Interview se senseiem Ikedou
Sensei, máme dojem, že jste ve Švýcarsku vytvořil velmi moderní organizaci ACSA. Mohl
byste nám říci něco o Vaší práci?
Hned na začátku musím říct, že mohu soudit jen práci, kterou jsem sám udělal. A práce, okteré mluvíte, nebyla udělána mnou, ale stejně tak členy ACSA. Společně jsme studovali
aikidó a osobně se rozvíjeli také společně. A nerad bych přirovnával práci ACSA k prácijiných zemí. Nikdo prostě nemůže říkat, tam je lepší výsledek. V každé zemi, kde jejaponský šihan, se lidé snaží dosáhnout pozitivních výsledků. Všechna tato úsilí musí být
stejně respektována.
Cítíte nějaký rozdíl v tom být učitelem v menší zemi, jako je Švýcarsko, ve srovnánís většími, jako jsou Itálie nebo Německo?
Nejsou v tom rozdíly. V každé zemi je potřeba vytvořit strukturu, v místním rozsahu astejně tak mezinárodně. Dokonce i malá země je zanedlouho příliš velká pro jednu osobu,
aby se o ní sama starala. Spolupráce je nevyhnutelná. Například - nyní se na mě obrátilo
několik zemí se žádosti o podporu - Čechy, Slovensko, Maďarsko, Chorvatsko. I kdyžbudu pracovat velmi tvrdě, mohu zajistit návštěvu pouze jednou nebo dvakrát do roka. Tonení nikdy dost, abych je dostatečně podpořil ve vývoji aikidó. Potřebuji asistenci členůACSA, aby navštěvovali tyto země a podpořili je důkladněji.
Myslíte si, že další země následují vzoru Švýcarska?
Všiml jsem si tohoto vývoje v rámci EAF, když jsem navštívil kongres v Sofii. Byl jsempotěšen, že vidím, jak rozdílné země spolupracují. Je mi jasné, že do budoucna jespolupráce jedinou cestou jak se aikidó může v Evropě rozvíjet.
Z pohledu z vnějšku to možná někdy vypadá, že EAF a šihani pracují odděleně. Myslíte si,že je to pravda?
Rozhodně ne. Tady je možná nedorozumění. Šihani jsou si vědomi práce EAF ve srovnánís prací, kterou sami dělají. V minulosti EAF žádala šihany, aby ji podpořili. Jakkoliv,plánovaná setkání velmi často nekorespondovala s programem šihana. Například, šihanbude velmi často během léta zaneprázdněn, bere si krátkou dovolenou na konci srpna
nebo začátkem září a pak musí v září a říjnu velmi těžce pracovat. Jestliže má setkáníproběhnout v tomto období, bude pro něho velice těžké se ho zúčastnit. To pak možná
dělá dojem, že se šihani o EAF nestarají. Ale my se domníváme a máme zájem omezinárodní rozvoj jako každý zaujatý aikidóka.
Před chvíli jste nám řekl, že Vaši asistenti se angažují v šíření aikidó v zemích, které Váspožádaly o pomoc. Můžete nám říci něco o této politice?
To je jednoduché. Po dvaceti letech cvičení mám nyní studenty, kteří mohou cvičit aikidó
stejně tak dobře jako já, když jsem přijel do Evropy. V tom čase jsem převzal mnoho
odpovědnosti. Proto je pro mě jen logické, že jak se moji studenti technicky vyvíjejí, mohoupřejímat stejnou odpovědnost. Ale toto mě přivádí k jednomu z podnětů, o kterém bychrád, aby se EAF zamyslela. Dodnes měla každá země jinou politiku pravomocí, které
dostal instruktor. Například ve Švýcarsku může instruktor se 4. danem udělovat stupně až

do 1. danu. V mnoha jiných zemích dokonce instruktoři s 5. nebo 6. danem nemají
takovou odpovědnost ani uvnitř vlastní země. Takže, když moji asistenti navštěvují cizízemě, mají rozdílné možnosti než nejvýše ohodnocený instruktor z jiných zemí. Neříkám,co je lepší, ale bylo by dobré, kdyby EAF ustanovila jasnou politiku v tomto ohledu.
Otázky kladl August DragtOba články jsme převzali z International Aikido Newsletter 97Přeložili Miroslav Kodym a Jana Legnerová