit) potențialul pierdut al sferei publice sau, cu o sarcină mai modestă și mai
apropiată de propriile-i puteri, pentru a-i indica acesteia caracteristicile disfuncționale. Iar acest lucru poate fiobținut și prin pluralizarea propriei noastre situări ca deopotrivă agenți și contemplatori, aflați la intersecția
multiplelor narațiuni și istorisiri ce se suprapun și întrepătrund în prezent și care pot funcționa ca experiențe posibileși moduri de coexistenţă diferite și uneori antagonice.

Note:* Titlul calchiază textul scris de Simon Sheikh (In the place of the publicsphere? Or, the World in Fragments, accessibil la adresa
http://www.republicart.net/disc/publicum/sheikh03_en.htm), ce
servește ca punct de plecare pentru prezentele reflecții.
[1] Svetlana Boym, ”Off-modern”, în Atlas of Transformation, editat de
Zbynek Baladran și Vit Havranek, tranzit.cz și JRP/Ringier, Zurich, 2010,
pp. 408-411[2] Slavoj Žižek, Zăbovind în negativ. Kant, Hegel și critica ideologiei,
Editura All, București, 2001, p. 3[5] Ibidem, p. 132[6] Georg Schöllhammer, „The Double Body of the Artist”, în Marta
Dziewanska (ed.) Ion Grigorescu. In the Body of the Victim, Museum ofModern Art, Warshaw, 2010, p. 54[7] Jan Verwoert, „Life as it is Lived, Art, Ethics and the Politics of
Sharing All of Life's Aspects”, în Marta Dziewanska, ed. cit., p. 40[8] Ibidem, p. 45[9] Ion Grigorescu, „Diaries”, în Marta Dziewanska, ed. cit., p. 64[3] Immanuel Kant, Critica facultății de judecare, Editura Trei, București,1995, p. 110[10] cf. Simon Sheikh, art. cit.

[4] Ibidem, p. 58

Cristian Nae este lector universitar doctor la Facultatea de Arte Vizuale şi Design din cadrul Universităţii de Arte „George Enescu” din Iaşi. Critic de artă şi
teoretician, a fost bursier al Colegiului Noua Europă din Bucureşti (NEC, 2010-2011 şi Getty-NEC 2011-2012) şi cercetător postdoctoral la Universitatea deArte „George Enescu” din Iaşi (2010-2012). Domeniile sale de interes cuprind estetica şi teoria artei contemporane, istoria artei contemporane (cu accent
pe situaţia artei în Europa de Est după 1945), metodologia istoriei artei precum şi studiile culturale şi vizuale.

179

Acknowledgements | Mulţumiri:Dragoş Bahnea, Andreea Boboc, Alexandru Bounegru, Mariana Livia Brumă, Olivia Fuhrich, Elena
Höckmann, Mihaela Holban, Anna Katz, Marijke Lukowicz, Cosmin Panainte, Cornelia Potur, Atena
Elena Simionescu, Mirela Ştefănescu, Loredana Tudor, Radu Vasiliu