‫‪ 12‬צ'קים דחויים‬‫מאת אלה רוטשילד‪,‬‬‫צילום‪ :‬גדי דגון‬‫‪12 Postdated Checks‬‬‫‪by Ella Rothschild,‬‬‫‪photo: Gadi Dagon‬‬‫אלה רוטשילד על יצירתה‬‫‪ 12‬צ׳קים דחויים‬‫‪ 12‬צ’קים דחויים‪ :‬כוריאוגרפיה‪ :‬אלה רוטשילד‪ .‬רקדנים אריאל פרידמן‪,‬‬‫אלה רוטשילד ורקדני המסלול להכשרת רקדנים בהנהלת אופיר דגן‬‫ונעמי פרלוב‪ .‬עיצוב חפצים ותפאורה‪ :‬זוהר שואף‪ .‬תאורה‪ :‬עמר שיזף‪.‬‬‫מוזיקה‪ :‬אורי פרוסט‪ .‬תלבושות‪ :‬ענבל בן זקן‪ .‬ליווי אומנותי בהרמת מסך‪:‬‬‫הלל קוגן‪.‬‬‫״העיר יוצרת עומס על מערכת העצבים״‬‫‬‫(גיאורג זימל מתוך העיר הגדולה וחיי הנפש)‪.‬‬‫מצוקת הדיור הינה אחד הנושאים הבוערים בשיח הציבורי בישראל‪ .‬רכישה או‬‫אפילו שכירה של דירות ראויות למגורים מחייבות תחרות במרוץ קשוח‪ .‬בשנת‬‫‪ ,2011‬באחת המחאות הגדולות שהתרחשו בהיסטוריה של תל־אביב‪ ,‬מאות‬‫אלפים יצאו לרחובות כדי להפגין בדיוק מסיבה הזו‪ .‬גם אני הייתי בין החולמים‬‫שבילו יום־יום בשדרות רוטשילד‪ ,‬כשישבתי במעגלי שיחות‪ ,‬הקשבתי להרצאות‪,‬‬‫צעדתי ברחובות וצעקתי קריאות לצדק חברתי‪ .‬התחושה המשכרת של שינוי‬‫אפשרי סחפה אותי ושימחה אותי כאחד‪.‬‬‫כבר שלוש־עשרה שנה שאני מתגוררת בתל־אביב־יפו‪ .‬אני אוהבת אותה‪ ,‬אני‬‫נגעלת ממנה‪ ,‬מתאכזבת ממנה‪ ,‬נפעמת ממנה‪ ,‬מתרגשת ממנה‪ ,‬עייפה ממנה‬‫ועוד הרבה דברים נוספים ״ממנה״‪ ,‬אך בשורה התחתונה אני ניזונה מכל מה‬‫שקורה לי ולא קורה לי בעיר הזו‪ .‬בכל שנותיי בעיר‪ ,‬הצורך שלי בבית ותפיסתי‬‫באשר למושג ״בית״ השתנו‪ ,‬וכך גם החיפוש אחריו‪ .‬כל אלה‪ ,‬יחד עם אירועי קיץ‬‫‪ ,2011‬היו הקרקע ליצירת ‪ 12‬צ’קים דחויים‪ ,‬שעלתה לראשונה במסגרת פסטיבל‬‫הרמת מסך ‪.2015‬‬‫עבודה זו‪ ,‬כמו כל היצירות שלי‪ ,‬קשורה לחלוטין למקום בו אני נמצאת‪ ,‬אם‬‫מבחינת המרחב‪ ,‬התקופה‪ ,‬השפה‪ ,‬החברה או הסיטואציה שאני נמצאת‬‫בה‪ ,‬ובמקרה הזה בחיפוש שלי אחר בית‪ ,‬אחר מרחב יצירתי או מקום מפלט‪.‬‬‫תחילת החיפוש – המעבר לעיר‬‫אתחיל דווקא בחיפוש אחר הדירה האולטימטיבית‪ ,‬שליווה אותי ברוב שנותיי בעיר‪.‬‬‫כמושבניקית פריווילגית‪ ,‬שגדלה בבית צמוד קרקע עם חדר משלי וגינה עם עץ‬‫תות מרשים באמצע המדשאה הירוקה‪ ,‬הצורך למצוא פינה ראויה ולהפוך אותה‬‫למשהו שמזכיר‪ ,‬ולו במעט‪ ,‬את הנעימות של הבית‪ ,‬הייתה בגדר חובה מבחינתי‪ .‬כל‬‫מטר רבוע בדירותיי היה עבורי עולם ומלואו‪ .‬מכאן‪ ,‬שקיומו של הפער בין הפנטזיה‬‫שיש לאנשים על מהו בית לבין מקום המגורים‪ ,‬שבפועל קיים במציאות‪ ,‬העסיק‬‫אותי ללא הפסקה‪.‬‬‫כחלק מהחיפוש התמידי שלי אחר בית נכלל גם הצורך המתמשך לברוח‬‫מהרעש העירוני‪ .‬הבחנתו של זימל נגזרת מהרעיון שמבחינה פיזית‪ ,‬פסיכולוגית‬‫וחברתית‪ ,‬העיר היא מילה נרדפת לתוהו ובוהו‪ .‬הסביבה העירונית התובענית‬‫לעולם אינה מניחה לאדם היושב בה; היא דוחקת בו‪ ,‬מגבירה את הגירוי העצבי‬‫מ חול עכ שיו | גיליו ן מ ס ' ‪ | 33‬מ רץ ‪7 | 2018‬‬

‫שלו ותוקפת את חושיו ברצף בלתי פוסק של הבחנות חטופות‬‫והתרשמויות אקראיות‪.‬‬‫בעוד המושגים ״בית״ ו״מקום״ עברו אצל שינויים ותהפוכות אצלי‬‫במהלך כל שנות מגוריי בעיר; הצורך הראשוני שלי להיאחז בחיפוש‬‫אחר הבית נשאר קבוע ברקע‪ .‬החיפוש הכריח אותי לחוות תחרות‪,‬‬‫חרדה ואדרנלין‪ ,‬שטשטשו והסיחו את תשומת הלב מהפער בין הדימוי‬‫שהיה לי לבית‪ ,‬לבין המקומות שלמעשה התגוררתי בהם בסוף‪.‬‬‫בכל המקומות‪ ,‬בהם גרתי‪ ,‬השתדלתי ליצור ולטפח את אשליית‬‫הבית‪ ,‬בעזרת כל הכלים שהיו ברשותי‪ .‬אהבתי כל אחת מהדירות‬‫בהן גרתי‪ ,‬והשקעתי זמן‪ ,‬מחשבה וממון‪ ,‬כדי שיהיו מקומות מפלט‪.‬‬‫כל קופסה‪ ,‬הקטנה ביותר והרקובה ביותר תרתי משמע (לרבות‬‫דירות שהכילו רטיבות נוראית)‪ ,‬שגרתי בה הייתה הופכת‪ ,‬בעיניי‪,‬‬‫למקום היפה ביותר‪.‬‬‫דירת ה־‪ 30‬מ״ר הראשונה שלי הייתה בנווה־צדק‪ .‬קניתי בה מקרר‬‫חדש‪ ,‬שלאחר מכן נמכר לבעל הדירה ב־‪ 30%‬הנחה‪ .‬לאחר‬‫שנתיים‪ ,‬עברתי לדירת שותפים גדולה ביפו‪ ,‬בפינת הרחובות יהודה הימית‬‫ושדרות־ירושלים‪ ,‬בחירה שהפכה לזרה עבורי יותר ויותר עם השנים‪ .‬שמעתי‬‫את כל האוטובוסים שעברו מתחת לחלוני ולעיתים תכופות גם תאונה בין שתי‬‫מכוניות‪ .‬הנחמה נמצאה במאפייה מתחת לבית‪ ,‬בה נחשפתי לעוגת שמרים־‬‫שוקולד‪ ,‬הטובה ביותר שאכלתי עד אז‪.‬‬‫אלה רוטשילד‪ ,‬רישום‬‫לאחר שנה של תאונות ורעש‪ ,‬עברתי לדירה שקטה ועורפית ברחוב לילינבלום‪,‬‬‫שהייתה יפהפייה‪ ,‬אף שקיר המטבח שלה היה אכול מרטיבות נוראית והחדר‬‫הפנימי שלה היה חשוך‪ ,‬בלי חלון‪ .‬לאחר שהשותפה עזבה‪ ,‬מצאתי אהבה וחתול‬‫מת מחוץ לדלת והחלטתי לחפש דירה חדשה‪ .‬לאחר תשעה חודשים מתישים‪,‬‬‫נמצאה דירה בנווה צדק‪ ,‬בה גרתי באושר שלוש שנים תמימות עד שבעל הבית‬‫מכר אותה במיליונים‪ ,‬ונאלצתי לחזור לחיפוש‪.‬‬‫מנווה צדק עברתי לצד המזרחי של העיר – לשכונת מונטיפיורי‪ .‬המעבר היה‬‫קשה והדירה החדשה הייתה מלאה בבעיות‪ .‬בעל הבית החדש היה נזקק‬‫ואינטנסיבי‪ .‬לקח לי שלוש שנים כדי להפוך את הדירה למקום שנחמד לחזור‬‫אליו לאחר יום עבודה‪ ,‬ולאחר כל המאמץ נאלצתי לעזוב את המקום‪ ,‬כי גם היא‬‫נמכרה במחיר מוגזם למדיי‪.‬‬‫לאחר התקופה הזו‪ ,‬כבר לא חזרתי לצורה הקונבנציונלית של מגורים בשכירות‪.‬‬‫השכרתי דירות לתקופות קצרות ברחוב נחשון ליד חוף מציצים‪ ,‬ברחוב לוינסקי‪,‬‬‫ויקטור הוגו‪ ,‬אחד העם‪ ,‬שכונת שפירא ועוד‪.‬‬‫שלב ראשון – הצעה מאתגרת בתקופה מאתגרת‬‫לפני תחילת תהליך העבודה על ‪ 12‬צ’קים דחויים‪ ,‬אני ובן זוגי שוב עברנו‬‫דירה ונאלצנו להתמודד עם עסקנים‪ ,‬בעלי דירה‪ ,‬נדל״ניסטים‪ ,‬קבלנים‬‫ואינסטלטורים‪ ,‬שלעיתים הפכו את חיינו לסיוט מתמשך‪ .‬השלב הראשון של‬‫העבודה התרחש בבית העירייה בתל־אביב כחלק מאירועי ‘רגע אחד’‪ .‬העירייה‬‫פתחה את הבניין לכל מי שחפץ וקיימה פרפורמנסים‪ ,‬הופעות מוזיקה‪ ,‬תיאטרון‪,‬‬‫מפגשי אמן‪ ,‬מייצגים וכו’ בכל חללי הבניין‪ .‬קיבלתי הצעה פתוחה ליצור ויכולתי‬‫ללכת לכל כיוון אפשרי‪ .‬כך נכנסתי לפרוייקט בחשדנות והייתי מלאה בתהיות;‬‫הפגנות ‪ 2011‬והאכזבה העוקבת מתגובת הממסד הדהדו בראשי כבר כמה‬‫שנים‪ .‬והעירייה‪ ,‬שבדרך כלל מזוהה עם הבעיה ולא עם הפתרון‪ ,‬מבקשת אותי‬‫לצידה‪.‬‬‫לאחר סיור מקדים בבניין העירייה‪ ,‬שאז עוד היה בשיפוצים‪ ,‬החלטתי לעשות‬‫פרפורמנס‪ ,‬אשר ינוע בין משרדי העירייה השונים וישים זרקור על מצוקת הדיור‪,‬‬‫שלדעתי‪ ,‬מהווה ביטוי מובהק לניתוק בין הממסד לחיי היום יום של התושבים‪.‬‬‫‪ | 8‬מחו ל ע כש י ו | ג י ל יון מס ' ‪ | 3 3‬מ רץ ‪2 0 1 8‬‬‫‪Ella Rothschild, drawing‬‬‫בניתי סיור‪ ,‬בו ניסיתי למכור את המשרדים בבניין העירייה כפתרונות לגיטימיים‬‫למגורים‪ .‬התנועה שלי בין המשרדים בבניין לבין הקבוצות המזדמנות של‬‫האנשים‪ ,‬שהגיעו לאירוע‪ ,‬דמתה למפגשי תחרות המתקיימים בין השוכרים‬‫הפוטנציאלים הנואשים‪ ,‬המתרשמים מהנכס המוצע‪ .‬את משרד המזכירות‬‫שיווקתי כדירת שותפים; את ארון החשמל כדירת חדר אינטימית; את חדר‬‫הישיבות כלופט מרווח‪ ,‬ואילו הדובדבן שבקצפת היה מעין חדר ישיבות בגג בניין‬‫העירייה‪ ,‬ששיווקתי כפנטהאוז יוקרתי ומקום נפלא לצפייה בהפגנות‪ .‬הסיור‬‫‘בפנטהאוז’ הסתיים עם כוסית קאווה זולה וחתימה על העסקה‪.‬‬‫יצרתי לפרפורמנס דמות של אישה – מתווכת־על ומוכרת בחסד‪ .‬מתווכת דירות‬‫מתוקתקת שלא ברור מה עשתה לפני שמכרה לאנשים קש כזהב‪ .‬הדמות הזו‬‫הייתה שילוב אקסצנטרי של כל טיפוסי הנדל״ן‪ ,‬בהם נתקלתי במהלך כל שנותיי‬‫בעיר‪ ,‬ובפרט של המתווכים שהגיעו והלכו מדירתי באותה התקופה ושיווקו‬‫אותה למכירה‪ ,‬כשהייתה בשיפוצים בעודי גרה בה‪ .‬אספתי את אוצר המילים‪,‬‬‫שכבר ידעתי בעל פה‪ ,‬והתחלתי לבנות לדמות שפה וטקסט‪ .‬לאט לאט הסוכנת‬‫נבנתה יחד עם הטקסט והייתה חלקלקה‪ ,‬ציניקנית ודו פרצופית‪.‬‬‫הסיור המודרך שלי בעירייה התקיים ארבע פעמים במהלך האירוע של‬‫‘רגע אחד’‪ .‬זו הייתה פעולה בה ניתן היה להתעכב על הרגעים המכאיבים‬‫והסאטיריים של המפגשים בין השוכרים הנואשים לבעלי הדירה הנד״לניסטים‪,‬‬‫תוך ניסיון להגזים‪ ,‬להקצין ולהעביר את חוויות המפגש דרך פרפורמנס וטקסט‪.‬‬‫שלב שני – החזרה לעיר כמקור השראה‬‫לאחר הפרפורמנס בעירייה‪ ,‬הרגשתי שטרם מיציתי את הנושא ואת הדמות‪.‬‬‫המרחב העירוני‪ ,‬שהשתנה במהירות מול עיניי לא חדל להפעיל ולהפעים אותי‪.‬‬‫המחקר‪ ,‬שהתחיל למען הפרפורמנס בעירייה‪ ,‬המשיך באופן כמעט בלתי נמנע‪,‬‬‫והחלטתי לפתח את העבודה ליצירה בימתית‪.‬‬‫כהרגלי‪ ,‬שוטטתי רבות ברחובות העיר ושאלות רבות המשיכו לצוץ ולהתעורר‪.‬‬‫בעיר יש דירות ריקות‪ ,‬שבעליהן מתגוררים בהן רק כמה חודשים בשנה‪ ,‬דירות‬‫מפוצלות‪ ,‬דירות ישנות עם רטיבויות‪ ,‬דירות רפאים ומרתפים‪ .‬החלטתי שב־‪12‬‬‫צ’קים דחויים אנסה לבנות קטלוג פרפורמטיבי‪ ,‬הממפה את צורות הדיור‬‫הקיימות בעיר ואת האופן שהדיור מתחלק בין אוכלוסיות שונות‪.‬‬‫החלטתי להמחיש את התחכום במערכת‪ ,‬שמגייסת מתווכים וסוכני נדל״ן‪,‬‬‫המתאמצים לצייר מציאות מדומה ללקוחות‪ .‬ניסיתי לתת פרשנות לסיטואציות‪,‬‬‫בהן המתעניין נפגש בנכס עם המציאות‪ ,‬אך עדיין לא מצליח לראות אותה‪.‬‬‫הקטן שהוקצב לה למגורים‪ .‬בסוף הקטע שוב פולשים לבמה צבא‬‫הרקדנים‪ ,‬ובראשם הסוכנת הראשית‪ .‬הם חודרים למרחב האישי‬‫והפרטי שלה‪ ,‬עד שבסופו של דבר מוציאים אותה משם וקוברים אותה‬‫בקופסת קרטון‪ ,‬שהופכת לבניין אפור נוסף באוסף בנייני הקרטון‬‫האחרים‪.‬‬‫פעולה בימתית וחומרים ‪ -‬הקרטון‬‫כמארז של משמעויות‬‫הסתקרנתי מהאפשרות להשתמש בחומרים שהעיר פולטת‪ ,‬לשים‬‫אותם בקונטקסט אחר ולשנות או לבנות להם משמעויות חדשות‪.‬‬‫השימוש בקרטון נוצר מהסתכלות על ערמות הקופסאות‪ ,‬שמושלכות‬‫מהחנויות ונזרקות לרחובות של דרום העיר בכל יום בשעות אחר־‬‫הצוהריים‪ .‬אלה הפכו למיצג מרהיב לכל מי שרק היה מסוגל להבחין‬‫ולראות‪ .‬הקרטון במרחב הציבורי העסיק את מחשבותיי‪.‬‬‫לקרטון כחומר קיימים גלגולי חיים שונים במרחב העירוני‪ .‬בעוד‬‫‪Ella Rothschild, drawing‬‬‫אלה רוטשילד‪ ,‬רישום‬‫הקרטון נתפס קודם כול כאמצעי לשינוע סחורה‪ ,‬הוא משמש גם‬‫במעברי דירה‪ .‬לצד זאת‪ ,‬הקרטון כחומר נתפס כפסולת ולעיתים‬‫מבניין העירייה אל אולם התיאטרון‬‫תכופות משנה צורתו לכדי מחסה עבור דרי־הרחוב‪ .‬מחזור החיים של הקרטון‬‫אנו חיים בחברה קפיטליסטית המאלצת אותנו להיות במרדף אחר כסף ובית‪.‬‬‫מסמל את הצרכנות ואת הריגוש הנלווה לה‪ .‬כצרכנים‪ ,‬אנחנו צורכים המון‬‫שיקולי רווח מניעים את החברה והסיטואציה של חיפוש הדירות הינה עוד‬‫ומייצרים המון פסולת כתוצרי לוואי‪ .‬הבחירה להציב את הקרטון על הבמה שינתה‬‫סלקציה‪ ,‬אודישן או מסננת חברתית שמחלקת אנשים לפי מעמד חברתי‪ .‬הרעיון‪,‬‬‫את התפקיד שלו ביחס לתפקידיו היומיומיים ברחוב‪ .‬אתגר אותי להבין איך ניתן‬‫שכל חלקה קיימת מיועדת למכירה ולהשכרה‪ ,‬גם ההזויה ביותר והבזויה ביותר‪,‬‬‫להשתמש בקרטון‪ ,‬שהוא חומר חסר זהות וכמעט אבסטרקטי‪ ,‬וליצור בעזרתו דימוי‬‫הינו חלק מתהליך גדול יותר בו רשויות ציבוריות ויזמויות פרטיות מציעות למכירה‬‫ברור מאוד‪.‬‬‫שטחים לבנייה לכל המרבה במחיר‪.‬‬‫על הבמה‪ ,‬סדר ההצבה‪ ,‬הטקסטורות והתאורה של הקרטונים יצרו דימויים של‬‫במהלך התהליך של ‪ 12‬צ’קים דחויים ניסיתי לבחון את פעולות ההשכרה והמכירה‬‫ניקיון ואסתטיקה‪ ,‬המנוגדים להימצאות של הקרטון ברחוב שלרוב מתקשרת‬‫בתהליך הנוכחי המתרחש‪ .‬ביקשתי לבקר את התרחיש האבסורדי שהשוכרים‬‫ללכלוך וזבל‪ .‬כך למעשה החזרתי לקרטון את הדימוי החיובי‪ ,‬הבונה והפרודקטיבי‬‫והמשכירים‪ ,‬הרוכשים והמוכרים שותפים לו‪ ,‬ולחשוף את הממד הדימיוני שבדבר‪.‬‬‫שלו שהיה לו בגלגולו הראשון‪ ,‬וזאת‪ ,‬אף שעדיין הינו חומר זול וכמעט חסר ערך‪.‬‬‫במילים אחרות‪ ,‬להראות שאנשים סוחרים בפנטזיות ובחלומות במידה רבה – הן‬‫הדואליות הזו של הקרטון על הבמה מקבילה‪ ,‬לדעתי‪ ,‬לדירות התל־אביביות –‬‫כמוכרים והן כקונים‪.‬‬‫מתרגשים מהן אף שיודעים מה ערכן האובייקטיבי‪.‬‬‫ידעתי שהמעבר לבמה יהיה אקסטרבגנטי; בדמיוני רציתי ליצור כמעט מחזמר‪.‬‬‫השקעתי בסמלים ובדימויים קפיטליסטיים‪ ,‬שמבחינתי‪ ,‬מייצגים את התופעה‬‫המתרחשת בעיר‪ ,‬הן מבחינה אנושית והן מבחינה חומרית‪ .‬עסקתי בריבוי‬‫ובשכפול של אנשים‪ ,‬שמזוהים מאוד עם הביקורת על השוק החופשי והקפיטליזם‪,‬‬‫אך גם ניתן להקבילם למערכת צבאית‪ ,‬שמייצגת מאוד את החברה הישראלית‬‫ונוכחת במרחב העירוני התל־אביבי‪ .‬לפיכך התייחסתי לחומרים השולטים במרחב‬‫העירוני‪ ,‬ולבסוף לחומר ספציפי – הקרטון‪ ,‬שממנו החלטתי ליצור את התפאורה‬‫ואת הקונטקסט למופע‪.‬‬‫מבנה העבודה‬‫‪ 12‬צ’קים דחויים נפתח עם סולו של דמות נשית על עקבים‪ ,‬סוכנת נדל״ן‬‫ממולחת‪ .‬על הבמה קופסאות קרטון שכובות באופן שנראה אקראי‪ .‬הדמות זזה בין‬‫הקרטונים ולאט לאט‪ ,‬תוך כדי שהיא מדקלמת את הטקסט‪ ,‬בו היא מנסה למכור‬‫את הקופסאות כדירות לגיטימיות למגורים‪ ,‬היא בונה בעזרתם עיר קטנה‪.‬‬‫כשהדמות מסיימת לבנות את העיר‪ ,‬זולגים לבמה עשרים רקדנים נוספים‪,‬‬‫שנראים כמו שכפולים שלה; לבושים כמוה ונועלים נעלי עקב בדיוק כמוה‪.‬‬‫הקבוצה זזה בתיאום מושלם‪ ,‬כמו צבא או קור־דה־בלט ממושמע‪ .‬הם נעים לקצב‬‫המוזיקה של ריקוד האבירים מתוך הבלט רומיאו ויוליה‪ .‬לקראת סופו של קטע‬‫המוזיקה‪ ,‬הרקדנים מרכיבים קופסה מפלסטיק‪ ,‬שהיא הקופסה הגדולה ביותר‬‫מכל הקופסאות המוצבות על הבמה‪.‬‬‫החלק השני של העבודה נפתח בפתיחת שתי דפנות של קופסת הפלסטיק‬‫וחשיפת צידה הפנימי‪ .‬עם פתיחת הקופסה‪ ,‬נחשפת רקדנית בתוך מה שנראה‬‫כדירה קטנה‪ .‬העבודה ממשיכה עם סולו של הרקדנית‪ ,‬בו היא מתנהלת בחלל‬‫ביצירה יש כמה משמעויות לקרטון‪ :‬קופסה‪ ,‬בית‪ ,‬דקורציה‪ .‬בתחילת התהליך‬‫אספתי מהרחוב קרטונים בגדלים שונים בצורה רנדומלית והתחלתי לעבוד איתם‬‫בסטודיו‪ .‬יחד עם מעצב התפאורה‪ ,‬זוהר שואף‪ ,‬בדקתי את אפשרויות ההצבה של‬‫הקרטונים כדי לקבל את האפקט ואת הסימבוליות של העיר‪ ,‬בעוד קרטון יחיד הוא‬‫רק קרטון יחיד‪ .‬כדי ליצור את דימוי העיר‪ ,‬קופסת הקרטון חייבת עוד קופסאות‬‫קרטון לידה‪ .‬פעולת ההצבה העלתה אצלי את השאלות הבאות‪ :‬האם לחומר יש‬‫משמעות מלבד המשמעות שאנחנו נותנים לו? והאם זה מספיק שאני מציבה את‬‫הקרטונים אחד ליד השני כדי שכולם יבינו שאני מתכוונת לדימוי של העיר?‬‫כמו כן‪ ,‬אחד הדברים שחקרתי ובדקתי בסטודיו הייתה התנועתיות של הקרטון‬‫ביחס לתנועה שלי בחלל‪ .‬ובנוסף‪ ,‬כיצד המשחק התנועתי שלי יכול לשנות את‬‫המבניות שאני מציבה על הבמה‪ .‬לקרטון יש תנועה טבעית של קיפול‪ ,‬שהופכת‬‫אותו מדו־ממדי לתלת־ממדי‪ .‬ביצירה‪ ,‬אני משתמשת בתכונה הזו כאשר אני בונה‬‫את העיר‪ .‬הקהל חווה את הפעולה הזו כמו קסם ויצירה של מבנים יש מאין‪.‬‬‫העובדה שגם לחומר יש תנועה הופכת אותו לשחקן שווה ערך בפעולה הבימתית‬‫שלו לרקדנים הנעים על הבמה‪ .‬ככל שהתהליך התקדם‪ ,‬היחס לקרטון הפך להיות‬‫הרבה יותר מורכב; ועם הוספת הטקסטורות‪ ,‬הטפטים‪ ,‬ההדפסות והמגנטים‪,‬‬‫החומר והטיפול בו הפכו לייחודיים‪.‬‬‫לא רק קופסאות הקרטון על הבמה של ‪ 12‬צ’קים דחויים יצרו את הדימויי של עיר‪,‬‬‫אלא גם נוכחות הרקדנים בתוכם וביניהם הייתה תנאי הכרחי כדי להשלים את‬‫הסמליות ואת המשמעות של הקופסאות כעיר‪‘ .‬העיר מקרטון’ אינה קיימת במהות‬‫של החומר‪ ,‬אלא רק בקונטקסט‪ ,‬בו בחרתי למקמה על הבמה ביחס לרקדנים‬‫ולתנועה‪.‬‬‫מ חול עכ שיו | גיליו ן מ ס ' ‪ | 33‬מ רץ ‪9 | 2018‬‬

‫מקרטון לפלסטיק‬‫מלבד עיר הקרטונים‪ ,‬ביצירה נבנתה קופסה מודולרית מפלסטיק – בית‪,‬‬‫שמעוצבת ומשתנה על הבמה לפי ״הלקוח״ לו מנסים למכור את הקרטון למגורים‪.‬‬‫קוביית הפלסטיק מתגלה כ״מקום אטרקטיבי לזוגות צעירים‪ ,‬למעוניינים להשקעה‬‫ולשותפים״‪ .‬החלל הנוצר בקופסת הפלסטיק לא רק יכול להתחלק לחללים קטנים‬‫יותר‪ ,‬אלא יכול אף להפיק רווח אם מייעדים אותו בתבונה לאנשים הנכונים‪.‬‬‫בחלק הזה של היצירה מתגלה דמות‪ ,‬שהיא ‘קורבן’ של האשלייה והחברה בה‬‫אנו חיים‪ .‬הדמות מצאה את הקופסה המתאימה לה והיא מטפחת ואוהבת‬‫אותה ללא־תנאי‪ ,‬לא משנה אילו מראות יציבו מולה‪ .‬הדבר מקבל משמעויות‬‫נוספות מכך שהתפשרות פלח אחד מהאוכלוסייה על חלומותיו ותנאי המגורים‬‫שלו משפיעה ישירות על הפלח השני והשלישי‪ ,‬כמו באפקט דומינו‪ ,‬המתבטא‬‫בשפה הבימתית של ‪ 12‬צ’קים דחויים בין סוכנת הנדל״ן‪ ,‬לדיירת וללהקת הסוכנים‪,‬‬‫מקביל להיררכיה הקיימת בבלט בין הפרימה־בלרינה לבין הסולנים ולקור דה בלט‪.‬‬‫מתווכת הדירות הינה דמות בעלת כוח ויכולת שכנוע‪ .‬היא יכולה לדבר ולהשתמש‬‫במלל שלה ככלי של שליטה‪ .‬היא אישה הבונה ומייצרת מאפס; שולטת על‬‫הסיטואציה כמפעיל בובות השולט על בובת המריונטה שלו‪ .‬מצד אחד‪ ,‬מייצגת‬‫את הרוע של הקפיטליזם‪ ,‬את הניצול של חסרי האונים ואת השחיתות‪ ,‬ומצד שני‪,‬‬‫מייצגת את הנשיות הפמיניסטית החזקה – האישה הכול יכולה שאולי כל הנשים‬‫רוצות להרגיש כמוה‪.‬‬‫היא יכולה להסתדר לבדה אבל עד כדי כך חזקה שיש לה מקהלה‪ ,‬המצטרפת‬‫אליה ופועלת על פי ניצוחה‪ .‬המקהלה של הרקנים הם מעין צבא של מתווכי‬‫‪ 12‬צ'קים דחויים מאת אלה רוטשילד‪ ,‬רקדנים‪" :‬המסלול להכשרת רקדנים"‪ ,‬צילום‪ :‬גדי דגון‬‫‪12 Postdated Checks by Ella Rothschild, dancers: the "Maslool" professional dance program, photo: Gadi Dagon‬‬‫בהתרחשות על הבמה ומתורגם למהלך בימתי; מבניית עיר הקרטונים עד לשיא‪,‬‬‫בו מתרומם מגדל מגורים ‘ענק’ מפלסטיק‪ ,‬שמסמל את הקדמה‪ ,‬אבל מתגלה‬‫כקופסה של חדר אחד‪ ,‬בה מתגוררת דיירת שחיה בצפיפות במבנה הרעוע‪.‬‬‫במהלך המופע אני משחקת עם ריבויי המשמעויות הסימבוליות שיש לאוביקט ע״י‬‫שינויים בקנה המידה והפרספקטיבה ביחס אליו‪ .‬אחת הדוגמאות לכך היא בחלק‬‫הפותח של היצירה‪ ,‬בו אני בונה עיר שקטנה ממני בגודלה וכל התנועה מתרחשת‬‫מבחוץ וסביב האובייקטים‪ .‬לעומת זאת‪ ,‬בחלקה השני של היצירה רוב האירועים‬‫מתרחשים במרחב צר ומצומצם‪ ,‬בתוך אובייקט יחיד שנבנה מוקדם יותר‪.‬‬‫אומנם נהוג לחשוב על בתים‪ ,‬רחובות וערים בעיקר במובנם הפיזי והחומרי‪ ,‬אך אני‬‫מבקשת לעסוק במשמעויות ובהיותם רעיונות‪ .‬משחק המשמעויות של הקרטונים‬‫חוזר לאורך העבודה‪ .‬בעוד שבהתחלה המשמעות של קופסאות הקרטון הייתה‬‫ביצירת דימוי של עיר‪ ,‬בסופה‪ ,‬לאחר שהדיירת נקברה באחד מבנייני הקרטון‪,‬‬‫הדימוי השתנה מעיר לבית קברות‪.‬‬‫שחקנים‬‫כהשלמה לחומרים‪ ,‬שבחרתי לעבוד עמם במופע‪ ,‬לשחקנים היה תפקיד משמעותי‬‫בנרטיב‪ .‬במופע קיימות שתי דמויות ראשיות – המתווכת והדיירת – ולצידן מקהלה‬‫של רקדנים‪ .‬בהתאמה למבנה יחסי הכוח הקיים בבלט הקלסי‪ ,‬המדרג שנוצר‬‫‪ | 1 0‬מחו ל ע כש י ו | ג י ל יון מס ' ‪ | 33‬מ רץ ‪2 0 1 8‬‬‫דירות‪ .‬שכפולים של הדמות הראשית‪ .‬הם נראים אותו הדבר וזזים באופן מדויק‬‫ומושלם בין רחובות עיר הקרטונים‪ .‬דמות המתווכת מנצחת על צבאה במיומנות‬‫לאורך אקט המכירה‪ .‬ההכפלה של הדמות גורמת לדימוי שלה להיות עוד יותר‬‫בלתי מנוצחת‪ .‬היא לא רק אחת‪ ,‬אלא הרוב‪ ,‬ההמון‪.‬‬‫מקהלת הרקדנים מסמלת קבוצה של מתווכים‪ ,‬אבל‪ ,‬במקביל‪ ,‬גם הרכב צבאי‪ .‬הם‬‫לבושים במדים זהים ויוצרים צורות ומבנים בעיר‪ .‬כוונותיהם והתחושה בכוריאוגפיה‬‫מבטאות את רצונם לכבוש את החלל‪ ,‬תנועה שהיא פעולה צבאית המוכרת‬‫מהמפגנים הצבאיים ומעולם הדימויים הישראלי‪ .‬פעולת המקהלה‪ ,‬הכובשת את‬‫החלל‪ ,‬מעצימה את השוני בין שתי הדמויות הראשיות‪.‬‬‫הדיירת הינה הדמות הראשית השנייה במופע‪ ,‬שנעה בתוך קובייה קטנה ובשטח‬‫מצומצם ביחס לבמה‪ ,‬ובניגוד למתווכת‪ ,‬שחופשיה לנוע בחלל כולו‪ ,‬היא נמצאת‬‫רק בביתה הבנוי מפלסטיק‬‫הדיירת מסתפקת במרחב הקטן שלה ומרגישה שהוא מספיק עבורה‪ .‬היא מאושרת‬‫שם‪ ,‬אולם מובן שזו רק אשלייה שמתבדה במהלך המופע‪ .‬ככל שהזמן עובר הדמות‬‫בבית נהיית חרדתית יותר ונואשת יותר‪ .‬היא רואה את החוץ מהדירונת שלה‪ ,‬אבל‬‫אינה מסוגלת לצאת‪ .‬היא עוברת מקבלה והשלמה עם המציאות שלה‪ ,‬ואפילו‬‫יכולת הנאה ממנה‪ ,‬אל התפקחות וניסיון להתנגד ולהילחם‪ .‬אך בסופו של דבר‬‫מפסידה לתנאים ולמציאות השולטים עליה‪ .‬הדיירת היא ההפך מדמות המתווכת‬‫– קורבן של המערכת‪ ,‬של השיטה ושל עצמה‪.‬‬‫הנמצא בתודעת הצופה ומעצימה את היחסים והטרגדיה שנבנים על הבמה‪.‬‬‫הקישור המיידי לדבר המוכר מעמיד את התוכן המטריד דווקא במקום של עונג‪,‬‬‫וכך מאפשר לצופה לשאול שאלות‪.‬‬‫תלבושות ותפאורה‬‫התלבושות והאביזרים במופע מושפעים מסגנון לבוש‪ ,‬המתייחס‪ ,‬לראייתי‪ ,‬את‬‫תפיסת העולם הכלכלית והחברתית הקפיטליסטית‪ ,‬לפיה אנשים מנסים לשמור‬‫על ייחודיותם‪ ,‬אך למעשה קונים ברשתות אופנה דומות‪ ,‬ולבסוף נראים אותו‬‫הדבר‪ .‬טרנדים אופנתיים ספציפיים ומוסכמות חברתיות קובעים איך מותר ואיך‬‫אסור להיראות במקום העבודה‪ ,‬ברחוב ובבית קפה השכונתי‪ .‬מכאן‪ ,‬שרוח־‬‫התקופה מגדירה ומגבילה את מרחב אפשרויות הלבוש של הפרט במסגרת סגנון‬‫הלבוש העכשווי‪.‬‬‫הדמויות המרכזיות מנסות להתחקות אחר המציאות; המתווכת לבושה בבגדים‬‫מעוצבים בצבע שחור‪ ,‬וכמוה‪ ,‬כצללים משוכפלים‪ ,‬לבוש צבא המתווכים‪ .‬אין‬‫שום דבר ייחודי בביגוד של המתווכים‪ .‬להפך‪ ,‬הבגד נטול כל ייחודיות אך ביכולתו‬‫להסתגל ולהתאים אסתטית לכל קהל יעד‪.‬‬‫התנועה של המתווכת וצבאה מתרחשת כולה על עקבים‪ .‬בעוד עקבים מזוהיים‬‫לרוב עם דיכוי נשי‪ ,‬כאן הם הופכים את תפקידם ומסמלים דווקא עוצמה‪ ,‬כוח‬‫ושייכות לשוק‪ .‬יש הקבלה בין העקבים לבניינים הגבוהים‪ ,‬הנבנים ללא הפסקה‬‫בעיר‪ .‬הגובה מסמל כוח וכסף וכך גם הטיפוס בנעלי העקב‪.‬‬‫ביקשתי ליצור משחק של פרספקטיבות בין התפאורה לרקדנים‪ .‬לדוגמה המתווכת‬‫גבוהה יותר מהעיר שהיא בונה וכך גם צבאה‪ .‬ככלל‪ ,‬האדם הוא שמניע את הבנייה‬‫בעיר ועומד מאחורי יצירת גורדי השחקים; בסופו של יום‪ ,‬ניתן לומר כי יצירות‬‫האדם קטנות מהאדם עצמו‪ .‬העבודה מבקשת להציע את המסקנה שהאדם הוא‬‫הקורבן של תוצריו‪ ,‬אותם בנה במו ידיו‪.‬‬‫כמו כן‪ ,‬התייחסתי לקישור לעולם הבלט הקלסי ולמבניות שלו‪ .‬קטע המוזיקה‬‫דרמטי ומרובה משתתפים גם בבלט המקורי‪ ,‬וכן מזוהה עם הפגנת כוח‪ ,‬הון וממון‪.‬‬‫כך הדרמה המוזיקלית מעצימה את תוכן הטקסט‪ ,‬שהמתווכת אומרת‪.‬‬‫בחלקה השני של העבודה מנוגנת מוזיקה אלקטרונית‪ ,‬שהולחנה על ידי אורי‬‫פרוסט‪ .‬בבסיס של הלחנת הקטע היה רצון להעצים את האבסורדיות של‬‫הסיטואציה‪ ,‬בה הדיירת נמצאת במבנה הפלסטיק‪ .‬אורי התייחס לחלק המוזיקלי‬‫הראשון של רומיאו ויוליה‪ ,‬ובשלב מסויים היצירה אף אוזכרה בקטע המוזיקלי‬‫שהלחין‪ .‬המוזיקה נפתחת בקצביות ומעוררת תחושות של משחק ואופטימיות‪,‬‬‫בעוד הדיירת מתגלה בדירת הפלסטיק שלה‪ ,‬כשהיא מסדרת אותה ומתנהלת בה‪.‬‬‫ככל שהעבודה מתקדמת‪ ,‬המוזיקה‪ ,‬כמו הפעולות של הדמות בבית‪ ,‬הופכת להיות‬‫נואשת‪ ,‬חרדתית ואפלה יותר‪.‬‬‫החוזה נחתם‬‫היצירה ‪ 12‬צ’קים דחויים הינה פרי שטופח ע״י צוות עשיר שכלל רקדנים‪ ,‬תאורן‪,‬‬‫מוזיקאי‪ ,‬תפאורן‪ ,‬מעצבת תלבושות‪ ,‬מלווים אומנותים ומנהלי חזרות‪ .‬צוות‪ ,‬שלאורך‬‫התהליך חקר ופיתח את הרעיונות שביקשתי להציב במרכז העבודה‪ .‬רתימת כל‬‫המאפיינים לכדי יצירה שלמה היוותה אתגר מעניין וגילויים על מהו בית ומהי‬‫עיר‪ .‬כש־‪ 12‬צ’קים דחויים עלתה לראשונה על במת סוזן דלל‪ ,‬המפגש עם הקהל‬‫היה עוצמתי מאוד‪ .‬העובדה שהטקסט של הסוכנת פנה ישירות לצופה ודרש את‬‫הקשבתו המרבית של הקהל‪ ,‬ריבויי הרקדנים על הבמה והשפה הבימתית עוררו‬‫תגובה חזקה‪ ,‬אם זה בפליאה‪ ,‬הזדהות‪ ,‬התרגשות‪ ,‬כאב או צחוק‪.‬‬‫דמות הדיירת‪ ,‬לעומת זאת‪ ,‬לבושה בשמלה אדומה־בהירה עם טקסטורה וגזרה‬‫ייחודית‪ .‬היא מופיעה כקונטרסט ללבוש השחור והעסקי של המתווכת וצבאה‪.‬‬‫במהלך המופע היא מורידה את השמלה הציבעונית ונגלית שמלה ייחודית נוספת‪,‬‬‫אבל הפעם בגוונים מונוכרומטיים‪.‬‬‫הבחירה לגשת לסוגיית הדיור בעזרת טקסט והומור אפשרה לרכך את התכנים‪,‬‬‫אולי לנטרל התנגדויות מסוימות ולעכב את הצורך המיידי לתת תשובות לשאלות‬‫שהתעוררו‪ .‬במופע עולות זוויות שונות לסוגיית הדיור והקהל נשאר עם תכנים‬‫שמהדהדים וצצים שוב ושוב גם לאחר שהמסך יורד‪.‬‬‫השמלה האדומה מושלכת למה שנראה כמכונת כביסה‪ ,‬שמעבר לפתחה נמצאת‬‫העיר‪ .‬השמלה נלקחת ע״י דמות המתווכת‪ ,‬המציבה אותה כטפט על אחד הבניינים‪.‬‬‫הטפט מקנה ״עיצוב ייחודי״ לבניין‪ ,‬אך‪ ,‬במקביל‪ ,‬גם נבלע במונוטוניות של העיר‪.‬‬‫מאז שהעבודה נוצרה‪ ,‬זנחתי את הרעיון שיהיה לי בית קבוע‪ ,‬מקום קבוע שתמיד‬‫אחזור אליו ובו אני אוכל לשים את דבריי‪ .‬מכרתי את רוב חפציי ואני נעה עם תיק‬‫גדול ממקום למקום‪ .‬אני והתיק שלי יכולים לדלג בין ערים למדינות בלי מאמץ רב‬‫מדי‪ .‬איני יכולה לדמיין את עצמי נכנסת שוב למעגל של מחפשי הדירות‪ ,‬בעלי‬‫הדירות והמתווכים‪...‬‬‫כך גם לגבי לבוש הדיירת‪ ,‬המעיד על ניסיון להקנות לה קול ייחודי‪ ,‬אך בסופו‬‫של דבר קול זה אינו נשמע במרחב‪ .‬כך עולה האפשרות שהאינדבידואליות שלה‬‫הינה רק מעטה חיצוני ואינה קיימת בפני עצמה‪ .‬הלבוש הנתפס כייחודי‪ ,‬מתברר‬‫כמעטפת בלבד‪ ,‬שאינה מקנה לדמות כל כוח או שוני אל מול המערכת המנצחת‬‫אותה לבסוף‪.‬‬‫מוזיקה‬‫הפסקול של המופע מורכב בחלקו מטקסט ובחלקו ממוזיקה מקורית‪ .‬בחלק‬‫הראשון של בניית העיר אני משתמשת ביצירה המוזיקלית המפורסמת – מחול‬‫האבירים‪ ,‬שנכתבה על ידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב לבלט רומיאו ויוליה‪.‬‬‫המוזיקה נכנסת במקום דרמטי ביצירה‪ ,‬בעוד דמות הסוכנת מסיימת את בניית‬‫העיר וצבא המתווכים מצטרף אליה לבמה‪ .‬הדמות ממשיכה לדקלם את הטקסט‬‫על המוזיקה של פרוקופייב תוך תנועה מדויקת‪.‬‬‫הבחירה בשימוש בסגמנט הידוע של רומיאו ויוליה נבעה מהפופולריות שלו‬‫והקונוטציות‪ ,‬שמתקשרות מייד לסיפור המפורסם‪ .‬גם אנשים שלא נחשפו לבלט‬‫מכירים את הקטע המוזיקלי הזה ואת העלילה‪ .‬ברומיאו ויוליה שוררת מלחמה‬‫בין מעמדות המובילה לטרגדיה ולמוות‪ .‬הקונוטציה מהסיפור הטרגי יוצרת רקע‬‫״העץ הנדיב פורש ענפיו‪ ,‬מחבק את הילד‪ ,‬שניהם מביטים איך הנוף הופך לנדל״ן״‬‫(מתוך‪ :‬יונתן של מיכה שטרית)‬‫‬‫אלה רוטשילד‪ ,‬נולדה בישראל בשנת ‪ .1984‬כוריאוגרפית‪ ,‬אומנית רב־תחומית‬‫ורקדנית‪ .‬רקדה בלהקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק ובלהקת המחול בת‬‫שבע‪ ,‬בהנהלתו האומנותית של אוהד נהרין‪ .‬מאז ‪ 2006‬היא יוצרת עבודות משלה‬‫בשיתוף עם אומנים שונים מתחומים שונים‪ .‬עבודתה משלבת מחול‪ ,‬אומנות‬‫חזותית ומוזיקה‪ .‬רוטשילד הייתה מועמדת לפרס ״אופיר״ לכוריאוגרפיה הטובה‬‫ביותר לתיאטרון ב־‪ ,2015‬קיבלה את פרס דודו־דותן (עבור רקדנית המבצעת‬‫הטובה ביותר לשנת ‪ .)2013‬בשנת ‪ 2016‬קיבלה את פרס ״רוזנבלום לאומנויות‬‫הבמה״ של העיר תל־אביב ליוצרת המבטיחה של שנת ‪ 2016‬ובאותה שנה קיבלה‬‫גם פרס ממשרד התרבות והספורט על ‪ 10‬שנות יצירה‪ .‬ב־‪ 2017‬קיבלה את פרס‬‫משרד התרבות והספורט כפרפורמרית המבצעת הטובה ביותר לאותה שנה‪ .‬בין‬‫יצירותיה‪ :‬הקורד‪ 12 ,‬צ'קים דחויים‪ ,‬יהודה‪ ,‬ישו על בסיס סויה‪ ,‬הצפה‪ ,‬סל ולדעתי‬‫הפה מיותר‪.‬‬‫מ חול עכ שיו | גיליו ן מ ס ' ‪ | 33‬מרץ ‪11 | 2018‬‬