HELSINGIN KÄRÄJÄOIKEUS

TUOMIO

1 (61)
L 706/2022/1504

31.5.2024

Ratkaisunumero
1017 5944

Tuomioistuimen kokoonpano
Käräjätuomari Markku Saarikoski
Käräjätuomari Marko Lepistö
Käräjätuomari Noora Nykänen
Asianosaiset

Kantaja
Vauhkala Mika
Vastaaja
Fazer Ravintolat Oy
Vastaaja
Suomen valtio

Asia

Muu riita-asia.

Vireille

15.3.2022

KANNE
Vaatimukset
Kantaja on vaatinut, että vastaajat tuomitaan yhteisvastuullisesti
maksamaan kantajalle
1. hyvitystä 10 000 euroa yhdenvertaisuuslain 23 §:n perusteella syrjinnästä
oletetun terveydentilan perusteella
2. Suomen valtio/Valtiokonttori tuomitaan maksamaan 10 000 euroa
korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13. artiklan perusteellaperusoikeuksien eli oikeuden saada ihmisarvoista kohtelua ja
liikkumisvapauden rikkomisesta sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 1
artiklan, 8 artiklan, 9 artiklan, 13 artiklan, 14 artiklan ja 12. lisäpöytäkirjan 1
artiklan perusteella rikkomisesta
3. Vastaajat tuomitaan yhteisvastuullisesti maksamaan vastaajan
oikeudenkäyntikulut korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine
viivästyskorkoineen kuukausi tuomion antamisesta lukien.
PerusteetFazer Ravintolat Oy:n vastuu
Tapahtumainkulku
Kantajaa on estetty pääsemästä Fazer Cafe’hen (Kluuvikatu 3, Helsinki)
asiakkaaksi 10.12.2021.kello 9.00 Kantajaa on vaadittu esittämään nk.
koronapassi ehtona pääsylle syömään.
Kyseisenä ajankohtana voimassa olleet valtioneuvoston asettamat
ravintolarajoitukset Helsingin alueelle olivat seuraavat:

2(61)”Ravintolat, joissa anniskellaan alkoholia, voivat olla auki klo 5–18.
Ravintolat, joissa ei anniskella, voivat olla auki klo 5–01.”
Fazer Retail Finlandin toimitusjohtaja Miika Kostilainen perusteli Fazer Cafen
toimintaa seuraavasti:”Kun asiakastanne on 10.12.2021 klo 9 aamulla pyydetty esittämään
koronatodistus, Fazer Ravintoloiden Kluuvikadun Fazer-kahvilassa on
noudatettu lakia tartuntatautilain muuttamisesta ja
väliaikaisesta muuttamisesta (876/2021), tarkemmin sanottuna sen 58 i §:ää
EU:n digitaalisen koronatodistuksen kansalliseen käyttöön liittyen. Kyseisenlainkohdan mukaan mm. ravitsemisliikkeet voivat edellyttää
koronatodistuksen esittämistä asiakkailtaan, jolloin ravitsemusliikkeitä
koskevat asiakaspaikkamäärärajoitukset sekä aukiolo- ja
anniskeluaikarajoitukset eivät koske ravintolatilaa tai -toimintaa.
Myös Valtioneuvoston internet-sivuilla todetaan hyvin yksiselitteisesti, että ”josravintola edellyttää asiakkailtaan koronapassia, sen ei tarvitse noudattaa
alueelle asetettuja tavallista tiukempia rajoituksia aukiolo- ja anniskeluajoille,sallitulle asiakasmäärälle tai määräystä jokaisen asiakkaan istumapaikasta
sisätiloissa.” Toisaalla viittaamassanne materiaalissa eli Aluehallintoviraston
sivuilla) todetaan, että ”ravitsemisliike voi itse määritellä ajankohdat, jolloin se
ottaa koronapassin käyttöön”.
Edelleen Miika Kostilainen perusteli koronapassin käyttöönottoa
aamuyhdeksältä seuraavasti:”Suurempana tekijänä koronapassin käyttöönottamiseen on ollut kuitenkinaukioloajan rajoittaminen iltakuuteen. Palvelemme nyt normaaliin tapaan
iltakymmeneen ja kokonaisuudessaan
pystymme palvelemaan huomattavasti suurempaa määrää asiakkaita kuin
ilman koronapassia.”
Perustuslain rikkomukset
Perustuslain suojaamia perusoikeuksia eli liikkumisvapautta (9 §) ja sen, että
ketään ei kohdella ihmisarvoa loukkaavasti (7 §). Ruokailuoikeuden
epääminen oli kantajalle erityisen traumaattinen tilanne.
Yhdenvertaisuuslain rikkomukset
Yhdenvertaisuuslain 8 §: ”Ketään ei saa syrjiä iän, alkuperän, ....
terveydentilan, ... tai muun henkilöön liittyvän syyn perusteella. Syrjintä on
kielletty riippumatta siitä, perustuuko se henkilöä itseään vai jotakuta toista
koskevaan tosiseikkaan tai oletukseen.”
Vaatimus esittää koronapassi kahvilaan pääsemiseksi kertoo siitä, että Fazer
Cafe Kluuvin henkilökunta on olettanut kantajan – ilman perusteltuja epäilyjä olevan vaaraksi muiden asiakkaiden tai henkilökunnan terveydelle. Oletettu
terveydentila ei yhdenvertaisuuslain perusteella oikeuta henkilön syrjimiseen
Kuluttajansuojalain rikkomukset
Tapauksessa on rikottu kolmea kuluttajansuojalain pykälää.
Kuluttajansuojalain 2:3 §, koska kahvilan toiminta on ollut
elinkeinotoiminnassa yleisesti hyväksyttävän asianmukaisen menettelytavan
vastainen. Fazer Cafe Kluuvi on sitoutunut toimimaan avoimilla markkinoilla jaolemaan avoin kaikille asiakkaille. Peruste, että vaatimalla koronapassi klo 9
aamulla kahvila voidaan illalla pitää pidempään auki, ei ole oikeutus kantajan
perusoikeuksien rikkomiseksi.
Kuluttajansuojalain 2:9 § asettaa kiellon käyttää aggressiivisia menettelyjä
asiakassuhteessa. Kyseisessä tapauksessa kantajan lakiin perustuvien
kuluttajan oikeuksien käyttöä on perusteetta hankaloitettu. Kantaja on aamulla
halunnut käydä syömässä ennen töihin menoa, mutta tämä on estetty.
Menettely on siis kantajan näkökulmasta ollut aggressiivista.

3(61)
Kuluttajansuojalain 3:1 § asettaa kiellon, että elinkeinonharjoittaja käyttää
kulutushyödykkeitä tarjotessaan sopimusehtoa, jota kulutushyödykkeen hinta
ja muut asiaan vaikuttavat seikat huomioon ottaen on pidettävä kuluttajien
kannalta kohtuuttomana.
Kantaja on luopunut vetoamasta asiassa edellä mainittuihin
kuluttajansuojalain säännöksiin.
Tartuntatautilain 58 i §:ssä säädetään, että nk. koronapassin eli EU:ndigitaalisen koronatodistuksen tulee kansallisessa käytössä osoittaa henkilön
saaneen ... täyden rokotussarjan vähintään seitsemän vuorokautta aiemmin,
negatiivisen koronatestituloksen enintään 72 tuntia aiemmin tai sairastaneen
laboratoriovarmistetun covid-19-taudin enintään kuusi kuukautta aiemmin.
Yleissopimus ihmisoikeuksien ja ihmisarvon suojaamiseksi biologian ja
lääketieteen alalla takaa, että terveyteen kohdistuva toimenpide voidaan
suorittaa vain, jos kyseinen henkilö on antanut suostumuksensa vapaasta
tahdostaan ja tietoisena kaikista asiaan vaikuttavista seikoista (5. artikla).
Potilaslain mukaan potilaalla on itsemääräämisoikeus ja jos potilas kieltäytyy
tietystä hoidosta tai hoitotoimenpiteestä, häntä on mahdollisuuksien mukaan
hoidettava yhteisymmärryksessä hänen kanssaan muulla lääketieteellisesti
hyväksyttävällä tavalla (6 §).
Näillä laeilla on Suomessa taattu, että niin kutsuttu rokottautumispakkoa ei
ole. Negatiivisen koronatestituloksen vaatiminen 72 tunnin aikajänteellä
tarkoittaa, että kantaja joutuisi hankkimaan kolmen vuorokauden välein kalliinkoronatestin voidakseen harjoittaa perusoikeuksiaan. Tämä ei ole kohtuullista
varsinkin, kun otetaan huomioon, että kantajan ei ole millään tavalla todettu
omanneen koronataudin oireita sinä hetkenä, jolloin häntä on kielletty
pääsemästä syömään kahvilaan.
Fazer Cafe vetoaa tapauksessa tartuntatautilakiin ja sen suomiin oikeuksiin
rajoittaa asiakkaiden pääsyä Fazer Cafen omistamiin kahviloihin.
Kantaja vetoaa perustuslain 106 §:ään, jonka mukaan, jos tuomioistuimen
käsiteltävänä olevassa asiassa lain säännöksen soveltaminen olisi ilmeisessä
ristiriidassa perustuslain kanssa, tuomioistuimen on annettava etusija
perustuslain säännökselle. Tartuntatautilain soveltaminen kyseiseen
oikeustapaukseen on ilmeisessä ristiriidassa kantajan perusoikeuksien, jotka
on taattu perustuslain 7 ja 9 §:ssä, kanssa. Tartuntatautilakia on sovellettu
kyseisessä tapauksessa perusteetta ilman yhtäläisyyttä tartuntatautilain
tarkoituksen kanssa. Tartuntatautilain tarkoituksena on ehkäistä
tartuntatauteja ja niiden leviämistä sekä niistä ihmisille ja yhteiskunnalle
aiheutuvia haittoja.
Koronapassin edellyttäminen ei ollut tarpeen käsiteltävänä olevassa
tapauksessa, eikä koronapassin edellyttäminen ole tarpeen
muissakaan tapauksissa, joissa sitä on edellytetty näytettäväksi. Tätä
tarkoitusta varten esittelemme laajasti lääketieteellistä tutkimusta sekäotamme pääkäsittelyyn runsaasti asiantuntija- sekä todistajanlausuntoja.
Kantaja vaatii tuomioistuinta antamaan tapauksen käsittelyssä etusijan
perustuslain 7 ja 9 §:lle suhteessa tartuntatautilakiin.
(Kantaja on perunut kanteen siltä osin, kun on vedottu PL 7 ja 9 §:iin)
Valtion vastuu
Valtion lainsäädäntö on johtanut siihen, että Fazer-konsernin Cafe Kluuvi onpäättänyt rikkoa kantajan perusoikeutta elämään ja oikeutta ihmisarvoiseenkohteluun, koska Fazer-konsernin edustajilla on ollut mahdollisuus valita joko
syrjimätön toiminta kantajaa kohtaan, mikä olisi johtanut Fazerin taloudellisiin
menetyksiin, tai syrjivä toiminta kantajaa kohtaan. Perusoikeuksien
loukkaaminen vetoamalla taloudellisiin menetyksiin ei ole lain mukaista
toimintaa.

4(61)
Valtion lainsäädäntö eli tartuntatautilain 58 i § ei ole ollut tarkkarajainen, vaan
se on antanut yksityisen toimijan itsensä valita, rikkoako perusoikeuksia vai
ei. Lainsäädännöllisesti kyseinen tartuntatautilain pykälä on perustuslain
vastainen ja siksi perustuslain 106 §:n perusteella tuomioistuimen on
sovellettava perustuslakia ensisijaisesti ja annettava kantajan perusoikeuksilleeli oikeudelle tulla kohdelluksi ihmisarvoisesti sekä liikkumisvapaudelleensisija tuomiota määrättäessä.
Valtioneuvosto on asetuksella rajoittanut ravintolatoimintaa siten, että jokoravintoloitsija on joutunut laittamaan liikkeensä kiinni illan vasta alettua tai
sitten ravintoloitsija on joutunut rajoittamaan tiettyjen henkilöiden, kuten
kantajan, perusoikeuksia.
Valtioneuvosto on antanut asetuksensa vastoin viranomaiselta edellytettävää
välttämättömyysperiaatteen noudattamista. Valtion toimenpiteet Covid-19 taudin ehkäisemiseksi ovat olleet liioiteltuja, ylimitoitettuja ja yksilön
perusoikeuksia tarpeettomasti rikkovia.
Lääke- ja oikeustieteellistä tutkimusta kantajan vaatimusten tueksi
STM:n vuoden 2012 kansallisen varautumissuunnitelman mukaan tauti
määritellään lieväksi pandemiaksi, jos 8 viikon aikana 35 % väestöstä
sairastuu, 11 480 henkilöä tarvitsee sairaanhoitoa (221/100 000 asukasta) ja
3450 kuolee (66/100 000 asukasta). Tauti luokitellaan vaikeaksi pandemiaksi,
jos 8 viikon aikana 35 690 henkilöä tarvitsee sairaalahoitoa ja 9050 ihmistä
kuolee. Covid-19-virusinfektion kanssa menehtyi Tilastokeskuksen mukaan
vuonna 2020 yhteensä 558 henkeä. Heidän mediaani-ikänsä oli 84
vuotta.
Suomessa tehdyn, Eurosurveillance-tiedejulkaisussa 29.7.2021
ilmestyneessä tutkimuksessa tarkasteltiin koronan leviämistä sairaalassa.
Tutkimuksen mukaan vaikka olisi täysin rokotettu ja käyttäisi maskeja, voi
saada koronatartunnan ja taudin oireettoman tai oireellisen muodon sekä
tartuttaa tautia edelleen. Tartunnan sai 45 sairaanhoitotyöntekijää,
joista 18 oli saanut kaksi rokoteannosta, kuusi yhden annoksen ja 21 oli
rokottamattomia. Virus siis tarttui rokotettuihin työntekijöihin käytännössä
yhtäläisesti kuin rokottamattomiinkin.
Norjalaisessa tutkimuksessa Length of hospital stay and risk of intensive careadmission and in-hospital death among COVID-19 patients in Norway: aregister-based cohort study comparing patients fully vaccinated with anmRNA vaccine to unvaccinated patients ei havaittu eroa rokotettujen ja
rokottamattomien potilaiden välillä tehohoitojakson pituuden
tai sairaalakuoleman riskin osalta.
Amerikan sydänliiton (American Heart Association) tekemän tutkimuksen
mukaan koronarokotteet aiheuttavat sydänlihaksen tulehdusta eli
myokardiittia. Yhdistyksen tekemään tutkimukseen osallistui kaikkiaan 140
nuorta, joilla oli kaikilla sydänlihaksen tulehdusepäily. Suurin osa potilaista oli
miehiä (126) ja valkoihoisia (92). Osallistujien keski-ikä oli 15,8 vuotta.
Epäiltyä sydänlihastulehdusta esiintyi 136 potilaalla mRNA-rokotteen jälkeen.
Näistä 131 oli saanut Pfizer-BioNTech-injektion. Osallistujista 128:lla
sydänlihaksen tulehdus esiintyi toisen rokoteannoksen jälkeen ja oireet
alkoivat 0-22 päivää rokotuksen jälkeen. Yleisin oire oli rintakipu ja
kaksikymmentäkuusi potilasta hoidettiin teho-osastolla.
Valtio rikkoo oikeudellisia periaatteita ja samalla kantajan perusoikeuksia
Rikkomalla oikeudellisia periaatteita valtio on rikkonut kantajan
perusoikeuksia. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13. artikla takaa, että
jokaisella yksilöllä tulee olla käytettävissään tehokas
oikeussuojakeino kansallisen viranomaisen edessä siinäkin tapauksessa, että
oikeuksien ja vapauksien loukkauksen ovat tehneet virantoimituksessa olevat5(61)
henkilöt. EIS:n 13. artiklaan perustuen kantaja vaatii valtiota maksamaan
korvauksen hänen perusoikeuksiensa rikkomisesta.
Kanteen täydennys
EIS:n I osan 5. artikla takaa oikeuden vapauteen ja turvallisuuteen (jokaisellaon oikeus vapauteen ja henkilökohtaiseen turvallisuuteen). Viittaamme siis
henkilökohtaiseen turvallisuuteen, johon on kohdistunut loukkaus, kun kantaja
ei ole voinut käydä syömässä aamiaispaikassa, missä hän normaalisti käy
syömässä. Asia on voimakkaasti järkyttänyt kantajaa, varsinkin kun asiaan on
kohdistunut yrityksen itsensä suorittama valinta siitä, ryhtyykö yritys syrjimään
asiakkaitaan liikevoittonsa kasvattamiseksi.
EIS:n 1. artikla asettaa sopimuksen ratifioineille tahoille velvollisuuden
kunnioittaa ihmisoikeuksia. Kyse on siis jokaisella Suomessa laillisesti
asuvalla oleva oikeus voida luottaa siihen, että valtiovalta kunnioittaa ja
noudattaa EIS:ssä määriteltyjä oikeuksia.
EIS:n loukkauksena ja siitä aiheutuneeksi vahingoksi kantaja kokee
seuraavat asiat:
EIS:n neljännen lisäpöytäkirjan 2. artiklassa taataan liikkumisvapaus kunkin
EIS:n ratifioineen valtion alueella. Kyseisessä tapauksessa kantajaa on
estetty pääsemästä kahvilaan syömään aamiaista, millä EIS:n takaamaa
liikkumisvapautta on rajoitettu. Samaisessa 2. artiklassa todetaan, että
liikkumisvapaudelle voidaan asettaa sellaisia rajoituksia, jotka ovat lain
mukaisia ja välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa kansallisen tai
yleisen turvallisuuden takia, yleisen järjestyksen ylläpitämiseksi, rikollisuuden
estämiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi tai muiden yksilöiden
oikeuksien ja vapauksien suojelemiseksi. Tällaisia rajoituksia ei Suomessa
olisi saatu perustellusti asettaa ja tästä asiasta esitämmekin laajaa todistelua.
Liikkumisvapaus on demokraattisessa yhteiskunnassa ja oikeusvaltiossa
keskeisiä perusoikeuksia. Tämän perusoikeuden rajoittaminen on kantajan
tapauksessa aiheuttanut hänelle voimakasta henkistä kärsimystä.
EIS:n I osan 5. artikla takaa oikeuden vapauteen ja turvallisuuteen (jokaisellaon oikeus vapauteen ja henkilökohtaiseen turvallisuuteen). Käsiteltävänä
olevassa tapauksessa on rikottu kantajan oikeutta henkilökohtaiseen
turvallisuuteen. Henkilökohtainen turvallisuus on varsin pitkälti subjektiivinen
kokemus ja tilanne, missä kantaja ei ole päässyt kahvilaan, missä hän on
tottunut usein syömään aamiaista ennen töihin menoa, on ollut kantajalle
traumaattinen.
(Perusteista on luovuttu siltä osin, kuin on vedottu EIS 5 artiklaan ja
lisäpöytäkirjan 2 artiklaan)
EIS:n 1. artikla asettaa sopimuksen ratifioineille tahoille velvollisuuden
kunnioittaa ihmisoikeuksia. Kyse on siis jokaisella Suomessa laillisesti
asuvalla oleva oikeus voida luottaa valtiovaltaan ja sen kykyyn taata hänelle
kuuluvat ihmisoikeudet on järkkynyt tapauksen
seurauksena.
Yhdenvertaisuuslain perusteella kantaja vaatii Fazer-konsernia ja Suomen
valtiota yhteisvastuullisesti maksamaan hänelle hyvitystä 10 000 euroa.
Käytännössä tämä tarkoittaisi 5000 euroa molempaa vastaajaa kohden.
Hyvityksen suuruutta määrättäessä otetaan huomioon muun muassa
syrjinnän laatu, yhdenvertaisen oikeustilan palauttaminen sekä tekijän
taloudellinen asema. Tapauksessa on kyse hyvin poikkeuksellisesta asiasta
eli perustuslain vastaisesti säädetystä laista, joka on johtanut kantajan
perus- ja ihmisoikeuksien loukkaukseen. Yhdenvertaisen oikeustilan
palauttamiseksi maksettavaksi tuomitun hyvityksen tulee olla sen suuruinen,
että se vaikuttaa tuomitun tulevaan toimintaan.

6(61)
Lisäksi tekijöiden taloudellinen asema on sen kaltainen, että niillä on helposti
varaa suorittaa vaadittu hyvitys.
Vahingonkorvauksen osalta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelta löytyy
muiden muassa kaksi ratkaisua, joissa aineettomasta vahingosta on tuomittu
merkittävät korvaukset eli molemmissa tapauksissa 16800 euroa (100 000
markkaa): Tapauksessa Hokkanen v. Suomi (1994) vaadittiin 200 000 markan
korvausta aineettomasta vahingosta. EIT hyväksyi vuonna 1994
antamassaan tuomiossa, että pelkkä loukkauksen (tapaamisoikeuden
puutteellinen täytäntöönpano) toteaminen ei olisi tapauksen olosuhteissa
riittävää, mutta alensi korvauksen – kohtuusperusteisiin viitaten – 100 000
markkaan (n. 16 800 euroa). Tapauksessa Z v. Suomi (1997) oli valittajan
yksityisyyttä loukattu (ennen muuta) sen kautta, että hänen arkaluonteisia
potilastietojaan oli paljastettu valittajan puolison tekemiä rikoksia
koskeneessa hovioikeuden tuomiossa. Korvauksena aineettomasta
vahingosta vaadittiin kahta miljoonaa markkaa. Hallitus esitti, että mahdollisen
korvauksen ei tulisi ylittää kysymyksessä olevien seksuaalista väkivaltaa
sisältäneiden rikosten uhreille enimmillään määrättyä 70 000:ta markkaa.
EIT totesi, että se ei ole sidottu valtionsisäisiin korvauskäytäntöihin, joskin sevoi hakea johtoa niistä. Tässäkin tapauksessa korvaukseksi määrättiin 100
000 markkaa.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyse on merkittävistä Euroopan
ihmisoikeussopimuksen sekä Suomen perustuslain rikkomuksista. Tämä on
vaikuttanut kantajaan hyvin voimakkaasti, mikä tulee ilmi häntä oikeudessa
kuultaessa. Tällä perusteella vahingonkorvauksen tulee olla niin merkittävä,
että sen voidaan katsoa hyvittävän kantajan kokema nöyryytys ja kärsimys.
Syrjintä on ollut välillistä syrjintää (yhdenvertaisuuslaki 13 §). Lainkohta
kuuluu ”syrjintä on välillistä, jos näennäisesti yhdenvertainen sääntö, peruste
tai käytäntö saattaa jonkun muita epäedullisempaan asemaan henkilöön
liittyvän syyn perusteella, paitsi jos säännöllä, perusteella tai käytännöllä on
hyväksyttävä tavoite ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat
asianmukaisia ja tarpeellisia.” Kyse on näennäisesti yhdenvertaisesta
säännöstä (kaikilta on vaadittu EU:n digitaalinen koronatodistus), mutta
kyseinen säännös on asettanut kantajan muita epäedullisempaan asemaan(kantaja ei ole päässyt syömään) häneen liittyvän syyn (kantajalla ei ole
ollut EU:n digitaalista koronatodistusta) perusteella. Edelleen, kyseisellä
säännöllä on ehkä ollut hyväksyttävä tavoite (koronataudin leviämisen
estäminen), mutta tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot eivät ole olleet
asianmukaisia ja tarpeellisia (minkä todistamme oikeudenkäynnissä
muun muassa jo tähän mennessä esiteltyjen todisteiden perusteella).
Kuluttajansuojalain säännösten rikkomisten esiintuomisella pyrimme
tukemaan väitettämme, että asiassa on toimittu yhdenvertaisuuden
oikeudellista periaatetta vastaan. Rikkomalla kuluttajansuojalakia Fazerkonserni on myös tältä osin asettanut kantajan ei-yhdenvertaiseen
asemaan muiden kahvilan asiakkaiden kanssa.
Kantaja on luopunut vetoamasta asiassa edellä mainittuihin
kuluttajansuojalain säännöksiin.

VASTAUS
Fazer Ravintolat Oy
Vaatimukset
Fazer Ravintolat Oy on kiistänyt kanteen kokonaisuudessaan ja vaatinut, että
se hylätään.

7(61)
2) Fazer Ravintolat Oy on lisäksi vaatinut, että kantaja Mika Vauhkala
velvoitetaan korvaamaan vastaajan oikeudenkäyntikulut laillisine
viivästyskorkoineen kuukauden kuluttua tuomion antamisesta lukien.
PerusteetTapahtumainkulku ja arvio
Kanne perustuu siihen, että kantajalta oli 10.12.2021 aamulla klo 9.00 evätty
pääsyHelsingin Kluuvikadun kahvilaan, koska hänellä ei ollut esittää
koronapassia. Tapahtuma-aikana Suomessa on ollut voimassa viranomaisten
asettamia erilaisia liikkumis- ja kokoontumisrajoituksia vuonna 2020 alkaneenkoronapandemian vuoksi. Rajoitukset ja suositukset ovat vaihdelleet vuoden2020 keväällä Uudenmaan alueella toteutetusta look down:sta
eriasteisiinlievempiin rajoituksiin tautitilanteesta riippuen.
Tapahtuma-aikaan voimassa on ollut laki tartuntatautilain muuttamisesta ja
väliaikaisestamuuttamisesta (876/2021). Lain 58 i pykälässä on säädetty
EU:n digitaalisen koronatodistuksen kansallisesta käytöstä. Sen mukaan
ravitsemusliikkeet voivat edellyttää koronatodistuksen esittämistä
asiakkailtaan, jolloin ravitsemusliikkeitä koskevat asiakaspaikka
määrärajoitukset sekä aukiolo- ja anniskeluaikarajoitukset eivät koske
ravintolatilaa tai -toimintaa. Mikäli ravintola on edellyttänyt asiakkailtaan
koronapassia, ei sen ole tarvinnut noudattaa alueelle asetettuja tavallista
tiukempia rajoituksia aukiolo- ja anniskeluajoille, sallitulle asiakasmäärälle tai
määräystä jokaisen asiakkaan istumapaikasta sisätiloissa. Ravitsemusliike on
voinut määritellä itseajankohdat, jolloin se ottaa koronapassin käyttöön.
Fazer Ravintolat Oy noudattaa kaikessa toiminnassaan Suomen lakia. Näin
se on menetellyt myös nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Se, että kantajalta
on evätty pääsy kahvilaan, ei tuolloin vallinneissa olosuhteissa ole rikkonut
yhdenvertaisuuslain, perustuslain tai kuluttajansuojalainsaannoksia.
Hallituksen esityksessä eduskunnalle laiksi tartuntatautilain muuttamisesta ja
väliaikaisestamuuttamisesta (HE 131/2021 vp) on käsitelty seikkaperäisesti
koronapassia, sen käytön edellytyksiä ja passin edellyttämisen vaihtoehtoja.
Lain säätämisen taustalla on ollut erityisesti tavoite suojata perustuslaillista
oikeutta terveyteen ja elämään ehkäisemällä tartuntoja, edistämällä väestön
terveyttä sekä turvaamalla jokaiselle oikeusterveelliseen ympäristöön.
Samalla esityksen tavoitteena on ollut mahdollistaa palvelujen turvallinen
käyttö ja siten edistää elinkeinonvapautta ja sivistyksellisiä oikeuksia. Tätä
kautta esitys on toteuttanut myös perustuslaillisen oikeuden jokaiselle riittäviin
sosiaali- ja terveyspalveluihin (HE s.18).
Esityksen tavoitteena on lisäksi ollut mahdollistaa EU:n digitaalisenkoronatodistuksen edellyttäminen ainakin laissa säädettävissä tilanteissa
tietyissä vapaa-ajan toiminnoissa vaihtoehtonavoimassaolevilleviranomaispäätöksin asetetuille velvoitteille ja rajoituksille. Tavoitteena on
ollut mahdollistaa aikaisempaa laajemmin erilaisten yleisötilaisuuksien
järjestäminen sekä asiakkaiden ja osallistujien pääseminen erilaisiin tiloihin
terveysturva!lisesti. Tavoitteena on ollut turvata aikaisempaa paremmin
etenkin koronapandemiasta eniten kärsineiden alojenelinkeinovapaus sekä
kyseisten alojen työntekijöiden oikeus työhön vaarantamatta kuitenkaan
ihmisten henkeä ja terveyttä tai sosiaali- ja terveydenhuollon kantokykyä.
Koronatodistuksen esittämisedellytyksellä on pyritty estämään tartuntojen
leviämistä. Todistuksenesittämisvelvoitteen sekä viranomaispäätöksin
asetettavien rajoitustoimenpiteiden, kuten asiakasmäärä- tai
aukiolorajoitusten tai etäisyysvelvoitteiden arvioitiin olevan
epidemiologisentorjunnan näkökulmasta käytettävissä olleen tiedon
perusteella hyväksyttävällä tavalla toisiinsa rinnastuvia torjuntatoimia (HE s.
18-19).

8(61)
Edelleen hallituksen esityksen sivulla 37 on todettu, että koronatodistuksen
käyttöönoton on katsottu edellyttävän lainsäädäntöperustaa. Tätä on
perusteltu sillä, että toimijoiden ottaessa koronatodistuksen käyttöön ilman
sitä koskevaa nimenomaista säännöstä, olisi kyse tällöin eräänlaisesta
itsesääntelyjärjestelmästä, jossa yritykset soveltaisivat koronatodistusta itse
luomiensa sääntöjen puitteissa ja edellyttäisivät sitä esimerkiksi osana
sopimus- ja lippuehtojaan.
Kyseessä olisi tiettyjen reunaehtojen vallitessa sallittuun asiakasvalintaan
perustuva järjestelmä. Valmistelussa on kuitenkin todettu, että
tämänkaltaiseen järjestelmään liittyisi merkittäviä epävarmuuksia esimerkiksi
yhdenvertaisuus- ja perusoikeuskysymysten osalta erityisesti
aluehallintovirastojen toiminnannäkökulmasta. Lisäksi ratkaisusta aiheutuisi
toiminnanharjoittajalle oikeudellista epävarmuutta, koska koronatodistusta
koskevan vaatimuksen suhdetta rajoituspäätöksiin ei olisi ratkaistu etukäteen.
Fazer Ravintolat Oy:llä ei ole ollut vaikutusmahdollisuuksia säädettävän lainsisältöön tai perusteluihin. Se on noudattanut toiminnassaan lakia siten
kuinka sitä on tarkoitettu noudatettavan. Siltä osin kuin kantaja on viitannut
yhdenvertaisuuslain tarkoittamaan syrjintään ja väitettyyn olettamukseen
kantajan vaarallisuudesta muiden asiakkaiden tai henkilökunnan terveydelle,
Fazer viittaa hallituksen esityksen sivulle 65.Tältä osin esityksessä on todettu,
ettei sääntelyllä rajoitettaisi yksilön perusoikeuksia, sillä koronatodistuksen
esittämisvaatimuksen palvelun, yleisötilaisuuden tai tilojen käytön
edellytyksenä voisi ottaa käyttöön vain sellaisissa palveluissa, joita ei voida
pitää välttämättöminä ihmistenpäivittäisessä elämässä.
Henkilöllä olisi halutessaan mahdollisuus osallistua näihin
todistuksenesittämistä edellyttäviin palveluihin terveysturvallisesti esittämällä
EU:n digitaalinen koronatodistus, jonka voisi miltei kaikki halukkaat
tarvittaessa saada. Esityksen mukaan todistusta ei voisi saada silloin, joshenkilön covid-19-testin tulos olisi positiivinen, sillä muussa tapauksessa hän
voisi altistaaja tartuttaa muita yleisötilaisuuteen osallistuvia tai tiloja käyttäviä
henkilöitä.
Hallituksen esityksessä on erikseen todettu, että koska kyseessä eivät olisi
välttämättömät palvelut, voisi henkilö halutessaan myös jättää osallistumatta
todistusta edellyttäviin yleisötilaisuuksiin tai olla käyttämättä tiloja, joihin pääsy
edellyttää todistusta. Esimerkkeinä välttämättömistä palveluista on mainittu
apteekit, vähittäiskaupat, postit, huoltoasemat ja kirjastot. Fazerin tarjoamat
kahvila- ja ravintolapalvelut eivät ole lain esitöissä tarkoitettuja välttämättömiä
palveluita, joissa koronatodistusta ei saisi ottaa käyttöön. Tämän vuoksi Fazer
on voinut edellyttää kantajalta koronatodistusta sisäänpääsyn edellytyksenä.
Kyse ei ole siitä, että kahvilan henkilökuntaolisi epäillyt kantajan olevan
vaaraksi muiden terveydelle, vaan siitä, että koronatodistuksen avulla
palveluiden tarjoaminen on voitu ulottaa mahdollisimman monelle laissa
säädetyt edellytykset täyttävälle henkilölle.
Hallituksen esityksessä on todettu nimenomaisesti (s. 65), että ehdotetun
sääntelyn on todettumahdollistavan käytännössä sellaisten
toiminnanharjoittajien toiminnan, joihin jo miltei kaksi vuotta kestäneen covid19-epidemian aikana on kohdistunut kaikista eniten rajoitustoimenpiteitä.
Ehdotettu sääntely mahdollistaisi tartuntatautilain rajoitussääntelyä koskevien
päätösten voimassaolostahuolimatta toiminnan harjoittamisenelinkeinotoiminnan näkökulmasta kannattavalla tavalla tinkimättä
terveysturvallisuudesta ja asiakkaiden sekä osallistujien oikeudesta
terveyteen. Fazerin menettely on ollut lain hengen mukaista, kun se on
tarjonnut palveluitaan yleisölle tinkimättä terveysturvallisuudesta asiakkaiden
ja henkilökuntansa osalta.
Perustuslakivaliokunta on antanut lausunnon (PeVL 35/2021 vp-HE 131/2021vp) hallituksen esityksestä eduskunnalle laiksi tartuntatautilain muuttamisesta

9(61)
ja väliaikaisesta muuttamisesta. Lausunnon koronapassia koskevassa
osuudessa (kohta 13) valiokunta on todennut yhdenvertaisuussäännöksen
osalta, ettei yhdenvertaisuussäännös edellytä kaikkien ihmisten kaikissa
suhteissa samanlaista kohtelua, elleivät asiaan vaikuttavat olosuhteet ole
samanlaisia. Yhdenvertaisuusnäkökohdilla on merkitystä sekä myönnettäessä
lailla etuja ja oikeuksia ihmisille, että asetettaessa heille velvollisuuksia.
Toisaalta lainsäädännölle on ominaista, että se kohtelee tietyn hyväksyttävän
yhteiskunnallisen intressin vuoksi ihmisiä eri tavoin edistääkseen muun
muassa tosiasiallista tasa-arvoa. Perustuslakivaliokunta on vakiintuneesti
todennut, ettei yhdenvertaisuusperiaatteesta johdu tiukkoja rajoja lainsäätäjän
harkinnalle pyrittäessä kulloisenkin yhteiskuntakehityksen vaatimaan
sääntelyyn.
Lausunnossaan perustuslakivaliokunta on todennut lisäksi (kohta 16), että
vaikka ehdotus asettaa henkilöt eri asemaan, ei ehdotettua sääntelyä voida
sen taustalla olevat lääketieteelliset perusteet huomioiden pitää
mielivaltaisena. Sääntelylle on esitetty hyväksyttävät perusteet. Täysi
rokotussarja ja sairastettu covid-19-tauti antavat henkilölle suojaa
koronavirustartunnalta ja estävät taudin leviämistä. Tuoreen negatiivisen
testitodistuksen vaatimus estää koronatartunnan leviämistä ihmisten
kokoontuessa erilaisiin tilaisuuksiin. Valiokunnan mielestä hallituksen
esityksessä esitettyä voitiin tuolloisessa epidemiatilanteessa pitää sellaisena
hyväksyttävänä syynä, joka muodostaa perustuslain 6 pykälän 2 momentissa
tarkoitetun hyväksyttävän perusteen.
Yhteenvetona lausunnossa (kohta 17) on lausuttu, että arvioitaessa
ehdotetun sääntelyn oikeasuhtaisuutta voitiin merkitystä antaa edelleen sille,
että esimerkiksi yksilölle välttämättömät palvelut eivät edellytä
koronatodistuksen esittämistä. Lisäksi merkitystä on annettu sille, että
käytännössä koronatodistuksen esittämisvelvollisuuden piiriin lukeutuvillahenkilöillä on ollut ja on edelleen mahdollisuus saada maksutta täysi
rokotussarja koronavirusta vastaan. Henkilöillä, jotka eivät ole ottaneet
koronarokotuksia, on mahdollisuus saada koronatodistus negatiivisen
testituloksen perusteella.
Perustuslakivaliokunta on edellä viitatussa lausunnossaan todennut, ettei
hallituksen esitykselle koronatodistuksen käyttämiselle ehdotetussa
muodossaan ole esteitä. Sama asia on todettu myös hallituksen esityksessä.
Näin ollen koronatodistuksen vaatiminen kantajalta sisäänpääsyn ehtona
Fazerin kahvilaan ei ole ollut perustuslain vastaista.
Siltä osin kuin kanteessa on vedottu perustuslain 7 pykälässä tarkoitettuun
oikeuteen elämään sekä henkilökohtaiseen vapauteen ja koskemattomuuteen
sekä 9 pykälässä taattuun liikkumisvapauteen, vastaaja toteaa seuraavaa.
Kantajan sisäänpääsyn estäminen kahvilaan puuttuvan korotodistuksen
vuoksi ei ole loukannut kantajan liikkumisvapautta. Perustuslain 9 pykälä
koskee oikeutta liikkua maassa ja valita asuinpaikkansa, mistä tässä asiassa
ei ole kysymys.
Tässä asiassa ei myöskään ole kysymys perustuslain 7 pykälässä
säädetystä oikeudesta elämään sekä henkilökohtaiseen vapauteen ja
koskemattomuuteen. Tämän vuoksi näitä vaatimusperusteita ei käsitellä tässä
vastauksessa enempää.
(Kantaja on perunut kanteen siltä osin, kun on vedottu PL 7 ja 9 §:iin.)
Alkuperäisessä haastehakemuksessa on vedottu kuluttajansuojalain 2 luvun 3
ja 9 pykäliin sekä kuluttajansuojalain 3 luvun 1 pykälään. Haastehakemuksen
täydennyksessä kuluttajansuojalain säännöksiin viittaamista on perusteltu
sillä, että asiassa on toimittu yhdenvertaisuuden oikeudellista periaatetta
vastaan ja kuluttajansuojalakia rikkomalla Fazer Ravintolat Oy on asettanut
kantajan ei-yhdenvertaiseen asemaan kahvilan muiden asiakkaiden kanssa.

10(61)
Fazer kiistää rikkoneensa kuluttajansuojalakia. Edellä tarkemmin selostetuin
perustein eli viittauksilla hallituksen esitykseen ja perustuslakivaliokunnan
lausuntoon on näytetty, ettei koronatodistuksen edellyttäminen kantajalta ole
loukannut kansalaisten välistä yhdenvertaisuutta. Palvelu, jonka saamiseksi
kantajalta on edellytetty koronatodistusta, ei ole ollut välttämätön ihmisten
päivittäisessä elämässä.
Tässä asiassa ei ole kyse sopimattomasta menettelystä markkinoinnissa ja
asiakassuhteessa (kuluttajansuojalaki 2:3), aggressiivisesta menettelystä(kuluttajansuojalaki 2:9) eikä kohtuuttomasta sopimusehdosta(kuluttajansuojalaki 3:1).
Asiassa ei ole perusteita perustuslain 106 pykälän soveltamiselle.
Perustuslain 7 ja 9 pykälät eivät sovellu nyt käsiteltävänä olevaan asiaan.
Lisäksi perustuslakivaliokunta on hyväksynyt hallituksen esityksen
koronatodistuksen osalta eikä laki näin ollen ole perustuslain vastainen.
(Kantaja on perunut anteen siltä osin, kun on vedottu PL 7 ja 9 §:iin)
Hyvitysvaatimuksen määrästä
Fazer kiistää 10.000 euron hyvitysvaatimuksen määrältään kokonaan.
Toissijaisesti kohtuullinen korvauksen määrä olisi joitakin kymmeniä euroja.
Vallinneissa olosuhteissa pääsyn epääminen kahvilaan ei ole rikkonut
yhdenvertaisuuslakia. Kantaja on tiennyt etukäteen, että kahvilaan pääsyn
edellytyksenä on ollut koronatodistuksen esittäminen. Pääsyn estäminen
kahvilaan todistuksen puuttumisen vuoksi ei siten ole ollut kantajalle
yllättävää. Joka tapauksessa pääsyn estäminen kahvilaan on tapahtumana
ollut niin vähäinen, ettei siitä ole voinut aiheutua vaadittua 10.000 euron
vahinkoa. Menettelyn luonne huomioiden kohtuullinen korvaus olisi
määrältään enintään muutamia kymmeniä euroja.
LopuksiKaikkeen edellä lausuttuun viitaten Fazer pyytää, että kanne hylätään
kokonaisuudessaan. Yhtiö on noudattanut tapahtumahetkellä voimassa
ollutta lakia, kun se on edellyttänyt kantajalta koronatodistusta sisäänpääsyn
ehtona. Laki ei ole loukannut kansalaisten yhdenvertaisuutta, koska
kahvilapalveluiden nauttiminen ei ole välttämätöntä ihmisten päivittäisessä
elämässä.
VASTAUS
Suomen valtio
Vaatimukset
Valtio on vastustanut kantajan kannetta ja vaatinut, että käräjäoikeus
1 hylkää kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana; sekä
2 velvoittaa kantajan korvaamaan valtion oikeudenkäynti- ja asianosaiskulut
täysimääräisesti korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine viivästyskorkoineen
siitä lukien, kun kuukausi on kulunut tuomion antamisesta.
3. Valtion käsityksen mukaan käräjäoikeuden tulisi hylätä ainakin Euroopan
ihmisoikeussopimuksen väitettyyn rikkomiseen perustuva kantajan vaatimus
selvästi perusteettomana valmistelua siltä osin jatkamatta.
4. Valtio on vaatinut 19.10.2023, että kantajan asiamies Aki Nummelinvelvoitetaan yhteisvastuullisesti kantajan kanssa korvausvastuuseen valtiolle
asiasta aiheutuvista oikeudenkäyntikuluista oikeudenkäymiskaaren 21:6 §:nnojalla siltä osin, kun kanne on kohdistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen
väitettyyn rikkomiseen perustuvaan kantajan vaatimukseen.

11(61)
Esitetyillä perusteilla ajettuna kanne ei voi johtaa vaadittuun lopputulokseen,
miltä osin kanne on asiamiehen tieten perusteeton.
Perusteet
Valtio ei ole syyllistynyt yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaiseen välilliseensyrjintään siihen liittyen, että kantajan pääsy kahvilaan on 10.12.2021 evätty
tartuntatautilain 58 i §:ään vedoten. Koronatodistuksen kansallista käyttöä
koskevalla säännöksellä on ollut hyväksyttävä tavoite ja se on ollut keinona
asianmukainen ja tarpeellinen. Kantajan hyvitysvaatimus on myös määrältään
perusteeton.
Valtio ei ole syyllistynyt Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetun
henkilökohtaisen turvallisuuden (5 artikla) eikä liikkumisvapauden (neljännen
lisäpöytäkirjan 2 artikla) rikkomiseen siihen liittyen, että kantajan pääsy
kahvilaan on 10.12.2021 evätty tartuntatautilain 58 i §:ään vedoten.
Muutoinkaan valtion korvausvastuun edellytykset eivät täyty. Kantajan
korvausvaatimus on myös määrältään perusteeton.
(Perusteista on luovuttu siltä osin, kun on vedottu EIS 5 artiklaan ja 2.
lisäpöytäkirjan 2 artiklaan)
EU:n koronatodistuksen taustasta ja kansallisesta käyttöönotosta
Koronapandemia (tai covid-19-pandemia) lähti leviämään Kiinasta
alkuvuonna 2020. Covid-19-tautia aiheuttava SARS-CoV-2-virus oli ihmiselleuusi taudinaiheuttaja, minkä vuoksi väestöllä ei ollut sille aiempien tartuntojen
tuomaa spesifiä immunologista vastustuskykyä. Tauti levisi nopeasti joka
puolelle maailmaa.
Covid-19-taudin leviämistä on pyritty alusta asti estämään erilaisillarajoitustoimilla ympäri maailman. Käytössä on ollut mm. matkustusrajoituksia,
rajoituksia liikehuoneistojen avoinna pitämiselle ja käytölle, etätyömääräyksiä,
koulujen väliaikaisia sulkemisia, karanteeneja ja alueiden sulkemisia.
Suomessa pandemiaa on pyritty hallitsemaan lainsäädännöllisesti monilla eritavoilla. Rajoitustoimenpiteet ja sosiaali- ja terveydenhuollon
palvelujärjestelmän toimintakykyä turvaavat valtuudet ovat perustuneet
valmiuslakiin ja perustuslain 23 §:n nojalla annettuun
väliaikaiseen lainsäädäntöön (poikkeusololainsäädäntö), uuteen tavalliseenlainsäädäntöön sekä jo voimassa olleen lainsäädännön soveltamiseen.
Euroopan unionin (”EU”) toimesta otettiin vuonna 2021 käyttöön EU:nkoronatodistus vapaan liikkuvuuden edistämiseksi pandemiatilanteessa.
EU:n koronatodistus on digitaalinen todiste siitä, että henkilö on joko saanut
covid-19-rokotuksen tai -rokotukset, saanut covid-19-testissä negatiivisen
testituloksen tai parantunut covid-19-taudista. QRkoodin sisältämä todistus on joko digitaalinen tai paperinen. Maksuton
todistus on voimassa kaikissa EU-maissa ja se on saatavilla kunkin EU-maankielellä sekä englanniksi. Suomessa todistus on saatavilla Omakanta palvelussa. On yksittäisten jäsenvaltioiden päätettävissä, haluavatko nehyödyntää todistusta kansallisesti muihin käyttötarkoituksiin,
esimerkiksi erilaisten tapahtumien järjestämiseen liittyen.
Elokuussa 2021 koronapandemia oli kestänyt noin puolitoista vuotta.
Suomessa todettiin elokuun aikana enemmän covid-19-tautitapauksia kuinkoskaan aiemmin epidemian aikana. Ilmaantuvuus oli korkein etenkin
rokottamattomien ja vain yhden rokoteannoksen saaneiden työikäisten
parissa. Alkusyksystä 2021 covid-19-taudin leviämisen estämiseksi oli
voimassa kokoontumisrajoituksia sekä mm. ravitsemisliikkeiden
asiakaspaikkamäärää sekä aukiolo- ja anniskeluaikaa koskevia rajoituksia.
Sosiaali- ja terveysministeriö (”STM”) asetti 13.8.2021 työryhmän
koronatodistusta koskevan lainsäädännön valmistelemiseksi. Valmistelua johti
STM yhteistyössä työ- ja elinkeinoministeriön, valtionvarainministeriön,12(61)
opetus- ja kulttuuriministeriön sekä oikeusministeriön kanssa. Työryhmässä
oli myös liikenne- ja viestintäministeriön, Helsingin kaupungin,
aluehallintovirastojen sekä Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (”THL”)
edustus. Työryhmän toimikausi oli 13.8.2021-30.9.2021.
Koronatodistuksen kansallista käyttöä koskeva lakiesitys (HE 131/2021 vp)
annettiin eduskunnalle 21.9.2021. Lakiesityksessä käytiin laajasti läpi mm.
covid-19-pandemian tilannetta ja kehittymistä, rajoitustoimia, ehdotetun
säännöksen tavoitteita, vaikutuksia ja vaihtoehtoja.
Lakiesityksen antamisen jälkeen kannanottonsa lakiesitykseen antoivat
sivistysvaliokunta, talousvaliokunta, perustuslakivaliokunta sekä sosiaali- ja
terveysvaliokunta. Lisäksi eri valiokuntien asiantuntijalausuntoja
vastaanotettiin 117 kappaletta.
Koronatodistuksen kansallista käyttöä koskeva tartuntatautilainsäädäntö
hyväksyttiin ja se tuli voimaan 16.10.2021 lailla tartuntatautilain
muuttamisesta ja väliaikaisesta muuttamisesta (876/2021).
Koronatodistuksen käyttöä koskevan väliaikaisen säännöksen,
tartuntatautilain 58 i §:n 1 ja 2 momenttien mukaan:”EU:n digitaalisen koronatodistuksen tulee kansallisessa käytössä osoittaa
henkilön saaneen 16 g §:n 1 momentissa tarkoitetun täyden rokotussarjan
vähintään seitsemän vuorokautta aiemmin, negatiivisen koronatestituloksenenintään 72 tuntia aiemmin tai sairastaneen covid-19-taudin enintään kuusi
kuukautta aiemmin. Jos toiminnanharjoittaja edellyttää toiminnassaan 16vuotiaalta tai sitä vanhemmalta asiakkaalta ja toimintaan osallistuvalta
yleisötilaisuuteen tai tilaan pääsemiseksi 1 momentissa tarkoitetun
todistuksen esittämistä, 58 a §:n 2 ja 3 momentin nojalla annetuissa
asetuksissa säädetyt asiakkaiden saapumista ja oleskelua, asiakaspaikkojen
sijoittamista sekä asiakkaiden puhetta peittävän äänentoiston käyttämistä jamusiikin soittamisen rajoittamista koskevat velvoitteet, sisä- ja ulkotilojen
asiakaspaikkamäärärajoitukset sekä aukiolo- ja anniskeluaikarajoitukset
taikka 58 tai 58 d §:ssä tarkoitetuissa covid-19-taudin leviämisen estämiseksi
tehdyissä päätöksissä asetetut osallistujamäärää koskevat rajoitukset tai
osallistujien sijoittumista koskevat velvoitteet eivät koske kyseistä
yleisötilaisuutta, tilaa tai toimintaa. Jos kunnan tartuntatautien torjunnasta
vastaava toimielin tai aluehallintovirasto on kieltänyt yleisötilaisuuden
järjestämisen 58 §:n nojalla kokonaan, todistuksen esittämisedellytyksellä ei
kuitenkaan saa poiketa päätöksessä asetetuista rajoituksista. Jos asiakas tai
osallistuja ei esitä todistusta, toiminnanharjoittajan tulee evätä pääsy
yleisötilaisuuteen tai tilaan.”
Toiminnanharjoittajalla oli siis koronatodistuksen kansallista käyttöä koskevan
sääntelyn nojalla mahdollisuus edellyttää asiakkailtaan ja osallistujiltaan EU:ndigitaalisen koronatodistuksen esittämistä ennen pääsyä tapahtumaan tai
tilaan, jos alueella olisi muutoin voimassa kyseistä tapahtumaa tai tilan
käyttöä rajoittava viranomaispäätös.
Ravitsemisliiketoiminnanharjoittaja pystyi edellyttämään asiakkailtaan EU:ndigitaalisen koronatodistuksen esittämistä ennen pääsyä ravintolaan, josmuutoin voimassa olisivat valtioneuvoston asetuksella säädetyt
ravitsemistoiminnan rajoitukset.
EU:n digitaalisen koronatodistuksen kansallisella käytöllä pystyttiin
ehkäisemään tartuntojen leviämistä, mutta toisaalta sääntelyllä
mahdollistettiin samalla yhteiskunnan asteittainen terveysturvallinen
avaaminen ja jo pitkään rajoitustoimenpiteiden kohteena olleiden
toiminnanharjoittajien oikeus harjoittaa elinkeinoaan sekä näiden
palveluksessa olleiden työntekijöiden oikeus työhön.
Kanteen taustalla ja perusteena olevat tapahtumat

13(61)
Koronatodistus ja sen esittämisedellytys herätti vastustusta joidenkinkansalaisten taholta. Tämän asian kantaja (Mika Vauhkala) ja hänen
asiamiehensä (Aki Nummelin) olivat marraskuussa 2021 (noin kuukausi
koronatodistuksen kansallisen käyttöönoton jälkeen) perustamassa Me
Kansalaiset ry:tä, jonka keskeinen tarkoitus näyttää olevan koronapassin
käyttöä vastaan taisteleminen. Kantaja on yhdistyksen puheenjohtaja ja
hänen asiamiehensä yhdistyksen hallituksen jäsen. Yhdistyksen nettisivuillaesitetään mm. seuraavanlaisia kannanottoja”Näemme yksilönvapauden rajoittamisen muun muassa koronapassilla
vakavana uhkana perustuslaillisille oikeuksille.” ”Me Kansalaiset Ry seisoo
sen takana, että kansalaisten vapaa-aikaan, työhön tai elinkeinon
harjoittamiseen ei kuulu koronapassi tai sen tapainen vallan väline. Lisäksialamme yhdistyksenä luomaan työkaluja, jotta voisimme sivistyneesti,
laillisesti ja kunniallisesti vaikuttaa vallitsevaan
tilanteeseen nyt ja tarvittaessa myöskin tulevaisuudessa.””Annamme keinoja puolustaa yksilönvapauttasi sekä kehosi
itsemääräämisoikeutta.” Tarjoamme konkreettisia työvälineitä yksilö- ja
yhteisötason vaikuttamiseen”. ”Ensimmäinen tehtävämme on saada
kansalaisten ääni kuuluviin koronapassiasiassa.
Esillä olevassa asiassa ja kantajan kanteessa näyttää selvästikin olevan kyse
Me Kansalaiset ry:n markkinoimasta ”työkalusta” yksilötason vaikuttamiseen.
Haastehakemuksessa esitettyjen tietojen mukaan yhdistyksen puheenjohtaja
Vauhkala pyrki 10.12.2021 noin klo 9 Helsingin keskustassa sijaitsevaan
Fazer Café -kahvilaan, joka tuolloin edellytti asiakkailtaan koronatodistustaedellytyksenä kahvilassa asioimiselle.
Kantaja ei ilmeisesti esittänyt koronatodistusta ja näin ollen häntä ei päästetty
asioimaan kahvilassa. Valtiolla ei ole tietoa eikä mahdollisuutta varmentua
siitä, että Vauhkala ei ole päässyt asioimaan Fazer Caféssa siten kuin hän
väittää. Valtio ei kuitenkaan näe syytä kyseenalaistaa esitettyä tapahtumaa
vaan hyväksyy riidattomiksi seikoiksi sen, että Vauhkala on pyrkinyt
asioimaan kahvilaan, ja että häntä ei ole päästetty asioimaan
kahvilassa sen johdosta, että hän ei ole esittänyt koronatodistusta.
Tämän jälkeen kantaja nosti asiamiehensä avustuksella kanteen Fazerkonsernia ja valtiota kohtaan vaatien yhteensä 20.000 euron hyvityksiä jakorvauksia siitä, ettei hän päässyt kahvilaan.
Toisin kuin kantajan haastehakemuksessa väitetään, hän ei ole pyrkinyt
sopimaan asiaa valtion kanssa. Toisaalta valtio ei voisi suostua sopimaan tätä
asiaa siten, että maksaisi korvauksia tai hyvityksiä kantajalle. Mikäli valtio
tällaisessa tapauksessa suostuisi maksamaan korvausta/hyvitystä, valtiota
kohtaan esitettäisiin varmastikin lukuisa määrä vastaavanlaisia
perusteettomia vaatimuksia koronatodistuksen esittämisedellytyksen ja
muiden yksilönvapautta rajoittaneiden valtion toimien perusteella.
Kysymyksenasettelu tässä asiassa
Asiassa tulevat kantajan vaatimusten perusteella arvioitavaksi vain kyseisten
säännösten/määräysten eli yhdenvertaisuuslain 13 §:n ja 10 (31)turvallisuutta (EIS:n 5 artikla), ja (ii) liikkumisvapautta (EIS:n neljännen
lisäpöytäkirjan 2 artikla) vastaan kohdistuneet väitetyt rikkomukset. Kantajan
haastehakemuksessa esitetyt viittaukset mm. kuluttajansuojalakiin ja muihin
perusoikeuksiin ovat siten asian ratkaisun kannalta irrelevantteja eikä niitä
tulla jäljempänä käsittelemään.
(Perusteista on luovuttu siltä osin, kun on vedottu EIS 5 artiklaan ja 2.
lisäpöytäkirjan 2 artiklaan)14(61)
Haastehakemuksessa väitetään, että yleisestikin valtion toimenpiteet covid19-taudin leviämisen ehkäisemiseksi olisivat olleet liioiteltuja, ylimitoitettuja ja
yksilön perusoikeuksia tarpeettomasti rikkovia, ja että tämä tultaisiin
osoittamaan tässä oikeudenkäynnissä. Kantaja on viitannut mm.
valtioneuvoston asetukseen ravintoloiden aukioloajoista ja väittänyt sen
olevan välttämättömyysperiaatteen vastainen.
Koska kantajan vaatimuksen perusteeksi esitetty rikkomus koskee vain
koronatodistuksen esittämisedellytystä, kantajan täysin yleisluontoiset ja
yksilöimättömät väitteet muiden rajoitustoimien perusteettomuudesta ovat
asian ratkaisun kannalta merkityksettömiä, eikä väitteitä tai todistelua niistä
ole tarvetta tai perustetta ottaa osaksi tätä asiaa. Näin ollen emme lähde
käsittelemään muita rajoitustoimia myöskään tässä vastauksessa.
Haastehakemuksessa vedotaan myös perustuslain 106 §:ään, jossa on
säädetty, että ”[j]os tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa lain
säännöksen soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa,
tuomioistuimen on annettava etusija perustuslain säännökselle”. Kantajan
mukaan tartuntatautilain 58 i § olisi perustuslain vastainen ja siksi
käräjäoikeuden tulisi soveltaa ensisijaisesti perustuslakia.
Kantajalla menevät asiat sekaisin. Perustuslain 106 §:llä ei ole merkitystä
tämän asian ratkaisussa, ja viittaukset kyseiseen säännökseen ovat siten
irrelevantteja. Kantaja on esittänyt yhdenvertaisuuslakiin ja ihmisoikeuksien
rikkomiseen perustuvat vaatimukset, eikä näiden vaatimusten
ratkaisemisessa ole tarpeen soveltaa tartuntatautilain 58 i §:ää.
Järjestyksen vuoksi todettakoon tässäkin yhteydessä, että tartuntatautilain 58
i § ei ole perustuslain vastainen. Säännöksen perustuslainmukaisuus on
arvioitu perustuslakivaliokunnan käsittelyssä, eikä perustuslakivaliokunta tai
yksikään perustuslakivaliokunnan käsittelyssä kuultu valtiosääntöoikeuden
asiantuntija ole ollut sitä mieltä, että säännös olisi perustuslain vastainen.
Näin ollen emme lähde käsittelemään muita rajoitustoimia myöskään tässä
vastauksessa.
Valtio ei ole syyllistynyt EIS:ssa tarkoitetun henkilökohtaisen turvallisuuden
eikä liikkumisvapauden rikkomiseen kantajan väittämällä tavalla, eikä valtio
ole korvausvastuussa kantajaa kohtaan tällä perusteella (jakso 4.3)
Valtio ei ole syyllistynyt yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaiseen välilliseensyrjintään kantajan väittämällä tavalla, eikä valtio ole korvausvastuussa
kantajaa kohtaan myöskään tällä perusteella.
Ei korvausvelvollisuutta EIS:n väitetyn rikkomisen vuoksi
Aluksi
Edellä jo todetusti kantaja vaatii valtiolta 10.000 euroa korvausta EIS:nväitetyn rikkomisen perusteella: kantajan mukaan valtio on loukannut kantajan(i) henkilökohtaista turvallisuutta (EIS:n 5 artikla), ja (ii) liikkumisvapautta(EIS:n neljännen lisäpöytäkirjan 2 artikla)(Näiltä osin kanteesta on luovuttu).
Perinteisesti julkisyhteisön korvausvelvollisuus yksilön väitetystä
kärsimyksestä on ollut hyvin rajoitettua. Korvauksen tuomitseminen onedellyttänyt, että (i) vahinko on aiheutunut julkista valtaa käytettäessä tehdyn
virheen tai laiminlyönnin johdosta (vahingonkorvauslaki3:2 §), ja että (ii) kyse
on ollut vahingonkorvauslain 5:6 §:ssä luetellusta tilanteesta, jossa
kärsimyksen aiheuttanut loukkaus on tapahtunut jollakin säännöksessä
mainitulla rikokseksi katsottavalla teolla tai muulla vakavalla loukkauksella.
Tällaisesta tapauksesta ei nyt ole kyse, eikä korvausta voitaisi tässä asiassa
tuomita valtion maksettavaksi vahingonkorvauslain perusteella. Ilmeisesti15(61)
tästä syystä kantaja onkin perustanut vaatimuksensa suoraan EIS:een ja
väitettyyn ihmisoikeuksien rikkomiseen.
Korkeimman oikeuden oikeuskäytännössä on reilun kymmenen vuoden ajan
pidetty mahdollisena velvoittaa valtio suorittamaan korvausta
ihmisoikeusloukkauksesta, vaikka korvausta ei vahingonkorvauslain
perusteella tulisikaan maksettavaksi, ”kunhan vahingonkorvausvastuulla onriittävä oikeudellinen perusta”. Käytännössä on edellytetty että (i)ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, (ii) loukkausta voidaan pitää riittävän
vakavana, ja (iii) loukkauksesta on aiheutunut siihen syy-yhteydessä olevaa
vahinkoa.
Tällaista korvausvastuuta on perusteltu EIS:n 13 artiklan tehokkaita
oikeussuojakeinoja koskevalla vaatimuksella ja perustuslain 22 §:llä koskien
perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien toteutumisen turvaamista.
Esillä olevassa asiassa yksikään valtion korvausvastuun edellytys ei täyty,kuten seuraavassa osoitetaan.
Valtio ei ole rikkonut ihmisoikeuksia koronatodistussäännöksellä
Haastehakemuksessa tai sen täydennyksessä ei ole selvästi esitetty, mikä ontarkalleen ottaen teko tai menettely, jolla valtion väitetään rikkoneen kantajan
ihmisoikeuksia. Kantaja esittää loukkaukseksi sen, ettei häntä päästetty Fazer
Café -kahvilaan 10.12.2021. Koska kantaja haastehakemuksessaan kritisoi
valtiota tartuntatautilain 58 i §:n säätämisestä, oletamme kantajan väittävän
valtion loukkaukseksi sitä, että kyseinen säännös onsäädetty, saatettu voimaan ja se on voimassa olleessaan 10.12.2021 ollut
osaltaan vaikuttamassa siihen, että kantaja ei ole tuolloin päässyt kahvilaan
asioimaan.
Kantaja väittää ensinnäkin, että hänen henkilökohtaista turvallisuuttaan (EIS:n
5 artikla) olisi loukattu, ”kun kantaja ei ole voinut käydä syömässä
aamiaispaikassa, missä hän normaalisti käy syömässä”.
(Tältä osin kanteesta on luovuttu)
Kantajan väite on selvästi perusteeton.
EIS:n 5 artiklan 1 kohdassa julkituodaan jokaisen ”oikeus vapauteen ja
henkilökohtaiseen turvallisuuteen”. ”Vapaus” ko. kohdan tarkoittamassa
mielessä merkitsee suojaa vapaudenriistoa vastaan. Käsitteen”henkilökohtainen turvallisuus” puolestaan on katsottu antavan turvaa
mielivaltaista ”vapauteen” puuttumista vastaan ja sellaisena vahvistavan
yksilön vapaudenriistoa vastaan nauttimaa suojaa. ”Henkilökohtaiselle
turvallisuudelle” ei ole artiklan tulkinnassa annettu erityistä itsenäistä
merkitystä, vaan kyseisen artiklan on katsottu kokonaisuudessaan
sääntelevän ”vapaudenriistoa”. EIS:n 5 artiklan tarkoituksena ei siis ole
turvata sitä, että yksilöt pääsisivät halutessaan asioimaan haluamissaan
ravitsemusliikkeissä.
Vapaudenriistona on pidetty lähinnä vangitsemista ja tahdonvastaista
suljettuun laitokseen (esim. mielisairaalaan) määräämistä. Toisaalta
esimerkiksi varusmiehille annettua kieltoa poistua kasarmialueelta ei ole
pidetty vapaudenriistona, vaan armeijaan ja asevelvollisuuteen kuuluvana
normaalina rasitteena.
Esillä olevassa asiassa kantajan vapautta ei ole riistetty. Häntä ei ole
pidätetty, vangittu eikä määrätty laitokseen. Hän on voinut elää elämäänsä,käydä töissä, tavata läheisiään ja ystäviään jne. Se, että yksityinen yritys(kahvila) ei ole päästänyt kantajaa asioimaan kahvilassa 10.12.2021, ei ole
ollut valtion suorittama kantajaan kohdistunut vapaudenriisto.
Tiedossamme ei ole yhtään tuomioistuinratkaisua, jossa tämänkaltainen
tilanne olisi katsottu vapaudenriistoksi, eikä kantajakaan sellaisiin ole
haastehakemuksessaan tai sen täydennyksessä viitannut. Johtopäätös on

16(61)näin ollen, että valtio ei ole syyllistynyt kantajan henkilökohtaisen
turvallisuuden (EIS:n 5 artikla) loukkaamiseen.
Kantaja väittää toiseksi, että hänen (EIS:n neljännen lisäpöytäkirjan 2 artiklan
mukaista) liikkumisvapauttaan on rajoitettu, kun häntä ”on estetty pääsemästä
kahvilaan syömään aamiaista”.
Kantajan tämäkin väite on selvästi perusteeton.
(Tältä osin kanteesta on luovuttu)
EIS:n liikkumisvapautta koskevassa artiklassa todetaan, että jokaisella, joka
on laillisesti jonkin valtion alueella, on oikeus liikkumisvapauteen tällä alueellaja vapaus valita asuinpaikkansa, ja että jokainen on vapaa lähtemään mistä
tahansa maasta. Artiklan 3 kappaleen mukaisesti liikkumisvapautta voidaan
rajoittaa lain nojalla ja demokraattisen yhteiskunnan yleisen edun nimissä”kansallisen tai yleisen turvallisuuden takia, yleisen järjestyksen
ylläpitämiseksi, rikosten ehkäisemiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi
tai muiden yksilöiden oikeuksien tai vapauksien suojelemiseksi”.
Liikkumisvapaus ei koskaan ole rajoittamaton ja ehdoton. Henkilö ei voi mm.
vaatia pääsyä toisen kotiin, suljettuun liiketilaan, hallintorakennuksiin tai
muiden omistamiin kulkuvälineisiin vetoamalla liikkumisvapauteen.
Esimerkkeinä tosiasiallisista liikkumisvapautta rajoittavista seikoista on
monesti mainittu mm. kotirauhan piiriin liittyvät kiellot, asetuksin vahvistetut
liikkumiskiellot, luonnonsuojelualueiden liikkumiskiellot, sotilaalliset
turvallisuusalueet ja kunnallissäädöksiin liittyvät kiellot.
Henkilöllä ei ole (liikkumisvapauteen tai muuhun oikeuteen perustuvaa)
oikeutta olla toisen omistuksessa tai hallinnassa olevassa kahvilassa tai
muussa liikehuoneistossa. Jo korkeimman oikeuden ennakkopäätöksessä
KKO 1962 II 47 katsottiin henkilön syyllistyneen kotirauhan rikkomiseen, kun
kahvilan omistaja oli kehottanut henkilöä poistumaan kahvilasta eikä tämä
ollut noudattanut poistumiskäskyä. Nykyisessä rikoslaissa oikeudeton
tunkeutuminen mm. liikehuoneistoon on säädetty rangaistavaksi
julkisrauhan rikkomisena (rikoslain 24:3 §). Säännöksen esitöissä on todettu
kahvilan olevan säännöksessä tarkoitettu liikehuoneisto, ja että säännös
soveltuu myös liikehuoneistojen aukioaikoina ja siltä osin kuin kyse on yleisön
palveluun varatusta tilasta.
Tilanteessa, jossa yksittäiseltä asiakkaalta evätään pääsy kahvilaan tai
ravintolaan, kyse ei näin ollen voi edes teoriassa olla liikkumisvapaudenloukkauksesta. Ainoa peruste, jolla pääsyn epääminen voitaisiin ylipäätään
katsoa oikeuden loukkaukseksi, on syrjintä (yhdenvertaisuuden loukkaus).
Mikäli hypoteettisesti, vailla todellista perustetta ja vastoin valtion kantaa
haluttaisiin tulkita tartuntatautilain 58 i §:n rajoittaneen kantajanliikkumisvapautta, rajoitus olisitapahtunut EIS:n sallimalla tavalla lainnimenomaisen säännöksen nojalla ja terveyden suojelemiseksi.
Johtopäätös on näin ollen, että valtio ei ole syyllistynyt kantajanliikkumisvapauden (EIS:n neljännen lisäpöytäkirjan 2 artikla) loukkaamiseen.
Asiassa on huomionarvoista, että loukatuiksi väitetyt EIS:een kirjatutliikkumisvapaus ja oikeus vapauteen ja henkilökohtaiseen turvallisuuteen ovat
kirjattuina myös Suomen perustuslakiin. Jos tartuntatautilain 58 i § olisi
loukatuksi väitettyjen oikeuksien vastainen, se olisi samalla myös perustuslain
vastainen. Kyseisen säännöksen perustuslainmukaisuus on kuitenkinvarmistettu lain eduskuntakäsittelyn aikana. Suomen oikeusjärjestelmässä
vastuu lakien perustuslainmukaisuudesta kuuluu eduskunnalle ja
säädettävien lakien perustuslainmukaisuus arvioidaan ja varmistetaan
nimenomaan eduskunnan perustuslakivaliokunnan käsittelyssä.
Koronatodistussäännös on käsitelty perustuslakivaliokunnassa ja sen osalta
on kuultu lukuisia asiantuntijoita, ml. valtiosääntöoikeuden asiantuntijoita

17(61)(prof. Mikael Hidén, prof.Tuomas Ojanen, prof. Janne Salminen, prof. VeliPekka Viljanen, prof. Lasse Lehtonen, llainsäädäntöneuvos Mira Turpeinen).
Perustuslakivaliokunta tai sen kuulemat asiantuntijat eivät ole pitäneet
tartuntatautilain 58 i §:ää perustuslain vastaisena.
Edelleen on todettava, että perustuslakivaliokunta tai yksikään sen kuulemista
asiantuntijoista ei ole pitänyt säännöstä henkilökohtaisen turvallisuuden tai
liikkumisvapauden kannalta siinä määrin relevanttina, että olisi tarkemmin
arvioinut säännöksen perustuslainmukaisuutta erikseen nimenomaan näiden
oikeuksien osalta.
Johtopäätöksenä edellä kerrotusta voidaan todeta, että kantajan oikeutta
henkilökohtaiseen turvallisuuteen tai liikkumisvapauteen ei ole rikottu, kun
kantaja ei ole 10.12.2021 päässyt kahvilaan johtuen osaltaan tartuntatautilain
58 i §:stä.
Väitetty loukkaus on joka tapauksessa hyvin vähäinen eikä vakava
Vaikka täysin vastoin valtion käsitystä ihmisoikeusloukkauksen katsottaisiin
tapahtuneen, väitetty kantajan oikeuden loukkaus olisi niin vähäinen, että
valtion korvausvastuuta ei voi syntyä.
Esimerkiksi ennakkopäätöksessä KKO 2012:81 korkein oikeus arvioi
tapahtuneen loukkauksen vakavuutta. Korkein oikeus katsoi, että loukkausta
oli objektiivisesti arvioiden pidettävä niin vähäisenä, että kantajalla ei ollut
oikeutta korvaukseen.
Kyseisessä tapauksessa vankilaviranomaiset olivat avanneet vangin kirjeen
ihmisoikeusloukkaukseksi katsotulla tavalla. Korkein oikeus katsoi, että
kirjeen avaamisesta kantajalle aiheutuneet haitalliset vaikutukset olivat
jääneet niin vähäisiksi, ettei loukkauksesta voitu katsoa aiheutuneen
loukatulle korvattavaksi tulevaa kärsimystä.
Esillä olevassa asiassa kantajan väittämä loukkaus ja sen mahdolliset
haitalliset vaikutukset kantajalle ovat olleet erittäin vähäiset. Kantaja ei ole
yhtenä aamuna saanut asioida siinä kahvilassa, jossa hän väittää
halunneensa asioida. Hänen liikkumistaan tai elämäänsä ei ole muulla tavoin
rajoitettu, eikä hänen mahdollisuuttaan ostaa aamiaista esim. kaupasta ole
rajoitettu. Jos kantaja olisi ehdottomasti halunnut kyseisenä aamunasyödä aamiaisen kahvilassa, hän olisi voinut hankkia negatiivisenkoronatestitulokseen ja esittämällä tämän kantaja olisi päässyt asioimaan
kahvilassa.
Ottaen huomioon, että kantaja on jo marraskuussa 2021 ollut perustamassa
Me Kansalaiset ry:n tarkoituksenaan taistella koronapassia vastaan, on lisäksi
ilmeistä, että kantaja on 10.12.2021 pyrkinyt Fazer Caféen tietäen ja sillä
nimenomaisella tarkoituksella, että hänen asiointinsa kahvilassa evätään,
jotta hän voi nostaa tämän kanteen ja sillä kyseenalaistaa koronatodistuksen
esittämisedellytyksen oikeutuksen. Tässä tilanteessa se, että hänen
asiointinsa kahvilassa on evätty, ei ole voinut aiheuttaa kantajalle todellista
kärsimystä eikä se ole voinut olla vakava loukkaus.
Väitetyn loukkauksen vähäisyyttä/vakavuutta arvioitaessa voidaan huomioida
myös se, kuinka selvästä ja tietoisesta loukkauksesta olisi kyse. Tähän liittyen
on ensinnäkin todettava, että valtiolla on lakeja säädettäessä laaja
harkintavalta erityisesti tilanteissa, joissa punnittavana ovat vastakkaiset
intressit ja oikeudet. Tämä on todettu mm. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.
Korkeimman oikeuden oikeuskäytännössä on puolestaan korostettu sitä, että
lähtökohtaisesti vastuu siitä, että lakia säädettäessä noudatetaan
perustuslakia, kuuluu eduskunnalle ja sen perustuslakivaliokunnalle.

18(61)
Kun säännös on perustuslakivaliokunnan arviossa hyväksytty perustuslain
mukaiseksi, sitä voidaan lähtökohtaisesti pitää perustuslain mukaisena, eikä
ainakaan selvästi perustuslain vastaisena.
Tartuntatautilain 58 i § on säädetty normaalissa lainsäätämisjärjestyksessä.
Säännöksen perustuslainmukaisuus (ml. perus- ja ihmisoikeuksien
mukaisuus) on arvioitu lainvalmistelussa, eikä säännöksen ole katsottu olleen
perustuslain (tai perus- ja ihmisoikeuksien) vastainen. Säännös on nähty
asianmukaiseksi tavaksi suojata väestön oikeutta terveyteen ja elämään
ehkäisemällä tartuntoja sekä samalla mahdollistamalla
elinkeinovapauden ja sivistyksellisten oikeuksien mahdollisimman laaja
toteutuminen.
Kuten lainvalmisteluasiakirjoista ilmenee, tartuntatautilain 58 i §:n ei ole nähty
johtavan perus- tai ihmisoikeuksien loukkaamiseen. Näin ollen kyse ei voi ollaainakaan missään määrin selvästä tai tietoisesta loukkauksesta valtion
taholta.
Valtio ei näin ollen voi olla korvausvastuussa väitetystä loukkauksesta
aiheutuneesta väitetystä kärsimyksestä, koska väitetty loukkaus on vähäinen.
Kantajan korvausvaatimus on määrältään perusteettoman suuri
Kantajan vaatima korvaus on määrältään 10.000 euroa.
Valtion käsityksen mukaan vaadittu korvaus on määrältään perusteettoman
suuri. Tiedossamme ei ole tapauksia, joissa korvauksia olisi tuomittu
maksettavaksi vastaavan kaltaisissa tilanteissa. Tässä asiassa jonkinlaista
johtoa arviointiin voidaan hakea korvauksista, joita on tuomittu maksettavaksi
syrjintärikostapauksissa (rikoslaki 11:11 §).
Näissä rikoksissa on kyse esillä olevaa asiaa huomattavasti vakavammista
tilanteista, joissa henkilöä (rikoksen uhria) on välittömästi, selvästi ja rikoksen
tunnusmerkistön täyttävällä tavalla syrjitty. Tyypilliset tilanteet ovat asiakkaan
palvelematta jättäminen tai sisäänpääsyn estäminen pelkästään asiakkaan
etnisen alkuperän takia.

Tässä tapauksessa kantajan pääsyä kahvilaan ei ole evätty henkilöstä
johtuvasta syystä, vaan koska hän ei ole esittänyt koronatodistusta.
Henkilövahinkoasiainneuvottelukunnan suosituksen (2020) mukaan
korvausväli oikeuskäytännössä on syrjintärikoksissa ollut 300-1500 euroa.
Esillä olevassa asiassa kantajan väittämä loukkaus ja sen mahdolliset
haitalliset vaikutukset kantajalle ovat olleet erittäin vähäiset.
Siinäkin tilanteessa, että käräjäoikeus täysin vastoin valtion käsitystä katsoisi
korvausperusteiden täyttyvän, korvauksen määrän tulisi olla nolla tai
korkeintaan joitakin kymmeniä euroja.
Kantajan vaatimuksen liiallisuutta osoittaa osaltaan myös se, että vaaditun
suuruisia kärsimyskorvauksia tuomitaan maksettavaksi vain erittäin vakavissa
rikoksissa, esimerkiksi pitkään jatkuneessa lapsen seksuaalisessa
hyväksikäytössä (korvausväli 10.000 – 30.000 euroa).
Vaadittu korvaus on suurempi kuin esimerkiksi lapsen tai
puolison kuoleman aiheuttamasta kärsimyksestä pääsääntöisesti
maksettavaksi tuomittu korvaus (3.000 – 12.000 euroa).
Vaatimus tulisi hylätä selvästi perusteettomana valmistelua jatkamatta
Oikeudenkäymiskaaren 5:6.2 §:n mukaan tuomioistuimen on hylättävä kannetuomiolla siltä osin kuin se on selvästi perusteeton. Kanne on selvästi
perusteeton mm., jos kantajan esittämistä faktaperusteista ei voi seurata sitä,
mitä kantaja haastehakemuksessaan vaatii.
Kanne voidaan hylätä tällä perusteella koko valmistelun ajan. Ks. esim.
Lappalainen, Juha: Siviilijutun käsittely käräjäoikeudessa vuoden 2002

19(61)
uudistuksen mukaan (2002) s. 99: ”Selvää
kuitenkin on, että kanne on tällä perusteella hylättävissä koko valmistelun
ajan.”
Väitettyyn ihmisoikeusloukkaukseen perustuva kantajan vaatimus on selvästi
perusteeton, kuten edellä kerrottu osoittaa. Kanteen perusteena olevat
tapahtumat eivät voi johtaa siihen, että valtion katsottaisiin loukanneen
kantajan henkilökohtaista turvallisuutta tai liikkumisvapautta. Vaatimus tuleenäin ollen hylätyksi riippumatta siitä, mitä näyttöä asiassa esitettäisiin.
Vaatimus tulee valtion käsityksen mukaan näin ollen hylätä selvästi
perusteettomana valmistelua siltä osin jatkamatta.
Ei hyvitysvelvollisuutta yhdenvertaisuuslain väitetyn loukkauksen perusteella
Aluksi
Kantaja vaatii vastaajilta yhteisvastuullisesti 10.000 euron hyvitystä
yhdenvertaisuuslain 23 §:n perusteella syrjinnästä oletetun terveydentilan
perusteella. Haastehakemuksen täydennyksessä on täsmennetty, että väitettysyrjintä olisi yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaista välillistä syrjintää.
Yhdenvertaisuuslain 23 §:n nojalla ”[s]yrjinnän kohteeksi joutuneella on
oikeus saada hyvitystä siltä viranomaiselta, työnantajalta tai koulutuksen
järjestäjältä taikka tavaroiden tai palveluiden tarjoajalta, joka on tämän lain
vastaisesti syrjinyt häntä tai kohdistanut häneen vastatoimia”.
Yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaan ”[s]yrjintä on välillistä, jos näennäisesti
yhdenvertainen sääntö, peruste tai käytäntö saattaa jonkun muita
epäedullisempaan asemaan henkilöön liittyvän syyn perusteella, paitsi jos
säännöllä, perusteella tai käytännöllä on hyväksyttävä tavoite ja tavoitteen
saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia”.
Tämä tarkoittaa, että kyse voi olla välillisestä syrjinnästä, jos (i) sääntö,peruste tai käytäntö asettaa henkilön muita epäedullisempaan asemaan
henkilöön liittyvän syyn perusteella, ja jos (ii) säännölle ei ole hyväksyttävää
tavoitetta, tai (iii) keinot (tavoitteen saavuttamiseksi) eivät ole asianmukaisia
ja/tai tarpeellisia.
Esillä olevassa asiassa olisi mahdollista esittää perusteluja sen puolesta, että
tartuntatautilain 58 i § ei ole asettanut kantajaa muita epäedullisempaan
asemaan henkilöön liittyvän syyn perusteella. Kantajan kahvilaan pääsyyn on
sovellettu täysin samoja sääntöjä kuin kahvilan muihin asiakkaisiin ja
potentiaalisiin asiakkaisiin. Kuten kuka tahansa muu, kantaja olisi päässyt
asioimaan kahvilassa esittämällä koronatodistuksen, eli ottamalla
koronarokotteen tai hankkimalla negatiivisen koronatestituloksen.
Valtio on kuitenkin tiedostanut ja tiedostaa, että rokotuksen, testituloksen tai
sairastumisimmuniteetin edellyttäminen on henkilön terveydentilaan liittyvä
seikka, ja erilaista kohtelua näiden seikkojen perusteella on arvioitava
yhdenvertaisuuden näkökulmasta.
Valtio katsoo ja hyväksyy siten, että tartuntatautilain 58 i §:llä on tullut olla
hyväksyttävä tavoite ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyn keinon on tullut
olla asianmukainen ja tarpeellinen.
Haastehakemuksen täydennyksen perusteella kantaja ei kyseenalaista
koronatodistuksen kansallisen käyttöönoton tavoitteen hyväksyttävyyttä, vaan
kantaja riitauttaa ainoastaan käytetyn keinon asianmukaisuuden ja
tarpeellisuuden.
Koronatodistuksen kansallinen käyttöönotto tartuntatautilain 58 i § säätämällä
ja säännöksen voimassaolo 10.12.2021 on ollut säännöksen tavoitteen
saavuttamiseksi asianmukainen ja tarpeellinen keino.
Haastehakemuksessaan kantaja väittää, että Fazer Cafén henkilökunta olisi
olettanut kantajan olevan vaaraksi muiden asiakkaiden tai henkilökunnan

20(61)terveydelle, ja että oletettu terveydentila ei oikeuta henkilön syrjimiseen.
Kantaja ei ole esittänyt mitään perusteluja, selvitystä tai näyttöä siitä, että
kahvilan henkilökunta olisi tehnyt väitettyjä oletuksia kantajan
terveydentilasta. Kantajan todisteista päinvastoin ilmenee, että Fazer Retail
Finlandin toimitusjohtaja on ilmoittanut kantajalle, että kahvila ontartuntatautilain 58 i §:n mukaisesti edellyttänyt koronatodistuksen esittämistä
asiakkailtaan. Kantajan asiointi
kahvilassa on siis evätty sen johdosta, että hän ei ole esittänyt
koronatodistusta, eikä sen johdosta, että kahvilan henkilökunta olisi tehnyt
oletuksia kantajan terveydentilasta.
Koronatodistussäännös on ollut asianmukainen ja tarpeellinen keino
Oikeuskäytännössä ja oikeuskirjallisuudessa on katsottu, että kun keinona
arvioitavaksi tulee syrjiväksi väitetty lainsäädäntö, lainsäätäjällä on yksittäistä
työnantajaa tai muuta toimijaa laajempi harkintavalta määriteltäessä
esimerkiksi sosiaali- ja terveyspoliittisia toimenpiteitä, joilla hyväksyttävä
tavoite voidaan saavuttaa.
Ainoassa korkeimman oikeuden välillistä syrjintää koskevassa
ennakkopäätöksessä KKO 2004:59 kanne hylättiin. Korkein oikeus katsoi,
että kaupungilla oli ollut järkevän taloudenpitonsa ja toiminnan järjestämisen
kannalta objektiiviset perusteet menettelylleen lomauttaa huomattava osa
perusturvatoimialansa henkilöstöstä, josta yli 90 prosenttia oli naisia. Myös
perustuslakivaliokunnan käytännössä on vakiintuneesti katsottu, että vaikka
perustuslain yhdenvertaisuussäännös kohdistuu myös lainsäätäjään,
yhdenvertaisuussäännös ei edellytä kaikkien kansalaisten kaikissa suhteissa
samanlaista kohtelua, elleivät asiaan vaikuttavat olosuhteet ole samanlaisia.
Valiokunnan käytännössä on edelleen katsottu, ettei
yhdenvertaisuusperiaatteesta voi johtua tiukkoja rajoja lainsäätäjän
harkinnalle pyrittäessä kulloisenkin yhteiskuntakehityksen vaatimaan
sääntelyyn, mutta toisaalta henkilöihin kohdistuvat erottelut eivät saa ollamielivaltaisia eivätkä erot saa muodostua kohtuuttomiksi.
Lyhyesti koronatodistuksen kansallisen käyttöönoton tavoitteista
Covid-19-epidemian aikana perustuslain 18 §:ssä turvattuun
elinkeinovapauteen on kohdistunut voimakkaita rajoituksia ja perustuslain 23§:n mukaisia perusoikeuspoikkeuksia. Toiminnan rajoitukset ovat aiheuttaneet
merkittäviä menetyksiä erityisesti kulttuuri- ja tapahtumatoimialalle sekäravintolatoimialalle ja niiden työntekijöille.Lisäksi rajoituksilla on ollut
vaikutuksia myös toimialoille, joihin ei suoraan kohdistunut
rajoitustoimenpiteitä, mutta jotka kärsivät rajoitusten seurannaisvaikutuksista.
EU:n digitaalisen koronatodistuksen kansallista käyttöä koskeva sääntely
tarjosi toiminnanharjoittajille mahdollisuuden ottaa käyttöönsä valtioneuvoston
asetuksella säädetyille ravitsemistoiminnan rajoituksille ja kunnan tai
aluehallintoviraston päätöksestä ilmeneville rajoitustoimenpiteillevaihtoehtoisen toiminnan terveysturvallisuuden varmistamismekanismin.
Toiminnanharjoittajalla oli koronatodistuksen kansallista käyttöä koskevan
sääntelyn nojalla mahdollisuus edellyttää asiakkailtaan ja osallistujiltaan
koronatodistuksen esittämistä ennen pääsyä tapahtumaan tai tilaan, josalueella oli muutoin voimassa kyseistä tapahtumaa tai tilan käyttöä rajoittanut
viranomaispäätös.
Ravitsemisliiketoiminnanharjoittaja pystyi edellyttämään asiakkailtaan
koronatodistuksen esittämistä asiakkaan päästämiseksi
ravitsemisliikkeeseen, jos muutoin voimassa olisivat
valtioneuvoston asetuksella säädetyt ravitsemistoiminnan rajoitukset.
Koronatodistuksen kansallisella käytöllä pystyttiin ehkäisemään tartuntojen
leviämistä, mutta toisaalta samalla sääntelyllä mahdollistettiin yhteiskunnanasteittainen terveysturvallinen avaaminen ja jo pitkään rajoitustoimenpiteiden

21(61)kohteena olleiden toiminnanharjoittajien oikeus harjoittaa elinkeinoaan.
Koronatodistuksen käyttö tiettyjen rajoitustoimenpiteiden vaihtoehtona
mahdollisti myös jo pitkään rajoitustoimenpiteiden kohteena olleiden
toiminnanharjoittajien palveluksessa olleiden työntekijöiden oikeuden
työhön. Säännöksen esitöissä esityksen tavoitteita kuvattiin seuraavasti:”Esityksen taustalla on erityisesti tavoite suojata perustuslaillista oikeutta
terveyteen ja elämään ehkäisemällä tartuntoja, edistämällä väestön terveyttä
sekä turvaamalla jokaiselle oikeus terveelliseen ympäristöön. Samalla
esityksen tavoitteena on mahdollistaa palvelujen turvallinen käyttö ja siten
edistää elinkeinovapautta ja sivistyksellisiä oikeuksia. Tätä kautta esitys
toteuttaa myös perustuslaillisen oikeuden jokaiselle riittäviin sosiaali- ja
terveyspalveluihin. Suomen väestön rokotuskattavuus on yhä puutteellinen
tuomaan laumasuojaa varsinkin tehokkaammin leviäviltä muuntuneilta
viruskannoilta ja riski epidemian huomattavalla kiihtymiselle ja
terveyspalveluiden kuormittumiselle on yhä todellinen.”
Tavoitteena on mahdollistaa nykyistä laajemmin erilaisten yleisötilaisuuksien
järjestäminen sekä asiakkaiden ja osallistujien pääseminen erilaisiin tiloihin
terveysturvallisesti. Tavoitteena on nykyistä paremmin turvata etenkinkoronaepidemiasta eniten kärsineiden alojen elinkeinovapaus sekä kyseisten
alojen työntekijöiden oikeus työhön vaarantamatta kuitenkaan ihmistenhenkeä ja terveyttä tai sosiaali- ja terveydenhuollon kantokykyä.”
Näiden tavoitteiden toteutumiseksi koronatodistuksen kansallisen
käyttöönoton (tartuntatautilain 58 i §:n) on katsottu olleen asianmukainen ja
tarpeellinen keino.
Keinon asianmukaisuudesta, tarpeellisuudesta ja tehokkuudesta
Arvioitaessa koronatodistusta keinona on syytä aluksi todeta se, että
koronatodistuksen käyttö ei ollut itsenäinen uusi lisärajoituskeino, vaan keino
vapautua voimassa olleista rajoituksista. Koronatodistuksen esittämisedellytys
oli otettavissa käyttöön vain ja ainoastaan tilanteissa, joissa valtioneuvoston
asetuksilla tai viranomaispäätöksillä oli asetettu epidemiatilanteen vuoksi
rajoituksia.
Oikeudelliselta luonteeltaan sääntelyssä oli siis kyse toiminnanharjoittajan
mahdollisuudesta poiketa voimassa olevista viranomaispäätöksin asetetuista
toiminnan rajoituksista ottamalla käyttöönsä todistukseen perustuvan
terveysturvallisuustoimen. Tämä osoittaa osaltaan keinon asianmukaisuuden.
Koronatodistuksen käyttöönotto oli tarpeellinen keino mahdollistaa
pandemiatilanteessa laajemmin mm. erilaisten yleisötilaisuuksien
järjestäminen, ravitsemisliikkeiden toiminta ja liikunta- ja kulttuuripalveluiden
tarjoaminen. Covid-19-pandemia oli aiheuttanut palvelualoille merkittävät
menetykset, kuten mm. hallituksen esityksessä (HE 131/2021) on kuvattu:
Koronatodistuksen käyttöönotolla pystyttiin parantamaan tilannetta tältä osin.
Kyseisellä keinolla pystyttiin muita rajoituksia paremmin turvaamaan etenkinkoronaepidemiasta kärsineiden alojen elinkeinovapaus sekä kyseisten alojen
työntekijöiden oikeus työhön (perustuslain 18 §). Samalla koronatodistuksen
esittämisedellytyksellä pystyttiin kuitenkin ehkäisemään ja estämään covid19-taudin leviämistä ja siten turvaamaan myös ihmistenhenkeä ja terveyttä sekä sosiaali- ja terveydenhuollon kantokykyä.
Koronatodistuksen käyttöönoton vaikutuksia on esitelty ko. säännöstä
koskevassa hallituksen esityksessä yksityiskohtaisesti.
THL osallistui kansallisen koronatodistussääntelyn valmisteluun. THL arvioi,
että koronatodistuksen esittämisedellytys oli covid-19-epidemian
epidemiologisen torjunnan näkökulmasta silloisen tiedon perusteellahyväksyttävällä tavalla yhtä tehokas tai verrannollinen tapa torjua taudin

22(61)
leviämistä kuin muut säädetyt ja voimassa olleet
rajoitukset ja velvoitteet.
Koronatodistuksen kansallista käyttöä koskevan sääntelyn
valmisteluvaiheessa ei tiedossa tai käytettävissä ollut muuta menettelyä, joka
covid-19-epidemian epidemiologisen torjunnan näkökulmasta olisi ollut
hyväksyttävällä tavalla muihin rajoitustoimenpiteisiin nähden yhtä tehokas taiverrannollinen tapa torjua covid-19-taudin leviämistä, mutta joka
olisi turvannut vastaavasti myös elinkeinonharjoittamisen oikeutta sekä
oikeutta työhön.
Koronatodistuksen esittämisedellytystä pidettiin jo ennen lainsäätämistä
laajasti hyvänä, asianmukaisena ja tarpeellisena ratkaisuna. Elokuussa 2021
tehdyssä yrittäjägallupissa 74 % kyselyyn vastanneista yrittäjistä kertoi
kannattavansa koronatodistuksen käyttöönottoaja vain 18 % vastusti sitä.37
Myös lainvalmistelun aikana annettu koronatodistuksen kansallista
käyttöönottoa koskeva lausuntopalaute oli positiivista. Ehdotusta pidettiin
hyvänä ja kannatettavana.
Lisäksi voidaan mainita, että jo ennen Suomea koronatodistuksen
esittämisedellytys tai siihen rinnastuva järjestelmä oli otettu käyttöön useissa
muissakin maissa, esimerkiksi Tanskassa, Virossa, Norjassa Saksassa,
Alankomaissa ja Ranskassa.
Lisäksi jo edellä mainitusti EU:n koronatodistus oli jo ennen sen kansallista
käyttöönottoa otettu käyttöön EU-maiden välisessä liikenteessä (vapaata
liikkuvuutta rajoittaneena toimena).
Koronatodistuksen kansallista käyttöönottoa (tartuntatautilain 58 i §:ää)
käsiteltiin eduskunnassa ja useissa sen valiokunnissa, ml.
perustuslakivaliokunnassa. Käsittelyssä ei esitetty tulkintoja tai väitteitä,
joiden mukaan koronatodistuksen kansallinen käyttöönotto
olisi ollut keinona epäasiallinen tai tarpeeton siten, että kyse voisi olla
yhdenvertaisuuslain kieltämästä välillisestä syrjinnästä taikka perustuslain
yhdenvertaisuussäännöksen vastaisesta säännöksestä.
Säännöksen valmistelussa ja eduskuntakäsittelyssä on kiinnitetty huomiota
yhdenvertaisuuteen erityisesti perustuslain 6 §:n yhdenvertaisuuslausekkeen
näkökulmasta ks HE 1347/2021 s 76..
Lisäksi on huomionarvoista, että koronatodistuksen esittämisedellytys saattoi
koskea vain tartuntatautilain 58 i §:ssä lueteltuja palveluja, yleisötilaisuuksia ja
tilojen käyttöä, eikä sellaisia palveluita, joita voidaan pitää välttämättöminä
ihmisten päivittäisessä elämässä.
Koronatodistusta ei voitu edellyttää esitettäväksi esimerkiksi kaupassa
käynnissä, pankkiasioinnissa, viranomaisasioinnissa tai terveydenhuollon
yksiköissä.
Koronatodistuksen kansallisen käyttöönoton eduskuntakäsittelyssä myös
perustuslakivaliokunta arvioi ehdotetun säännöksen perustuslain mukaisuutta.
Valiokunta katsoi, että koronatodistusta koskevalle sääntelylle oli esitetty
hyväksyttävät ja oikeasuhtaiset perusteet. Valiokunta kuuli useita Suomen
johtavia valtiosääntöoikeuden asiantuntijoita, joista yksikään ei ollut sitä
mieltä, että säännös olisi ollut perustuslain tai sen
yhdenvertaisuussäännöksen vastainen.
Tartuntatautilain 58 i §:n voimaantulon jälkeen oli uutisointia siitä, että osa
rokottamattomista kansalaisista piti rokotustodistuksen vaatimista syrjintänä.
Ylen uutisessa kysyttiin yhdenvertaisuusvaltuutettu Kristina Stenmanin kantaa
tähän asiaan: ”Myöskään yhdenvertaisuusvaltuutettu Kristina Stenman ei näe
kansalaisten samanarvoisuuden vaarantuvan rajoitusten vuoksi, sillä lähes
kaikilla on mahdollisuus käydä ottamassa rokotus.

23(61)
Rokotukset ovat ilmaisia, siinä mielessä tilanne on yhdenvertainen. Sitten
on olemassa henkilöitä, jotka eivät voi terveyssyistä ottaa rokotusta, ja heitä
me suojelemme sillä, että mahdollisimman moni muu ottaa rokotuksen.””Yhdenvertaisuusvaltuutettu katsoo, että hengen ja terveyden suojelemiseksi
yhteiskunnassa voidaan asettaa erilaisia rajoituksia. Ne pitää kuitenkinsuhteuttaa kulloiseenkin tartuntatautitilanteeseen. Myös koronapassin käyttö
on Stenmanin mukaan hyväksyttävää, jos sillä voidaan helpottaa
tautitilannetta.”
Koronatodistuksen kansallinen käyttöönotto tartuntatautilain 58 i § säätämällä
on ollut yhdenvertaisuuslain 13 §:ssä tarkoitettu asianmukainen ja
tarpeellinen keino. Johtopäätös on selvä erityisesti ottaen huomioonlainsäätäjän laaja harkintavalta.
Johtopäätöksenä edellä kerrotusta voidaan näin ollen todeta, että valtio ei ole
syyllistynyt yhdenvertaisuuslain 13 §:ssä tarkoitettuun välilliseen syrjintään,
eikä valtio siten ole velvollinen maksamaan kantajalle hyvitystä väitetynsyrjinnän perusteella
Kantajan hyvitysvaatimus on määrältään perusteettoman suuri
Kantaja on vaatinut väitetystä syrjinnästä hyvitystä 10.000 euroa.
Valtion käsityksen mukaan vaatimuksen määrä on perusteettoman suuri.
Yhdenvertaisuuslain 24 §:n mukaan hyvityksen tulee olla
oikeudenmukaisessa suhteessa teon vakavuuteen, jota puolestaanarvioidaan ottamalla huomioon rikkomuksen laatu, laajuus ja kesto.
Säännöksen esitöiden mukaan rikkomuksen vakavuutta arvioidaan
objektiivisin kriteerein eikä pelkästään loukatun subjektiivisen kokemuksen
perusteella.
Esitöissä todetaan edelleen, että syrjinnän laatua ja laajuutta arvioitaessa
voidaan kiinnittää huomiota siihen, mitä ja kuinka vakavia seurauksia
syrjinnästä on loukatulle aiheutunut, onko syrjintä ollut tietoista ja onko
syrjintä perustunut useaan syrjintäperusteeseen.
Tiedossamme ei ole tapauksia, joissa hyvitystä olisi ylipäätään tuomittu
maksettavaksi esillä olevan asian kanssa vastaavanlaisissa tilanteissa.
Tässä asiassa väitetyn loukkauksen vakavuus on objektiivisesti arvioiden
hyvin vähäinen.
Siinäkin tilanteessa, että käräjäoikeus täysin vastoin valtion käsitystä katsoisi
kantajan kahvilaan pääsyn 10.12.2021 estymisen valtion vastuulle kuuluvaksi
välilliseksi syrjinnäksi, hyvityksen määrän tulisi olla nolla tai korkeintaan joitain
kymmeniä euroja.
Kantaja on vaatinut hyvitystä yhteisvastuullisesti valtiolta ja Fazer-konsernilta.
Järjestyksen vuoksi todettakoon, että perustetta hyvitysvastuun
yhteisvastuullisuudelle ei ole.
Avustaja Aki Nummeliniin kohdistettu yhteisvastuullinen Suomen Valtion
oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimus
Vastaus
Nummelin on kiistänyt vaatimuksen perusteeltaan ja määrältään
perusteettomana.
Kanne ei ole miltään osin perusteeton eivätkä OK 21 luvun 6 §:nsoveltamisedellytykset avustajan korvausvastuun edellytyksistä toteudu.
Lausuma/Kantaja
Perusoikeuksien rajoitusopin mukaan (PeVM 25/1994 vp, s. 4–5)
perusoikeuksia voidaan rajoittaa perustuslakia alemman asteisella sääntelyllä
vain tietyin tarkasti määritellyin edellytyksin. Edellytyksiin kuuluu muun
muassa, että rajoitusperusteen tulee perustua eduskuntalakiin, rajoituksen

24(61)
tulee olla hyväksyttävä ja painavan yhteiskunnallisen tarpeen vaatima, ja että
rajoitusten tulee olla suhteellisuusvaatimuksen mukaisia.
Suhteellisuusvaatimuksen voidaan katsoa koostuvan sekä soveltuvuus- että
välttämättömyysvaatimuksista; rajoituksen täytyy olla ylipäätään soveltuva
asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, ja lisäksi tavoitetta ei voida saavuttaa
vähemmän perusoikeuksiin puuttuvin keinoin.
Kaikissa perustuslakivaliokunnalle annetuissa asiantuntijalausunnoissa (kts.
valtion vastauksen liitteet 3–8) todettiin koronapassilainsäädännön olevan
oikeasuhtaista ja välttämätöntä nimenomaan esitetyn lääketieteellisen ja
epidemiologisen tiedon valossa.
Perustuslakivaliokunta puolestaan lausui, että ” [v]aikka ehdotus asettaa
henkilöt eri asemaan, ei ehdotettua sääntelyä voida perustuslakivaliokunnan
mielestä sen taustalla olevat lääketieteelliset perusteet huomioiden pitää
mielivaltaisena” (PeVL 35/2021 vp, kohta 16).
Lainsäädännön perustuttua lääketieteelliseen ja epidemiologiseen tietoon, on
myös käsiteltävänä olevassa tapauksessa käytävä läpi lääketieteellistä
todistelua. Kantajan esittämällä todistelulla osoitetaan, että jo syksyllä 2021 –eli ennen koronapassilainsäädännön voimaantuloa ja kanteen kohteena
olevan tapahtuman ajankohtaa – oli laajalti tiedossa sekä lääketieteellisen
tutkimustiedon että kokemusperäisen tiedon perusteella niin Suomessa kuin
ulkomailla, että koronarokotteet eivät ehkäise koronaviruksen leviämistä
taikka covid-19:ään sairastumista jopa ollenkaan tai ainakaan merkittävissä
määrin.
Koronapassilainsäädännön perusteena ollut tavoite taudin leviämisen
ehkäisystä ei perustunut ajantasaiseen tieteelliseen tietoon, vaikka
perustuslakivaliokunta oli useassa yhteydessä korostanut valtioneuvoston
velvollisuutta seurata tarkkaan koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn
voimassaolon välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti
havaittavia ongelmia (esim. PeVL 35/2021 vp kohta 10, PeVL 26/2021 vp ja
PeVL 14/2020 vp).
Esittämämme todistelun nojalla voidaan riidattomasti todeta, että koska josyksyllä 2021 on ollut laajassa tiedossa tieteellistä tutkimustietoa ja
kokemusperäistä tietoa siitä, että koronapassi ei ehkäissyt covid-19:n
leviämistä joko ollenkaan tai ainakaan merkittävissä määrin, on
valtioneuvosto laiminlyönyt perustuslakivaliokunnan sille asettaman
korostuneen velvollisuuden seurata tarkkaan koronarajoituksiin liittyvän
sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä. Tämä on osaltaan aiheuttanutsen, että kantaja on joutunut kanteen kohteena olevassa tapauksessa
syrjityksi ilman hyväksyttävää syytä.
Rokotekattavuuden nosto ei ole käytännössä estänyt pandemian leviämistä,
on ainoa johtopäätös asiasta, että käyttöön otettu lainsäädäntö ei ole täyttänyt
perusoikeuksien yleisten rajoitusedellytysten suhteellisuusvaatimusta, kun
suhteellisuusvaatimus koostuu sekä soveltuvuus- että
välttämättömyysvaatimuksista; rajoituksen täytyy olla ylipäätään soveltuva
asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, ja lisäksi tavoitetta ei voida saavuttaa
vähemmän perusoikeuksiin puuttuvin keinoin. Näin ollen on tultava
johtopäätökseen, että koronapassilainsäädäntö on ollut perustuslain
vastainen rikkoessaan ihmisten perusoikeuksia, ja tällöin käsiteltävänä
olevassa asiassa tuomioistuimen tulee perustuslain 106 §:n perusteellasoveltaa ensisijaisesti perustuslakia.
ESAVI:n 2.12.2021 antama päätös, joka oli voimassa kanteen kohteena
olleen tapahtuman aikana 10.12.2021, ja jonka määräämät
kokoontumisrajoitukset ravintoloitsijat pystyivät välttämään vaatimalla
asiakkailtaan voimassa olevaa koronapassia, on usein eri tavoin vakavassa
ristiriidassa tuolloin vallinneen ajankohtaisen tieteellisen tiedon kanssa.

25(61)ESAVI:n päätöksen antopäivänä 2.12.2021 oli jo laajalti tiedeyhteisön
tiedossa, että koronarokotukset ja siten myöskään koronapassi eivät ehkäise
koronaviruksen leviämistä joko ollenkaan tai ainakaan merkittävissä määrin,joten koronapassin avulla ei todellisuudessa edes voitu lisätä tilaisuuksien
terveysturvallisuutta. Koska ESAVI:n päätös on edellä kerrotulla tavalla usein
eri tavoin vakavassa ristiriidassa niin tuolloin vallinneen ajankohtaisentieteellisen tiedon kuin myös perustuslain ja tartuntatautilain kanssa, tulee sejättää soveltamatta tuomioistuimessa perustuslain 107 §:n nojalla.
PL 124 § Hallintotehtävän antaminen muulle kuin viranomaiselle
Lain mukaan merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan
antaa vain viranomaiselle, mutta tavalliselle kahvilatyöntekijälle on
koronapassilainsäädännön perusteella annettu valtaa käsitellä Vauhkalankeskeisiä terveystietoja ja estää hänen pääsynsä kahvilaan.
Kahvilatyöntekijälle annettu valta liittyy siis keskeisiin perus- ja
ihmisoikeuksiin. Perustuslakivaliokunta ei ole käsitellyt tätä kysymystä.
Lausunnonantaja Hiden on maininnut julkisen vallan antamisesta muulle kuin
viranomaiselle koronapassilainsäädännön yhteydessä, mutta Hidenkään ei
loppujen lopuksi käsittele syvällisemmin tätä kysymystä.
Kantajaa syrjittiin Fazerin kahvilassa siksi, että hänellä ei ollut voimassa
olevaa koronapassia, eli häntä syrjittiin hänen yksityiselämänsä piiriin
kuuluvien terveystietojensa perusteella. EIS 8 artiklan mukaan viranomaisetsaavat puuttua yksityiselämän suojaan vain, kun laki sen sallii ja se on
välttämätöntä demokraattisessa yhteiskunnassa kansallisen ja yleisen
turvallisuuden tai maan taloudellisen hyvinvoinnin vuoksi, tai epäjärjestyksen
tai rikollisuuden estämiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi, tai muiden
henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi. Kantajan
yksityisyydensuojaan puuttuminen ei kuitenkaan ollut välttämätöntä minkään
mainittujen tarkoitusten suojaamiseksi, sillä koronapassilainsäädännön
tarkoitus oli estää koronatartuntojen leviämistä ihmisten kokoontumisissa (HE131/2021 vp, s. 19), mutta kuten todistelustamme käy selvästi ilmi, oli jokoronapassilainsäädäntöä valmistellessa selvää, etteivät koronarokote ja
koronapassi todellisuudessa ehkäisseet koronaviruksen leviämistä.
Lisäksi tapauksessa on loukattu EIS 14 artiklaa, koska kantajaa on syrjitty
hänen terveystietojensa perusteella, jotka kuuluvat 8 artiklan suojan piiriin.
Kantaja esittää riittävästi todistelua sen osoittamiseksi, että Fazer ja valtio
ovat syyllistyneet kantajan syrjintään hänen oletettuun terveydentilaansa
perustuen. Tästä johtuen todistustaakka siirtyy vastaajille eli Fazerille ja
Suomen valtiolle sen osoittamiseksi, että he eivät olisi syyllistyneet kantajan
syrjintään hänen oletettuun terveydentilaansa perustuen.
Lausuma/Suomen valtio
Valtio ottaa tässä lausumassaan tarkemmin kantaa seuraaviin, uusiin
Kantajan väitteisiin:- Laki tartuntatautilain muuttamisesta ja väliaikaisesta muuttamisesta 58 i §(jäljempänä ”Koronapassilainsäädäntö”, 876/2021) on loukannut EIS 8artiklan
mukaista Kantajan oikeutta ruumiilliseen koskemattomuuteen, mukaan lukien
Kantajan oikeutta olla ottamatta koronarokotetta tai tehdä koronatestiä; ja- Koronapassilainsäädäntö on ollut Kantajaa kohtaan välillisesti syrjivää sekä
EIS 14 artiklan (yhdessä luettuna 8 artiklan kanssa) että EIS 12.
lisäpöytäkirjan 1 artiklan vastaisesti, kun lainsäädäntöä ei ole voitu perustellaobjektiivisilla ja kohtuullisilla oikeusperusteilla, eikä se ole ollut
suhteellisuusperiaatteen mukainen.
Valtio kiistää rikkoneensa edellä mainittuja Kantajan lausumissaan viittaamia
tai mitään muitakaan EIS:n artikloja. Oikeuskäytännössä vakiintuneen kannan

26(61)
mukaan edellytyksenä valtion velvoittamiselle maksamaan korvausta
ihmisoikeusloukkauksesta on pidetty, että (i) ihmisoikeusloukkaus on
tapahtunut, (ii) loukkausta voidaan pitää riittävän vakavana, ja (iii)loukkauksesta on aiheutunut siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa. Kuten jo
vastauksessaan kanteeseen valtio on osoittanut, mikään näistä edellytyksistä
ei täyty tässä asiassa.
Valtion näkemyksen mukaan Koronapassilainsäädäntö ei miltään osin ole
ollut EIS:n artiklojen vastainen. Koronapassin hankkiminen on ensinnäkin
ollut vapaaehtoista, jolloin se ei ole voinut puuttua Vauhkalan ruumiilliseenkoskemattomuuteen. Lisäksi Koronapassilainsäädännöllä on ollut
objektiivinen ja kohtuullinen oikeusperuste toteuttaa mahdollisimman pitkälle
kansalaisten perusoikeuksia, ja lainsäädännön suhteellisuus- ja
välttämättömyysperiaatteen toteutuminen on varmistettu
lainsäädäntövaiheessa perustuslakivaliokunnan ja useiden asiantuntijoiden
toimesta.
Käräjäoikeuden tehtävänä ei ole tässä asiassa selvittää koronarokotteiden
tehokkuutta lääketieteellisestä näkökulmasta. Käräjäoikeuden tehtävänä on
sen sijaan ratkaista, onko Koronapassilainsäädäntö sen voimaantulohetkellä
lainsäätäjillä olleen tiedon valossa ollut perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä
tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi eli onko Koronapassilainsäädäntö
ollut muun ohella Suomea velvoittavan EIS:n mukainen.
Koronapassilainsäädännön tarkoituksena ei missään vaiheessa ole ollut
ainoastaan koronan leviämisen estäminen. Sen lisäksi, että koronapassin
käyttöönotolla pyrittiin rokotuskattavuutta lisäämällä suojaamaan
kansakunnan terveyttä sekä estämällä koronan leviämistä että koronan
vakavaa tautimuotoa ja sen myötä koronakuolemia, pyrittiin koronapassilla
myös turvaamaan muita kansalaisten perusoikeuksia ja vähentämään
terveydenhuollon kuormitusta haastavassa tautitilanteessa.
Koronapassilainsäädännöllä pyrittiin varmistamaan mahdollisimman laaja
kansalaisten perusoikeuksien toteutuminen ja yhteiskunnalle pandemiasta
aiheutuvien haittojen ehkäiseminen.
Koronarokotteet ovat olleet hyvinkin tehokkaita suojaamaan rokotettuja
vakavilta tautimuodoilta, minkä lisäksi rokotteet auttoivat koronan leviämisen
estämisessä.
Pelkkä koronarokotesarja ei ole ollut koronapassin saamisen edellytyksenä.
Kantaja olisi voinut saada koronapassin myös enintään 72 tuntia vanhallakoronatestituloksella taikka jos hän olisi sairastanut koronan enintään kuusi
kuukautta aiemmin. Koronapassin takana ei siis ollut ajatus
pakkorokotuksista, vaan kansalaisille on koko ajan mahdollistettu vapaa
valinta päättää, haluavatko he ottaa rokotteen, vai hankkia koronapassin
muilla käytettävissä olevilla vaihtoehdoilla. Lisäksi tärkeää on huomioida, että
koronapassia ei missään vaiheessa otettu käyttöön ihmisille välttämättömissä
palvelukohteissa, kuten ruokakaupoissa tai apteekeissa.
Koronapassilainsäädännön voimassaoloaikana ravintoloilla on ollut koko ajan
mahdollisuus valita tilannekohtaisesti, käyttävätkö ne koronapassia, vaiko joennen koronapassia käytössä ollutta henkilömäärärajoitusta. Eli silloin, kun
passia ei ole edellytetty, ovat käytössä olleet alueella voimassa olleet
ravintoloiden asiakasmäärärajoitukset. Ja kun puolestaan passia on käytetty,
ei muita rajoituksia ole tarvinnut noudattaa.
Edellä mainittu on mahdollistanut sen, että jos ravintolassa ei esimerkiksi
aamiaisaikaan ole ollut henkilömäärärajoituksen ylittävää määrää asiakkaita,
on ravintola voinut valita olla sillä hetkellä vaatimatta koronapassia
asiakkailtaan.
Mitä todennäköisimmin juuri edellä kuvattu mahdollisuus valita koronapassin
käytön ja muiden rajoitustoimien välillä on johtanut tilanteeseen, jossa Kantaja
on päästetty sisään muihin (tyhjempiin) ravintoloihin ilman koronapassia. Jos

27(61)
ravintolassa olisi kuitenkin ollut yli sallittu henkilömäärä, on lain mukaisesti
toimivan ravintolan edellytetty vaativan koronapassia asiakkailtaan. Kyse ei
siis Vauhkalan ja Fazer Ravintolat Oy:n tapauksessa ole ollut
mielivaltaisuudesta, vaan lain noudattamisesta.
Valtio on koronapandemian alusta alkaen tarkasti seurannut pandemiankehitystä ja tautitilanteen vuoksi käyttöön otettujen toimien tarpeellisuutta
muuttuvassa koronatilanteessa. Tähän liittyen oikeuskanslerinvirasto(jäljempänä ”OKV”) on pyytänyt 2.12.2022 sosiaali- ja terveysministeriöltä(jäljempänä ”STM”) selvitystä siitä, miten ministeriö on seurannut
tartuntatautilain 48 a §:n (joka koski hoitajien koronarokotuksia)
valtiosääntöoikeudellisten edellytysten täyttymistä ja varmistunut kyseistenedellytysten olemassaolosta.
OKV on myöhemmin selvityksensä perusteella tullut siihen tulokseen, että seei ole havainnut STM:ssä lainvastaista menettelyä tai velvollisuuksien
laiminlyöntiä sen suhteen, miten kyseessä olevan säännöksen voimassaolon
valtiosääntöoikeudellisia tai lääketieteellis-epidemiologisia edellytyksiä onseurattu ja arvioitu.
OKV:n päätöksestä on tulkittavissa, että STM:n menettely koronapandemianaikaisten toimenpiteiden valtiosäännönmukaisuuden varmistamisessa on ollut
täysin hyväksyttävää ja riittävää. Valtio on lisäksi ottanut koronapassin pois
käytöstä heti, kun uusi virusvariantti on ottanut valtaviruksen aseman
Suomessa, jonka myötä todettiin, että koronapassi ei ollut tarpeeksi tehokaskeino kyseisen virusvariantin leviämisen estämiseksi tai muiden hyötyjen
saavuttamiseksi
Valtion vastaus Kantajan väittämiin EIS:n rikkomuksiin
Koronapassilainsäädäntö ei ole miltään osin ristiriidassa EIS 8 artiklan 1
kohdan kanssa. Koronapassilainsäädännöllä ei ole loukattu Kantajan (taikenenkään muunkaan) ruumiillista koskemattomuutta. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin (jäljempänä ”EIT”) on ratkaisukäytännössään kyllä
katsonut, että velvollisuus ottaa rokote, eli ns. ”pakkorokotteet”, puuttuu EIS 8
artiklan 1 kohdan mukaiseen oikeuteen, mutta Koronapassilainsäädäntö ei
ole säädellyt pakkorokotuksista tai -testauksista. Toiseksi, koronapassin
esittämisedellytys ei myöskään estänyt tai rajoittanut kenenkään oikeutta
lakisääteisiin tai välttämättömiin palveluihin, vaan kyse oli yleisötilaisuuksista
ja tiloista, joita ihmiset käyttivät vapaa-aikanaan virkistystarkoituksessa. Kun
Koronapassilainsäädännön kohdalla on jätetty jokaisen vapaasti valittavaksi,
millä tavoin he haluavat hankkia koronapassin, tai vaihtoehtoisesti olla
hankkimatta koronapassia lainkaan, ei tämän voida katsoa puuttuvan
henkilön ruumiilliseen koskemattomuuteen.
Myös professori Lasse Lehtonen on Koronapassilainsäädännön hallituksen
esityksestä antamassaan asiantuntijalausunnossa todennut, että
koronapassin edellyttäminen ei merkitse henkilön ruumiilliseenkoskemattomuuteen puuttumista.
Jos kuitenkin katsottaisiin vastoin valtion näkemystä, että
Koronapassilainsäädännöllä on puututtu EIS 8 artiklan 1 kohdan mukaiseen
oikeuteen, artiklan 2 kohta on joka tapauksessa mahdollistanut lain
säätämisen. Artiklan 2 kohta mahdollistaa näet poikkeuksen artiklan 1
kohdasta, kun 1) laki sen sallii, ja 2) se on välttämätöntä demokraattisessa
yhteiskunnassa 3) jonkin hyväksyttävän perusteen tai päämäärän
saavuttamiseksi.
EIT on vuonna 2021 antamassaan ratkaisussa Vavrinka vs Tsekin tasavalta
vahvistanut, että valtiolla on laaja harkintavalta rajoittaa EIS 8 artiklan
mukaisia oikeuksia ja vapauksia tilanteessa, jossa on ollut vakava tarve
suojella ihmisten terveyttä ja muita oikeuksia.

28(61)
Koronapassilainsäädännön hallituksen esityksessä on korostettu sitä, että
terveydenhuoltojärjestelmän toimintakyvyn säilyttäminen pandemian aikana
on perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta erittäin painava peruste, jolla on
yhteys perustuslain 7 §:n 1 momentin mukaiseen julkisen vallanvelvollisuuteen turvata jokaisen oikeus elämään sekä turvata myös
pandemian oloissa jokaiselle riittävät terveyspalvelut sekä edistää väestön
terveyttä (perustuslain 19 §:n 3 momentti) ja joka oikeuttaa poikkeuksellisen
pitkälle meneviä, myös ihmisten perusoikeuksiin puuttuvia viranomaistoimia
Vauhkalankin asiassa valtiolla on ollut positiivinen velvollisuus varmistaa
henkilöiden terveys ja turvallisuus sekä muiden oikeuksien toteutuminen.
Tämä on toteutettu osittain Koronapassilainsäädännön avulla siten, että on
pyritty varmistamaan, että ravintoloissa käyvät henkilöt joko ovat rokotettuja
koronaa vastaan, sairastaneet koronaviruksen tietyn aikaikkunan sisällä,taikka he ovat saaneet negatiivisen koronatestituloksen. Näin pyrittiin
suojaamaan yleistä terveyttä, sekä kansalaisten muiden oikeuksien
mahdollisimman laajaa toteutumista. Valtiolla on ollut velvollisuus tehdä
aktiivisia toimia suojellakseen kansalaisten terveyttä, ja tämän velvollisuuden
laiminlyönti olisi puolestaan ollut EIS:n vastaista.
Koronapassilainsäädännölle on syksyllä 2021 ollut pakottava
yhteiskunnallinen tarve, ja siten asianmukaiset ja riittävät perusteet, minkä
lisäksi Koronapassilainsäädäntö on ollut oikeasuhtainen suhteessa sillä
tavoiteltuun hyötyyn. Lisäksi valtiolla voidaan katsoa olleen laaja harkintavalta
Koronapassilainsäädännön suhteen, sillä valtiolla katsotaan yleisesti olevanparas käsitys kansalaistensa terveydenhuoltopolitiikkaan liittyvistä asioista.
Näillä perusteilla valtion ei voida katsoa puuttuneen Kantajan EIS 8 artiklan
takaamiin oikeuksiin tai vapauksiin sopimuksen kieltämällä tavalla.
Koronapassilainsäädännön välttämättömyys ja oikeasuhtaisuus on arvioitu
huolellisesti yhteensä 117 asiantuntijan toimesta jo lainsäädäntövaiheessa.
Valtio ei näe perusteita epäillä näiden asiantuntijoiden kykyjä arvioida
lainsäädännön välttämättömyyttä ja oikeasuhtaisuutta
Kantajaa ei ole syrjitty EIS 14 artiklan tai 12 lisäpöytäkirjan 1 artiklan vastaisesti
Kyseisiä artikloita sovelletaan ylipäätänsä ainoastaan tilanteissa, joissa
ihmisiä kohdellaan eriarvoisesti perustuen heidän henkilökohtaisiin
ominaisuuksiinsa. Valinta olla ottamatta rokotetta tai hankkimatta
koronapassia muilla keinoin ei ole millään tavalla liittynyt Vauhkalan
henkilökohtaisiin ominaisuuksiin, joten häntä ei ole syrjitty.
Valtio kiistää Koronapassilainsäädännön olleen syrjivää Euroopan
ihmisoikeussopimuksen kieltämällä tavalla. Valtion näkemyksen mukaan
muun muassa kansanterveyden suojelu, terveydenhuollon resurssien ylläpito,
sekä muiden perusoikeuksien mahdollisimman laaja toteutuminen voidaan
katsoa objektiivisiksi ja kohtuullisiksi oikeutusperusteiksi
Koronapassilainsäädännölle. Koronapassilainsäädäntö on ollut tutkitusti
tehokas keino muun muassa tartuntojen, sekä erikoissairaanhoitoa että
tehohoitoa vaativien tautitapausten, ja koronavirukseen liittyvien
kuolemantapausten vähentämisessä
Lausuma/Fazer
Fazer Ravintolat Oy kiistää, että kantajaan olisi kohdistunut sen taholta
välitöntä syrjintää tai mitään muutakaan epäasiallista kohtelua. Voimassaolleen lain mukaan koronapassia on voitu edellyttää 10.12.2021 ravintolan
asiakkailta sisäänpääsyn ehtona.
Nyt käsillä olevassa tapauksessa koronapassin edellyttäminen kantajalta on
perustunut tuolloin voimassa olleeseen lakiin. Tartuntatautilain muuttamisesta
ja sen väliaikaisesta muuttamisesta annetun lain 58 i §:n (876/2021) mukaan
muun muassa ravitsemusliikkeet ovat voineet edellyttää koronatodistuksen
esittämistä asiakkailtaan, jolloin ravitsemusliikkeitä koskevat

29(61)asiakaspaikkamäärärajoitukset sekä aukiolo- ja anniskeluaikarajoitukset eivät
ole koskeneet ravintolatilaa tai -toimintaa. Jos asiakas tai osallistuja ei esitä
todistusta, on toiminnanharjoittajan tullut evätä pääsy yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Laki on tältä osin kirjoitettu ehdottomaan muotoon. Mikäli
koronatodistusta ei esitä, ei tällöin ole oikeutta päästä yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Harkintavaltaa ei tältä osin lain mukaan ole.
Edellä todetun johdosta Fazer Ravintolat Oy:n on tullut evätä kantajalta pääsy
ravintolan tiloihin, koska kantajalla ei ole ollut esittää koronatodistusta.
Kantajaa ei ole syrjitty, koska hänen kohtelunsa on perustunut
yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaisesti lakiin.
Lisäksi kantajan lakiin perustuvalla kohtelulla on muutoinkin ollut hyväksyttävä
tavoite ja keinot tavoitteen saavuttamiseksi ovat olleet oikeasuhtaisia.
Perustuslakivaliokuinta on todennut tämän lausunnossaan PeVL 35/2021 vp.
Fazer Ravintolat Oy ei siten ole kohdistanut kantajaan myöskään välillistä
syrjintää.
Asia ei edennyt miltään osin hallituksen esityksessä kuvatulle asteelle
informoinnin osalta, koska kantajalla ei ollut esittää koronapassia. Kantajaa
on pyydetty esittämään voimassa oleva koronapassi, jotta hänet olisi voitu
päästää sisälle ravintolaan ilman, että vastaaja rikkoisi sille asetettuja
toiminnan rajoittamiseen liittyviä sääntöjä. Kantajan henkilötietoja ei käsitelty
tässä tapauksessa. Koronapassin henkilötietojen käyttötarkoitus olisi
pikemminkin kantajan ja viranomaisten välinen asia ottaen huomioon, että neasiakkaat päästettiin sisälle ravintolaan, joille koronapassin lukija näytti
vihreää valoa. Vastaajalla eikä muilla lukijalaitteen käyttäjillä ole ollut pääsyä
asiakkaan henkilötietoihin. Asiakkaalta voitiin pyytää henkilölllisyystodistusta
tarpeen vaatiessa, mutta näin ei tässä tapauksessa ollut tarpeen toimia,
koska kantajalla ei ollut koronapassia.
Fazer Ravintolat Oy:n Kluuvin kahvilan edustalla kadulla telineessä ja ovissa
oli ilmoitukset siitä, että kahvilan pääsyn edellytyksenä oli koronapassi.
Ilmoituksissa oli teksti “Meillä on käytössä koronapassi”. Lisäksi edellytys
koropassista sisäänpääsyn ehtona oli mainittu kahvilan internet-sivuilla.
Laissa tarkoitettuun omavalvontasuunnitelmaan on ollut mahdollisuus
tarvittaessa perehtyä.
Kantaja ei esittänyt tällaista pyyntöä. Vastaaja on siten ilmoittanut kaikillekahvilaan saapuville siitä, että sisäänpääsyn ehtona on koronapassin
esittäminen. Kantajan vastaajaan kohdistamat vaatimukset perustuvat
tapahtumiin 10.12.2021 vastaajan kahvilassa Kluuvikadulla. Koronapassin
edellyttäminen vastaajalta on tuolloin perustunut voimassa olleeseen lakiin.
Sillä, onko kantaja mahdollisesti päässyt muihin vastaajan ravintoloihin ja
kahviloihin ei ole tämän asian kannalta ratkaisevaa merkitystä, varsinkin kun
näiden tapahtumien kaikki yksityiskohdat eivät ole vastaajan tiedossa. Mikäli
kantaja on päässyt syömään muihin ravintoloihin, on tämä voinut perustua
muuttuneisiin sääntöihin tai inhimilliseen erehdykseen valvonnassa.
Saman alan toimijat ovat voineet toimia keskenään eri tavalla, johtuen muun
muassa aukioloajoista ja anniskelusta. Esimerkiksi vastaajan ketjukahviloissa
ei ole ollut koronpassia käytössä samaa ajanjaksoa kuin Kluuvissa, koska
aukioloajat olivat suppeammat ja alkoholia ei anniskeltu. Fazer Ravintolat Oy
on pyrkinyt palvelemaan kaikkia asiakkaitaan samalla tavalla eikä kantajaa
ole asetettu muita asiakkaita epäedullisempaan asemaan.
Koronatodistuksen esittämisedellytyksellä on pyritty estämään tartuntojen
leviämistä. Todistuksen esittämisvelvoitteen sekä viranomaispäätöksin
asetettavien rajoitustoimenpiteiden, kuten asiakasmäärä- tai
aukiolorajoitusten tai etäisyysvelvoitteiden arvioitiin olevan epidemiologisen
torjunnan näkökulmasta käytettävissä olleen tiedon perusteellahyväksyttävällä tavalla toisiinsa rinnastuvia torjuntatoimia (HE s. 1 8 - 1 9 ) .

30(61)
Ottamalla koronapassin käyttöön vastaaja on pyrkinyt edistämään hallituksen
esityksessä mainittuja tavoitteita. Koronapassin avulla Kluuvin kahvila on
voinut palvella suurempaa asiakasmäärää pidemmillä aukioloajoillaturvaamalla samalla myös palvelujen turvallisen käytön. Lisäksi on varmistettu
vastaajan työntekijöiden oikeus työhön vaarantamatta heidän henkeään ja
terveyttään.
Vastaaja kiistää menetelleensä mielivaltaisesti ja vastoin Euroopan
ihmisoikeussopimusta. Lisäksi vastaaja toteaa vielä kerran, että se on
noudattanut toiminnassaan voimassa ollutta lakia. Kyse ei ole ollut
mielivallasta, vaan toimimisesta lain asettamissa puitteissa. Fazer Ravintolat
Oy kiinnittää erityisesti huomiota siihen, että perustuslakivaliokunta on
sanatarkasti todennut, ettei ehdotettu sääntely ole mielivaltaista. Kantajan
sisäänpääsyn epääminen kahvilaan ei ole voinut olla mielivaltaista, kun se on
perustunut perustuslakivaliokunnan hyväksymään lakiin.
Lausuma/kantaja
Fazerin osalta
Fazerin väite siitä, että Vauhkalan asiointi ei olisi edennyt TTL 58 j §:n 1
momentin mukaisen informointivelvoitteen tasolle, koska hänellä ei ollut
esittää koronapassia, on käsityksemme mukaan virheellinen.
Asiassa ei edes voida soveltaa tietosuoja-asetusta tai suorittaa tietosuojaasetuksen mukaista informointia. Tietosuoja-asetuksen tarkoittama informointi
tarkoittaa nimenomaan rekisteröidyn informointia. Toisaalta TTL 58 j §:n 3
momentin mukaan minkäänlaista tietojen rekisteröintiä ei edes saanut tehdä.
Koska kenestäkään ei 58 j §:n 3 momentin mukaisesti voi tulla ”rekisteröityä”,
ei tietosuoja-asetuksen mukaista informointia ole ylipäätään mahdollista
suorittaa.
Siten maininta ”tietosuoja-asetuksen mukaisesta” informoinnista on ilmeisesti
virheellisesti tai vahingossa päätynyt hallituksen esitykseen. Siten asiassa on
sovellettava lakitekstiä ja sen esitöitä, joissa puhutaan ”asiakkaan ja
toimintaan osallistuvan” informoinnista.
Vauhkala on ollut Fazerin asiakas tai toimintaan osallistuva TTL 58 j §:n 1
momentin tarkoittamalla tavalla, kun hän on pyrkinyt ostamaan aamiaista
Fazer Cafe Kluuvista. Säännöksen esitöiden mukaan häntä olisi tullut
koronapassin vaatimisen edellytyksenä informoida siitä, että hänen
henkilötietojaan käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi,henkilön nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytyksettilaan pääsemiseksi. Tämä informointi olisi tullut suorittaa nimenomaan
etukäteen, ennen kuin koronapassia edes vaaditaan näyttämään, sillä jos
informointi olisi suoritettu vasta jälkikäteen, ei asiakas olisi voinut varmistua
esim. siitä, että häneltä kerättyjä tietoja ei rekisteröidä tai tallenneta jonnekin
TTL 58 j §:n 3 momentin tarkoittamalla tavalla.
Koska säännöksen esitöissä sanotaan, että asiakasta tai toimintaan
osallistuvaa täytyy informoida siitä, että ”henkilötietoja käsiteltäisiin vain
todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön nimen tarkistamiseksi ja
sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi”, ja koska
näin ei ole tehty, on Fazer siten rikkonut välittömästi TTL 58 j §:n 1
momenttia.
Mikäli Fazer ei pysty osoittamaan, että sillä on ollut edellä tarkoitettu TTL 58
h §:n 3 momentin mukainen omavalvontasuunnitelmasuunnitelma ylipäätään
laadittuna saatikka nähtävillä, ja että suunnitelmaan oli merkitty TTL 58 i §:n 4
momentin edellyttämä tieto siitä, että ravintola edellytti koronapassin
esittämistä asiakkailta ja toimintaan osallistuvilta, Fazerin toiminta ei ole silloin
perustunut lakiin. Jos Fazerin toiminta koronapassia Vauhkalalta vaatiessaan
ei ole perustunut lakiin, se on ollut silloin lain kieltämää välitöntä syrjintää.

31(61)
Fazerin toiminta ei ole perustunut lakiin niin TTL 58 j §:n mukaisen
informoinnin suorittamisen osalta, kuin myöskään TTL 58 h §:n mukaisen
suunnitelman laatimisen ja esilläpidon sekä TTL 58 i §:n 4 momentin
mukaisen tiedon kirjaamisen osalta. Fazerin toiminta Vauhkalaa eriarvoisesti
kohdellessaan ei ole perustunut lakiin, mikä tarkoittaa, että Fazerin
eriarvoinen toiminta Vauhkalaa kohtaan on ollut lain kieltämää välitöntä
syrjintää.
Suomen valtion osalta
Koronapassilainsäädäntö ei ollut perusoikeuksien rajoitusopin edellyttämällä
tavalla välttämätön tai oikeasuhtainen toimi sinänsä hyväksyttävän tavoitteen– koronaviruksen leviämisen ja siitä ihmisille ja yhteiskunnalle aiheutuvien
haittojen ehkäisyn – saavuttamiseksi. Ensisijaisesti perustamme väitteemme
siihen, että valtioneuvosto ei ole valvonut lainsäädännön perustaksi annettua
perustuslakivaliokunnan lausuntoa, joka tulkintamme mukaan on edellyttänyt
valtioneuvostolta lainsäädännön toteutumiseksi perusoikeuksien rajoitusopin
mukaisesti koskevaa valvontaa. Kun esittämämme todistelun – kirjallisen ja
suullisen – mukaisesti on ollut vähintäänkin epävarmaa, ovatko väliaikaisella
myyntiluvalla käytössä olleet korona-mRNA-rokotteet tosiasiallisesti
ehkäisseet koronataudin tarttumista ja tartuttamista yhdenkään ihmisenkesken, ei tulkintamme mukaan ole voitu osoittaa, että tosiasiallisesti
vahvasti syrjivä (mm. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan
mukaan) koronapassilainsäädäntö ja sen soveltaminen suomalaisessa
yhteiskunnassa olisi ollut välttämätön ja oikeasuhtainen toimi. Tämä
tosiseikka on ollut valtioneuvoston tiedossa – tai ainakin olisi pitänyt ollatiedossa, mikäli valtioneuvosto olisi hoitanut valvontavelvoitteensa
perustuslakivaliokunnan edellyttämällä tavalla ja laajuudessa – jo ennen
10.12.2021, jolloin valtioneuvoston olisi tullut ryhtyä välittömiin toimenpiteisiin
syrjivän lainsäädännön poistamiseksi käytöstä.
Edelleen viittaamme Muukkosen vertaisarvioituun tieteelliseen artikkeliin,
missä hän on ottanut esille, että koronapassilainsäädäntöä valmistellessa ei
huomioitu lainsäädännön vaikutuksia terveisiin rokottamattomiin. Vauhkala oli
erittäin terve, kun häneltä evättiin pääsy Fazerin Kluuvin kahvilaan
10.12.2021. Yhdenvertaisuuslailla kielletään syrjintä myös oletetun
terveydentilan perusteella.
EIT 9 artikla/kantajan uskonnollinen vakaumus
Nostamme esille Vauhkalan kristillisen vakaumuksen sekä sen, että ei
perustuslakivaliokunta, ei valtioneuvosto, ei ministeriö, eikä eduskunta ole
arvioinut uskonnollisista syistä korona-mRNA-rokotteista kieltäytyvän
henkilön asemaa suhteessa perusoikeuksiin ja muun muassa
uskonnonvapauteen. Koska yhdenvertaisuusarviointia ei lainkaan suoritettu
Vauhkalan edustamien ihmisryhmien (terveet rokottamattomat /uskonnollisista syistä rokottamattomat) osalta, ei siten voida tietää, oliko
koronapassilainsäädäntö perusoikeuksien rajoitusopin edellyttämällä tavalla
välttämätön tai oikeasuhtainen toimi sinänsä hyväksyttävän tavoitteen
saavuttamiseksi. Siten ei voida väittää, että koronapassi olisi täyttänyt
perusoikeuksien rajoitusedellytykseen kuuluvan välttämättömyysvaatimuksen.
Kuulemme Vauhkalaa mm. hänen uskonnollisesta vakaumuksestaan.
Erityisesti koronapassilainsäädäntöä valmistellessa ei huomioitu millään
tavalla, että terveet ja uskonnollisista syistä rokottamattomat käytännössä
velvoitettiin maksamaan 100–200 euroa koronatestistä 72 tunnin välein,
mikäli he halusivat osallistua normaalisti yhteiskunnalliseen elämään ja esim.
käydä kahviloissa, kun taas koronarokotettujen henkilöiden ei tarvinnut
maksaa mitään samoista osallistumisoikeuksista nauttiakseen. Tästä johtuen
käräjäoikeuden tulee suorittaa asiassa jälkikäteistä perustuslainmukaisuuden
valvontaa ja todeta koronapassilainsäädännön soveltamisen johtaneen

32(61)
ilmeisellä tavalla perustuslain, yhdenvertaisuuslain ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksen kieltämään syrjintään.
Vauhkala toi uskonnollisen vakaumuksen vasta tässä vaiheessa esille, koska
koimme, että valtion esittämä argumentointi EIS 12. lisäpöytäkirjan
soveltamista vastaan vaati tämän Vauhkalan henkilökohtaisen ominaisuuden
esiin tuomista vasta-argumentiksi sen varalta, että asiassa ei katsottaisi
artiklan tarkoittamiksi Vauhkalan henkilökohtaisiksi ominaisuuksiksi mm.
hänen poliittisia ja muita mielipiteitään taikka hänen oletettua
terveydentilaansa.
Vauhkala ei ole halunnut ottaa koronarokotteita, koska niistä olisi voinut tulla
lyhytaikaisia tai pitkäkestoisia, vakaviakin haittoja terveydelle. Vauhkalan läpi
elämän jatkunut urheilullinen ja terveyden edistämiseen pohjautuva
elämäntyyli ja siitä syntynyt luontainen vastustuskyky ovat olleet hänen
tapansa palvella Kristusta pitämällä hänen ruumiistaan hyvää huolta.
Kristilliseen uskoon kuuluu oleellisena ajatus siitä, että elämä ja ihmisen
perusoikeudet ovat ensisijaisesti lahja Jumalalta meille ihmisille
Koska perustuslakivaliokunta ja laillisuusvalvojat ovat ns.
koronapassilainsäädäntöä valmistellessaan ottaneet kantaa lääketieteelliseentutkimukseen, on tuomioistuimen otettava kantaa koronarokotteiden ja
koronatestien, jotka olivat keskeiset edellytykset ns. koronapassin saamiseksi”vihreäksi” eli hyväksyttäväksi ravintolaan pääsylle, tehokkuuteen ja
toimivuuteen niissä puitteissa, missä perustuslakivaliokunta ja
laillisuusvalvojat ovat ottaneet asiaan kantaa. Vauhkala on vuodesta 1994
alkaen uskonut Jeesukseen Herranaan ja kokenut henkilökohtaisesti Jumalanrakkauden ja voiman elämänsä aikana useissa eri tilanteissa. Jumalanolemassaoloa hän ei ole noin 30 vuoteen kieltänyt tai vakaumustaan. Usko
vaikuttaa Vauhkalan arkielämässä, vaikkakaan hän ei asiasta välttämättä
puhu tai tuo asiaa erikseen esille joka käänteessä.
EIS 9 artiklan mukaisestivaltio ei voi rajoittaa uskonnonvapauden sisäistä
ulottuvuutta, vaan se voi rajoittaa ainoastaan uskonnon tunnustamista eli
uskonnonvapauden ulkoista ulottuvuutta artiklan 2 kohdassa mainittujen
edellytysten täyttyessä. Edellä mainituista syistä valtion esittämä
argumentointi EIS 9(2) artiklan mukaisesta uskonnonvapauden
rajoittamisesta ei ole sovellettavissa käsillä olevaan tapaukseen.
Koronapassilainsäädäntö ei ollut välttämätön, eikä oikeasuhtainen
demokraattisessa yhteiskunnassa esim. terveyden tai muidenkaan 8 artiklan
2 kohdan poikkeussäännösten suojaamien oikeushyvien suojelemiseksi.
Vavřička-tapaus
Valtion esiin tuoma EIT:n tapaus Vavřička ym. v Tšekin tasavalta (2021) ei
enimmälti sovellu oikeusohjeeksi käsillä olevaan tapaukseen, sillä siinä kyse
oli lasten rutiiniluonteisesta rokottamisesta jo pitkään käytössä olleilla
rokotteilla mm. poliovirusta, hepatiitti B:tä ja jäykkäkouristusta vastaan(tuomion kohta 23). Kyseisten rokotteiden turvallisuusprofiili on tullut
terveydenhuollon ammattilaisille, viranomaisille ja kansalaisillevuosikymmenien aikana hyvin selväksi. Sen sijaan useimmat Suomessa
käytetyt koronarokotteet olivat – ja ovat edelleen – täysin uudenlaista
teknologiaa verrattuna perinteisiin rokotteisiin, eikä tätä mRNA-teknologiaa
ole käytetty ihmisillä, ennen kuin koronarokotteet otettiin käyttöön
laajamittaisesti vuoden 2020 lopulla.
Valtion mukaan asiaa tulisi tarkastella ainoastaan lainsäädännön
voimaantulohetken (16.10.2021) ja silloin lainsäätäjillä olleen tiedon valossa.
Ristiriitaisesti tämän väitteen kanssa valtio tarjoaa kuitenkin todisteiksi
asiakirjoja, jotka on laadittu kauan kyseisen ajankohdan jälkeen, ja jopa sen
jälkeen, kun väittämämme oikeusloukkaus Vauhkalaa kohtaan on tapahtunut
10.12.2021 (esim. THL koronainfo 21.12.2021).

33(61)
Valtion kanta asiaan on virheellinen, sillä perustuslakivaliokunta on useaan
otteeseen korostanut valtioneuvoston velvollisuutta tarkoin seurata
koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä jatarvittaessa ryhdyttävä sääntelyn korjaamiseen (kts. esim. PeVL 35/2021 vp
kohta 10, PeVL 26/2021 vp kohta 9 ja PeVL 14/2020 vp s. 6). Siten asiaa
tulee lähtökohtaisesti tarkastella ajallisesti ennen kanteen kohteena olevia
tapahtumia 10.12.2021.
Valtio toteaa, että koronapassilainsäädännön tarkoituksena ei ollut ainoastaan
koronan leviämisen estäminen. Tartuntatautien leviämisen estäminen on
kuitenkin tartuntatautilain (1227/2016) 1 §:n mukaan lain pääasiallinen
tarkoitus, ja koronatartuntojen leviämisen estäminen oli
koronapassilainsäädännön esitöiden mukaan jopa sen ainoa välitön tavoite.
Koronapassilainsäädännöllä oli välillisesti myös muita tavoitteita, kuten
yhteiskunnan terveysturvallinen avaaminen ja ihmisten terveyden suojelu,
mutta kuten esittämästämme todistelusta käy ilmi, koronapassi ei edistänyt –eikä edes voinut edistää ainakaan perusoikeuksien rajoitusopinvälttämättömyys- ja suhteellisuusvaatimusten edellyttämällä tavalla –yhteiskunnan terveysturvallista avaamista, eikä ihmisten terveyden suojelua,
ja tämä oli selvästi nähtävissä jo syksyllä 2021.
Toisaalta, vaikka koronapassilainsäädäntö olisikin toteuttanut sille asetetut
tavoitteet koronaviruksen leviämisen ja siitä ihmisille ja yhteiskunnalle
aiheutuvien haittojen ehkäisemisestä, se olisi ollut silti syrjivää erityisesti
terveitä, muista kuin terveydellisistä syistä rokottamattomia –kuten Vauhkalaa– kohtaan.
Koronapassilainsäädäntö oli syrjivä terveitä rokottamattomia kohtaan.
Koronapassilainsäädäntö siis lopulta johti siihen, että rokottamattomat terveet
ihmiset – kuten Vauhkala – asetettiin eriarvoiseen asemaan suhteessa
muihin, ja että heidät velvoitettiin maksamaan COVID-19-testistä noin 100–
200 euroa käytännössä kolmen vuorokauden välein, mikäli he halusivat
tiettyjä palveluja käyttää. Perustuslakivaliokunta ei kuitenkaan millään tavoin
arvioinut koronapassin vaikutuksia terveisiin rokottamattomiin, vaikka sen olisi
tullut näitä vaikutuksia arvioida. Perustuslakivaliokunta ei myöskään
huomioinut uskonnollisista tai vakaumuksellisista syistä koronarokotteista
kieltäytyvien asemaa.
Koronapassi ei toiminut tarkoituksenmukaisesti, kuten valtio väittää, sillä
rokottamattomien lisäksi myös rokotetut olivat voineet siitä huolimatta, että hetunsivat itsensä terveiksi, voineet levittää virusta, eikä koronapassin
esittämisvaatimus siten edes voinut estää ja rajoittaa viruksen leviämistä.
Koronapassi ei siten ollut soveltuva tavoitteensa saavuttamista varten, joten
se ei voinut täyttää perusoikeuksien yleisiä rajoittamisedellytyksiä.
Siten koronapassilainsäädäntöä ei voida todeta perustuslainmukaiseksi
pelkästään siksi, että laki on säädetty perustuslakivaliokunnan
myötävaikutuksella, vaan käräjäoikeuden on harjoitettava asiassa jälkikäteistä
perustuslainmukaisuuden arviointia perustuslain 106 §:n mukaisesti.
PACE päätöslauselma
PACE:n päätöslauselma 2361 (2021): kohdassa 7.3.2 yleiskokous edellyttää
jäsenvaltioiltaan, ml. Suomelta, että kukaan ei saa joutua syrjityksi(korona)rokottamattomuutensa vuoksi, riippumatta siitä johtuuko
rokottamattomuus mahdollisista terveydellisistä riskeistä tai vain
haluttomuudesta rokottautua.
Tästäkin syystä koronarokottamattomuus – ja välillisesti myös
koronapassittomuus – on nähtävä EIS 14 artiklan ja 12. lisäpöytäkirjan
tarkoittamana ”muuna asemaan perustuvana syynä”

34(61)
Erityisen merkillepantava on päätöslauselman kohta 13.3.8, jonka mukaan
koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi asianmukaista
huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai
vakaumukseen liittyvistä syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta
koronarokotetuksi, ja että erityisesti tämän ihmisryhmän osalta jäsenvaltioiden
tulisi varmistaa, että minkäänlainen koronapassijärjestelmä ei käytännössä
johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi koronarokottautumista
pakolliseksi.
Kuten olemme edellä osoittaneet, tieteellinen näyttö oli kehittynyt syksyyn
2021 mennessä olennaisesti verrattuna kesäkuun 2021 tilanteeseen. Tuolloin
oli jo käynyt selväksi, että koronarokotus ei asetuksen (EU 2021/953)
resitaalissa esitetyllä tavalla pienentänyt henkilön riskiä tartuttaa SARS-CoV-2
muihin joko ollenkaan tai ainakaan merkittävissä määrin. Siten jo syksyllä
2021 oli asetuksen tarkoittamalla tavalla kertynyt vankkaa tieteellistä näyttöä
siitä, että rokotettujen ja tuoreen negatiivisen koronatestituloksen saaneiden
henkilöiden riski levittää SARS-CoV-2-virusta oli samanlainen kuin
rokottamattomienkin. Siten oli jo syksyllä 2021 selvää, että rokottamattomat
taikka koronapassittomat eivät aiheuttaneet sen merkittävämpää riskiä
kansanterveydelle kuin rokotetut tai koronapassillisetkaan.
Oikeuskansleri siis arvioi asiassa ainoastaan TTL 48a §:n voimassaolonedellytyksien toteutumista. Siten kyseisestä ratkaisusta ei millään logiikan
säännöillä ole johdettavissa sellaista tulkintaa, että oikeuskansleri olisi tuolloin
ottanut laajemminkin kantaa STM:n tai valtioneuvoston lainvastaisiin
menettelyihin tai velvollisuuksien laiminlyönteihin tai ylipäätään ottanut niitä
tutkittavakseen laajemmin. Siten kyseisellä ratkaisulla ei ole minkäänlaista
merkitystä näyttönä asiassa.
Loukkausta on pidettävä vakavana varsinkin, kun otetaan huomioon
perustuslakivaliokunnan korostama valtioneuvoston velvollisuus tarkoin
seurata sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä sekä valtioneuvoston
velvoite tarvittaessa ryhtyä sääntelyn korjaamiseen (esim. PeVL 35/2021 vp
kohta 10, PeVL 26/2021 vp kohta 9 ja PeVL 14/2020 vp s. 6). Oli tiedossa josyksyllä 2021, ja viimeistään joulukuun alussa 2021, että koronapassi ei
toteuttanut sille asetettuja tavoitteita mm. koronan leviämisen ehkäisemisestä
siksi, että koronarokotteet eivät ehkäisseet taudin leviämistä, ja koska
koronatestin tulos ei kertonut yhtään mitään henkilön tartuttavuudesta tai
sairastumisesta. Loukkauksesta on aiheutunut ravintolaan pääsyn
epäämiseen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa Vauhkalalle.
Mikäli kuitenkin käräjäoikeus katsoo, että edellytyksiä valtion velvoittamiselle
maksamaan korvausta Vauhkalaan kohdistuneesta ihmisoikeusrikkomuksesta
ei ole, Vauhkala vaatii, että valtio velvoitetaan joka tapauksessa ainakintoteamaan häneen kohdistunut ihmisoikeuden loukkaaminen.
Vauhkalaa on estetty pääsemästä kahvilaan vain siksi, että hänellä ei ole ollut
voimassa olevaa koronapassia, ja että tämä oli kuitenkin Euroopan
ihmisoikeussopimuksen (EIS) 14 artiklassa tarkoitettua syrjintää luettuna
yhdessä 8 artiklassa turvatun yksityiselämän suojan kanssa. Kahvilaan
pääsyn estäminen on ollut syrjintää myös EIS:n 12. lisäpöytäkirjan 1 artiklan
nojallaEuroopan ihmisoikeustuomioistuimen tapauksessa I.B. v. Kreikka (2013) oli
kyse HIV-positiivisen valittajan irtisanomisesta pian taudinmäärityksen
jälkeen. Valittajan korvausvaatimukset menestyivät osittain alioikeuksissa,
mutta maan ylin tuomioistuin hylkäsi vaatimukset suppein perustein ja
käyttäen taudin tarttuvuudesta ilmeisen virheellistä premissiä. EIT:n mukaan
menettely merkitsi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklassa
tarkoitettua syrjintää suhteessa 8 artiklassa turvattuun yksityiselämän
suojaan. Nyt kanteen kohteena oleva tapaus on hyvin samanlainen kuin
mainittu EIT:n tapaus, sillä koronapassin käyttöönottokin on perustunut covid-

35(61)
19:n tarttuvuudesta vallinneisiin ilmeisen virheellisiin premisseihin: EIT:ntapauksen kohteena olleen irtisanomisen hetkellä oli laajasti tiedossa, että
HIV:n kantaja ei tartuta HI-virusta normaalissa kanssakäymisessä ihmiseltä
toiselle, ja samoin oli jo koronapassilainsäädäntöä valmistellessa laajasti
tiedossa, että koronapassittomat henkilöt eivät tartuta SARS-CoV-2-virusta
normaalissa kanssakäymisessä ihmiseltä toiselle eri tavalla kuin
koronapassilliset henkilöt
Euroopan neuvoston Parlamentaarinen yleiskokous on antanut
koronarokotteisiin ja koronapassiin liittyen hyvin samankaltaisen
päätöslauselman 2361 (2021) (saatavilla:
https://pace.coe.int/en/files/29004/html), jossa se esitti Euroopan neuvoston
jäsenvaltioille ja Euroopan Unionille vaatimuksia koronarokotteisiin ja niiden
käyttöönottoon liittyen tammikuussa 2021. Em. päätöslauselman 2361 (2021)
kohdassa 7.3.2 yleiskokous edellyttää, että kukaan ei saa joutua syrjityksi
rokottamattomuutensa vuoksi, riippumatta siitä johtuuko rokottamattomuus
mahdollisista terveydellisistä riskeistä tai vain haluttomuudesta rokottautua.
PCR-testien luotettavuudesta
Pelkkä PCR- taikka antigeenitestin tulos ei ole missään vaiheessa
luotettavasti kertonut, eikä se ole edes voinut kertoa, yhtään mitään siitä, että
onko henkilö sairastunut covid-19:ään taikka onko hän tartuttamiskykyinen
SARS-CoV-2-virukselle. Kuitenkin koronapassin on voinut saada voimaan
pelkästään PCR-testin negatiivisen tuloksen perusteella, vaikka tällainen
voimassa olleen koronapassin tavoitteena ollut ”diagnoosi” henkilön
tartuttamattomuudesta olisi vaatinut mm. Maailman terveysjärjestön (WHO)ohjeistuksen mukaan koronatestituloksen lisäksi terveydenhuollon
ammattihenkilön tekemää potilaskohtaista arviota, jossa otettaisiin huomioon
näytetyyppi, kliiniset havainnot, potilashistoria ja epidemiologiset tiedot(Stückelbergerin lausunnon suomennos).
Valtio viittaa lausumassaan kotimaiseen otantatutkimukseen HUS:n alueen
PCR-testituloksista, jonka aineistossa 78 %:lla positiivisista testituloksista Ctarvo oli alle 25, 17 %:lla 25–30 ja vain 5 %:lla >30. Valtio väittää
tutkimustuloksen osoittavan, että PCR-testit ja siten myös koronatilastot ovat
luotettavia. Väite on kuitenkin ristiriidassa HUS:n julkisen tutkimustiedotteen
kanssa, jonka mukaan Ct-arvon perusteella ei voida tehdä luotettavia
kvantitatiivisia päätelmiä näytteen taikka potilaan kehon sisältämästä
virusmäärästä.
Korvauksen määrä
Asian merkitystä Vauhkalalle KKO 2016:20:n tarkoittamalla tavalla – ja siten
loukkauksen vakavuutta – tulee käsityksemme mukaan arvioida ensisijaisesti
Vauhkalan suullisen kertomuksen perusteella oikeudenkäynnissä. Kantajan
kokema voimakas kärsimys perustui siihen, että hänen luottamuksensa
valtiovaltaan ja sen kykyyn taata hänelle kuuluvat ihmisoikeudet on järkkynyt
tapauksen seurauksena. Kantaja ei ole päässyt kahvilaan, jossahän on
tottunut usein syömään aamiaista ennen töihin menoa. Tämä kokemus on
ollut kantajalle erityisen traumaattinen, koska se on poikennut voimakkaasti
siitä, mihin hän on järjestäytyneessä suomalaisessa perus- ja ihmisoikeuksia
kunnioittavassa oikeusvaltiossa tottunut.
Asiamiehen kuluvastuusta
Valtio väittää, että kantajan asiamies Nummelin olisi esittänyt asiassa selvästi
perusteettomia ja osin merkityksettömiä väitteitä, ja / tai jatkaisi tällaisten
väitteiden esittämistä ja / tai paisuttaisi asian todistelua tarpeettomasti. Lisäksi
valtio väittää mm., että ”kahvilaan pääsyn epääminen ei notorisesti voi olla
vakava ihmisoikeusloukkaus, kun se on perustunut voimassa olevanlainsäädännön noudattamiseen”. Väitteet ovat oikeudellisesti kestämättömiä.

36(61)
Aiemmin valtio on vedonnut asiamiehen kuluvastuuseen liittyvässä
vaatimuksessaan väitteisiimme EIS 5 artiklan ja 4. lisäpöytäkirjan 2 artiklan
loukkauksista (valtion vastaus 31.8.2022), mutta olemme luopuneet näihin
argumentteihin vetoamisesta jo aiemmin (lausuma yhteenvedosta
17.10.2023. Kantajan lausumat ovat täysin linjassa normaalin, vakiintuneen
oikeudenkäyntiprosessin kanssa, jossa varaudutaan ensi- ja toissijaisin
vaatimuksin vaatimis- ja väittämistaakan edellyttämällä tavalla siihen, että
tuomioistuin tulkitsee lakia ja Euroopan ihmisoikeussopimusta eri tavalla kuin
kantaja.
Lausuma/Suomen valtio
EIS 9 artikla/uskonnollinen vakaumus
Kantaja on 3.10.2023 päivätyssä lausumassaan esittänyt uutena väitteen
siitä, että hänen kristillinen vakaumuksensa on estänyt häntä hankkimasta
koro n a rokotetta. Vauhkalan mukaan Koronapassilainsäädännön
säätämisen yhteydessä ei ole arvioitu uskonnollisista syistä koronarokotteista
kieltäytyvän henkilön asemaa suhteessa perusoikeuksiin.
Valtio on vakaasti siinä käsityksessä, että Vauhkalan esittämä väite hänen
uskonnollisesta vakaumuksestaan syynä koronarokotteista kieltäytymiselle onpaikkansapitämätön, ja vähintäänkin hyvin epäuskottava. Vauhkala on
jättänyt kanteen käräjäoikeudelle asiassa 15.3.2022, minkä jälkeen hän on
toimittanut käräjäoikeudelle yhteensä kolme lausumaa 5.5.2023, 14.5.2023 ja
29.5.2023. Yhdessäkään näistä kirjelmistä Vauhkala ei ole maininnut
uskonnollista vakaumustaan millään tavalla. Mikäli uskonnollinen vakaumus
olisi ollut niin suuressa roolissa Vauhkalan päätöksenteossa olla ottamatta
koron a rokotetta, kuin hän viimeisimmässä kirjelmässään esittää, valtio pitää
varmana, että tämä seikka olisi tullut esille varhaisemmassa vaiheessa tätä
prosessia.
Vaikka Vauhkalan väite olisikin totuudenmukainen, ja hän ei ottanut
koronarokotetta nimenomaisesti uskonnollisista syistä, ei tämä silti tee
Koronapassilainsäädännöstä Euroopan ihmisoikeussopimuksen ("EIS”) 9
artiklan vastaista.
Koronapassilainsäädäntö ei ole miltään osin ristiriidassa 9 artiklan 1. kohdan
kanssa. Valtion on vaikea ymmärtää Vauhkalan lausumaa lukemalla, millä
tavoin Vauhkala katsoo Koronapassilainsäädännön rikkoneen hänen
oikeuttaan tunnustaa uskontoaan. Vauhkalalla on ollut oikeus olla ottamatta
koronarokotetta, eikä rokotteista kieltäytymiselle ole vaadittu mitään
perustetta. Näin ollen valtion näkemyksen mukaan Koronapassilainsäädäntöä
ei voida edes katsoa EIS 9 artiklan 1. kohdan turvaamaan oikeuteen
puuttuvaksi.
Valtio pitää Vauhkalan esittämää uskonnollista vakaumusta syynä
koronarokotteista kieltäytymiselle epäuskottavana, eikä tämän vakaumuksen
voida katsoa saavuttaneen loukkauksen edellyttämää tasoa.
Joka tapauksessa koronapassilainsäädännöllä on ollut hyväksyttävä peruste
uskonnonvapauden rajoittamiselle, eli terveyden suojaaminen sekä muiden
henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaaminen. Näiden objektiivisten ja
hyväksyttävien perusteiden katsotaan sallivan uskonnonvapauden
rajoittamisen tiettyyn pisteeseen saakka muiden perusoikeuksien
toteutumisen mahdollistamiseksi.
Hyväksyttävien rajoitustoimien tulee lisäksi täyttää vaatimus
välttämättömyydestä demokraattisessa yhteiskunnassa.
Koronapassilainsäädännön välttämättömyyttä on käsitelty useaan otteeseenniin Koronapassilainsäädäntöä säädettäessä perustuslakivaliokunnan ja eri
asiantuntijoiden toimesta kuin tämän prosessinkin aikana valtion sekä sen
nimeämän asiantuntijan professori Janne Salmisen toimesta. Ne soveltuvat
myös 9 artiklan mukaiseen välttämättömyyden arviointiin.

37(61)
Lisäksi valtio haluaa jälleen huomauttaa, että koronarokote ei ole ollut ainoa
edellytys koronapassin saamiselle. Mikäli henkilö ei ole halunnut/voinut ottaa
koronarokotetta, on tällaisella henkilöllä ollut mahdollisuus saada koronapassi
myös hankkimalla negatiivinen koronatesti, tai mikäli henkilö oli sairastanut
koronataudin viimeisen kuuden kuukauden aikana. Mikäli Vauhkala ei
halunnut ottaa koronarokotteita, koska uskontonsa vuoksi koki rokotteiden
ottamisen vakaumuksensa vastaiseksi, ei häntä siihen missään vaiheessa
pakotettu. Tämä on otettava huomioon Koronapassilainsäädännön EIS 9
artiklan mukaisuutta arvioitaessa nimenomaisesti suhteellisuusperiaatteen
näkökulmasta..
Vielä tämänkin lisäksi on syytä huomioida, että joka tapauksessa
koronapassilainsäädäntö oli voimassa ainoastaan sellaisilla toimijoilla, jotka
eivät tuota ns. välttämättömyyspalvelulta. Näin ollen esimerkiksi apteekeissa
tai ruokakaupoissa koronapassia ei vaadittu. Tämäkin on tärkeä seikka
tarkasteltaessa Koronapassilainsäädännön suhteellisuusedellytyksen
täyttymistä.
Vauhkala on useaan otteeseen maininnut kirjelmissään, että hän on ollut
terve Fazer-kahvilaan pyrkiessään 10.12.2021 , ja viittaa syrjintään liittyvässä
argumentoinnissaan, että terveitä rokottamattomia henkilöitä on
Koronapassilainsäädännöllä syrjitty. Tältä osin on muistettava, että
oireetonkin ihminen on voinut kantaa ja tartuttaa koronavirusta, joten juuri
Vauhkalan tapauksen kaltaisessa tilanteessa Koronapassilainsäädäntö on
toiminut tarkoituksenmukaisesti. Rokottamattomat ihmiset ovat siitä
huolimatta, että he ovat tunteneet itsensä terveiksi, voineet levittää virusta jakoronapassin esittämisvaatimuksella on täten osaltaan voitu estää ja rajoittaa
viruksen leviämistä. Tällä on pyritty suojaamaan mahdollisimman pitkälle
kaikkien kansalaisten perusoikeuksien, kuten oikeuden elämään ja
henkilökohtaiseen turvallisuuteen (PL 7.1 §), sivistyksellisten oikeuksien (PL16 §), oikeuden välttämättömään huolenpitoon (PL 19.1 §) sekä oikeuden
riittäviin sosiaalisiin palveluihin (PL 19.3 §), toteutumista.
EIS 14 artiklan sekä 12. lisäpöytäkirjan 1 artiklan suhteeseen
Koronapassilainsäädäntöön Valtio viittaa aikaisemmin esittämäänsä myös
uskonnonvapausargumentin kohdalla, sillä samat argumentit soveltuvat myös
uskonnonvapauteen muiden mahdollisten syrjintäperusteiden ohella.
PACE päätöslauselma
Koronapassilainsäädäntö on PACE-päätöslauselman mukainen, sillä
koronarokote ei ole ollut pakollinen, eikä Vauhkala ole ollut poliittisen,yhteiskunnallisen tai muunkaan paineen alla hankkia rokotetta. Vauhkala on
voinut päästä tiloihin, joissa on vaadittu koronapassia, myös hankkimalla
negatiivisen koronatestin, taikka osoittamalla sairastaneensa koronaviruksenviimeisen kuuden kuukauden aikana.
Kummassakin Vauhkalan mainitsemista PACE-päätöslauselman kohdista on
maininta siitä, että ne tulee toteuttaa varmistaen samalla korkea
rokotuskattavuus. Korkean rokotuskattavuuden tärkeys on siis huomioitu
myös päätöslauselmassa, eikä sen tarkoituksena ole ollut kieltää
koronarokotteita taikka koronapassia.
PACE-päätöslauselma ei ole juridisesti EU :n jäsenvaltioita sitova. Vaikka siis
valtion näkemyksen vastaisesti katsottaisiin, että Suomessa toteutettu
Koronapassilainsäädäntö olisi ollut jollain tapaa PACE-päätöslauselman
vastainen, tulee valtiolla katsoa olleen tietty harkintavalta siinä, miten se
suhtautuu PACE-päätöslauselman mukaisiin kehotuksiin. Valtiolla ei ole ollut
oikeudellista velvollisuutta ryhtyä toimenpiteisiin PACE- päätöslauselmanohjeiden saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä.
Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen tarkoituksena ei ole
ollut asettaa jäsenvaltioille velvollisuuksia koskien Koronapassilainsäädännön
toteuttamista kussakin valtiossa. Päinvastoin, Euroopan neuvoston

38(61)parlamentaarinen yleiskokous antaa edellä auki kirjoitetussa kannanotossaanvaltioille laajan harkintavallan Koronapassilainsäädännön käytännön
toteutuksen suhteen, todeten, kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuinkin on
käytännössään todennut, että valtiolla ja sen viranomaisilla itsellään on parasmahdollisuus arvioida kansalaistensa tarpeita eri osa-alueilla.
PCR-testien tulokset ovat olleet luotettavia
Vauhkala on lausumassaan lisäksi väittänyt, että valtion esittämä väite
syksyn 2021 tehohoidon potilasruuhkasta on harhaanjohtava, jolle yhtenä
syynä on se, että Suomessa käytössä olleet koronatestit, PCR-testit olisivat
huomattavan epäluotettavia. Vauhkalan mukaan PCR-testejä on Suomessa
käytetty sellaisella tavalla, että ne ovat antaneet vähintään 97 % vääriä
positiivisia tuloksia. Myös tämä Vauhkalan väite on näkemyksemme mukaan
kestämätön.
Tämäkään asia ei ole merkityksellinen asian ratkaisemisen kannalta.
Koronapassilainsäädäntö on saatettu voimaan tavallisessa
lainsäätämisjärjestyksessä, ja lainsäädäntöprosessin aikana on hankittu
lukuisia asiantuntijalausuntoja perus- ja ihmisoikeuksien asiantuntijoilta,
minkä lisäksi Suomen perustuslakivaliokunta on antanut hyväksyntänsä
Koronapassilainsäädännön voimaansaattamiselle. Koronapassilainsäädäntö
on säätämishetkellä olleen tiedon valossa todettu välttämättömäksi ja
oikeasuhtaiseksi toimenpiteeksi kansalaisten perus- ja ihmisoikeuksien
toteutumisen turvaamiseksi.
Vavricka tapaus
Siitäkin huolimatta, että mRNA-rokotteiden taustalla on eri teknologia kuin
perinteisillä rokotteilla, ovat Vavrinka-tapauksen perustelut silti sovellettavissa
nyt käsillä olevaan asiaan.
Vavricka-tapauksessa EIT ei ole perustanut ratkaisuaan siihen, että rokote on
yleisesti tunnettu, "perinteinen” rokote. Tapauksessa yksi kantajista, lasten
isä, kertoi kieltäneensä lastensa rokottamisen sen vuoksi, että pelkäsi
rokotteen aiheuttavan vakavaa haittaa hänen lastensa terveydelle.. Vavrickatapauksessa EIT ei muutenkaan ottanut millään tavalla kantaa rokotteen
turvallisuuteen, tai ylipäätään siihen, minkä vuoksi lasten isä kielsi lastensa
rokottamisen. Sen sijaan tuomioistuin perusteli rokottautumisvelvollisuutta
suurelta osin yhteiskunnallisella välttämättömyydellä.
Asiamiehen kuluvastuu
OK 21 luvun 6 §:n mukaan: Asianosaisen edustaja, asiamies tai avustaja,
joka 4 tai 5 §:ssä tarkoitetulla tavalla tahallisesti tai huolimattomuudesta on
aiheuttanut toiselle asianosaiselle tässä luvussa tarkoitettuja
oikeudenkäyntikuluja, voidaan velvoittaa, sen jälkeen kun hänelle on varattu
tilaisuus tulla kuulluksi, yhteisvastuullisesti asianosaisen kanssa korvaamaan
kyseiset kulut.
OK 21 luvun 5 §:ssä tarkoitettuja tapoja ovat muun muassa sellaisen väitteen
esittäminen, jonka esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää
aiheettomaksi, taikka muunlainen oikeudenkäyntiä pitkittävä velvollisuuden
vastainen menettely. OK 21 luvun 4 §:ssä tarkoitettu tapa puolestaan on
esimerkiksi tarpeettoman oikeudenkäynnin aloittaminen.
Kun on tullut käytännössä selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa
suorittamaan Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen
loukkauksesta, ja Kantaja asiamiehineen siitä huolimatta jatkaa asianajamista, puhumattakaan asian jatkuvasta paisuttamisesta (viimeisimpänä
uusi väite liittyen uskonnonvapauteen), on tämä huolimatonta ja
välinpitämätöntä asianajoa. Kyseessä on tältä osin tarpeeton oikeudenkäynti.
Näin ollen Kantajan asiamies Nummelin tulee tältä osin velvoittaa
korvaamaan valtiolle aiheutuvat oikeudenkäyntikulut yhdessä päämiehensä
kanssa Kantajan hävitessä asian.

39(61)
Asian käsittely käräjäoikeudessa
Yhdenvertaisuusvaltuutettu on ilmoittanut, ettei anna lausumaa asiassa.
Asian käsittely käräjäoikeudessa
Käräjäoikeus on antanut asiakirjojen esittämisvaatimusten, pääkäsittelyn
tallentamispyynnön ja aikataulutuksen, asiantuntijoita ja todistajia koskevien
pyyntöjen sekä todistelun rajaamisen osalta päätöksen 27.2.2024
Käräjäoikeus on antanut pääkäsittelyn aikataulutuksen ja asiakirjojen
läpikäyntiä koskevan tavan, todistelun rajaamisen ja asiantuntijana
pääkäsittelyssä kuulemisen osalta päätöksen 28.3.2024.
Käräjäoikeus on antanut asiassa kaksi kokoonpanoa koskevasta
esteellisyysväitteestä annettua päätöstä 19.1.2024 ja 19.3.2024.
TODISTELU
Kirjalliset todisteet
Kantaja

1) Fazer Retail Finlandin vastaus
2) Kansallinen varautumissuunnitelma influenssapandemiaa varten(Sosiaali- ja terveysministeriön julkaisuja 2012:9)

3) Eurosurveillance -lehden artikkeli An outbreak caused by the SARS-CoV2 Delta variant (B.1.617.2) in a secondary care hospital in Finland, May
2021
https://www.ncbi.nlm.nih.gov/labs/pmc/articles/PMC8323455/(luovuttu)
4) MedRxiv -lääketieteellisen julkaisun artikkeli Length of hospital stay andrisk of intensive care admission and in-hospital death among COVID-19
patients in Norway: a register-based cohort study comparing patients fully
vaccinated with an mRNA vaccine to unvaccinated patients
https://www.medrxiv.org/content/10.1101/2021.11.05.21265958v2(luovuttu)
5) Ahajournals -lääketieteellisen julkaisun artikkeli Clinically Suspected
Myocarditis Temporally Related to COVID-19 Vaccination in Adolescentsand Young Adults: Suspected Myocarditis After COVID-19 Vaccination
https://www.ahajournals.org/doi/10.1161/CIRCULATIONAHA.121.056583(luovuttu)
6) Vertaisarvioitu artikkeli Koronapassi, perustuslaki jayhdenvertaisuustarkasteluasetelman kritiikki
https://www.edilex.fi/artikkelit/25547
7) Sosiaali- ja terveysministeriön vastaus aluehallintovirastojen
tarkennuspyyntöön koskien tartuntatautilain mukaisten rajoitusten asettamista
koskevaan ohjaukseen8) Ylen uutinen 19.11.2021.pdf
9) Ruokailukuitit Fazerilta
10) Fazerin ihmisoikeussitoumus11) Hotel kämpin ravintolakuitti12) Ruokailut kolmessa muussa kahvilassa

40(61)13) yhdysvaltalainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta
koronaviruksen leviämiseen (elokuu 2021)
14) vietnamilainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen
leviämiseen (lokakuu 2021)
15) brittiläinen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen
leviämiseen (lokakuu 2021)
16) saksalainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen
leviämiseen (marraskuu 2021)
17) Ilta-Sanomien uutinen 12.8.2021
18) Iltalehden uutinen 27.8.2021
19) Ilkka-Pohjalaisen uutinen 22.9.2021
20) Ilta-Sanomien uutinen 9.9.2021
21) Kalevan uutinen 31.10.2021
22) Asko Järvisen puheenvuoro Puheenaihe-podcastissa(luovuttu)
23) Rokote.fi-internetsivuston Usein kysyttyä-osio, alaosio ”Miten rokotteet
toimivat?”. Saatavilla: https://rokote.fi/tietoa-rokotteista/usein-kysyttya/ (käyty
20.9.2023).
24) Rokotesuoja.fi-internetsivuston sanasto. Saatavilla:
https://www.rokotesuoja.fi/sanasto (käyty 20.9.2023
25) Pfizerin internetsivut, osio Rokotteet – lääketieteen menestystarina.
Saatavilla: https://www.pfizer.fi/tutkimus/terveytesi-tahdet/rokotteetlaaketieteen-menestystarina (käyty 20.9.2023)
26) Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen internetsivusto, Usein kysyttyä
mRNA-rokotteista. Saatavilla:
https://thl.fi/fi/web/infektiotaudit-ja-rokotukset/ajankohtaista/ajankohtaistakoronaviruksesta-covid-19/rokotteet-ja-koronavirus/mrna-rokotteet (käyty
20.9.2023)
27) THL:n internetsivut (arkistoitu versio 10.10.2021).
Saatavilla:https://web.archive.org/web/20211010193639/https://thl.fi/fi/web/
infektiotaudit-ja-rokotukset/taudit-ja-torjunta/taudit-ja-taudinaiheuttajat-a-o/koronavirus-covid-19
28) Ilta-Sanomien uutinen 24.10.2021, ”Marin Ylellä: ”On hyvin mahdollista,
että koko väestö tulee rokotettavaksi kolmannella rokoteannoksella”.
Saatavilla: https://www.is.fi/politiikka/art-2000008355719.html
29 Oikeudellinen kirjelmä Valtiokonttorille
30 Valtiokonttorin vastaus31) Helsingin Sanomien 1.4.2023 julkaistu artikkeli ”Koronan jälkipyykki”, pdftiedosto, erityisesti s. 10.
32) Euroopan lääkevirasto EMA:n 18.11.2023 antama lausunto33) HUS:n tutkimustiedote ”Ct-arvojen tulkinnalliset haasteet
hengitystienäytteiden virologisissa nukleiinihaponosoitustutkimuksissa”
34) Uuden Suomen uutinen 25.11.2021, ”THL:n Mia Kontio: ”Meillä onvuotavia rokotteita”, laumaimmuniteetista ei voida puhua”.
Suomen valtio
V1 Hallituksen esitys eduskunnalle laiksi tartuntatautilain muuttamisesta ja
väliaikaisesta muuttamisesta (HE 131/2021 vp).
V2a. STM:n ja THL:n koronainfo, 9.12.2021

41(61)V2b STM:n ja THL:n korona-info, 21.12.2021
V3 STM:n selvitys Oikeuskanslerinviraston selvityspyyntöön, 12.1.2023
V4 Oikeuskanslerin ratkaisu koskien sote-henkilöstön koronarokotuksista
tehtyä kantelua, 12.4.2023.
V5 Koronapassilainsäädännön taustalla olleet lääketieteelliset selvitykset(lueteltu hallituksen esityksen HE 131/2021 vp viitetiedoissa)
V6.=F2 Perustuslakivaliokunnan lausunto Pe VL 35/2021 vp
V7 Youtube.com: Case: Covidpass - Koronapassi - henkilökohtainen syyni
olla ottamatta korona rokotteita, 31.7.2023. URL:
https://www.youtube.com/watch?v=t2jqKmhGF3E&t=37s.
Muu oikeudenkäyntiaineisto
Liitteet
1. Otteita Me Kansalaiset ry:n internet-sivuilta 2. Perustuslakivaliokunnan
lausunto PeVL 35/2021 (= todiste V6) 3. Professori Janne Salmisen lausunto
perustuslakivaliokunnalle 4. Professori Tuomas Ojasen lausunto
perustuslakivaliokunnalle 5. Professori Mikael Hidenin lausunto
perustuslakivaliokunnalle 6. Professori Lasse Lehtosen lausunto
perustuslakivaliokunnalle 7. Lainsäädäntöneuvos Mira Turpeisen lausunto
perustuslakivaliokunnalle 8. Professori Veli-Pekka Viljasen lausunto
perustuslakivaliokunnalle 9. Otteita henkilövahinkoasiainneuvottelukunnansuosituksista 2020 10. Ylen uutinen 19.11.2021 11. Etelä-Karjalan
käräjäoikeuden tuomio 10.9.2021 (166186/2021) 12. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisu Vavricka ym. v. Tsekin tasavalta,
8.4.2021 13. A.E. Jääskeläinen, M.J. Ahava, P. Jokela, L. Szirovicza, S.
Pohjala, O. Vapalahti, M. Lappalainen, J. Hepojoki, S. Kurkela: Evaluation of
three rapid lateral flow antigen detection tests for the diagnosis of SARS-CoV2 infection, Journal of Clinical Virology, Volume 137, 2021, 104785, ISSN
1386-6532, https://doi.org/10.1016/jjcv.2021.104785 (sis. epävirallisen
käännöksen).
Fazer Ravintolat Oy
F1. Hallituksen esitys eduskunnalle laiksi tartuntatautilain muuttamisesta ja
väliaikaisesta muuttamisesta (HE 131/2021)
F2. Perustuslakivaliokunnan lausunto Pe VL 35/2021 vp
F3.Fazer Cafen kirjallinen ilmoitus siitä, että heillä on käytössä koronapassi
F4.Fazer Cafen kirjallinen ilmoitus siitä, että heillä on käytössä koronapassi jakaikilta sen asiakkailta tarkistetaan EU:n digitaalinen tai paperinenkoronatodistus ja että henkilökunnalla on oikeus tarkistaa koronapassin
esittäjän henkilöllisyys,
Henkilötodistelu
Kantaja
1) Mika Vauhkala2) hallintotieteiden tohtori Matti Muukkonen3) STM:n osastopäällikkö Satu Koskela, (kuuleminen evätty)4) Kantajan mukana Fazer-kahvilassa ollut Mika Jantunen
5) Fazer Retail Finlandin toimitusjohtaja Miika Kostilainen (kuulemisesta
luovuttu)
6) HUS:n infektioylilääkäri Asko Järvinen

42(61)
7) THL:n ylilääkäri Hanna Nohynek8) entinen pääministeri Sanna Marin (kuuleminen evätty).
9) ) asiantuntijana Aseem Malhotra, konsultoiva kardiologi, vieraileva
professori ja King’s Fund -lääketieteellisen ajatushautomon hallituksen jäsen,10) Rodrigo Campos,
11) kantajan sisko Veera Hytönen
Fazer
1 todistaja ravintolapäällikkö Tiina Tuominen
Suomen valtio
1. asiantuntija Hanna Nohynek, LT, THL:n ylilääkäri (asiantuntija)
2. asiantuntija Janne Salminen, OTT, julkisoikeuden professori (asiantuntija)
Asiantuntijalausunnot
1.
2.
3.
4.

Hanna Nohynekin asiantuntijalausunto 30.8.2023
Janne Salmisen asiantuntijalausunto 28.8.2023
Dr Astrid Stuckelbergerin asiantuntijalausunto 29.9.2023
Aseem Malhotran asiantuntijalausunto 29.11.2023

KÄRÄJÄOIKEUDEN RATKAISU
Perusteet
Kysymyksenasettelu
Valtion osalta asiassa on kysymys siitä, onko Suomen valtio syyllistynyt

yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaiseen välilliseen syrjintään siihen liittyen, että
kantajan pääsy Fazerin Kluuvikadun kahvilaan on 10.12.2021 evätty
tartuntatautilain 58 i §:ään vedoten. Siihen liittyen asiassa on kysymys siitä,
onko koronatodistuksen kansallista käyttöä koskevalla säännöksellä ollut
hyväksyttävä tavoite ja onko se on ollut keinona asianmukainen ja
tarpeellinen.

Valtion osalta asiassa on edelleen kysymys siitä, onko valtio syyllistynyt

Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetun 8 artiklan ja 9 artiklan sekäniihin liittyen 14 artiklan ja 12 artiklan lisäpöytäkirjan 1 artiklan loukkaamiseen
sillä, että kantajan pääsy kahvilaan on 10.12.2021 evätty tartuntatautilain 58 i§:ään vedoten.
Fazerin osalta asiassa on kysymys siitä, onko Fazer edellä kuvatulla
menettelyllä syyllistynyt yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaiseen välilliseensyrjintään ja myös 11 §:n mukaiseen välittömään syrjintään siihen liittyen, että
kantajan pääsy Fazerin Kluuvikadun kahvilaan on 10.12.2021 evätty
tartuntatautilain 58 i §:ään vedoten. Lisäksi tapauksessa on kysymys siitä,
onko Fazerin toimesta loukattu EIS 14 artiklaa, ja onko kantajaa syrjitty
hänen terveystietojensa ja oletetun terveydentilan perusteella, jotka kuuluvat
8 artiklan suojan piiriin ja uskonnollisen vakaumuksen perusteella 9 artiklan
nojalla. Tähän liittyen asiassa on kysymys myös siitä, onko Fazer noudattanut
mainitun lainsäännöksen i ja j §:n mukaisia velvoitteitaan
omavalvontasuunnitelman ja koronatodistusinformaation osalta, ja onko tähän

43(61)liittyen asiassa perusteettomasti ja PL 124 §:n vastaisesti siirretty merkittävän
julkisen vallan tehtävä yksittäiselle ravintolan työntekijälle, ja jos, niin mikä
oikeusseuraamus siitä seuraa.
Arvioinnin lähtökohtia
Kantaja on katsonut, että koronapassilainsäädännön perusteena ollut tavoite
taudin leviämisen ehkäisystä ei perustunut ajantasaiseen tieteelliseen tietoon,
vaikka perustuslakivaliokunta oli useassa yhteydessä korostanut
valtioneuvoston velvollisuutta seurata tarkkaan koronarajoituksiin liittyvän
sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti
havaittavia ongelmia (esim. PeVL 35/2021 vp kohta 10, PeVL 26/2021 vp ja
PeVL 14/2020 vp).
Kantaja on edelleen katsonut, että koska jo syksyllä 2021 on ollut laajassa
tiedossa tieteellistä tutkimustietoa ja kokemusperäistä tietoa siitä, että
koronakorote ei ehkäissyt covid-19:n leviämistä joko ollenkaan tai ainakaan
merkittävissä määrin, on valtioneuvosto laiminlyönyt perustuslakivaliokunnansille asettaman korostuneen velvollisuuden seurata tarkkaan
koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä. Tämä
on osaltaan aiheuttanut sen, että kantaja on joutunut kanteen kohteena
olevassa tapauksessa syrjityksi ilman hyväksyttävää syytä.
Kantaja on siten katsonut, että perustuslain 106 §:n nojalla, jossa on säädetty,
että jos tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa lain säännöksen
soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa, tuomioistuimen
on annettava etusija perustuslain säännökselle, tulee käräjäoikeuden katsoa
tartuntatautilain 58 i § edellä mainittujen perustuslain säännösten ja
ihmisoikeussopimusten artiklojen vastaiseksi ja jättää se soveltamatta.
Vastaajat ovat kiistäneet kantajan edellä mainitut näkemykset.
Käräjäoikeus toteaa, että Suomessa lakien perustuslainmukaisuuden
valvonta perustuu ensisijaisesti ennakolliseen valvontaan, jota harjoittaa
eduskunnan perustuslakivaliokunta. PL 74 §:n mukaan Eduskunnan
perustuslakivaliokunnan tehtävänä on antaa lausuntonsa sen käsittelyyn
tulevien lakiehdotusten ja muiden asioiden perustuslainmukaisuudesta sekä
suhteesta kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin.
Valvonnan tarkoituksena on, että perustuslain kanssa ristiriitaisten lakien
säätäminen estetään valmistelu- ja säätämisvaiheessa.
Eduskuntakäsittelyssä päätetään siitä, mitkä lakiehdotukset toimitetaan
perustuslakivaliokunnan käsiteltäväksi. Perustuslakivaliokunnan harjoittama
perustuslakivalvonta on luonteeltaan abstraktia ennakkovalvontaa.
Tuomioistuimilla on Suomessa varsin rajallinen toimivalta perustuslain
valvonnassa. Tuomioistuimilla ei ole oikeutta yleisesti tutkia eduskunnan
säätämien lakien perustuslainmukaisuutta eikä tuomioistuimilla ole oikeutta
julistaa lakeja perustuslainvastaisiksi.
PL 106 §:n niin sanotulla etusijasäännöksellä tuomioistuimille annetaan
rajallinen toimivalta perustuslain konkreettisessa jälkivalvonnassa siten, että
jos tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa lain säännöksen
soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa, tuomioistuimen
on annettava etusija perustuslain säännökselle.
Tuomioistuimella on valvontatoimivalta vain yksittäisen oikeustapauksen
yhteydessä, jossa se voi jättää perustuslain kanssa ilmeisessä ristiriidassa
olevan lain säännöksen soveltamatta ja antaa sisällöllisesti sellaisen
ratkaisun, joka noudattaa perustuslain periaatteita. Ristiriidan ilmeisyyden on
katsottu edellyttävän, että lain ja perustuslain välisen ristiriidan pitää olla selvä
ja riidaton. Perustuslain valvontakäytännössä on pidetty lähtökohtana, että PL
106 §:n etusijasäännöstä voidaan soveltaa vain sellaisessa
laintulkintatilanteissa, jotka eivät ole olleet perustuslakivaliokunnan

44(61)
arvioitavina (PeVM 10/1998 s 31, LaVL 9/1998 vp s 8 ja Viljanen (2005) s
322-323.
Perustuslain etusija eroaa EU -oikeudesta ja kansainvälisistä
ihmisoikeussopimuksista, sillä niiden kohdalla ei edellytetä ilmeisyyttä, vaan
pelkkä ristiriita riittää lain soveltamatta jättämiseen. Jos kansallinen laki onristiriidassa EU -oikeuden tai ihmisoikeussopimusten kanssa, tuomioistuimen
on annettava etusija EU -oikeudelle tai kansainväliselle
ihmisoikeussopimukselle.
Käräjäoikeus katsoo, että edellä lausutusta seuraa, että tässä tapauksessa,
jossa perustuslakivaliokunta on arvioinut koronapassilainsäädännön eli
tartuntatautilain 58 i § perustuslainmukaiseksi, ja katsonut siten, että laki
voidaan säätää tavallisessa lainsäädäntöjärjestyksessä, ei käräjäoikeudellaole lähtökohtaisesti toimivaltaa arvioida sen väitettyä perustuslainvastaisuutta.
Säännöksen perustuslainmukaisuus on arvioitu perustuslakivaliokunnan
käsittelyssä, eikä perustuslakivaliokunta tai yksikään perustuslakivaliokunnan
käsittelyssä kuultu valtiosääntöoikeuden asiantuntija ole ollut sitä mieltä, että
säännös olisi perustuslain vastainen.
Sitä vastoin käräjäoikeudella on toimivalta arvioida, onko tartuntatautilain 58 i§:n säännös EU -oikeuden tai kansainvälisen ihmisoikeussopimuksen
kantajan väittämien säännösten vastainen, ja tuleeko asiassa siten antaa
etusija ihmisoikeussopimuksen säännökselle.

Arvioinnin lähtökohdat tässä tapauksessa
Asiantuntija Janne Salminen on katsonut lausunnoissaan ja asiantuntijana
kertonut, että koronatodistuksen on arvioitu perustuslakivaliokunnan
lausunnoissa PeVL 35/2021 vp ja PeVL 50/2021 vp täyttävän
perusoikeusrajoituksilta edellytettävät hyväksyttävyyden ja suhteellisuuden
vaatimukset. Arvio on yhteneväinen Euroopan ihmisoikeussopimuksen
vastaavilta perusoikeusrajoituksilta edellyttämien vaatimusten kanssa. Näin
ollen perusoikeusrajoitukset eivät loukkaa myöskään Euroopan
ihmisoikeussopimuksen velvoitteita. Salminen on kertonut, että vakiintuneesti
PeVL:n arvioitavana olevissa lakiehdotuksissa tehdään myös vastaava
ihmisoikeussopimusten mukaisuuden kontrolli, ja että sitä on pidetty EIS:ntulkinnassa oikeana.
Salminen on myös kertonut, että hän on pitänyt PeVL:n lausunnossa
mainittujen seikkojen ohella ja lisäksi huomioon ottaen lainsäädännön
voimassaolon erittäin lyhyet määräajat selvänä, että koronatodistusta
koskeva sääntely on täyttänyt perusoikeutta rajoittavan lainsäädännön
suhteellisuutta koskevat vaatimukset.
Käräjäoikeus arvioi jäljempänä kantajan todistajan Muukkosen kertomuksen
merkityksen, mutta toteaa jo tässä, että Muukkonen ei ole tältä osin kertonut
tähän arvioon vaikuttavista seikoista merkityksellistä.
Käräjäoikeus katsoo siten, että tartuntatautilain 58 i §:n säännöksen
perustuslainmukaisuuden arvioinnin yhteydessä on arvioitu lainvalmistelussa
vakiintuneesti myös sen. perus- ja ihmisoikeuksien mukaisuus, eikä
säännöksen ole katsottu olleen perustuslain tai perus- ja ihmisoikeuksien
vastainen. Säännös on nähty asianmukaiseksi tavaksi suojata väestön
oikeutta terveyteen ja elämään ehkäisemällä tartuntoja sekä samalla
mahdollistamalla elinkeinovapauden ja sivistyksellisten oikeuksien
mahdollisimman laaja toteutuminen (PeVM 2/2020 s 4-5, PeVM 3/2020 s 3,
PeVM 7/2020 vp s 4, PeVM 9/2020 vp s 4, PeVL 28/2021 vp kpl 3 ja 4,PeVL
35/2021 vp s 2-3)V6).
Edellä lausutun mukaisesti lainvalmisteluasiakirjoista ilmenee, että
tartuntatautilain 58 i §:n ei ole nähty johtavan perus- tai ihmisoikeuksien
loukkaamiseen. Näin ollen kyse ei voi olla lähtökohtaisesti myöskään
ihmisoikeusloukkauksesta valtion taholta.

45(61)
Käräjäoikeus arvioi tämän jälkeen kantajan yksittäisten EIS:n loukkausta
koskevien väitteiden merkityksen asiassa.
Arviointi tässä tapauksessa
EIS 8 artikla
EIS 8 artiklan mukaan jokaisella on oikeus nauttia yksityisyys- ja perheelämäänsä, kotiinsa ja kirjeenvaihtoonsa liittyvää kunnioitusta.
Viranomaiset eivät saa puuttua tämän oikeuden käyttämiseen, paitsi silloin,
kun laki sen sallii ja se on demokraattisessa yhteiskunnassa välttämätöntä
kansallisen ja yleisen turvallisuuden tai maan taloudellisen hyvinvoinnin
vuoksi, tai epäjärjestyksen ja rikollisuuden estämiseksi, terveyden tai moraalinsuojaamiseksi, tai muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien
turvaamiseksi.
EIS 14 artikla sekä 12. lisäpöytäkirjan 1 artikla
EIS 14 artiklan mukaan tässä yleissopimuksessa tunnustetuista oikeuksista javapauksista nauttiminen taataan ilman minkäänlaista sukupuoleen, rotuun,
ihonväriin, kieleen, uskontoon, poliittiseen tai muihin mielipiteisiin,
kansalliseen tai yhteiskunnalliseen alkuperään, kansalliseen vähemmistöön
kuulumiseen, varallisuuteen, syntyperään tai muuhun asemaan perustuvaa
syrjintää.
12. lisäpöytäkirjan 1 artiklan mukaan laissa tunnustetuista oikeuksista
nauttiminen taataan ilman minkäänlaista sukupuoleen, rotuun, ihonväriin,
kieleen, uskontoon, poliittiseen tai muihin mielipiteisiin, kansalliseen tai
yhteiskunnalliseen alkuperään, kansalliseen vähemmistöön kuulumiseen,
varallisuuteen, syntyperään tai muuhun asemaan perustuvaa syrjintää.
Ketään ei saa syrjiä viranomaistoiminnassa 1 kappaleessa tarkoitetulla
tavalla.
EIS 9 artikla
EIS 9 artiklan mukaan jokaisella on oikeus ajatuksen-, omantunnon- ja
uskonnonvapauteen. Tämä oikeus sisältää oikeuden vaihtaa uskontoa tai
uskoa ja vapauden tunnustaa uskontoaan tai uskoaan joko yksin tai yhdessä
muiden kanssa julkisesti tai yksityisesti jumalanpalveluksissa, opettamalla,
hartaudenharjoituksissa ja uskonnollisin menoin.
Henkilön vapaudelle tunnustaa uskontoaan tai uskoaan voidaan asettaa vain
sellaisia rajoituksia, joista on säädetty laissa ja jotka ovat välttämättömiä
demokraattisessa yhteiskunnassa yleisen turvallisuuden vuoksi, yleisen
järjestyksen, terveyden tai moraalin suojaamiseksi, tai muiden henkilöiden
oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi.
Arvio EIS 8 artiklan osalta
Kantajan mukaan häntä syrjittiin Fazerin kahvilassa siksi, että hänellä ei ollut
voimassa olevaa koronapassia, eli häntä syrjittiin hänen yksityiselämänsä
piiriin kuuluvien terveystietojensa perusteella. EIS 8 artiklan mukaan
viranomaiset saavat puuttua yksityiselämän suojaan vain, kun laki sen sallii ja
se on välttämätöntä demokraattisessa yhteiskunnassa kansallisen ja yleisen
turvallisuuden tai maan taloudellisen hyvinvoinnin vuoksi, tai epäjärjestyksen
tai rikollisuuden estämiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi, tai muiden
henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi. Kantajan
yksityisyydensuojaan puuttuminen ei kuitenkaan ollut välttämätöntä minkään
mainittujen tarkoitusten suojaamiseksi, sillä koronapassilainsäädännön
tarkoitus oli estää koronatartuntojen leviämistä ihmisten kokoontumisissa (HE131/2021 vp, s. 19), mutta koronapassilainsäädäntöä valmistellessa oli jo
selvää, etteivät koronarokote ja koronapassi todellisuudessa ehkäisseetkoronaviruksen leviämistä.

46(61)
Lisäksi tapauksessa on loukattu EIS 14 artiklaa, koska kantajaa on syrjitty
hänen terveystietojensa perusteella, jotka kuuluvat 8 artiklan suojan piiriin.
Vastaajat ovat kiistäneet edellä mainitut väitteet
Valtio on kiistänyt rikkoneensa edellä mainittuja kantajan lausumissaan
viittaamia tai mitään muitakaan EIS:n artikloja. Oikeuskäytännössä
vakiintuneen kannan mukaan edellytyksenä valtion velvoittamiselle
maksamaan korvausta ihmisoikeusloukkauksesta on pidetty, että (i)ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, (ii) loukkausta voidaan pitää riittävän
vakavana, ja (iii) loukkauksesta on aiheutunut siihen syy-yhteydessä olevaa
vahinkoa. Kuten jo vastauksessaan kanteeseen valtio on osoittanut, mikään
näistä edellytyksistä ei täyty tässä asiassa.
Valtion näkemyksen mukaan Koronapassilainsäädäntö ei miltään osin ole
ollut EIS:n artiklojen vastainen. Koronapassin hankkiminen on ensinnäkin ollut
vapaaehtoista, jolloin se ei ole voinut puuttua Vauhkalan ruumiilliseenkoskemattomuuteen. Lisäksi Koronapassilainsäädännöllä on ollut
objektiivinen ja kohtuullinen oikeusperuste toteuttaa mahdollisimman pitkälle
kansalaisten perusoikeuksia, ja lainsäädännön suhteellisuus- ja
välttämättömyysperiaatteen toteutuminen on varmistettu
lainsäädäntövaiheessa perustuslakivaliokunnan ja useiden asiantuntijoiden
toimesta.
Johtopäätökset
Käräjäoikeuden tehtävänä on ratkaista, onko koronapassilainsäädäntö sen
voimaantulohetkellä lainsäätäjillä olleen tiedon valossa ollut perusteltu ja
hyväksyttävä toimi sillä tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi eli onko
koronapassilainsäädäntö ollut muun ohella Suomea velvoittavan EIS:nmukainen.
Käräjäoikeus toteaa jo edellä PeVL:n siteerattujen lausuntojen mukaisesti,
että koronapassilainsäädännön tarkoituksena ei missään vaiheessa ole ollut
ainoastaan koronan leviämisen estäminen. Sen lisäksi, että koronapassin
käyttöönotolla pyrittiin Nohynekin ja Järvisen kertomusten mukaisesti
rokotuskattavuutta lisäämällä suojaamaan kansakunnan terveyttä sekäestämällä koronan leviämistä että koronan vakavaa tautimuotoa ja sen myötä
koronakuolemia, pyrittiin koronapassilla myös turvaamaan muita kansalaisten
perusoikeuksia ja vähentämään terveydenhuollon kuormitusta haastavassa
tautitilanteessa. Koronapassilainsäädännöllä pyrittiin varmistamaan
mahdollisimman laaja kansalaisten perusoikeuksien toteutuminen ja
yhteiskunnalle pandemiasta aiheutuvien haittojen ehkäiseminen.
Nohynek ja Järvinen ovat yhtenevästi kertoneet, että syksyllä 2021
koronavirustilanne oli Suomessa hyvin vaikea ja että sairaalahoidossa oli
paljon erityisesti rokottamattomia henkilöitä. Sekä Nohynek (THL) että
Järvinen (HUS) ovat syksyllä 2021 kannattaneet koronapassin käyttöönottoa.
Valtaviruksena oli delta-variantti, jonka osalta koronarokotteet ovat olleet
hyvinkin tehokkaita suojaamaan rokotettuja vakavilta tautimuodoilta, minkä
lisäksi rokotteet auttoivat koronan leviämisen estämisessä. Omikron-variantin
yleistyessä vuodenvaihteessa 2021-22 huomattiin, että rokotteiden suoja
omikron-varianttia vastaan on edelleen korkea vakavan tautimuodon osalta,mutta transmission osalta heikompi. Omikron-variantti on tullut vallitsevaksi
variantiksi vasta vuoden 2022 puolella. Tällöin THL ei enää suosittanut
koronapassia sellaisenaan – sen sijaan THL suositti rokotuspassia (rokote tai
sairastettu tauti). Nonynek ja Järvinen ovat myös katsoneet, että PCR-testien
tulokset ovat olleet luotettavia. Nohynek on kertonut, että THL on saanut
lääketieteellisen tietonsa useista eri lähteistä, pääosin ulkomailta, erityisesti
pohjoismaista, mutta myös muista EU-maista ja tuottanut sen perusteellatutkimus- ja kirjallisuuskatsauksia STM:n käyttöön. Lisäksi THL teki omaa
tutkimustaan perustuen sen lainsäädännölliseen asemaan tartuntatautilain
mukaisena asiantuntijaviranomaisena.

47(61)
Malhotra on kertonut ja Stuckelbergerin lausunnossa on katsottu edellä
mainitusta seikasta toisin. Samoin kantajan vetoamissa ulkomaalaisissa
tutkimuksissa (K 13-16) on johtopäätöksinä todettu elo-lokakuussa 2021, että
täyden koronarokotesarjan saaneilta henkilöiltä mitattiin samanlaisia
koronaviruskuormia kuin rokottamattomiltakin ja myös rokotetut levittävät
koronavirusta, täysin koronarokotetut henkilöt tartuttivat täysin rokotettuja
kontaktihenkilöitä, eikä täysi koronarokotussarja vähentänyt koronaviruksen
tarttumista kotitalouksien sisällä. Myös kantajan viittaamissa kotimaisissa
lehtiuutisissa (K 17-21) on referoitu vastaavia tutkimustuloksia.
Malhotra on kertonut myös tutkimuksista, joiden mukaan koronarokotteella on
ollut vakavia haittavaikutuksia ja vahva syy-yhteys sydänlihastulehduksiin ja
sitä seuranneisiin kuolemiin. Hän on katsonut, että koronarokote on saattanut
aiheuttaa enemmän kuolemia kuin mitä kyseisellä rokotteella on pelastettu
covid -infektion aiheuttamia kuolemia.
Käräjäoikeus arvioi esitettyä lääketieteellistä näyttöä niin, että vallitsevan
lääketieteellisen käsityksen mukaan koronarokotteet ovat olleet tehokkaitasuojaamaan rokotettuja vakavilta tautimuodoilta, minkä lisäksi rokotteet
auttoivat koronan leviämisen estämisessä. Lisäksi koronapassilla turvattiin
myös muita kansalaisten perusoikeuksia ja vähennettiin terveydenhuollon
kuormitusta haastavassa tautitilanteessa. Koronapassilainsäädännöllä pyrittiin
varmistamaan mahdollisimman laaja kansalaisten perusoikeuksien
toteutuminen ja yhteiskunnalle pandemiasta aiheutuvien haittojen
ehkäiseminen.
Käräjäoikeus toteaa lisäksi, että pelkkä koronarokotesarja ei ole ollut
koronapassin saamisen edellytyksenä. Kantaja olisi voinut saadakoronapassin myös enintään 72 tuntia vanhalla koronatestituloksella taikka
jos hän olisi sairastanut koronan enintään kuusi kuukautta aiemmin.
Koronapassin takana ei siis ollut ajatus pakkorokotuksista, vaan kansalaisilleon koko ajan mahdollistettu vapaa valinta päättää, haluavatko he ottaa
rokotteen, vai hankkia koronapassin muilla käytettävissä olevillavaihtoehdoilla. Lisäksi tärkeää on huomioida, että koronapassia ei missään
vaiheessa otettu käyttöön ihmisille välttämättömissä palvelukohteissa, kuten
ruokakaupoissa tai apteekeissa.
Koronapassilainsäädännön voimassaoloaikana ravintoloilla on ollut koko ajan
mahdollisuus valita tilannekohtaisesti, käyttävätkö ne koronapassia, vaiko joennen koronapassia käytössä ollutta henkilömäärärajoitusta. Eli silloin, kun
passia ei ole edellytetty, ovat käytössä olleet alueella voimassa olleet
ravintoloiden asiakasmäärärajoitukset. Ja kun puolestaan passia on käytetty,
ei muita rajoituksia ole tarvinnut noudattaa.
Edellä mainittu on mahdollistanut sen, että jos ravintolassa ei esimerkiksi
aamiaisaikaan ole ollut henkilömäärärajoituksen ylittävää määrää asiakkaita,
on ravintola voinut valita olla sillä hetkellä vaatimatta koronapassia
asiakkailtaan.
Mitä todennäköisimmin juuri edellä kuvattu mahdollisuus valita koronapassin
käytön ja muiden rajoitustoimien välillä on johtanut tilanteeseen, jossa kantaja
on päästetty sisään muihin (tyhjempiin) ravintoloihin ilman koronapassia. Jos
ravintolassa olisi kuitenkin ollut yli sallittu henkilömäärä, on lain mukaisesti
toimivan ravintolan edellytetty vaativan koronapassia asiakkailtaan. Kyse ei
siis Vauhkalan ja Fazer Ravintolat Oy:n tapauksessa ole ollut
mielivaltaisuudesta, vaan lain noudattamisesta.
Käräjäoikeus katsoo myös, että EIT:n ratkaisemasta tapauksesta
Vavricka/Tsekin tasavalta saa johtoa vastaajan tulkinnan mukaisesti siihen,
että valtiolla on laaja harkintavalta väestötason terveyden ja terveydenhuollon
kestävyyden suojelussa ja vahva oikeus suojata ja ottaa käyttöön
asianmukaisia toimenpiteitä henkilöiden elämän ja terveyden suojelemiseksi
ja että on oikeasuhteista vaatia niitä, joille rokotus edustaa etäistä

48(61)terveysriskiä, hyväksymään tätä yleisesti noudatettavaa suojatoimenpidettä
sosiaalisen solidaarisuuden nimissä niiden hyväksi, jotka eivät terveydellisistä
syistä voi hankkia rokotteita.
Nohynek ja Järvinen ovat kertoneet, että valtio ja sen alaiset laitokset ovat
koronapandemian alusta alkaen tarkasti seuranneet pandemian kehitystä ja
tautitilanteen vuoksi käyttöön otettujen toimien tarpeellisuutta muuttuvassa
koronatilanteessa. Tähän liittyen oikeuskanslerinvirasto (jäljempänä ”OKV”)
on pyytänyt 2.12.2022 sosiaali- ja terveysministeriöltä (jäljempänä ”STM”)
selvitystä siitä, miten ministeriö on seurannut tartuntatautilain 48 a §:n (jokakoski hoitajien koronarokotuksia) valtiosääntöoikeudellisten edellytysten
täyttymistä ja varmistunut kyseisten edellytysten olemassaolosta.
Myös professori Lasse Lehtonen on koronapassilainsäädännön hallituksen
esityksestä antamassaan asiantuntijalausunnossa todennut, että
koronapassin edellyttäminen ei merkitse henkilön ruumiilliseenkoskemattomuuteen puuttumista.
OKV on myöhemmin selvityksensä perusteella tullut siihen tulokseen, että seei ole havainnut STM:ssä lainvastaista menettelyä tai velvollisuuksien
laiminlyöntiä sen suhteen, miten kyseessä olevan säännöksen voimassaolon
valtiosääntöoikeudellisia tai lääketieteellis-epidemiologisia edellytyksiä onseurattu ja arvioitu.
Käräjäoikeus katsoo, että OKV:n päätöksestä on tulkittavissa, että STM:nmenettely koronapandemian aikaisten toimenpiteiden
valtiosäännönmukaisuuden varmistamisessa on ollut täysin hyväksyttävää ja
riittävää.
Käräjäoikeus painottaa myös sitä, että Nohynekin ja Järvisen kertomusten
mukaisesti valtio on lisäksi ottanut koronapassin pois käytöstä heti, kun uusi
virusvariantti omikron on ottanut valtaviruksen aseman Suomessa, jonka
myötä todettiin, että koronapassi ei ollut tarpeeksi tehokas keino kyseisenvirusvariantin leviämisen estämiseksi tai muiden hyötyjen saavuttamiseksi.
Tämä omikronin siirtyminen valtavirukseksi on Nohynekin ja Järvisenkertomusten mukaisesti tapahtunut vasta vuodenvaihteessa 2021-2022.
Asiassa on selvitetty, että koronatodistus ja -passi on otettu pois käytöstä
31.12.2021 HUS:n alueella valtioneuvoston asetuksella 1296/2021.
Käräjäoikeus katsoo siten selvitetyksi, että valtion toimenpiteetkoronatodistuksen käyttöönotossa ja sen käytön lopettamisessa ovat olleet
oikea-aikaisia ja perustuneet vallitsevaan lääketieteelliseen tietoon.
Käräjäoikeus katsoo siten, että koronapassilainsäädäntö ei ole miltään osin
ristiriidassa EIS 8 artiklan 1 kohdan kanssa. Koronapassilainsäädännöllä eiole loukattu kantajan tai kenenkään muunkaan ruumiillista koskemattomuutta.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on ratkaisukäytännössään kyllä katsonut,
että velvollisuus ottaa rokote, eli ns. ”pakkorokotteet”, puuttuu EIS 8 artiklan 1
kohdan mukaiseen oikeuteen, mutta koronapassilainsäädäntö ei ole säädellyt
pakkorokotuksista tai -testauksista. Koronapassin esittämisedellytys ei
myöskään estänyt tai rajoittanut kenenkään oikeutta lakisääteisiin tai
välttämättömiin palveluihin, vaan kyse oli yleisötilaisuuksista ja tiloista, joita
ihmiset käyttivät vapaa-aikanaan virkistystarkoituksessa. Kun
koronapassilainsäädännön kohdalla on jätetty jokaisen vapaasti valittavaksi,
millä tavoin he haluavat hankkia koronapassin, tai vaihtoehtoisesti olla
hankkimatta koronapassia lainkaan, ei tämän voida katsoa puuttuvan
henkilön ruumiilliseen koskemattomuuteen eikä kyse voi olla myöskään
loukkauksesta oletetun terveystiedon perusteella.
Korkeimman oikeuden vakiintuneen oikeuskäytännön (KKO 2008:10, KKO
2011:38, KKO 2012:81 ja KKO 2016:20) mukaiset valtion
ihmisoikeusloukkaukseen perustuvan vahingonkorvausvelvollisuuden
edellytykset ovat seuraavat: (i) ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, ”(ii)49(61)loukkausta voidaan pitää riittävän vakavana, (iii) loukkauksesta on aiheutunut
siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa.
Käräjäoikeus katsoo edellä esitetyn arvion perusteella, että mitkään edellä
esitetyt korvausvastuun kriteerit eivät ole asiassa täyttyneet, joten kanne on
tältä osin hylättävä.
Arvio EIS 9 artiklan osalta
Kantaja on vedonnut syvään kristillisen vakaumukseensa sekä siihen, että ei
perustuslakivaliokunta, ei valtioneuvosto, ei ministeriö, eikä eduskunta ole
arvioinut uskonnollisista syistä korona-mRNA-rokotteista kieltäytyvän
henkilön asemaa suhteessa perusoikeuksiin ja muun muassa
uskonnonvapauteen. Koska yhdenvertaisuusarviointia ei lainkaan suoritettu
Vauhkalan edustamien ihmisryhmien (terveet rokottamattomat /uskonnollisista syistä rokottamattomat) osalta, ei siten voida tietää, oliko
koronapassilainsäädäntö perusoikeuksien rajoitusopin edellyttämällä tavalla
välttämätön tai oikeasuhtainen toimi sinänsä hyväksyttävän tavoitteen
saavuttamiseksi. Siten ei voida väittää, että koronapassi olisi täyttänyt
perusoikeuksien rajoitusedellytykseen kuuluvan välttämättömyysvaatimuksen.
Erityisesti koronapassilainsäädäntöä valmistellessa ei huomioitu millään
tavalla, että terveet ja uskonnollisista syistä rokottamattomat käytännössä
velvoitettiin maksamaan 100–200 euroa koronatestistä 72 tunnin välein,
mikäli he halusivat osallistua normaalisti yhteiskunnalliseen elämään ja esim.
käydä kahviloissa, kun taas koronarokotettujen henkilöiden ei tarvinnut
maksaa mitään samoista osallistumisoikeuksista nauttiakseen. Tästä johtuen
käräjäoikeuden tulee suorittaa asiassa jälkikäteistä perustuslainmukaisuuden
valvontaa ja todeta koronapassilainsäädännön soveltamisen johtaneen
ilmeisellä tavalla perustuslain, yhdenvertaisuuslain ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksen kieltämään syrjintään.
EIS 9 artiklan mukaisesti valtio ei voi rajoittaa uskonnonvapauden sisäistä
ulottuvuutta, vaan se voi rajoittaa ainoastaan uskonnon tunnustamista eli
uskonnonvapauden ulkoista ulottuvuutta artiklan 2 kohdassa mainittujen
edellytysten täyttyessä. Edellä mainituista syistä valtion esittämä
argumentointi EIS 9(2) artiklan mukaisesta uskonnonvapauden
rajoittamisesta ei ole sovellettavissa käsillä olevaan tapaukseen.
Koronapassilainsäädäntö ei ollut välttämätön, eikä oikeasuhtainen
demokraattisessa yhteiskunnassa esim. terveyden tai muidenkaan 8 artiklan
2 kohdan poikkeussäännösten suojaamien oikeushyvien suojelemiseksi.
Valtio on kiistänyt kantajan näkemyksen. Koronapassilainsäädäntö ei ole
miltään osin ristiriidassa 9 artiklan 1. kohdan kanssa. Valtio on kiistänyt, että
koronapassilainsäädännön olisi rikkonut hänen oikeuttaan tunnustaa
uskontoaan. Vauhkalalla on ollut oikeus olla ottamatta koronarokotetta, eikä
rokotteista kieltäytymiselle ole vaadittu mitään perustetta. Näin ollen valtion
näkemyksen mukaan koronapassilainsäädäntöä ei ole voitu edes katsoa EIS
9 artiklan 1. kohdan turvaamaan oikeuteen puuttuvaksi.
Valtio on pitänyt Vauhkalan esittämää uskonnollista vakaumusta syynä
koronarokotteista kieltäytymiselle epäuskottavana, ja ettei tämän
vakaumuksen voida katsoa saavuttaneen loukkauksen edellyttämää tasoa.
Joka tapauksessa koronapassilainsäädännöllä on ollut hyväksyttävä peruste
uskonnonvapauden rajoittamiselle, eli terveyden suojaaminen sekä muiden
henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaaminen. Näiden objektiivisten ja
hyväksyttävien perusteiden katsotaan sallivan uskonnonvapauden
rajoittamisen tiettyyn pisteeseen saakka muiden perusoikeuksien
toteutumisen mahdollistamiseksi.
Hyväksyttävien rajoitustoimien tulee lisäksi täyttää vaatimus
välttämättömyydestä demokraattisessa yhteiskunnassa.
Koronapassilainsäädännön välttämättömyyttä on käsitelty useaan otteeseen50(61)niin koronapassilainsäädäntöä säädettäessä perustuslakivaliokunnan ja eri
asiantuntijoiden toimesta kuin tämän prosessinkin aikana valtion sekä sen
nimeämän asiantuntijan professori Janne Salmisen toimesta. Ne soveltuvat
myös 9 artiklan mukaiseen välttämättömyyden arviointiin.
Lisäksi valtio on huomauttanut, että koronarokote ei ole ollut ainoa edellytys
koronapassin saamiselle. Mikäli henkilö ei ole halunnut/voinut ottaa
koronarokotetta, on tällaisella henkilöllä ollut mahdollisuus saada koronapassi
myös hankkimalla negatiivinen koronatesti, tai mikäli henkilö oli sairastanut
koronataudin viimeisen kuuden kuukauden aikana. Mikäli Vauhkala ei
halunnut ottaa koronarokotteita, koska uskontonsa vuoksi koki rokotteiden
ottamisen vakaumuksensa vastaiseksi, ei häntä siihen missään vaiheessa
pakotettu. Tämä on otettava huomioon Koronapassilainsäädännön EIS 9
artiklan mukaisuutta arvioitaessa nimenomaisesti suhteellisuusperiaatteen
näkökulmasta. Joka tapauksessa koronapassilainsäädäntö oli voimassa
ainoastaan sellaisilla toimijoilla, jotka eivät tuota ns.
välttämättömyyspalvelulta. Näin ollen esimerkiksi apteekeissa tai
ruokakaupoissa koronapassia ei vaadittu. Tämäkin on tärkeä seikka
tarkasteltaessa Koronapassilainsäädännön suhteellisuusedellytyksen
täyttymistä.
Johtopäätökset
Käräjäoikeus toteaa arvioinnin lähtökohtana selvitetyksi kantajan omankertomuksen ja sitä tukevien todistajien Camposin ja Hytösen kertomusten
perusteella, että kantajalla on ollut vakaa uskonnollinen vakaumus vuodesta
1994 lähtien syynä kielteiseen suhtautumiseen koronarokotuksiin.
Todistaja Muukkonen on sinänsä kertonut, että erityisesti
koronapassilainsäädäntöä valmistellessa ei huomioitu millään tavalla, että
terveet ja uskonnollisista syistä rokottamattomat käytännössä velvoitettiin
maksamaan 100–200 euroa koronatestistä 72 tunnin välein, mikäli hehalusivat osallistua normaalisti yhteiskunnalliseen elämään ja esim. käydä
kahviloissa, kun taas koronarokotettujen henkilöiden ei tarvinnut maksaa
mitään samoista osallistumisoikeuksista nauttiakseen. Muukkonen on
muutoinkin katsonut, että koronatodistuslainsäädännön valmistelussa ei
arvioitu perusterveiden ja rokotuksista vakaumuksen vuoksi kieltäytyneiden
asemaa asianmukaisesti.
Asiantuntija Salminen on edellä kerrotuin tavoin katsonut, että lainvalmistelu
täytti tältäkin osin kaikki kriteerit asianmukaisesti.
Käräjäoikeus katsoo vastaavasti kuten edellä EIS 8 artiklan osalta ja samoillayleisperusteluilla, että koronapassilainsäädäntö ei ole miltään osin ristiriidassa
9 artiklan 1. kohdan kanssa. Vauhkalalla on ollut oikeus olla ottamatta
koronarokotetta, eikä rokotteista kieltäytymiselle ole vaadittu mitään
perustetta. Näin ollen koronapassilainsäädäntöä ei voida lähtökohtaisesti
edes katsoa EIS 9 artiklan 1. kohdan turvaamaan oikeuteen puuttuvaksi.
Käräjäoikeus katsoo vastaavasti kuten edellä EIS 8 artiklan osalta ja samoillayleisperusteluilla, että joka tapauksessa koronapassilainsäädännöllä on ollut
hyväksyttävä peruste uskonnonvapauden rajoittamiselle, eli terveyden
suojaaminen sekä muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaaminen.
Näiden objektiivisten ja hyväksyttävien perusteiden katsotaan sallivan
uskonnonvapauden rajoittamisen tiettyyn pisteeseen saakka muiden
perusoikeuksien toteutumisen mahdollistamiseksi. Hyväksyttävien
rajoitustoimien tulee lisäksi täyttää vaatimus välttämättömyydestä
demokraattisessa yhteiskunnassa. Koronapassilainsäädännön
välttämättömyyttä on käsitelty useaan otteeseen niin
koronapassilainsäädäntöä säädettäessä perustuslakivaliokunnan ja eri
asiantuntijoiden toimesta kuin tämän prosessinkin aikana valtion sekä sen
nimeämän asiantuntijan professori Janne Salmisen toimesta. Ne soveltuvat
myös 9 artiklan mukaiseen välttämättömyyden arviointiin.

51(61)
Käräjäoikeus arvioi Vavricka/Tsekin tasavalta tapauksen merkityksen EIS 9
artiklan osalta edellä jo katsotun mukaisesti.
Käräjäoikeus toteaa lisäksi, että koronarokote ei ole ollut ainoa edellytys
koronapassin saamiselle. Mikäli henkilö ei ole halunnut/voinut ottaa
koronarokotetta, on tällaisella henkilöllä ollut mahdollisuus saada koronapassi
myös hankkimalla negatiivinen koronatesti, tai mikäli henkilö oli sairastanut
koronataudin viimeisen kuuden kuukauden aikana. Mikäli Vauhkala ei
halunnut ottaa koronarokotteita, koska uskontonsa vuoksi koki rokotteiden
ottamisen vakaumuksensa vastaiseksi, ei häntä siihen missään vaiheessa
pakotettu. Tämä on otettava huomioon koronapassilainsäädännön EIS 9
artiklan mukaisuutta arvioitaessa nimenomaisesti suhteellisuusperiaatteen
näkökulmasta. Ja joka tapauksessa koronapassilainsäädäntö oli voimassa
ainoastaan sellaisilla toimijoilla, jotka eivät tuota ns.
välttämättömyyspalvelulta. Näin ollen esimerkiksi apteekeissa tai
ruokakaupoissa koronapassia ei vaadittu, mikä on tärkeä seikka
tarkasteltaessa koronapassilainsäädännön suhteellisuusedellytyksen
täyttymistä.
Korkeimman oikeuden vakiintuneen oikeuskäytännön (KKO 2008:10, KKO
2011:38, KKO 2012:81 ja KKO 2016:20) mukaiset valtion
ihmisoikeusloukkaukseen perustuvan vahingonkorvausvelvollisuuden
edellytykset ovat seuraavat: (i) ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, ”(ii)loukkausta voidaan pitää riittävän vakavana, (iii) loukkauksesta on aiheutunut
siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa.
Käräjäoikeus katsoo edellä esitetyn arvion perusteella, että mitkään edellä
esitetyt korvausvastuun kriteerit eivät ole asiassa täyttyneet, joten kanne on
tältä osin hylättävä.
EIS 14 artikla sekä 12. lisäpöytäkirjan 1 artikla
Kantaja on vedonnut siihen, että PACE:n päätöslauselma 2361 (2021):
kohdassa 7.3.2 yleiskokous edellyttää jäsenvaltioiltaan, ml. Suomelta, että
kukaan ei saa joutua syrjityksi (korona)rokottamattomuutensa vuoksi,riippumatta siitä johtuuko rokottamattomuus mahdollisista terveydellisistä
riskeistä tai vain haluttomuudesta rokottautua.
Tästäkin syystä koronarokottamattomuus – ja välillisesti myös
koronapassittomuus – on nähtävä EIS 14 artiklan ja 12. lisäpöytäkirjan
tarkoittamana ”muuna asemaan perustuvana syynä”
Erityisen merkillepantava on päätöslauselman kohta 13.3.8, jonka mukaan
koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi asianmukaista
huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai
vakaumukseen liittyvistä syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta
koronarokotetuksi, ja että erityisesti tämän ihmisryhmän osalta jäsenvaltioiden
tulisi varmistaa, että minkäänlainen koronapassijärjestelmä ei käytännössä
johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi koronarokottautumista
pakolliseksi.
Kantaja on vedonnut tältä osin myös lääketieteellisen näytön ja tiedon osalta
koronarokotteiden ongelmista jo edellä selostettuihin perusteisiin.
Valtio on kiistänyt kantajan näkemykset.
Koronapassilainsäädäntö on PACE-päätöslauselman mukainen, sillä
koronarokote ei ole ollut pakollinen, eikä Vauhkala ole ollut poliittisen,yhteiskunnallisen tai muunkaan paineen alla hankkia rokotetta. Vauhkala on
voinut päästä tiloihin, joissa on vaadittu koronapassia, myös hankkimalla
negatiivisen koronatestin, taikka osoittamalla sairastaneensa koronaviruksenviimeisen kuuden kuukauden aikana.
Kummassakin Vauhkalan mainitsemista PACE-päätöslauselman kohdista on
maininta siitä, että ne tulee toteuttaa varmistaen samalla korkea

52(61)
rokotuskattavuus. Korkean rokotuskattavuuden tärkeys on siis huomioitu
myös päätöslauselmassa, eikä sen tarkoituksena ole ollut kieltää
koronarokotteita taikka koronapassia.
PACE-päätöslauselma ei ole juridisesti EU:n jäsenvaltioita sitova. Vaikka siis
valtion näkemyksen vastaisesti katsottaisiin, että Suomessa toteutettu
Koronapassilainsäädäntö olisi ollut jollain tapaa PACE-päätöslauselman
vastainen, tulee valtiolla katsoa olleen tietty harkintavalta siinä, miten se
suhtautuu PACE-päätöslauselman mukaisiin kehotuksiin. Valtiolla ei ole ollut
oikeudellista velvollisuutta ryhtyä toimenpiteisiin PACE- päätöslauselmanohjeiden saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä.
Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen tarkoituksena ei ole
ollut asettaa jäsenvaltioille velvollisuuksia koskien koronapassilainsäädännön
toteuttamista kussakin valtiossa. Päinvastoin, Euroopan neuvoston
parlamentaarinen yleiskokous antaa edellä auki kirjoitetussa kannanotossaanvaltioille laajan harkintavallan koronapassilainsäädännön käytännön
toteutuksen suhteen, todeten, kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuinkin on
käytännössään todennut, että valtiolla ja sen viranomaisilla itsellään on parasmahdollisuus arvioida kansalaistensa tarpeita eri osa-alueilla.

Johtopäätökset
Käräjäoikeus viittaa lääketieteellisen näytön ja valtioneuvoston valvonnan
osalta jo edellä EIT 8-9 artiklojen osalta lausuttuun.
Käräjäoikeus toteaa, että kummassakin kantajan viittaamassa PACEpäätöslauselman kohdissa (7.3.1 ja 7.3.2) on kuitenkin maininta siitä, että
samalla kun varmistetaan, että ketään ei painosteta taikka syrjitä
rokottamattomuuden vuoksi, tulee kuitenkin myös varmistaa korkea
rokotuskattavuus. Lausumista käy myös ilmi, että valtion sisäiset
epidemiologiset tilanteet ja arviot ovat parhaiten paikallisten viranomaisten
arvioitavissa. Lisäksi PACE- päätöslauselma ei ole juridisesti EUjäsenvaltiota sitova.
Käräjäoikeus katsoo, että kantaja ei ole myöskään näyttänyt PACEpäätöslauselmaa rikotun asiassa valtion toimesta.
Kanne on siten tältä osin hylättävä.
Yhdenvertaisuuslain 23 §:n mukainen vaatimus
Kantaja on vedonnut hyvitysvaatimuksessaan Fazeria ja Suomen valtiota
vastaan siihen, että häntä syrjittiin Fazerin kahvilassa yhdenvertaisuuslain 11§:n nojalla Fazerin toimesta ja yhdenvertaisuuslain 13 §:n nojalla Fazerin ja
valtion toimesta siksi, että hänellä ei ollut voimassa olevaa koronapassia, eli
häntä syrjittiin hänen yksityiselämänsä piiriin kuuluvien terveystietojensa
perusteella. EIS 8 artiklan mukaan viranomaiset saavat puuttua
yksityiselämän suojaan vain, kun laki sen sallii ja se on välttämätöntä
demokraattisessa yhteiskunnassa kansallisen ja yleisen turvallisuuden tai
maan taloudellisen hyvinvoinnin vuoksi, tai epäjärjestyksen tai rikollisuuden
estämiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi, tai muiden henkilöiden
oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi. Kantajan yksityisyydensuojaan
puuttuminen ei kuitenkaan ollut välttämätöntä minkään mainittujen
tarkoitusten suojaamiseksi, sillä koronapassilainsäädännön tarkoitus oli estää
koronatartuntojen leviämistä ihmisten kokoontumisissa (HE 131/2021 vp, s.
19), mutta koronapassilainsäädäntöä valmistellessa oli jo selvää, etteivät
koronarokote ja koronapassi todellisuudessa ehkäisseet koronaviruksen
leviämistä.
Lisäksi tapauksessa on loukattu EIS 14 artiklaa, koska kantajaa on syrjitty
hänen terveystietojensa perusteella, jotka kuuluvat 8 artiklan suojan piiriin.
Vauhkala on ollut Fazerin asiakas tai toimintaan osallistuva TTL 58 j §:n 1
momentin tarkoittamalla tavalla, kun hän on pyrkinyt ostamaan aamiaista

53(61)
Fazer Cafe Kluuvista. Säännöksen esitöiden mukaan häntä olisi tullut
koronapassin vaatimisen edellytyksenä informoida siitä, että hänen
henkilötietojaan käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi,henkilön nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytyksettilaan pääsemiseksi. Tämä informointi olisi tullut suorittaa nimenomaan
etukäteen, ennen kuin koronapassia edes vaaditaan näyttämään, sillä jos
informointi olisi suoritettu vasta jälkikäteen, ei asiakas olisi voinut varmistua
esim. siitä, että häneltä kerättyjä tietoja ei rekisteröidä tai tallenneta jonnekin
TTL 58 j §:n 3 momentin tarkoittamalla tavalla.
Koska säännöksen esitöissä sanotaan, että asiakasta tai toimintaan
osallistuvaa täytyy informoida siitä, että ”henkilötietoja käsiteltäisiin vain
todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön nimen tarkistamiseksi ja
sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi”, ja koska
näin ei ole tehty, ja koska omavalvontasuunnitelma on puuttunut, on Fazer
siten rikkonut välittömästi TTL 58 j §:n 1 momenttia.
Kantaja on vielä katsonut, että Fazerin toiminta ei ole perustunut lakiin niin
TTL 58 j §:n mukaisen informoinnin suorittamisen osalta, kuin myöskään TTL
58 h §:n mukaisen suunnitelman laatimisen ja esilläpidon sekä TTL 58 i §:n 4
momentin mukaisen tiedon kirjaamisen osalta. Fazerin toiminta Vauhkalaa
eriarvoisesti kohdellessaan ei ole perustunut lakiin, mikä tarkoittaa, että
Fazerin eriarvoinen toiminta Vauhkalaa kohtaan on ollut lain kieltämää
välitöntä syrjintää.
Fazer Ravintolat Oy on kiistänyt, että kantajaan olisi kohdistunut sen taholta
välitöntä syrjintää tai mitään muutakaan epäasiallista kohtelua. Voimassaolleen lain mukaan koronapassia on voitu edellyttää 10.12.2021 ravintolan
asiakkailta sisäänpääsyn ehtona.
Koronapassin edellyttäminen kantajalta on perustunut tuolloin voimassaolleeseen lakiin. Tartuntatautilain muuttamisesta ja sen väliaikaisesta
muuttamisesta annetun lain 58 i §:n (876/2021) mukaan muun muassa
ravitsemusliikkeet ovat voineet edellyttää koronatodistuksen esittämistä
asiakkailtaan, jolloin ravitsemusliikkeitä koskevat
asiakaspaikkamäärärajoitukset sekä aukiolo- ja anniskeluaikarajoitukset eivät
ole koskeneet ravintolatilaa tai -toimintaa. Jos asiakas tai osallistuja ei esitä
todistusta, on toiminnanharjoittajan tullut evätä pääsy yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Laki on tältä osin kirjoitettu ehdottomaan muotoon. Mikäli
koronatodistusta ei esitä, ei tällöin ole oikeutta päästä yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Harkintavaltaa ei tältä osin lain mukaan ole.
Edellä todetun johdosta Fazer Ravintolat Oy:n on tullut evätä kantajalta pääsy
ravintolan tiloihin, koska kantajalla ei ole ollut esittää koronatodistusta.
Kantajaa ei ole syrjitty, koska hänen kohtelunsa on perustunut
yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaisesti lakiin.
Lisäksi kantajan lakiin perustuvalla kohtelulla on muutoinkin ollut hyväksyttävä
tavoite ja keinot tavoitteen saavuttamiseksi ovat olleet oikeasuhtaisia.
Perustuslakivaliokunta on todennut tämän lausunnossaan PeVL 35/2021 vp.
Fazer Ravintolat Oy ei siten ole kohdistanut kantajaan myöskään välillistä
syrjintää.
Suomen valtio on kiistänyt kantajan vaatimukset soveltuvin osin samoillaperusteilla

Johtopäätökset
Yhdenvertaisuuslain 10 §:n mukaan syrjintä on välitöntä, jos jotakuta
kohdellaan henkilöön liittyvän syyn perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta
muuta on kohdeltu, kohdellaan tai kohdeltaisiin vertailukelpoisessa
tilanteessa.

54(61)
Yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaan erilainen kohtelu ei ole syrjintää, joskohtelu perustuu lakiin ja sillä muutoin on hyväksyttävä tavoite ja keinottavoitteen saavuttamiseksi ovat oikeasuhtaisia.
Erilainen kohtelu on kuitenkin oikeutettua siinäkin tapauksessa, että kohtelun
oikeuttamisperusteista ei ole säädetty, jos kohtelulla on perus- ja
ihmisoikeuksien kannalta hyväksyttävä tavoite ja keinot tavoitteen
saavuttamiseksi ovat oikeasuhtaisia. Tätä säännöstä ei kuitenkaan sovelleta,
kun kyse on 1) julkisen vallan käytöstä tai julkisen hallintotehtävän
hoitamisesta 2) itsenäisen ammatin tai elinkeinon harjoittamisen edellytyksistä
taikka elinkeinotoiminnan tukemisesta 3) koulutuksen, mukaan lukien
erikoistumis- ja uudelleenkoulutuksen, tai ammatillisen ohjauksen saamisesta,
4)jäsenyydestä tai toiminnasta työntekijä- tai työnantajajärjestössä tai muussa
järjestössä, jonka jäsenillä on tietty ammatti, taikka järjestön antamista
etuuksista 5) erilaisesta kohtelusta etnisen alkuperän perusteella
Yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaan syrjintä on välillistä, jos näennäisesti
yhdenvertainen sääntö, peruste tai käytäntö saattaa jonkun muita
epäedullisempaan asemaan henkilöön liittyvän syyn perusteella, paitsi jos
säännöllä, perusteella tai käytännöllä on hyväksyttävä tavoite ja tavoitteen
saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia.
Käräjäoikeus katsoo vastaaja Fazerin esittäneen todistaja Tuomisenkertomuksella selvityksen siitä, että Kluuvin kahvilan ulkopuolella oli
ilmoitukset koronapassista edellytyksenä sisäänpääsylle ja että kantaja on
tiennyt koronapassivaatimuksesta mennessään kahvilaan. Kahvila oli
edellyttänyt tuolloin kaikilta kävijöiltään yhtenevästi koronapassia
sisäänpääsyn ehdoksi eikä kantajalla eikä hänen seurassaan olleellahenkilöllä ollut esittää sitä. Asiasta käytiin lyhyt ystävällinen keskustelu, minkä
jälkeen henkilöt poistuivat kahvilasta. Joissain muissa Fazerin kahviloissa eiedellytetty koronatodistusta, mutta yksittäisillä kahviloilla oli oikeus valita,
kuinka koronatodistuslainsäädännön mukaan toimivat kyseisenä aikana.
Lisäksi todistaja oli laatinut Fazerin Kluuvin kahvilan
omavalvontasuunnitelman ja sitä oli päivitetty asianmukaisesti. Sitä eivalitettavasti todistajan siirryttyä muihin tehtäviin enää myöhemmin löydetty
dokumentoivaksi, mutta se oli varmuudella laadittu ja oli myös tuolloin
kahvilan seinällä nähtävissä.
Käräjäoikeus toteaa, että koronapassilainsäädännön voimassaoloaikanaravintoloilla on ollut koko ajan mahdollisuus valita tilannekohtaisesti,
käyttävätkö ne koronapassia, vaiko jo ennen koronapassia käytössä ollutta
henkilömäärärajoitusta. Eli silloin, kun passia ei ole edellytetty, ovat käytössä
olleet alueella voimassa olleet ravintoloiden asiakasmäärärajoitukset. Ja kun
puolestaan passia on käytetty, ei muita rajoituksia ole tarvinnut noudattaa.
Edellä mainittu on mahdollistanut sen, että jos ravintolassa ei esimerkiksi
aamiaisaikaan ole ollut henkilömäärärajoituksen ylittävää määrää asiakkaita,
on ravintola voinut valita olla sillä hetkellä vaatimatta koronapassia
asiakkailtaan. Todistaja Tuomisen kertomuksen mukaisesti juuri edellä
kuvattu mahdollisuus valita koronapassin käytön ja muiden rajoitustoimien
välillä on johtanut tilanteeseen, jossa kantaja on päästetty sisään muihin(tyhjempiin) ravintoloihin ilman koronapassia. Jos ravintolassa olisi kuitenkin
ollut yli sallittu henkilömäärä, on lain mukaisesti toimivan ravintolan edellytetty
vaativan koronapassia asiakkailtaan. Kyse ei siis Vauhkalan ja Fazer
Ravintolat Oy:n tapauksessa ole ollut syrjinnästä, vaan lain noudattamisesta.
Käräjäoikeus toteaa, että yhdenvertaisuusharkinnan rajat ja edellytykset on
arvioitu koronatodistuksen lainsäädäntövaiheessa seuraavasti:
Yhdenvertaisuusnäkökohdilla on merkitystä sekä myönnettäessä lailla etuja ja
oikeuksia ihmisille että asetettaessa heille velvollisuuksia. Toisaalta
lainsäädännölle on ominaista, että se kohtelee tietyn hyväksyttävän
yhteiskunnallisen intressin vuoksi ihmisiä eri tavoin edistääkseen muun

55(61)
muassa tosiasiallista tasa-arvoa (HE 309/1993 vp, s. 42—43, ks. myös PeVL
31/2014 vp, s. 3). Perustuslakivaliokunta on vakiintuneesti todennut, ettei
yhdenvertaisuusperiaatteesta johdu tiukkoja rajoja lainsäätäjän harkinnalle
pyrittäessä kulloisenkin yhteiskuntakehityksen vaatimaan sääntelyyn (V6PeVK 35/2021 vp, s. 5). Valiokunnan mielestä esitettyä voidaan nykyisessä
epidemiatilanteessa pitää sellaisena hyväksyttävänä syynä, joka muodostaa
perustuslain 6 §:n 2 momentissa tarkoitetun hyväksyttävän perusteen.” (PeVL
35/2021 vp, s. 5). ”Suhteessa perustuslain 6 §:ssä tarkoitettuun ihmisten
yhdenvertaisuuteen ja myös rajoitusedellytyksiin lukeutuvan
välttämättömyyden kannalta perustuslakivaliokunta katsoi olevan
merkityksellistä sen, että koronatodistuksen esittämisvelvollisuus säädetään
vaihtoehdoksi lakiin perustuville tiloihin ja kokoontumisiin kohdistuville
perusoikeusrajoituksille. Samoin se nimenomaisesti katsoi, että vaikka
ehdotus asettaa henkilöt eri asemaan, ei ehdotettua sääntelyä voida
perustuslakivaliokunnan mielestä sen taustalla olevat lääketieteelliset
perusteet huomioiden pitää mielivaltaisena.” (Prof. Janne Salmisenasiantuntijalausunto, s. 5)
Kantajan todistaja Muukkonen arvioi sekä artikkelissaan että kuulemisessaan
perusoikeusrajoituksen suhdetta elinkeinonvapauteen ja oikeuteen tehdä
työtä (ja sivistyksellisiin oikeuksiin). Muukkonen ei mainitse mitään oikeudesta
elämään ja terveyteen, joka on ollut valtion ja PeVK:n tärkeimpänä
perusteena koronapassilainsäädännölle.
Käräjäoikeus katsoo edellä mainitun PeVL:n arvion perusteella, että
elinkeinonvapauden turvaaminen ei kuitenkaan ole ollut
koronapassilainsäädännön ensisijaisia tavoitteita. Perustuslakivaliokunnan
mukaan väestön terveyden suojeleminen on epäilemättä
perusoikeusjärjestelmän kannalta erittäin painava peruste ( PeVL 7/2021 vp,
kappale 7). Perustuslakivaliokunnan mukaan myös
terveydenhuoltojärjestelmän toimintakyvyn säilyttäminen pandemian aikana
on perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta erittäin painava peruste, jolla on
yhteys perustuslain 7 §:n 1 momentin julkisen vallan velvollisuuteen turvata
jokaisen oikeus elämään sekä turvata myös pandemian oloissa jokaiselle
riittävät terveyspalvelut sekä edistää väestön terveyttä (perustuslain 19 §:n 3
momentti) ja joka oikeuttaa poikkeuksellisen pitkälle meneviä, myös ihmisten
perusoikeuksiin puuttuvia viranomaistoimia (PeVM 2/2020 vp, s. 4—5, PeVM
3/2020 vp, s. 3, PeVM 7/2020 vp, s. 4, PeVM 9/2020 vp, s. 4). Valiokunta on
pitänyt hyväksyttävänä myös tavoitetta turvata oikeutta
elinkeinonharjoittamiseen ja työhön… ( PeVL 35/2021 vp, s. 2)
Käräjäoikeus katsoo edellä lausutun perusteella selvitetyksi, että
yhdenvertaisuusharkinnan rajat ja edellytykset on PeVL:nkoronatodistelainsäädännön käyttöönoton yhteydessä varmistettu
asianmukaisesti täyttämään myös yhdenvertaisuuslain 11 ja 13 §:nedellytykset ja myös suhteessa PL 6 §:n säädetyn rajoitusedellytykset ovat
täyttäneet välttämättömyyden edellytykset (PeVL 35/2021 vp s. 5 )Nyt käsillä olevassa tapauksessa koronapassin edellyttäminen kantajalta on
perustunut tuolloin voimassa olleeseen lakiin. Tartuntatautilain muuttamisesta
ja sen väliaikaisesta muuttamisesta annetun lain 58 i §:n (876/2021) mukaan
muun muassa ravitsemusliikkeet ovat voineet edellyttää koronatodistuksen
esittämistä asiakkailtaan, jolloin ravitsemusliikkeitä koskevat
asiakaspaikkamäärärajoitukset sekä aukiolo- ja anniskeluaikarajoitukset eivät
ole koskeneet ravintolatilaa tai -toimintaa. Jos asiakas tai osallistuja ei esitä
todistusta, on toiminnanharjoittajan tullut evätä pääsy yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Laki on tältä osin kirjoitettu ehdottomaan muotoon. Mikäli
koronatodistusta ei esitä, ei tällöin ole oikeutta päästä yleisötilaisuuteen tai
tilaan. Harkintavaltaa ei tältä osin lain mukaan ole. Edellä todetun johdosta
Fazer Ravintolat Oy:n on tullut evätä kantajalta pääsy ravintolan tiloihin,koska kantajalla ei ole ollut esittää koronatodistusta.

56(61)
Kantajaa ei ole syrjitty, koska hänen kohtelunsa on perustunut
yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaisesti lakiin.
Käräjäoikeus katsoo edellä arvioidun mukaisesti, että lisäksi kantajan lakiin
perustuvalla kohtelulla on muutoinkin ollut hyväksyttävä tavoite ja keinottavoitteen saavuttamiseksi ovat olleet oikeasuhtaisia. Perustuslakivaliokunta
on todennut tämän lausunnossaan PeVL 35/2021 vp.
Fazer Ravintolat Oy tai Suomen valtio ei siten ole kohdistanut kantajaan
myöskään välillistä syrjintää.
Omavalvontasuunnitelma ja asiakasinformaatio
Omavalvontasuunnitelman ja asiakasinformaation osalta käräjäoikeus katsoo,
että kantajan asiointi ei edennyt miltään osin hallituksen esityksessä kuvatulle
asteelle informoinnin osalta, koska kantajalla ei ollut esittää koronapassia.
Kantajaa on pyydetty esittämään voimassa oleva koronapassi, jotta hänet
olisi voitu päästää sisälle ravintolaan ilman, että vastaaja rikkoisi silleasetettuja toiminnan rajoittamiseen liittyviä sääntöjä. Kantajan henkilötietoja ei
käsitelty tässä tapauksessa. Koronapassin henkilötietojen käyttötarkoitus olisi
pikemminkin kantajan ja viranomaisten välinen asia ottaen huomioon, että neasiakkaat päästettiin sisälle ravintolaan, joille koronapassin lukija näytti
vihreää valoa. Vastaajalla eikä muilla lukijalaitteen käyttäjillä ole ollut pääsyä
asiakkaan henkilötietoihin. Asiakkaalta voitiin pyytää henkilöllisyystodistusta
tarpeen vaatiessa, mutta näin ei tässä tapauksessa ollut tarpeen toimia,
koska kantajalla ei ollut koronapassia. Fazer Ravintolat Oy:n Kluuvin kahvilan
edustalla kadulla telineessä ja ovissa oli ilmoitukset siitä, että kahvilan pääsyn
edellytyksenä oli koronapassi. Ilmoituksissa oli teksti “Meillä on käytössä
koronapassi”. Lisäksi edellytys koropassista sisäänpääsyn ehtona oli mainittu
kahvilan internet-sivuilla. Laissa tarkoitettuun omavalvontasuunnitelmaan on
ollut mahdollisuus tarvittaessa perehtyä.
Käräjäoikeus katsoo siten näyttämättä jääneen, että Fazer olisi rikkonut
myöskään edellä mainittuja TTL 58 j ja h §:n säännöksiä. Käräjäoikeus katsoo
myös, ettei niiden rikkominen ylipäätään voisi toteuttaa yhdenvertaisuuslain
13 §:n mukaista hyvitysseuraamusta, vaan että ne ovat lähinnä hallinnollisinsanktioin arvioituja menettelytapasäännöksiä.
Kanne on siten tältäkin osin hylättävä kokonaan.
PL 124 § Hallintotehtävän antaminen muulle kuin viranomaiselle
Kantaja on vedonnut myös siihen, että PL 124 §:n mukaan merkittävää
julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan antaa vain viranomaiselle,mutta tavalliselle kahvilatyöntekijälle on koronapassilainsäädännön
perusteella annettu valtaa käsitellä Vauhkalan keskeisiä terveystietoja ja
estää hänen pääsynsä kahvilaan. Kahvilatyöntekijälle annettu valta liittyy siis
keskeisiin perus- ja ihmisoikeuksiin. Perustuslakivaliokunta ei ole käsitellyt
tätä kysymystä. Lausunnonantaja Hiden on maininnut julkisen vallan
antamisesta muulle kuin viranomaiselle koronapassilainsäädännön
yhteydessä, mutta Hidenkään ei loppujen lopuksi käsittele syvällisemmin tätä
kysymystä.
Vastaajat ovat kiistäneet, että kyseessä olisi ollut merkittävän julkisen vallan
siirto.
Käräjäoikeus katsoo, että myös mainittu kysymys on selvitetty vakiintuneen
käytännön mukaan koronatodistuslainsäädäntöä käyttöön otettaessa ja että
kysymyksessä ei ole merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä,kun kahvilatyöntekijä ainoastaan tarkistaa, onko henkilöllä koronatodistus vai
ei.
Yhteenveto yhdenvertaisuuslain 23 §:n vaatimuksesta

57(61)
Käräjäoikeus katsoo edellä mainituin perustein näyttämättä jääneen, että
vastaajat olisivat rikkoneet yhdenvertaisuuslakia, joten kanne on tältäkin osin
hylättävä kokonaan.
Oikeudenkäyntikulujen korvausvelvollisuus
Vastaaja Suomen valtio on vaatinut korvaukseksi oikeudenkäyntikuluista
ensin ilman arvonlisäveroa yhteensä 121.284,82 euroa ja asianosaiskuluista
7.324,82 euroa, muista kuluista ja asiantuntija Salmisen palkkiosta 7.100
euroa, yhteensä 7.324,82 euroa ja sen jälkeen katsottuaan Valtiota edustavan
STM:n olevan arvonlisäverollinen, edellä mainitut summat arvonlisäveroineen
yhteensä 150.393,18 euroa ja asianosaiskuluina 9.483,60 euroa, joista
asiamieheen on kohdistettu yhteisvastuullisesti kantajan kanssa 70 prosentin
osalta eli 111.913,75 euron osalta korvausvaatimus.
Kantaja on katsonut, ettei vastaaja ole voinut muuttaa
oikeudenkäyntikuluvaatimustaan esitettyään sen pääkäsittelyssä 12.4.2024
sovittuun vaatimuksen esittämispäivän 15.4.2024 jälkeen vasta 16.4.2024
arvonlisäverollisena. Vastaaja on kiistänyt kantajan näkemyksen.
Käräjäoikeus toteaa, ettei 12.4.2024 asetettu OK 5:22 §:n mukaista
prekluusiota kuluvaatimuksen esittämispäivälle ja koska myös kulujen
kommentointipäivä sovittiin aina 19.4.2024 ulottuvaksi, on valtiolla ollut oikeus
esittää kuluvaatimus arvonlisäverollisena ja se on tehty ajoissa.
Kantaja on kiistänyt valtion oikeudenkäynti- ja asianosaiskuluvaatimuksen ja
katsonut, että osapuolten tulisi ensisijaisesti vastata itse omista
oikeudenkäyntikuluistaan, koska kantajalla on ollut riittävät perusteet saattaa
kanne tuomioistuimen ratkaistavaksi. Kantaja on toissijaisesti paljoksunut
valtion oikeudenkäyntikuluvaatimuksen tuntiveloituksen 200 euroa (ilman alv)
ja 169 tunnin, yhteensä 33.800 euroa ylittävin osin, kiistänyt asiantuntija
Salmisen palkkiovaatimuksen 7.100 euroa kokonaan ja kiistänyt
asianosaiskuluvaatimuksen kokonaisuudessaan, koska valtion omannäkemyksen mukaisesti perusteeton kanne ei ole edellyttänyt STM:nedustajan toimia asian valmistelussa eikä läsnäoloa pääkäsittelyssä.
Kantaja on paljoksunut valtion asiamiehen tuntiveloitusta jo sillä perusteella,
että valtio on valmisteluistunnossa ilmoittanut veloittavansa vain yhden
avustajan käytöstä laskuttaen kuitenkin kahden avustajan, kahden muun
asiantuntijan ja lisäksi STM:n virkamiehen ajankäytöstä. Tarpeellisena on
pidettävä vain yhden avustajan käyttämistä. Lisäksi tuntiveloitus on ollut
liiallinen huomioon ottaen huono kansainvälisten ihmisoikeussopimusten
asiantuntemus ja kantajan ja hänen tiedottamisensa mustamaalaaminen.
Kantaja on paljoksunut valtion veloittamaa tuntimäärää täysin kohtuuttomana
ja lähes kaksinkertaisena kantajan käyttämään tuntimäärään nähden.
Kohtuullinen määrä olisi ollut 70 prosenttia kantajan avustajan käyttämästä
tuntimäärästä. Kantaja on ylisuurella ajankäytöllä luonut tarkoituksellisesti
kantajalle lisäkustannuksia. Kantaja on vaatinut vähennettäväksi edellä
mainituin perustein Paavolan ajankäyttöä 188,75 tuntia, Laulajan osuuden
2,5 tuntia, 14.3.2023 edeltävältä ajalta 18,75 tuntia ja ruokatuntien
laskutuksen 3 tuntia osuuden.
Kantaja on kiistänyt asiantuntija Salmisen palkkiovaatimuksen 7.100 euroa
kokonaan, koska tuomioistuin tuntee lain, joten asiantuntijalausunnot ovat jo
asiassa lähtökohtaisesti tarpeettomia. Lisäksi Salmien on ainoastaan
tukeutunut lausunnossaan jo PeV:lle aiemmin antamaansa lausuntoon ja
koska myös hänen pääkäsittelykuulemisensa on ollut tarpeeton.
Vastaaja Fazer Ravintolat Oy on vaatinut korvaukseksi
oikeudenkäyntikuluista yhteensä 16.460 euroa, mihin määrän kantajalla eiole ollut huomautettavaa.
Johtopäätökset

58(61)
Kantaja on asian hävinneenä oikeudenkäymiskaaren 21 luvun 1 §:n nojalla
täysimääräisesti korvausvelvollinen vastaajien asian hoitamisen kannalta
tarpeellisista toimenpiteistä aiheutuneista oikeudenkäynti- ja
asianosaiskuluista.
Käräjäoikeus katsoo, ettei asiassa ole esitetty perusteita siihen, että
osapuolet vastaisivat itse omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Valtion oikeudenkäyntikuluvaatimus on perustunut asiamiehen osalta 380
euron tuntiveloitukseen (ilman alv) ja avustavan henkilöstön osalta 260 eurontuntiveloitukseen (ilman alv). Mainittuja tuntiveloituksia ja osittain kahden
avustajan käyttämistä on pidettävä pääkaupunkiseudulla käytettynä asianvaativuus ja laajuus huomioon ottaen perusteltuina ja kohtuullisina, joskinkorkeahkoina. Asiantuntemuksen tason ja korkeahkon tuntiveloituksen tulisi
vastaavasti heijastua käytetyn tuntimäärään vähenemisenä. Veloitettua
yhteistuntimäärää 382 tuntia on näin ollen pidettävä selkeästi tarpeettoman
suurena. Se ei ole myöskään linjassa kantajan asiamiehen veloittaman 216
tunnin kanssa. Käräjäoikeus pitää sinänsä valtion asiamiehen toimintaa
prosessin aikana vastoin kantajan näkemystä ja edellä selostettua kritiikkiä,
täysin asiallisena.
Käräjäoikeus hyväksyy korvattavaksi kohtuulliseksi tuntimääräksi vaaditun
asemesta noin 250 tuntia jakautuen kahden asiamiehen kesken noinsuhteessa 120/130 tuntia. Salmisen asiantuntijapalkkiota on suhteessa siihen,
että hän on voinut tukea asiassa jo aiemmin PeVL:lle antamaansa
lausuntoon, pidettävä noin 5.000 ylittävin osin liiallisena. Muilta osin syytä
vastaajan laskutuksen alentamiseen kantajan vaatimilla perusteilla ei ole.
Käräjäoikeus katsoo edellä mainituin perustein valtion oikeudenkäyntikulujen
kohtuulliseksi kantajan korvattavaksi määräksi vaaditun asemesta yhteensä
105.000 euroa.
Asianosaiskuluvaatimus on perustunut 105 tunnin ajankäyttöön ja 90,32
tunnin aikavelotukseen. Se on koostunut perehtymiseen kanteeseen, tiedon
keräämiseen ja vastauksen laadinnassa avustamisesta 23 tuntia,
perehtymisestä kanteen täydennykseen lisätietojen kerääminen,
vastausluonnoksen kommentointiin ja muokkaukseen, valmisteluistuntoon
valmistautumiseen 18 tuntia, lausumien laatiminen, asiantuntijalausuntoihin
perehtyminen, lisätiedon kerääminen, oikeuskäytäntöön tutustuminen 28
tuntia, kantajan lausumiin perehtyminen, pääkäsittelyyn valmistautuminen,
esteellisyysväitteeseen perehtyminen 12 tuntia ja pääkäsittelyyn
osallistumiseen 24 tuntia.
Käräjäoikeus toteaa, että oikeuskäytännössä ja lainvalmisteluasiakirjoissa
HE 07/1998 vp s 19) on asianosaiskulujen korvausvelvollisuutta arvioitu
suhteellisen ankarasti ja katsottu, ettei se saa olla korvaus tavanomaisesta
vaivannäöstä eikä saa sisältää tavanomaisia kustannuksia. Se on lähinnä
rajattu tilanteisiin, joissa asianomistajan edustaja on ammattitaitonsa tai
erityisosaamisensa perusteella tehnyt sellaisia oikeudenkäynnin kannalta
välttämättömiä paljon aikaa vieviä toimenpiteitä, jotka jonkun muunsuorittamina olisivat olleet asiamiehen tai avustajan laskuttamia kulueriä (HE107/1998 vp s 19).
Käräjäoikeus katsoo, että asianosaisen edustajan STM:n neuvottelevan
virkamiehen läsnäolo ja erityisosaaminen oikeudenkäynnissä on ollut pääosin
tarpeellista ja on toteuttanut edellä mainitun korvattavan asianosaiskulun
kriteerit pääosin. Lisäksi perusteltuna on pidettävä joltain osin
valmistautumisessa avustamiseen liittyvät työtunnit.
Velottua tuntimäärää ja tuntiveloitusta on kuitenkin pidettävä
oikeuskäytännössä korvattuun tasoon suhteutettuna huomattavan liiallisena.
Käräjäoikeus hyväksyy korvattavaksi kohtuulliseksi tuntimääräksi vaaditun
sijasta lähinnä pääkäsittelyssä tekniseen avustamiseen liittyvinä ja joltain osin

59(61)
valmistautumisessa avustamiseen liittyvinä työtunteina yhteensä 50 tuntia a
50 euroa, eli 2.500 euroa.
Asiamiehen kuluvastuu
OK 21 luvun 6 §:n mukaan asianosaisen edustaja, asiamies tai avustaja, joka
4 tai 5 §:ssä tarkoitetulla tavalla tahallisesti tai huolimattomuudesta on
aiheuttanut toiselle asianosaiselle tässä luvussa tarkoitettuja
oikeudenkäyntikuluja, voidaan velvoittaa, sen jälkeen kun hänelle on varattu
tilaisuus tulla kuulluksi, yhteisvastuullisesti asianosaisen kanssa korvaamaan
kyseiset kulut.
Valtio on katsonut, että kun on tullut selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa
suorittamaan Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen
loukkauksesta, ja kun kantaja asiamiehineen siitä huolimatta on jatkanut
asian ajamista, ja asian jatkuvaa paisuttamista esittäen vielä uuden väitteen
liittyen uskonnonvapauteen, on tämä ollut huolimatonta ja välinpitämätöntä
asianajoa. Kyseessä on tältä osin tarpeeton oikeudenkäynti. Näin ollen
kantajan asiamies Nummelin tulee tältä osin velvoittaa korvaamaan valtiolle
aiheutuvat oikeudenkäyntikulut yhdessä päämiehensä kanssa kantajan
hävitessä asian.
Nummelin on kiistänyt valtion näkemykset ja katsonut, että väitteet ovat
oikeudellisesti kestämättömiä. Aiemmin valtio on vedonnut asiamiehen
kuluvastuuseen liittyvässä vaatimuksessaan kantajan väitteisiin EIS 5 artiklan
ja 4. lisäpöytäkirjan 2 artiklan loukkauksista (valtion vastaus 31.8.2022), mutta
kantaja on luopunut näihin argumentteihin vetoamisesta jo aiemmin (lausuma
yhteenvedosta 17.10.2023. Kantajan lausumat ovat täysin linjassa normaalin,
vakiintuneen oikeudenkäyntiprosessin kanssa, jossa varaudutaan ensi- ja
toissijaisin vaatimuksin vaatimis- ja väittämistaakan edellyttämällä tavalla
siihen, että tuomioistuin tulkitsee lakia ja Euroopan ihmisoikeussopimusta eritavalla kuin kantaja.
Johtopäätökset
Käräjäoikeus toteaa, että oikeuskäytännössä ja -kirjallisuudessa avustajan tai
asiamiehen korvausvastuuta on pidetty poikkeuksellisena ja henkilökohtaisen
kuluvastuun kynnystä korkeana. Asiamiehen kuluvastuu on sanktio hänen
prosessisääntöjen vastaisesta toiminnastaan (Jokela 1995, s 162)
Asiamiehen kuluvastuu edellyttää normaalista kuluvastuusta poiketen
subjektiivista perustetta, eli hänen on tullut tahallaan tai huolimattomuudesta
toimia prosessisääntöjen vastaisesti (OK 21:6 §:n viittaus OK 21:4 ja 21:5§:iin).
OK 21 luvun 5 §:ssä tarkoitettuja tapoja ovat muun muassa sellaisen väitteen
esittäminen, jonka esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää
aiheettomaksi, tai tuomioistuimen antamien määräysten noudattamatta
jättäminen taikka muunlainen oikeudenkäyntiä pitkittävä velvollisuuden
vastainen menettely. OK 21 luvun 4 §:ssä tarkoitettu tapa puolestaan on
esimerkiksi tarpeettoman oikeudenkäynnin aloittaminen.
Helsingin hovioikeuden 22.12.2021 antamassa ratkaisussa nro 1699
asiamies tuomittiin päämiehensä ohella kuluvastuuseen ilmeisen
perusteettoman ja ilmeisen virheelliseen oikeudelliseen arvioon perustuvan
turvaamistoimivaatimuksen ajamisesta.
Asiamiehen kuluvastuu on evätty oikeuskäytännössä ratkaisuissa KKO
1999:122, KKO 2001:65, KKO 2003:46 ja KKO 2005:9.
Käräjäoikeus katsoo, että asiamiehen prosessuaalisessa toiminnassa on
ilmennyt puutteita seuraavin osin:
Kanne on tullut vireille siltä osin puutteellisena, että asian silloinen käsittelevä
käräjätuomari on yhteenvedosta ilmenevin tavoin edellyttänyt kanteen
täydentämistä. Täydentämisen jälkeen kantaja on joutunut luopumaan

60(61)kanteesta pääosin, eli väitteistä EIS 5 artiklan ja 4. lisäpöytäkirjan 2 artiklan
loukkauksista (valtion vastaus 31.8.2022), (lausuma yhteenvedosta
17.10.2023). Lisäksi kantaja on luopunut vetoamasta alkuperäisen kanteen
kuluttajansuojalain vastaiseen toimintaan perustuviin väitteisiin.
Nummelin on esittänyt ilman käräjäoikeuden lausumapyyntöä sekä yhteen
lausumapyyntöön liittyen yli kymmenen lisälausumaa. Hän on esittänyt
asiassa erilaisia anomuksia, pyyntöjä, asiakirjojen esittämisvaatimuksia,
esteellisyysväitteitä ja asian prosessuaaliseen etenemiseen liittyviä
vaatimuksia käräjäoikeudelle ja niihin liittyen kanteluita. Käräjäoikeus on,
lukuun ottamatta joitakin yksittäisiä lähinnä teknisluonteisia pyyntöjä, hylännyt
kantajan asiamiehen edellä selostetut vaatimukset.
Käräjäoikeus katsoo, että edellä selostetut asiamiehen toimenpiteet ovat
sinänsä olleet laillisia keinoja päämiehen aseman ja etujen ajamisen ja
oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi, mutta että
lausumapyyntöjen vastainen ja sen ylittävä lausumien esittäminen on ollut
oikeudenkäyntiä pitkittävää velvollisuuden vastaista menettelyä.
Käräjäoikeus katsoo lisäksi, että kanne sen edellä kuvatuin alkuperäisin ja
täydennetyin osin, jolta osin kanteesta on luovuttu, on näiltä osin perustunut
ilmeisen virheelliseen oikeudelliseen arvioon ja osoittanut asiamiehen
selkeää huolimattomuutta, jolta osin esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt
tietää kanne aiheettomaksi.
Käräjäoikeus katsoo, että asiamiehen huolimattomuus on edellä mainituin
osin ollut niin ilmeistä, että korvausvastuun kynnys on ylittynyt. Muilta osin
asiamiehen toimintaa ei voida pitää korvausvastuun edellyttämällä tavalla
huolimattomana.
Käräjäoikeus katsoo, että asiamiehen huolimattomuudesta on aiheutunut
Suomen valtiolle kanteesta luovutuin osin vastaamisen osalta ja ylimääräisiin
lausumiin vastaamisen osalta yhteensä noin 50 tunnin ylimääräinen
ajankäyttö, josta osa on kohdistunut avustavan henkilöstön ajankäyttöön.
Tämän vuoksi käräjäoikeus katsoo, että Nummelin on velvoitettava
osallistumaan oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimukseen Vauhkalan
kanssa yhteisvastuullisesti 20.000 euron osalta.
Tuomiolauselma
Kanne hylätään
Kantaja Mika Vauhkala velvoitetaan suorittamaan korvaukseksi Suomen
valtiolle oikeudenkäyntikuluista yhteensä 105.000 euroa ja asianosaiskuluista
yhteensä 2.500 euroa, johon korvausvelvollisuuteen Aki Nummelinvelvoitetaan osallistumaan yhteisvastuullisesti Vauhkalan kanssa yhteensä
20.000 euron osalta, kaikki määrät korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine
viivästyskorkoineen siitä lukien, kun kuukausi on kulunut tuomion
antamisesta.
Kantaja Mika Vauhkala velvoitetaan suorittamaan korvaukseksi
oikeudenkäyntikuluista Fazer Ravintolat Oy:lle yhteensä 16.460 euroa
korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine viivästyskorkoineen siitä lukien, kun
kuukausi on kulunut tuomion antamisesta.

Muutoksenhaku

Ratkaisuun saa hakea muutosta valittamalla.

Määräajat

Tyytymättömyyden ilmoitus

7.6.2024

Valitus1.7.2024

Vastavalitus

15.7.2024

61(61)
Sähköinen allekirjoitus
Käräjätuomari Markku Saarikoski