УДК 821.161.2’06-92-94:355.422АТО(477)
Д44

Д44

Подобна Євгенія
Дівчата зрізають коси. Книга спогадів / російсько-українська
війна / Євгенія Подобна, тексти; Укр. Ін-т нац. пам’яті. – К.: Лютасправа, 2018. – 346 с.
ISBN 978-617-7420-39-1
Книга містить спогади 25 жінок-військових, що брали участь в АТОу складі Збройних сил України та добровольчих підрозділів у 2014-2018 рр.
як стрілки, кулеметниці, медики, мінометниці, снайперки тощо. Це розповідіпро бойові операції різних років на Луганщині та Донеччині, про звільнення
українських міст та сіл від окупантів, спогади про побратимів, місцевих мешканців, воєнний побут, а також роздуми про становище жінки в українському
війську в різні періоди війни. Розповіді доповнені фотографіями із зони бойових дій.
Для всіх, хто цікавиться історією російсько-української війнина Донбасі.

УДК 821.161.2’06-92-94:355.422АТО(477)Відповідальний редактор Тетяна Ковтунович
Літературний редактор Тетяна Небесна
Дизайн, верстка Андрій Гончарук

Видання здійснено коштом
Українського інституту національної
пам'яті і не призначено для продажу

© Євгенія Подобна, 2018
© Український інститут національної пам’яті, 2018
© Видавництво «Люта справа», 2018Євгенія ПодобнаД ІВЧ АТАЗРІЗАЮТЬ
КОСИ

Київ
2018

Євгенія Подобна

ЗМІСТДівчата зрізають коси... _6Юлія Матвієнко _11Олена Білозерська _26
Вікторія Дворецька _46Андріана Сусак _60Ольга Сімонова _76Олександра Осипенко _90Тетяна Дундук-Кучерява _98Юлія Філіпович _108Людмила Калініна _118Валерія Бурлакова _138Ірина Гаркавенко _154Галина Клемпоуз _170
Катерина Луцик _182Оксана Якубова _1924Дівчата зрізають косиОльга Бенда _210Яна Червона _222
Юлія Паєвська _232Ольга Нікішина _242
Марина Валицька _252Юлія Толопа _262
Ірина Цвіла _276
Маргарита Таірян-Тимченко _288
Анастасія Цебринська _294
Діана Виноградова _302Галина Євко _320Герої не вмирають... _325Жінка війни _333Примітки _3385Євгенія ПодобнаД І В Ч АТА З Р І З А Ю Т Ь К О С И …

Дівчата зрізають косиІ туго шнурують берці,Їм щастя приснилось, здалося.
Кровить забинтоване серце.
Олена Задорожна

Ці історії було записано з листопада 2017 до липня 2018 року. Час не стоїть на місці, і на момент

виходу книги життя кількох наших героїнь змінилося: двоє дівчат здобровольців стали військовослужбовцями ЗСУ, одна – мамою маленького хлопчика.
«У війни не жіноче обличчя», ― писала білоруська письменниця Світлана Алєксієвич. Прийнято вважати, що жінка створена,аби дарувати життя, а не відбирати його. Та російсько-українська
війна змусила вдягти камуфляж та узятися за зброю сотні українок. Дівчата з різних куточків країни поїхали на Донбас, абирятувати життя як парамедики, забезпечувати армію найнеобхіднішим, волонтерячи, а чимало з них нарівні з чоловіками
звільняли міста і села Донбасу, ставши розвідницями, артилеристками, снайперками, кулеметницями.
У цій книжці ми зібрали 25 історій жінок війни. Вонивиходили з Іловайського оточення й рятували життя в Авдіївській промзоні, боронили щойно звільнені Піски, брали участь
6Дівчата зрізають косиу пекельних боях біля Лутугиного та на Світлодарській дузі,штурмували окуповані населені пункти Донбасу, здійснювали
надскладні операції в тилу ворога та евакуювали загиблих з лінії
розмежування. Хтось поїхав на «нуль» слідом за коханим, длядекого з дівчат служба у війську стала логічним продовженням
волонтерства, хтось вирушив на передову просто з Майдану.
Цікаво, що дві героїні нашої книги — росіянки, які приїхали воювати на боці України. Хтось воював 4 місяці, хтось 4 роки. Героїні
нашої книги абсолютно різні, та історія кожної унікальна. У цихісторіях поряд сміливість і страх, поразки й перемоги, сила і слабкість, щире кохання і біль втрат, який важко описати словами.
Це історії без цензури, які розкажуть про війну як вонає — про воєнні будні та бої, які колись увійдуть до підручниківз історії, ламання звичних уявлень про військо як суто «чоловічий світ» і нелегкий шлях повернення з війни до мирного життя.
Нашою метою було зафіксувати історії саме жінок-військових.
Звісно, нам не вдалося розповісти про всіх — дехто з героїнь відмовився від у часті у проекті з міркувань безпеки (передусімце розвідниці й снайперки), дехто — через ідейні переконання (двіжінки-військовослужбовці назвали проект «сексистським»), декогоз дівчат-бійців наразі не вдалося відшукати. Більшість цих історій
були записані безпосередньо на передовій, на позиціях, де служили дівчата, частина — у Києві, Харкові, Святогірську, Бахмуті.
Кожна з цих історій по-своєму унікальна, і жодна не залишить
читача байдужим.

7Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси8Юлія Матвієнко

ЮліяМатвієнко
«Білка»9Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси10Юлія Матвієнко

«Коли ти чуєш постріл, усі біжать і кричать: «300!» —а ти не біжиш, тихо молишся, щоб він помер. Ти ж знаєш,що то за постріл, знаєш, що він не виживе і що цей молодий хлопчик не заслужив жити овочем… Він півгодини
тому закривав тебе собою, коли ти йшла за його спиною,а зараз ти молишся про його смерть… Тому що так буделегше для всіх, хоча й маєш надію на чудо, але його нема…
Мабуть, і душі вже нема, її не залишилося...
Ти не біжиш рятувати, тому що розклеїшся, а треба придумати, як цю с…ку перехитрити, як убити його — і хлопчики
будуть жити… Він розумний, нахабний і досвідчений,на його рахунку вже багато наших хлопців, він робить те,про що не пишуть у підручниках. Не можна відволікатися.
Ти робиш «ляльку»– треба, щоб він повірив. Обмотуєш пікселем іншого, загиблого до цього хлопця, який діливсяз тобою патронами, здається, вчора…. Його теж він убив.
І розмовляєш із ними, просиш допомогти зупинити цю сволоту… Ти просиш загиблих хлопців допомогти, тихенько,щоб ніхто не знав. Ти не віриш Богу, ти віриш їм, віриш,що вони пішли, але нас не покинули і звідти, згори, допоможуть помститися…»( ЗІ С Т ОРІНКИ ЮЛІЇ М АТВІЄНКО У « ФЕЙСБУЦІ»)11Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ– снайпер. Як так сталося? Це довга історія...
Коли почалася війна, ми, дівчата, намагали-ся зрозуміти, чим ми можемо допомогти. Спершу розвозили їжупо блокпостах, допомагали самообороні — хлопцям, які охороняли нашу обладміністрацію в Запоріжжі, бо ми боялися штурму, такого, як у Луганську, Донецьку і Харкові. Тоді наші друзі, чоловіки,12Юлія Матвієнко

брати збирались і охороняли адмінбудівлі. Для хлопців на передовій ми збирали допомогу в супермаркетах, на ринках, на різних
заходах, які в місті проводили. Цю допомогу або хлопці з самооборони старалися відвести — якось проривалися і в котли, і в оточення, або відвозили в Дніпро, де військові формували палети, а потімці палети скидали авіацією, коли була можливість.
13Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПотім був серпень 2014-го, Іловайськ, великі втрати в Старобешевому, прорив росіян на кордоні. Було дуже багато загиблих.
Їх звозили і в наш запорізький морг. Хлопці з нашої самооборони
їздили і забирали тіла. Тоді я зрозуміла, що мало роблю, треба
допомагати більше. Почали дівчата й самі їздити на передову.
Ми брали шефство над підрозділами, плели «кікімори» і сітки.
Я не пам’ятаю жодного спокійного дня за весь 2014 рік — кудись
їхали, щось діставали… Часто на нас виходили рідні безвісти
зниклих хлопців, полонених, просили допомогти в пошуках.
Ми збирали інформацію від поранених, колишніх полонених,передавали в СБУ. З осені 2014-го волонтери, так би мовити, розподілили між собою підрозділи — хто кому допомагає. Бувало
по-різному. Траплялося, що дзвонили «голі-босі», а потім виявлялося, що їм самим просто в лом готувати, бувало, що справдіх лопцям дуже важко було, їм не привозили взагалі нічого.
Я як волонтер їздила в 55-ту бригаду, 37-й батальйон, до нацгвардійців, які тоді дійсно стояли на першій лінії.
Для нас ці хлопці стали рідними. Ми жили ними. Страшно
було повертатися від них у своє мирне місто. Ти бачиш, що тут,як і раніше, мир і спокій, і просто не хочеш тут знаходитись.
Ти не знаєш, як вони, переживаєш. Вони далеко, і ти їм нічим
допомогти не можеш. Коли сталося Дебальцеве, до мене прийшло
усвідомлення, що найкраще, що я можу зробити — це просто
прийти і стати поряд з ними. Ніяка форма, ніякі берці, ніяка
оптика не врят ує життя. Треба просто бу ти поряд з нимиі разом зі зброєю в руках утримувати війну подалі від дому.
Як ми не старалися — ми не змогли зупинити ці смерті. І я йшлаз чітким усвідомленням, ким і навіщо я йду в Збройні сили,на війну.
14Юлія МатвієнкоМій батальйон тоді стояв у районі Широкиного, і на боціворога активно працювали жінки-снайпери. У мене теж були знайомі з цієї професії. Вони казали, що жінок-снайперів особливо
бояться, бо в нас трішечки краще виходить, і крім того дуже важко
зрозуміти, як саме ми будемо працювати. У зв’язку з фізіологічними особливостями ми витриваліші трішки, трішки уважніші.
Бояться — значить, не просто так. І я вирішила стати тим, хтозможе вплинути на хід хоча б маленького відтинку війни, хай трішечки, але врятувати чиєсь життя — це головне. Комбат у менеповірив. Він говорив, якщо вона захотіла — вона зможе, навчиться,вона вперта, в неї шалена мотивація, бо він знав, чим я до тогозаймалася, чого вже надивилась. А взагалі в армії нас ніхтоне чекав, і на війні тим більше. І досі, в принципі, не дуже чекаютьна бойових спеціальностях.
Спочатку і комбату говорили: «Та нащо воно треба? Бабамна війні не місце, нічого їм тут робити». Ті, хто вже знав нас, вирішили для себе, що будуть нас оберігати, раз ми вже прийшли.
Ми вчилися. Інструктори не розпускали соплі, вони нас реально
вчили, до втрати свідомості, до синців, обідраних ліктів і колін,розбитих плечей. Бувало, я вигляд мала як купа побитого м’яса,якось так. Часом і ненавиділи їх, але йшли далі, їм наперекір,бо намагалися довести, що ми все одно можемо. І довели.
Хлопці, які думали нас оберігати чи сторонилися, бачили,в якому ми стані, і їм довелося усвідомити і змиритися з тим,що треба дати нам ту інформацію, яка допоможе вижити і чогосьнас навчить. Хтось учив шнурувати берці по-афганськи, хтось —ставити розтяжки, хтось — маскуватися, хтось — боротисяз бойовим стресом. Нам пощастило, ми потрапили в добровольчий батальйон, вони горіли тим, що відбувалося. А коли прийшли
15Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиновенькі, вже ми їм могли багато чого показати і навчити, вжевони з нами радились. Уже бійці знали: якщо ми прийшли полежати в них у балці вночі, вони можуть бути спокійні — очейне стулимо, і ніякий ворог не пройде, жодна миша не проскочить.
Ставлення до нас уже було кардинально іншим, але його треба булозаслужити — кров’ю і потом.
До речі, знаєте, в чому полягає відмінність між чоловіками і жінками-снайперами (та, мабуть, не тільки снайперами,у спорті те саме)? Якщо чоловік видихся — йому треба час відновитися, заспокоїтись, відпочити. Якщо жінка — у неї незбагненним
чином відкривається друге дихання. Це якась загадка природи, алеце так. Ми насправді багато чого можемо. Якось інструктор-снайпер дзвонить, каже: «Прийшли хлопці вчитися, по 19 років.
Як, — каже, — я їх вчитиму, ну як? Вони ж діти». Я йому на те:«Хочеш, щоб вони вижили — вчи. Три шкури спускай і навчи, нічим
іншим ти їм допомогти не зможеш. Ти мусиш навчити їх так, щобвони вижили». Тому що наші інструктори з нами саме так поводилися, це і є турбота.
Спочатку в нас було, по суті, півтора місяці «срочки».
Я вперше узяла в руки автомат, здала всі нормативи. А потім ужемене почали вчити снайпінгу — в окопі, на полігоні, як правильно
працювати. Ми — практики. Мені часто дорікають, що я некоректно
формулюю свої пропозиції в плані термінів балістики, але на практиці питань до мене немає. Фізичної втоми в мене немає. Лишеякщо я захворіла. Холод навіть переноситься легше. Гірше — сирапогода, коли дощ, ти лежиш у «льожці» в калюжі, й розумієш,що тобі тут іще лежати… Але загалом я до всього цього вже звикла.
Для мене головне — коли хлопці живі й цілі, головне —вчасно прикрити, вистрелити першою, поки не вистрілили «вони».
16Юлія Матвієнко

Поки вони нас не чіпають і не чіпають наших хлопців, я ніколине стріляю. Я часто бачу ціль і можу відпустити її, можу стежити за нею і не чіпати, якщо від цього не постраждають моїхлопці. У мене своя філософія щодо цього. Але якщо мої хлопці
десь у біді — я можу порушити всі правила і працювати, покивони не опиняться у безпеці. Хлопці зобов’язані повернутися
цілими, живими до своїх рідних. Не завжди я працюю на позиціях, визначених у завданні, якщо бачу загрозу для своїх від цих
дій. Командири із цим миряться. Для тієї війни, яка в нас зараз,головне — утримати лінію і зберегти хлопців.
Мої вражені цілі… Я завжди собі кажу, що подумаю проце потім, колись. Мені простіше, можливо, від того, що я досіна війні. Я не думаю про це. Я не хочу думати про це. Бувають
моменти, коли, скажімо так, ми в цьому не зізнаємось, але ми такине залізні. Так, солдати часом убивають — така робота військового. І коли мені говорять: «Ви ж військові, ви можете»... Та ніфіга,ми ще недавно були зовсім цивільними, ми такі ж, як усі, як звичайні люди навколо. Я не брала у руки зброї до війни взагалі.
Я й зараз не люблю фотографуватися зі зброєю. Ще з часів волонтерства — з квітами фоткалась, із чим завгодно, аби не зі зброєю.
Нас змусили. Нас змусили взяти в руки зброю ті люди, які прийшли в нашу країну. Так, буває, що й чоловіки плачуть, буває,що не витримують. Буває, що починають пити. Я в таких випадкахна них кричу.
Були моменти, коли приходили думки, що я більше нічогоне хочу, хочу все покинути, хочу додому. Було усвідомлення, що менішкода людей, по яких довелося стріляти. Але я ніколи в цьомуне зізнаюся вголос. На мене ж чоловіки дивляться. Я мушу, навпаки,якщо хтось починає розкисати, їхній бойовий дух підняти. А сама17Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиколи-небудь потім поплачу. Були моменти, коли закривалася. Тебекидає в холод, трусить… Панічна атака називається. То холодно,то жарко, ковбасить. Але потім минає. Без цього теж ніяк — повторюся, ми не залізні. Таке і в хлопців часто буває, особливо в тих, хтобрав участь у ножових боях — коли близько, це важко. Багато з тих,хто вже на дембелі, я знаю, згадують. Нехай це був один убитий, алевони його ніяк не можуть забути, згадують його очі.
Це від людини залежить. У кожного своя межа. Хтось можезламатися одразу, хтось — через рік. Причому зовнішність оманлива. Є здоровенні чоловіки, накачані, яких після першого обстрілуз бліндажа не витягнеш. Ти йому кажеш: «Виходь, уже ж усе закінчилося». А він не може — паніка. А був у нас хлопчик, миршавий,18

Юлія Матвієнков окулярах, на вигляд років 19. Вони пішли в розвідку, і на йогоочах згоріло на міні двоє людей. І були поранені, один — з важким переломом таза, він сам поранений. То цей хлопець собі надав
медичну допомогу, їм усім, витяг поранених, дочекався, поки приїде підмога витягати загиблих, щоб показати, де вони залишились.
На вигляд — дитина, «очкарик», тишко такий, ніхто від нього цьогоне сподівався. А тут отак. Ніколи не знаєш, чого від кого чекатина війні.
Лежати в «льожках» і спостерігати доводиться довго, зазвичай це або ніч, або день. Таких завдань, щоб цілодобово лежати,не було, в мене принаймні. Снайпери часом грішать тим, що коливийшов, треба одразу когось убити, одразу здійснити подвиг.
19Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиА насправді часто вийти — це просто вийти, лежати, спостерігати і не зробити жодного пострілу. По-різному буває. В нас свояспецифіка. Якщо стоїть підрозділ і його не займають, ми їх тежне займаємо. Якщо є поранений, не кажучи вже про вбитого
снайперським пострілом нашого солдата, тоді я отримую дозвіл
працювати по повній. Ну і, звісно, виходи розвідки, прикриття.
Так, у нас дивна війна. Але головне завдання, яке виконується донині, — не випускати усе це за рамки того, що є. І по змозі
рухатись далі. На якихось ділянках досі постійно намагаються
прорвати лінію нашої оборони, на якихось ми розуміємо, що вонинадто близько до цивільних і треба їх відтісняти. Та сторона плювати хотіла на всі мінські домовленості. Дебальцево за мінськимимає бути нашим, як і багато інших міст і селищ. Якою ця війна будедалі — не знає ніхто. Якщо нам дадуть можливість виконувати
присягу, яку ми давали, то в ній чітко сказано, що ми присягаємо
захищати народ України. Зараз, за мінськими домовленостями,той народ України, який залишився в Новоазовську, Донецьку,Луганську та на інших окупованих територіях, ми не захищаємо.
Не маємо такої можливості.
Фактично нас зм у шу ють пору шу вати прис яг у. Так,той народ, який залишився в мирній Україні, ми захищаемо,ми робимо все, щоб ворог не добрався сюди, але людей, які залишилися на окупованій території України і в Криму, їх — ні. Так,це політика, я розумію, але ми будемо звільняти ту землю.
І ті хлопці, які вже пішли на дембель, вони теж одразу ж сталиб поряд з нами, якби була команда «вперед». Для багатьох справа
принципу — повернутися в Дебальцеве, Новоазовськ, туди, де вонивтратили своїх друзів, повернутися в Крим — для тих, кого змусили звідти підти. Багато воює хлопців із Криму, Донецька,20Юлія Матвієнко

Луганська. І не тому, що їм нікуди більше піти. От є в нас одиніз Луганська. Сім’ю перевіз, житло є — дали кімнату в гуртожиткув Дніпрі, але він воює. І таких дуже багато.
Багато хто називає нинішню війну стоянням в окопах, алеми бачимо в цьому сенс. Неправда, що після повернення в мирні
міста нас дратують нічні клуби чи весілля. Мене особисто не дратують. Коли я це бачу, я розумію, навіщо і заради чого я там — длятого, щоб тут люди жили спокійно. Зокрема й мої діти, щоб вониніколи не дізналися, що таке кулі, щоб вони не колекціонували
гільзи, не вміли відрізняти 120-міліметровий міномет від 82-міліметрового. Мене якось попросили привезти у шкільний музей
осколки, гільзи. З одного боку, це добре, це пам’ять, та з іншого —я не хочу, щоб мої діти навіть знали, що це таке. Мій чоловік такожна війні. Спершу був у самообороні, потім поїхав туди. Він у менедуже розумний — технік, зв’язківець.
Що буде після війни? Найсумніше, що діти на той час,мабуть, виростуть, і я їм уже не потрібна буду. Дітей зараз не обіймаєш, а потім обіймеш, а він тобі скаже: «Ма, ти що? Я вжедорослий». Хоча, може, того і не буде. Дуже хочу побути з дітьми.
До війни я була економістом… Повернуся в мирне життя. Залишатися після війни в армії я на даний момент не бачу для себе сенсу.
Хоча зараз хоча б трішки в армії у плані прав жінок є рух. Бо якось
було, що двом жінкам вручають ордени «За мужність». Одна задокументами швачка, інша — санітарка. Начальник генерального
штабу Муженко вітає їх, а ми запитуємо, чи його ніщо не бентежить. Ну, може, те, що він вручив ордени швачці й санітарці, хочанасправді одна з них снайпер, а друга — коригувальник? Тією санітаркою була я. Ми приїжджали в Київ, хотіли домогтися для таких
дівчат, як ми, рівних із чоловіками прав.
21Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиДивно, але найбільше мені дорікають, що я не на своєму
місці, «диванні патріоти», чоловіки, що не воюють. Вони полюбляють розказати, як я, жінка, маю поводитись і де моє місце.
Я завжди охоче погоджуюсь: так, я не проти повернутись і бутиз дітьми — як тільки ви всі прийдете на моє місце. Як тільки усічоловіки, які нам дорікають, підуть на війну — ми повернемося,без питань. Буває, що говорять, мовляв, ви такі-сякі, нічого тамне робите. Я зазвичай просто запрошую приїхати в гості, обіцяю,22Юлія Матвієнкощо все покажу — що роблю, чим займаюся. Розказувати не буду,що я роблю, приїжджайте — побачите на власні очі.
Багато що запам’яталося: і добре, й погане. Хоч у війні
немає нічого доброго — це біль і смерті. Але вона прийшла в нашдім, і в нас немає іншого виходу, як триматися, а Бог, якщо він є,усіх нас простить.

23Олена
БілозерськаД У К « П РА В И Й С Е К Т О Р » /У К РА Ї Н С Ь К А Д О Б Р О В О Л Ь Ч А А Р М І Я ,503-Й ОКРЕМИЙ ПОЛК МОРСЬКОЇ
ПІХОТИ ЗСУ

24

25

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиКоли стало зрозуміло, що почалася війна, йтичи не йти — навіть не обговорювалось. Ще задов-го до війни я багато років була членом УНА-УНСО. А це вишколи.
Десь із 2004 року я брала участь у вишколах по лісах, і ще тоді командир наш говорив, що буде війна з Росією, що це просто неминуче. Мало хто тоді в це вірив, я теж не вірила, але дечого він нас такинавчив. І коли почалася війна, ми всі просто зібрались і поїхали.
Інших варіантів, куди йти, я навіть не розглядала. УНА-УНСО булаодним зі співзасновників «Правого сектора», згодом вони відійшли,але на той момент було так. І вся ця наша компанія просто автоматично влилася у «Правий сектор». Не всі наші, ми довго сиділина базах, нам не давали зброї, тож дехто пішов до інших підрозділів. Один мій побратим загинув потім в «Айдарі», частина пішла
у 131-й розвідбат.
Мене ніколи не виховували в тому ключі, що моя справа —борщ варити, в нашій родині взагалі неможлива така постановка
питання. Рідні моє рішення підтримали. На Схід я поїхала разоміз чоловіком. Спершу ми поїхали у Дніпро, в передмісті тренувалися. Потім я деякий час стояла на блокпостах — перевіряла
машини. Ставили мене, бо в мене була своя зброя. Вигляд це малотакий: неправильно абсолютно зроблений блокпост, стоїть міліціонер і ми — шестеро «правосєків». Тоді був такий бардак — ніхто
нічого не знав. Хтось кудись їде... Якось дзвонять з блокпосту,що з нашим сусідив: «До вас їдуть люди, там, у чорній формі,в балаклавах, озброєні». «Хто вони?» — питаємо. А вони: «Не знаємо, ми їх пропустили і все». Тоді отаке могло бути. Хаос повний.
У зону АТО я приїхала наприкінці квітня, а перший мійбойовий вихід був аж 28 червня. Але те, що я на війні, я зрозуміла не тоді, коли вперше почула свист куль і звук вибухів, не тоді,26

Олена Білозерська

коли побачила зруйновані будинки, перших загиблих і поранених.
Я усвідомила це тоді, коли йшла по Дніпру у формі, з автоматом
через плече. Для мене це був нонсенс, нереальність. Я! З бойовою
зброєю! В місті!!!
Те, що я буду снайпером, було відомо ще до війни. Я непогано стріляла, і в мене підхожий характер — колосальна впертістьі терплячість. Я фізично не дуже сильна, бігаю погано. Штурмовиком не можу бути. Що ще мені робити? Щоправда, снайперомя стала не одразу. На Схід поїхала зі своєю зброєю — мисливським
карабіном нарізним. На наш перший бойовий вихід ми скупиливсі набої потрібного калібру в усіх магазинах Дніпропетровської
області на мій дозвіл, бо де ще їх тоді було брати? Купили гвинтівку німецьку, 1938-го року. Шикарна була гвинтівка. Потім,на жаль, під час моєї відсутності на фронті її вкрали.
Рік я бігала з автоматом, згодом стара зношена СВД мені дісталась (снайперська гвинтівка Драгунова. — Авт.). Почала вчитися,з неї «задвохсотила» першого бойовика. І так потрошку, потрошку опановувала. Зараз у мене зброя українська, виробництва
«Зброяр». Її «Галя» звати. Бо вона балувана дуже, гарного догляду
потребує, та ще й українського виробництва, тож і обрала для неїтаке ім’я. Попередню звала «Юлею». В мене кожна одиниця зброїмає ім’я. Я люблю свою зброю, стараюся її нікому в руки не давати.
Коли ми їхали на Схід, страшно не було. Боялась у нічперед бойовим виходом — не знаєш, що тебе там чекає. У мійперший вихід кілометрів на 15 зайшли в їхній тил — засідку тамробили. Але тоді обійшлося без боїв. Я тоді вперше побачила освітлювальну міну. Світло як удень, здавалося, що ми — як на долоні,страшно було. Коли щось робиш — не страшно. Страшно перед
тим.
27

28

Олена БілозерськаНа світанку, вже сіріло, ми зайшли в село. Скільки їх тамбуло, ми не знали. Собаки на нас гавкали, і якась звичайна бабка
могла нас побачити і порахувати. Коли вчать розвідників-диверсантів, то головне правило: якщо вас «засік» цивільний, хтоб це не був — треба «прибрати» свідка, бо може здати. Та я не знаюжодного випадку, коли б українські військові чи добровольці цього
правила дотримались. Проте саме усвідомлення того, що воноіснує, змушує тебе добре ховатись і ретельніше працювати.
Тоді ми зробили засідку, добувати зброю йшли. Нам говорили, що тим селом їздить невелика група озброєних сєпарів.
Перестріляти їх і забрати зброю — така була наша мета. Зробили
ідеальну засідку, все за правилами. Ми у ній дві чи три доби просиділи. Але там почали кататись на трьох «БМП» українські
розвідники. Під прапорами. І кілька разів вони зупинялися білянашої засідки. І якби не прапори українські — ми б їх постріляли…
А потім ми зрозуміли, що вони розлякали тих, на кого ми чекали.
І коли вони черговий раз проїхали поряд, командир наказав менірозпустити волосся і йти до них «здаватися». В мене із собою бувпрапор — він мені часом служив і захистом від «дружнього вогню».
Так я вийшла з прапором над головою, і так ми познайомилися
з 93-ю бригадою, подружилися. Їздили у їхнє розташування, познайомились із їхнім комбригом — Олегом Мікацем. Можна сказати,історична зустріч — тоді «Правий сектор», мабуть, уперше налагодив зв’язки з армією. Через кілька днів, 6 липня, ми пішли вжеразом з армійцями на бій під Карлівкою. І це був мій перший бій.
Нас там притисли, ми виходили, відстрілюючись. З крупнокаліберних кулеметів по нас стріляли, снайпери теж їхніпрацювали. 2 кілометри ми так відходили. «Весело» було. Ну, тодінам так здавалося, бо порівняно з тим, що було потім, то було29

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косине так страшно. Але на той момент це була така доза адреналіну… Я потім ходила якийсь час… «Відходнячок» був такий. А вжечерез 4 дні була наша друга спроба взяти Карлівку. І коли сказали,що знову бойовий виїзд, я себе так долала, мені так не хотілося
туди їхати… Але зібралась-таки. Покажеш страх раз — і тебене візьмуть більше, це — головна мотивація.
До речі, перед першим боєм нам дали неякісну печінкуна базі, і я отруїлася. Нам виїжджати, а мені погано — всі симптоми отруєння і температура дика. Чоловік сказав залишатись,а я — нізащо. Всю ніч я «помирала», але поїхала. Потім перед
самим виходом, уже на блокпості, я вирубилась просто на траві.
Мене будять, треба йти, а в мене — скажена слабкість, в очах темніє, бліда, як стіна. Зараз я б сказала вже: «Хлопці, мені погано,сьогодні без мене». А тоді це могло бути сприйнято як знак того,що я злякалася. А жінці важко добитися у командирів, щобїї брали на бойові виходи разом із чоловіками. Раз покажеш слабкість — і все. Я цього дуже боялася. Зняла каску, кинула хлопцяму машину, щось — чоловіку в наплічник, щось іще комусь роздала.
Лишилась просто у формі, з гвинтівкою і з набоями. Все. Покидійшли до села — мене хитало. Але коли почався бій — я взагалі
забула про те, що мені погано було.
У нас в добробатах було легше дівчатам. Не скаж у,що одразу була гендерна рівність — не було її. Але, в принципі,дівчатам було легше, ніж в інших структурах. Я визнаю — булане спортсменкою, все життя сиділа за комп’ютером, фізично менібуло дуже важко. Але дівчата намагалися слабкості не показувати — тримались на силі духу. Я навіть зараз беру на бойові
максимум 10 кіло. Тоді була маневренна війна, а ми ДРГ. Менечастіше не брали, аніж брали. Часом свої виходи «зубами
30

31Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косивигризала». Але тверезо оцінювала свої можливості щодо участів тій чи іншій операції — якщо розуміла, що не потягну — навітьне просилася. А де я бачила, що зможу — там до останнього стояла. Цілком як до рівної до мене почали ставитися, мабуть, ужеколи я першого сєпара встрелила і коли побачили мою абсолютну
холоднокровність у бою. А до того хлопці мене поважали, алехотіли, щоб я менше займалася бойовою роботою. Усі дівчата черезце пройшли.
Я виконувала різні роботи. Часом, наприклад, вилазилаз окопу на повний зріст і знімала для наших розвідників панорами
місцевості й ворожих позицій своєю фотокорською апаратурою,ще з довоєнного життя. Стою зі штативом і знімаю. На одну панораму в мене йшло хвилин 10, а сєпар іноді був близенько — там
400 метрів, може, й ближче. Часто спрацьовував людський чинник, мабуть, — вони ж не дивилися безперервно, та й не очікували,напевне, такого зухвальства. Один раз було, що вже трохи лишається провести камерою, секунд 30 роботи, а тут мене помітилиі стрельнули. Не влучили, хоча пройшло близенько. Але ж я йшлатуди кілометрів 7, а якщо зараз перерву панораму — потім доведеться наново переробляти. Тож стою і знімаю далі. Напевне, менетоді прийняли за опудало-приманку, бо жива людина після того,як куля свиснула біля вуха, обов’язково сховається, а я не смикнулася навіть, щоб не зіпсувати відео. Більше не стріляли.
Далі Авдіївка була. Липень 2014 року. Заїжджали з поля,а вони в багатоповерхівках були, з автоматів-кулеметів нашімашинки розстрілювали. Ми повискак ували з машин і всів «зеленку». Коли вже зайшли у місто, мені наказали зайняти
позицію в кущі, щоб прикрити бійців, які заходили у вулицю.
Я й не подумала навіть, що в кущику тебе не видно тим, хто32Олена Білозерська

спереду, а от тим, хто зверху, чудово видно. Ще не зорієнтувалася,куди стріляти, а вони вже почали прицільно по мені працювати.
Вилізла з куща, засмучена дуже, що завдання провалила. А меніруку потисли, бо поки я вовтузилась у тому кущі, а сєпари намагалися мене пристрелити, два десятки хлопців зайшли до нихпоближче. Того ж дня лежала на вулиці вже, з двома автоматниками. Проглядаємо вулицю, нікого немає. І тут люди біжатьу наш бік, один за одним, під парканом. Хлопці кричать: «Сєпари!
Вогонь!» А я в оптику встигла побачити, що то підлітки цивільні, —їм цікаво було на війну подивитись. Крикнула: «Відставити,цивільні!» Добре, що встигла.
У листопаді 2014 брали Опитне. Світанок. Ідемо, а там ставок і рибалки. Ми в них забрали мобільні телефони, щоб вонинікого не сповістили, і сказали, щоб сиділи тут і нікуди не йшли.
А як повертатимемось — телефони повернемо. Вони перелякані,питають, чи можна снасті перевіряти. Потім повернули їм телефони, а вони нам рибу пхають — візьміть і все. Хоча ми з ниминаче й не дуже чемно повелись, але люди нас там ось так зустріли.
Стати снайпером весь цей час щось заважало — то знань
бракувало, то гвинтівки, то можливості їздити на полігон. Крайній рік я вдень взагалі не працюю, лише вночі з тепловізійним
прицілом. Удень мені важче. Снайпер — це той, хто працює влучнопо цілі на 800 метрів і далі. Є такі, що вражають ціль на 1,5 км.
Я на такі дистанції не працюю, не вмію.
Чи складно було перший раз стріляти? Ні, не складно.
Ти бачиш силует. І розумієш, що коли проґавиш свій час і не встрелиш, то він встрелить тебе або твоїх побратимів. Все. І якщоти не зробив свою роботу, яку треба було зробити, — за це маєбути соромно. Після першого встреленого, коли я вранці відбула
33

зміну і йшла відпочивати, по дорозі мене вітали мало не всі, когозустрічала. Хоча я нікому не казала. Ми ж майже ніколи не знаємо,влучили ми чи ні. Він падає, але ти не бачиш на великій відстані,вбив ти його, поранив, чи в нього супер-реакція і він дуже швидко
сховався. Снайпери ніколи не розповідають про кількість. А якщоі говорять десь у дуже вузькому колі — то лише про підтверджених.
А непідтверджених може бути чи не втричі більше. Підтвердити
може напарник, якщо він бачив в добру оптику, що ціль вражена.
Ще якщо відеофіксація є. Або — і це найчастіше і найточніше —перехоплення їхніх перемовин розвідкою. Того разу вони самез перехоплення й дізналися.
Снайпери не дуже охоче зазвичай і говорять про своюроботу, й відкривають обличчя — інтерв’ю дають як мінімуму балаклаві. Снайперів зазвичай не беруть у полон. Потрапитив полон — це одразу смерть. А я не ховаю ніколи ні обличчя,ні імені, тож мені неодноразово говорили, що я піар-персона,несправжній снайпер. Це особиста справа кожного, звісно. Алечого мені ховати обличчя? Я — на своїй землі. Я не агентурний розвідник, не співробітник елітних спецслужб. Я, мабуть,34

Олена Білозерськаза правильною термінологією і не снайпер. Тому що не працюю
на 1,5 км, на 600 м максимум. Звичайний фронтовий стрілок,по суті. І я ж для «вати» — символ українського «нацизму» рокутак з 2007–2008, напевне. Тож закосити під простого піхотинцявсе одно не вийде, і чекає на мене, якщо потраплю в полон,швидше за все, доля Карпюка — тюрма років на 20–25. І таке самемене б чекало, якби я навіть медиком була і потрапила в полон.
Бо на тому боці мене знають краще, ніж у нас, я цим пишаюся
навіть. Тож втрачати нема чого.
На телефон і через Інтернет погрози приходять постійно,звісно. Типу «Су чка бандеровская, приходи в гости, закопаем-отомстим». Частіше в соцмережі пишуть. Якби після кожної
такої погрози в мене з голови падала волосина — вже давно булаб лиса. Не реагую і не рахую. Час від часу приходять, але… Собаки
брешуть — караван іде. Якось Дмитро Ярош оприлюднив у соцмережі відео моєї роботи: тоді вночі я встрелила одразу трьох
сєпарів, які намагалися підійти до наших позицій. Після тогона російському телебаченні цілу програму годинну про мене зробили, у прайм-тайм. Набрехали купу всього, звісно, але ж коливони не брешуть?
Немає якихось особливих умов, яких потребує жінка. Все,що можуть витерпіти хлопці, можу витерпіти і я. Найважче длямене — долати свою фізичну слабкість. Заступала якось на тижневе
чергування на позиціях. Не знала, що там до чого, тож набралана себе 26 кіло ваги. Зброя, обладнання, спальник, теплий одягі камери, звісно. Я ж журналістом у мирному житті була, і не можуне познімати-пофотографувати. Та й для роботи це часто потрібно.
До позицій було йти всього 3 кілометри. Пройшла наче нормально.
Приходжу, а там — апокаліпсис. Вороги дочекалися вітру в наш35Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косибік і підпалили траву, і ось цей весь вогонь іде на нас. Горить,води немає. Якщо вогонь не зупиниться, то може так боєкомплект
жахнути, що в тому окопі нікого не залишиться. Кожен щосьробить: хтось речі виносить, хтось намагається копати, хтось
стріляє — прикривають тих, що копають. А я прит улиласьі стою, слабка настільки, що сили немає взагалі поворухнутися.
І тут мені чоловік (а він був зі мною) каже: «Приготуйся, якщоще кілька хвилин нічого не зміниться, буде евакуація». І отутмені страшно по-справжньому стало. Бо я можу бігти назад лишезі своєю зброєю, а в рюкзаку — купа дорогущого обладнання,купленого на волонтерські гроші, і я не знаю, що робити, бо розумію, що фізично його не потягну просто. Так мене моя слабкість
догнала. Але, на щастя, все обійшлося, жодна річ тоді не постраждала, і з полум’ям ми впорались. Мішки я, наприклад, не можуносити і, тим більше, закидати на бруствер, але я насипала в нихземлю лопатою і зав’язувала. Тож намагаюся просто робити те,що мені під силу і що робити все одно треба.
У моїй професії важлива терплячість. Чекати на одній і тійсамій позиції, що рано чи пізно ворог висунеться, навіть на тійпозиції, де він дуже обережний. Часом працюю в парі. Найкраща
пара для мене — кулеметник. Або автоматник. Аби людина надійна.
Часто після мого пострілу «отвєтки» немає досить довго — спершув них евакуація пораненого чи вже тіла, і голову вони боятимуться
висунути відносно довго. Відповідь може бути дуже потужна,але не одразу ж. Це, до речі, одна з опосередкованих ознак того,що в тебе щось вийшло. Мстяться так за свого. До речі, теорію, якуми вчимо, опановуючи снайпінг, практика дуже часто ламає.
Певний час ми були в районі Водяного і Опитного. Зачищали посадки. Мене частіше не брали, ніж брали, але все ж.
36Олена Білозерська

Натрапляли на їхні ДРГ, часом робили засідки. В нас була чудова
дівчинка-розвідниця, позивний «Ліса», вона дуже добре працювала і могла велику вагу на собі нести, не втомлюючись. Потім
вона загинула. Перша зима була дуже «гучною», тоді саме йшли боїза аеропорт. У нас була ситуація, коли ми трішечки «проклацали
дзьобом», і до нашої тодішньої бази підійшли вороги. Базу підпалили, почалась детонація БК, мене викинуло вибухом. Контузія,розрив зв’язок на нозі. Тож пробула я зиму на милицях і не дужевоювала тоді. Інша неприємна ситуація була, коли трасуюча кулянадто близько до щоки пройшла і залишила на мені слід від опіку.
Стріляли не в мене навіть, випадковість. Але згадку на щоці проце маю. Іншим разом уночі вийшли з бліндажа, заступаємо на пост.
Побратим побачив, що я комірець на бронежилеті неправильно
одягла, поправляє, а тут — хоп! — і куля між нами пролетіла.
На щастя, мій чоловік мене завжди підтримував і ніколине намагався зупиняти. У нього є син від першого шлюбу, і вінйого забрав до нас, на фронт. Він сказав: «Не можу я посилати
чужих дітей на можливу загибель і ховати при цьому свого».
Навчили його, чого могли, і він воює з нами — чудовий солдатіз нього вийшов. Він дуже здібний, дуже швидко всього навчився.
Батьки переживають, звісно. Усі переживають за дітей. Думаєте,батьки дівчинки більше бояться, ніж батьки хлопчика? Мама можепоплакати, попереконувати. Але підтримують усе одно. В менечудові свекор і свекруха, вони мої другі батьки і теж мене дужепідтримують.
У 2014-му ми працювали в районі Донецького аеропорту,у 2015-му — неподалік Волновахи. А найдовше я пробула біляМаріуполя. З початку 2016 року — в районі Широкиного і Водяного. За цю війну я, на щастя, не зробила жодного вчинку, через
37Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиякий мені було б соромно, лише за свою фізичну слабкість. Найбільший мій страх за всю війну — стати тягарем для хлопців,підставити їх.
Багато хто вва жає досягненням, коли т у т, у районі
Маріуполя, я встрелила за ніч трьох «сєпарів». Але це не моязас лу га, це просто удача була. Це сталося на день Незалеж ності, мі ж 9-ю і 10-ю вечора. Вони, певно, ду ма ли,що ми повпивалися на честь свята. Прийшли ми з напарникомна позиції уже затемна — засвітла туди не зайдеш, бо стріляють.
Напарник мій з автоматом, взагалі вперше на тих позиціях. Військові попросили його допомогти мішки закинути, бо ті мішки
майже щодня їм руйнували. Щойно вони перший мішок закинули,як у нього стріляють. Укріплення вирішили відкласти, бо сєпари
того дня щось надто злі були. І тут бачу — лізуть до наших позицій: шестеро, вилазять з окопу, передають один одному зброю...
38Олена Білозерська

Страшно стало. Був би кулеметник у парі зі мною — ми б усіх шістьох поклали, я ж сама встрелила лише трьох.
Найголовніший урок, який мені дала війна, — те, що мотивація перевершує все інше. Конкретно в моєму підрозділіє інсулінозалежний діабетик — йому треба робити 2-3 уколина день. Цей хлопець воює у розвідці. Хлопець на протезі є. З різними проблемами зі здоров’ям були і є хлопці, і всі вони воювали.
Снайпер, як на мене, — саме жіноча професія. Але в нас булаталановита дівчина «Вега» — сапер і гранатометник. Ваги в нійкілограмів 60, але вона тягала і гранатомет, і боєприпаси важкідо нього. Була дівчина «Ліса», я про неї згадувала, її вже немає.
Вона займалась біатлоном до війни, стріляла, як ніхто в нашій
групі, надзвичайно майстерно. З неї був би чудовий снайпер, якбине темперамент — вона була активна, запальна, таким важко бутиснайперами. Але розвідниця з неї вийшла чудова. 7 кілометрів
39

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипробігти для неї було простою річчю, попри вроджену ваду серця.
Унікальна дівчина була. Померла вона за загадкових обставин,не в бою. Її знайшли з кульовим пораненням у Маріуполі.
До важких обстрілів я звикала дуже довго. Хлопці, якправило, призвичаювались за тиждень, а я — довго. Але мійрецепт — знайти для себе максимально безпечну схованку, якатільки є у цьому місці, щоб у ній у вільний час відпочивати і добре
висипатися. Усвідомлення того, що ти зробив максимум для власної безпеки, заспокоює. Важко було в 2014 році. Ми стояли певнийчас на блокпосту з армійцями, і от ти за день розговоришся,можеш навіть потоваришувати з кимось, а наступного дня йоговже везуть 200-м чи 300-м. Колись у той період обстріл застав
мене в наметі: ніч, нічого не видно, навколо все заміновано, своїречі знайти не можу, де бліндаж, просто не бачу. Знайшла, звісно,але відтоді намагаюся спати в максимально захищених місцях —хай сиро, незручно, зате безпечно.
У Широкиному згодом я знайшла собі чудовий підвал, йогоб, мабуть, і 152-міліметровий снаряд не пробив. Опалення не було,була зима, і я жила там при мінусовій температурі — вода замерзала. Інші жили в більш зручному приміщенні, і лише ну коли вжезовсім «крили» їх, вони прибігали до мене в підвал, а мені вженікуди не треба було бігти. «Буржуйку» можна було дістати, алесамотужки опалювати її щодня було досить важко. Якось цілий
день займалася дровами — тягала, рубала, а тепла врешті вистачилона дві години. Тижнів три так жила і навіть не захворіла. Щоправда,таблеток багато їла. Зате там я почувалась в абсолютній безпеці.
Взагалі, коли я приїхала в Широкине, було літо. Ми тодіприїжджали першого разу буквально на три дні. Пройшласьпо селу, а там запах тротилу змішаний із запахом моря…
40Олена Білозерська

Зруйнованих сіл я вже надивилась, але щоб курортне місто і безжодної людини — було сильне враження. Маріупольський напрямок взагалі я полюбила більше, ніж Донецький.
Найбільше завжди мене обтяжувала необхідність постійно
ховатися. Їде перевірка до військових — нам треба ховатись,бо ми ж УДА, фронтові нелегали, і нас там не має бути. Тільки
домовилася попрацювати на позиціях, бо наші зазнають втраті сєпари оскаженіли на цій ділянці зовсім, — їде якась комісія. Журналісти мене в обличчя впізнають часто, тож від них тежварто ховатися. Бо напишуть, що зустріли мене там-то — значить, там є УДА, і армійський командир, який нас прикриває, будеза це покараний, а нас виведуть з фронту. Волонтери роблять
фотку, виставляють у Фейсбук і позначають геолокацію, де зроблена фотка… Тож ховатися доводилось постійно.
З цим пов’язані й інші проблеми: коли гине хтось із ДУКчи з УДА, про це всі мерщій починають писати в соцмережах,а у зведеннях Міноброни — втрат немає. І починається крик і звинувачення в бік Міноборони: «приховують втрати», «Міноборони
добровольців людьми не вважає». Зчиняється ґвалт, починають
потерпати командири, які з нами співпрацюють, мало не до позбавлення посади. І результат — що армійці нас виганяють, — вінлогічний. Тож кому краще від цих істерик? Хоч скільки не намагайся людям пояснити — нас і живих тут офіційно не було, ну,не може Міноборони оприлюднювати інформацію про нас мертвих, бо ми — українські «іхтамнєти», нас просто немає в їхніх
зведеннях. Краще зібрати тихо допомогу рідним чи гроші на похорон — ото реальна допомога, а не істерики.
Нещодавно я пройшла навчання на офіцерських курсах.
Це було справжнє пекло. Я дуже старалась, бо якщо вже за щось41

беруся, то роблю якісно. Тож студіювала підручники, хоч булострашенно важко, бо програму офіцерського училища запхалиу чотири місяці навчань. Були дні, коли я плакала і хотіла вжевсе це покинути. Так навіть на війні важко не було — і фізично,і морально. А ле я таки довела почате до кінця, вивчиласьна артилериста, тож тепер я — офіцер. І іспит здала на «відмінно» —першим пострілом накрила ціль.
З мого підрозділу мало бійців загинуло. Але і в цивільному
житті ми втрачаємо людей — бабусь, дідусів, рідних. І після будь-якоївтрати треба жити далі. Можливо, в мене так голова влаштована,але в мене немає ніякого ПТСР. Я переживаю, звісно, за побратимів,але від’їжджаю на 20 кілометрів від передової, і в мене вмикаються мислення і рефлекси мирної людини, і навпаки. Я не падаюна підлогу від петард і салютів. Жодних докорів сумління через вражені цілі не відчуваю — не я це почала, мене змусили взяти до рук42гвинтівку ті, хто намагається знищити мою державу. Навіть оті троєвбитих за ніч сєпарів (до речі, вони з Росії були) — не я ж до нихлізла в окоп, а вони лізли в мій, щоб нас убити. Тож я лише захищала і захищалась. Я не вірю, що цей конфлікт буде розв’язаний
мирним чи дипломатичним шляхом. Була б за мирний шлях, але,як на мене, це нереально. Тож залишається лише силовий. В усі часисвященики благословляли воїнів захищати свою землю.
Щойно закінчиться війна, я піду з війська. Я отримала офіцерські погони лише тому, що війна затягується. І поки вона триває,треба розвиватись і вдосконалюватись. Але в глибині душі я залишаюся цивільною людиною. Можливо, після перемоги повернусьу журналістику, можливо, займуся громадською діяльністю. Алепоки що це питання не на часі, бо війна триває, і я мушу бути тут.

43Вікторія
Дворецька
«Дика»

Б АТАЛ Ь Й О Н « А Й Д А Р »

44

45

Б

ув березень 2014-го, вже окупували Крим. У насбув один сотник на Майдані, він сказав: «Це вій-на». І ми вже жили із зібраними рюкзаками, готувалися. Наш побратим Паша Ведмідь, покійний уже, почав нас потроху тренувати, і ми чекали відправлення. Спершу думали, що поїдемо у Крим.
Але Крим зам’яли, і туди нас ніхто не відправив. Настав травень.
І у травні почали формуватися з Майдану автобуси — колони, якіїхали в Луганську область.
Куди їхали, ніхто не знав, бо не було ще жодного батальйону. Відбулася нарада сотників (я була на ній присутня), на якійпроголосували за створення підрозділів від Майдану, але що конкретно буде, ніхто ще не знав. Перші автобуси вирушили 8 числа,46Вікторія Дворецька

з 8-го на 9-те. Мене тоді не відпустили, бо я мала координувати
порядок у Маріїнському парку. Я сильно образилась тоді. Десять
днів ходила за сотниками і говорила, що, мовляв, нічого не робитиму, поки не відправите. І 19-го мене посадили в автобус, сказали:«Їдь уже, тільки нас не чіпай!»Ми приїхали в Луганську область. Батальйон усе ще ніякне називався. Вважалося, що це батальйон територіальної оборони
Луганщини, але майже всі там були майданівці. Були й місцеві —десь близько 50 осіб, може, 80, а решта — майданівці. Вже десьпісля 25 травня, після президентських виборів, коли точилися боїв Новоайдарі, батальйон назвався «Айдар». Особливого вибору —куди йти — в мене не було. Колись гукали в 11-й батальйон,«Київська Русь», але оскільки всі друзі з Майдану їхали в «Айдар»,то і я подалася туди.
Дорога була дивною, бо ніхто не знав, куди ми їдемо.
Ніхто ще не розумів, що відбувається. Хто в кедах, хто у кросівках, комусь пощастило якісь берці знайти. Може, комусьі страшно було. Я не говорила нікому, куди їду. І мамі не сказала, думала: «Зараз ми за два тижні розберемося там швиденькоі повернемось — навіщо комусь щось знати?» Вже там почали усвідомлювати, що відбувається, коли з’ясували обстановку, колидізналися, що села, які далі, вже «не наші». Тоді ми, щоправда, такїх не називали. Просто знали, що там сепаратистські рухи якісь.
І військ не було. Десь там БМП одна стояла, закопана мобілізованими солдатами, які не знали, що вони там взагалі роблять. Такевідчуття хаосу… Страху ще не було.
У моєму уявленні війна — це повзу я по полю, в хустці(я взяла із собою хустку, в якій на Майдані ходила), навколо снаряди розриваються... З екіпірування в мене був мій «дубочок»47

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси(форма «дубок». — Авт.) і одні джинси. Здається, були вже берці.
Приїхала, а там дівчата такі, з пістолетами. Подумала: «Щось,мабуть, я собі не те уявляла…»
Дискримінації я на собі не відчувала. Я коли приїхала,тодішній мій комбат (я його ще з Майдану знала і, поки їхала,йому розвіддані скидала) на мене дивиться, а я — на нього, і вінтак: «Я знав, що ти приїдеш. От тільки думав — першим автобусомчи другим?»Група в мене була хороша. Мені ніхто не говорив: «Облиш
рацію, йди вари борщ». Зі зброєю я знайома з дитинства — мійтато був мисливцем. З автомата до того я, звісно, не стріляла.
У нас був такий Паша, в нього був муляж автомата, і він нас
48

Вікторія Дворецька

учив ним користуватися. Вперше з бойового автомата я стрілялана Металісті. Щастя я ще не брала. В нас було десь 50 автоматів на весь батальйон на той час. І їхали брати Щастя ті, хто мававтомати. Вони поїхали, а ми залишилися. Ходимо, сивіємо. Тодівже була і артилерія, й авіація працювала. А ми сидимо і просто чекаємо. А наступного дня нам усім видали зброю, і я поїхалана Металіст.
Коли взяли Щастя, за ним був іще один пост і далі гольфклуб. Оскільки ми були в групі розвідки, нас послали туди, бо булаінформація, що нас будуть вибивати зі Щастя. Наше завдання булодістатися туди, вчасно помітити і попередити. А що далі робити —ніхто не сказав. Нас було п’ятеро, і ми потрапили в засідку. В той49Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косидень мене поранили. Осколки були в коліні, боці, дуже сильні
контузії. Бій був у підвалі, і дуже багато гранат. І ми, всі п’ятеро,вижили. Після того я не вірю в смертоносність гранат. Тоді й спецназ не міг повірити — як?!
Ми відстрілювались. Я тоді й сама вперше у житті кидала
гранату. Командир пояснював: «Коли я скажу, береш оце, вкручуєш оце, виймаєш і кидаєш». Кажу: «Добре». А коли кидаєш через
стінку, вони тебе вже за руку можуть ухопити разом з тією гранатою… Я не приховую — стрьомно було. Дуже стрьомно. Коли такблизько, ти чуєш їхні голоси, ви перекрикуєтесь матами через
стінку. Ми не знали, чи вийдемо звідти. Бо нас було п’ятеро, а їх,як ми потім дізналися, близько 60.
Допомогло те, що почали наші «відпрацьовувати» по цьому
будинку. Ми були у підвалі, а зверху гатила артилерія. Акустика була шикарна тоді… Ми коли вже надумали виходити…
Зв’язку немає, всі вже майже без тями, двоє було сильніше поранених… Ми розуміли — ще трохи, і будемо непритомні, й уже точноне вийдемо. Ми взяли один одного за пояс у повній темряві…
Кругом руїни… Виходимо, нас зустрічає група з 8-го полку спецназу — добре, що не пристрелили, поки ми виходили. Вони насі вивезли. Потім ця група теж потрапила в засідку. І в них буливтрати.
Мене відправили у шпиталь, з якого я повернулася через
3 дні. Але комбат сказав: «Ти не прокрапалась, маєш іще тиждень посидіти на базі. Тобто моєму командирові він мене одразуне віддав, а потім командира не стало. Група розпалася без нього.
Повертатися не було куди. З того часу я займалась «двохсотими».
За цю війну я вхопила, здається, все найгірше, що можна
було вхопити. І у великій кількості. У 2014 році було по 15 осіб50

Вікторія Дворецькана день загиблих. І більшість — друзі, з якими разом починали.
Від першого складу «Айдару» майже нікого не залишилося. Треба
було дзвонити рідним і говорити про те, що сталося. Дзвониш —вони кричать, потім доба-дві — вони тобі телефонують. Іноді
бувало, що не одразу вдавалося хлопців відправити, бо машинне вистачало. І запитують: «А хрестик поклали? А білизну вдягли?
А те й те поклали?» Треба було все проконтролювати. Треба буловідправляти хлопців. Треба було їх одягати. Десь так хустинку
зав’язати, щоб не видно було. Часом закритими відправляли
їх, бо там уже нічого не можна було зробити — ні голови, нічого
немає. Треба було підготувати, пояснити мамі, що не можна відкривати труну. Забивали і просили того, хто відвозив, щоб іще разсказав — не відкривати.
Страшний період. Ексгумації постійні. Якось на ексгумаціїя отруїлась трупним оцим... як воно називається… Нам доводилось
відкопувати наших хлопців, убитих у ході важкого бою 5 вересня.
Треба було все проконтролювати. Хапонула якось, погано булодуже. Потім уже в мене була спеціальна маска. І загиблі булипостійно. Майже кожен день. Приїжджаєш з моргу о другій ночі,тільки ляжеш — тебе будять. О третій, ще роззутися не встигла —дзвонять: «Там лежить тіло, треба забирати». І їдеш знову. Булище люди, які займалися загиблими, але їх було так багато… Важко
морально було. Довго трималась, а коли вже демобілізувалася,воно почало «відтавати». Я пам’ятала всіх загиблих, які пройшли
через мої руки. Поіменно. І всі причини смерті, розтини. Ще з рікпісля того могла згадати, кого як упізнавали, в кого які були поранення, хто у що був одягнений. Зараз пам’ять це потроху затирає.
В батальйоні у мене була подруга, а нині кума — Андріана. І ми сядемо, говоримо, і я кажу, як я їй заздрю, що вона може51Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипоїхати на «передок». Було багато полонених. Теж треба було підключатися. Я, мабуть, зі своєю мамою так часто не говорила,як з матерями тих хлопців. Було ще Лутугине. Запам’яталося,яке там населення було страшенно сєпарське. Ти приїжджаєш,привозиш їм цілі автобуси — ліки, харчі. Вашу колону тричі обстрілюють, поки дістанетесь. А вони беруть це все і в очі тобі кажуть:«То ти по нас із танку вночі стріляла. По своїх спеціально стріляла,щоб ми думали, що це Росія».
А потім був «Фасад». Коли вже закінчилися всі ексгумації
наших хлопців, я прийшла до командира і сказала, що хай менеставлять на роту, або я піду. Мене поставили т.в.о. командира
диверсійно-розвідувальної роти. Ми стояли на «Фасаді», і це були52Вікторія Дворецька

«найвеселіші» місяці. На 29-му блокпості ми пробули ще близько
місяця.
В мене дивна реакція на страх — я сміятися починаю.
А коли згодом я стала командиром… Там ти на страх уже праване маєш. Якщо командир дає по рації якісь вказівки і в його голосі
чути істерику — істерика почнеться в усіх. А в мене останні 1,8 рокуслужби була ціла рота. Рік під Мар’їнкою — 4 опорних пункти.
Може, десь воно і страшно, але ти цього не показуєш ніколи. Зараз,коли я починаю «відтавати» від війни, думаю: «Божечки, ну кудиж ти лізеш завжди?» А тоді розуміла, що це треба робити. Офіцерський склад був досить слабкий. Бувало таке, що я не могла
зрозуміти — як це? Дорослий чоловік, даєш йому в підпорядкування 15 бійців, а в нього немає ні граму відповідальності…
Мою службу можна поділити на два періоди: півтора року,потім кілька місяців перерви і знову 1,8 року. І друга частина, колия була командиром, була важча за першу. Важко бути командиром.
Ти завжди погана для всіх. Змушуєш копати — погана, змушуєш
укріплювати, щось робити — погана (зрозуміло, під час обстрілу,коли йому прилетить у бліндаж і той витримає — він замовкнеі зрозуміє). Змушуєш носити бронежилети — погана. Зараз хлопці
дзвонять, питаю їх: «Що, найгірша я у вас була?» В нас із командирами рот не дуже складалося, тож я постійно була за головного,і в нас за рік і 8 місяців мого командування жодного загиблогоне було. Два легких поранених. Я щаслива, що мені вдалося вивести звідти хлопців без втрат. Я дуже за них боялася, тому буладуже сувора. Часом, може й занадто. Може, і перегинала з дисципліною. Думала: «Хай краще я буду погана, але вони будуть живі».
Наприкінці липня 2015-го я демобілізувалася вперше.
Пішла вчитися. Встигла навіть на вибори сходити. Перший раз53Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиповернулася, бо зрозуміла, що недовоювала, що могла ще зробити
щось. Як такого повернення до мирного життя тоді й не відбулося.
Ми просували ідею «невидимого батальйону» — нерівності жінокв армії. Коли мене мобілізували, я була оформлена діловодом
тилу. Була поранена, а за документами — діловод тилу. Потім менезробили начальником бані. Пройшла одноденні курси — як заводити баню польову. Це цирк був. Тож я — кваліфікований банщик.
І я, будучи формально банщицею, командувала ротою розвідки.
Приїжджаєш отримувати завдання на роту, а сама за посадою
банщиця.
У квітні 2016 року я вже мала офіцерське звання, приїхала
приймати роту. Ми зайшли під Мар’їнку, почали трішки рухатись
уперед. Це була важка фізично ротація. В мене була велика площа
оборони. Коли я повернулася, це вже було схоже на армію. Вже офіцери були інші. Тобі вже дістають карту, у спеціальних термінах
пояснюють, що треба зробити. У перший місяць я, здається, взагаліне спала. Поки не розібралася, кому що можна довірити. Цілодобово перевіряла всі позиції, поки все налагодилось, устаканилось.
Вибрати позиції, прокласти зв’язок — скрізь сама йшла. Теж важкий
період.
В липні я загриміла у шпиталь. Чисто від утоми. Потім у насзагинули начальник розвідки «Тайсік» і сапер «Комарик». Це бувперший вихід, на який мене не взяли, бо я перед тим лежала підкрапельницею. І я вже встала від того, що доповідали хлопці:що в них один «двохсотий», один «трьохсотий». Я тоді їздилана велосипеді по вопах. Думала, як вивезти. Вирішили йти групою і виносити. Я йшла останньою, несла автомати, бронежилети,щоб хлопцям було легше виносити. Після того злягла трохи. Відкололи, відкрапали. Тоді зрозуміла, що треба трішки таки делегувати
54

55

комусь щось. Ну, і робота вже налагодилась. Знала, що всі закопані,все облаштовано. Ще й погода не сприяла — дощило, багнюка…
Потім нас перевели на Світлодарську дугу — в Новолуганське. Туди ми зайшли у квітні 2017 року, а в середині жовтняя перевелась у навчальний центр «Десна». Там, в Новолуганському,була лінія оборони менша. Я відповідала за роту вогневої підтримки. В мене були передові пости, резерв і блокпост. Тобто вжебуло порівняно легко. Хоч, звісно, було і там роботи…
Я переводилась у тил зовсім з іншими планами і намірами.
Почалися проблеми зі здоров’ям. Крім того, в мене були серйозні
стосунки. Його звали Антон. Ми сідали і говорили, що треба
повертатися до нормального життя. У жовтні 2017 я перевелась
56

Вікторія Дворецькау «Десну», щоб бути потроху повертатися додому. Але… хлопець
мій… він одного дня до звільнення не дожив — підірвався. Це мавбути його останній вихід перед поверненням з армії.
Ми разом недовго були, але в нас швидкі були стосунки.
Я його якось не помічала, а потім різко, за три дні… Я й не зрозуміла, як це сталося. У мене було трохи легковажне ставленнядо себе і свого життя, а він, навпаки, мене контролював. Він якось
зумів одразу крапки над «і» розставити: «Це там ти ротою командуєш, а тут — віддай ключі, ти не повинна машину ремонтувати».
Переламував мене, готував до повернення в мирне життя. У нього
вийшло. Але навіщо це мені тепер?
З війни треба колись повертатися. З одного боку, тягне
назад. Можна повернутися, ще один контракт відслужити. Алеж потім повертатися буде не легше. Я пішла на війну в 21. Зараз
мені 26-й пішов, а я на такий довгий час випала із соціуму...
Раніше була купа амбіцій, і якийсь характер такий… «Є мета,не бачу перешкод». А зараз — важко взагалі зрозуміти, що даліробити. Це, звісно, круто, що ти такий армієць, у тебе є задаткидо цього, ти можеш командувати. Але що робити на «гражданці»? Дауншифтингу не хочеться. Були думки знову повернутисьв АТО. Але ми прийняли певні спільні рішення, і я хочу їх виконати. Звісно, ідея піти з армії була більше Антонова, він дужецього хотів. Тому поки що я дослужу і буду щось думати, шукати,пробувати. Хочеться мати мрію, знати, до чого йдеш. А покищо далі — я не знаю. Треба якось жити.

57

Андріана
СусакБ АТАЛ Ь Й О Н « А Й Д А Р »

58

59

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиСпершу був Майдан, а коли захопили Крим, усідумали: що робити, куди їхати, як допомогти?

На травневі свята прийшов до мене уже загиблий нині Діма Дібрівний (позивний «Груша») і запитав, чи є в мене паспорт із собою.
«Є», — кажу. А він: «Тоді поїхали». Я запитую, куди, а він: «Кудись
туди, на Схід. На п’ять днів». Смішно згадувати, але я тоді зраділа,що ненадовго, думаю: «Відпрошуся на пару днів на роботі й поїду».
Навіть додому не заїжджала. У мене деякі речі в Укрдомі на Майдані були, з ними й поїхала.
Нам видали кожному каремат, рюкзак, такий як туристичний, залізну кружку. І 8 травня ми виїхали з Українського домуна Луганщину. Я не знала, куди їду, що ми там робитимемо. Колинас привезли, сказали, що ми будемо охороняти Луганське СБУ, —дадуть зброю, і ми охоронятимемо будівлю від можливих штурмів.
Нас, перших, тоді поїхало осіб сто, дуже різних — булиафганці, були діти 17-річні, з Майдану поїхали, хто міг. Нам60Андріана Сус акнаказали не говорити, де ми. Навіть Харків проїжджали з броніками на вікна х автобуса. Нас с у провод ж у ва ла міліція.
На Луганщині ми приїхали в село Няньчине, в ліс, неподаліквід кордону з Росією. І все. Там чекали зброю. Її нам привезли
десь на четвертий день, і тоді вже сказали, що ми тут не на п’ятьднів, а трохи надовше. Хоча б до виборів. Я подзвонила батькам, на роботу, сказала, що я на Луганщині. Тато почав кричати:«Що ти там робиш? Повертайся!» Я сказала, що мене мобілізували,що я пройшла курси медиків на Майдані й мене забрали як медсестру. На роботі нічого не сказали. Вони з розумінням поставилисьі не звільняли мене, поки я не демобілізувалася, вже із ЗСУ.
Ми приїхали в селище Половінкіно, освоїлися там. І такпочалася для мене війна. Дівчат спершу було небагато — медики,кілька бойових. І ніхто не хотів іти у штаб. Мені спершу наказалийти в штаб (мовляв, поки немає активних дій) і займатися документами. Стали ще приїжджати люди з Майдану. За тиждень-двая оформила документи про мобілізацію близько 150 особам з 230добровольців.
Перша операція з пораненими в нас була 25 травня 2014
року, в день виборів Президента України. Після неї Україна дізналася про наше існування. Було затримано 14 терористів, частиназ яких називали себе «казаками войска Донского», а частина
мала посвідчення бойовиків терористичної організації ЛНР. Очолював цю банду терористів Володимир Марецький, настоятель
церкви Московського патріархату с. Райгородка Луганської області.
Хлопці узяли полонених козачків, кримських священиків у рясах,але з автоматами. Потім їх приїхало забрати СБУ. Ми тим часом
почали думати, як назватися. Був серед нас чоловік — позивний
«Мамка», — який назвав батальйон «Айдаром».
61Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПотім приїхали до нас депутати — дивитися, що ми тамробимо, що це за «бандугруповання» таке. Приїхав Луценко,я йому почала скаржитись, що в нас є проблеми, що не всі підпадають під мобілізацію: були старші за призовний вік, неповнолітні,люди, в яких колись давно була судимість. Він пообіцяв усе вирішити, але ніхто їх тоді так і не оформив. І ті діти, й ті афганці такі помирали неоформленими.
Усі почали тренуватися, на полігон їздити. А я все в штабі
сиджу з паперами, і мене аж тіпає. 14 червня перша бойова операція — місто Щастя. Я підійшла до комбата (в мене бойової групи
своєї тоді не було, але знала вже всіх) і прошу його: «Дайте менінаказ іти на Щастя». А він лиш посміхається. В мене тоді буласерйозна з ним розмова, і він мене таки відпустив. Запитав лиш,із ким іду. Кажу: «Група «Чорні».
«Айдар» був тоді поділений на групи, і я знала, що в іншігрупи мене просто не взяли б. У командира «Чорних» це вже булачетверта війна взагалі, а решта — здебільшого такі самі, як я, —новачки з нульовим досвідом. Прийшла я до них, кажу, що йдуз ними на Щастя. Вони в шоці — як так? Кажу, нічого не знаю,наказ комбата. Одягла балаклаву і пішла. Ввечері ми зайшлина «Кемпінг» під Щастям. А потім був наказ іти вниз і захопити
блокпост. Через те, що я була в балаклаві, багато хто не зрозумів,що між ними дівчина. Я була однією з двох дівчат, що брали участьу штурмі блокпоста, — я і Надя Савченко.
Я не вміла стріляти, але довелося вже у перший день.
Не вміла розрядити автомат, тому від «Кемпінга» до блокпоста йшла, тримаючи його спрямованим угору, щоб випадковоне вистрелити в побратима, який ішов переді мною. На «Кемпінгу» були вбиті бойовики. Ще, пам’ятаю, працювала наша авіація.
62Андріана Сус акЗ лісу якось вийшов на мене бойовик, метрів за два від мене,а я стою і не знаю, як у нього вистрілити… Добре, що ззаду підбіг побратим «Сухарик», який зробив це і мене врятував... Через те,що ти не можеш вистрелити, можуть убити твого побратима — оськоли прийшло це усвідомлення, що треба стріляти. Далі вже стало,як робота.
Потім був Металіст. Зранку мені подзвонив побратим ЮраКрижберський, сказав, що в них іде бій, закінчується боєкомплект,назвав мені якусь адресу в Луганську, сказав, що вони у тій будівлі
зараз. В них були поранені. Я не знала, що робити, куди їхати.
Ми зібрали машину, звичайну «четвірку». Для мене не було місця,тож я сіла в багажник. Так ми доїхали до Щастя, а далі хлопці
63Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косисказали, що це все, бо вони не знають, куди їхати. Ми пересілив іншу машину, потім та машина знову зупинилась. І тоді я вжепішла пішки і таки добігла до своїх «Чорних».
Я тоді знала, що і Юра, і Надя Савченко, і ще шестеро побратимів — вони всі вже у полоні. Але була надія, що ми їх якось
64Андріана Сус акдоженемо і відіб’ємо. Ну, і ми з «Чорними» пішли на штурм. Знову
стали ланцюжком і йдемо. І так вийшло, що нашу групу під обстрілом від’єднало від інших, і ми потрапили в оточення. Нас булоодинадцятеро, ми вели бій більше 45 хвилин. І ніхто не знав,чи ми живі взагалі, між нами була відстань метрів 800. У насзакінчувався боєкомплект. Тоді був мій перший убитий побратим, «Камаз» — він уже мертвий лежав біля мене… Вели бій, докине завелась ворожа БМП і не почала обстріл. І так ми відійшли.
Не знаю, як ми тоді лишилися живі. Я бігла, кричала, ми з побратимами падали, підіймали один одного. До того ж наші не знали,що ми живі, вони намагалися підійти, але не змогли. Їм сказали,що ми вже всі мертві. І наша артилерія почала бити по бойовикахі водночас по нас. До самого Металіста ми так і не дійшли і полонених побратимів визволити не змогли… Ми відступили.
Блокпост під Металістом ми взяли з другого разу. Бувуже не такий бій. Вони розуміли, що ми будемо наступати знову,а в них були втрати серйозні. Нас тоді хоч і небагато було —11 осіб, — але ми їм там шкоди трішечки наробили. Ми трималицей блокпост до 5 вересня.
Після боїв під Металістом «Чорні» прийняли мене в групу
остаточно. Потім були операції, розвідка. В мене був такий жарт,що кожного 17 числа по мені стріляє БМП. Спершу тоді, у червні,під час першої спроби штурму Металіста. Вдруге — 17 липня.
Ми пішли в розвідку і зайшли в Луганськ. Вийшли ми тодіо 7-й ранку і повернулися, мабуть, аж опівночі. Дуже важка булаоперація — кілометрів, мабуть, 14 самої лише дороги. Ми йшлитуди без пострілів, але вони нас таки помітили. І знову росіяни
виїхали і почали стріляти з БМП. І ми по їхніх уже мінних полях
вибиралися з того місця — інакше ніяк було. Це важко забути:65

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косизробила крок, наступила на землю — ага, жива. Ще крок — жива.
Так і йшли.
Після Металіста були зачистки: Райгородка, Хрестове, Георгіївка, деблокування Луганського аеропорту, Лутугине, де в насбули просто страшні втрати. Там один з наших найкращих підрозділів загинув повністю — 12 осіб.
У Георгіївці мій майбутній чоловік був поранений. Ми з нимтам із самого початку. 9 травня приїхали разом на Луганщину,а 11-го зрозуміли, що все — ми вибрали один одного. І відтодіми разом. Тоді, в Георгіївці, коли ми зайшли в село, був дуже важкий день, чоловікові осколки влучили у плече, в коліно і під серце,і ще один побратим, «Скелет», важко поранений був. Коли був бійу Лутугиному, чоловік іще лежав у госпіталі, оскільки між штурмами минув лише тиждень. І в Лутугиному тоді загинула майжевся його група. Тоді він мало не збожеволів. Обвінчалися ми вжепісля демобілізації — вибрали день у липні, коли в нас не було загиблих. Ніякого весілля не було — лише наші батьки.
Потім був іще один дуже важкий бій — штурм Хрящуватого,яке ми звільнили. Звільнили, але не втримали — масово посунули
регулярні війська РФ. Хрящувате — це для мене один з найважчих боїв був. Нас там обстрілювали з усього, з чого тільки можна.
Навіть фосфорні міни були, які взагалі заборонені і які випалюютьусе навколо і навіть углиб. Там усі були проти нас, навіть місцеве
населення. Так Луганськ уже майже був узятий у кільце, булиперекриті дороги, якими бойовики возили в місто боєприпасиі гуманітарку. Ми пробули там 11 днів. Потім пройшла ротація, і нас замінили інші хлопці. Нас заходило в Хрящувате більше
100 осіб, а виходили… ну, може, 40 нас залишилось. Увесь цей чася була без зв’язку, ніхто з рідних не знав, що там відбувається.
66Андріана Сус акТам уже російська техніка, і БМП, і танки, і повністю російські екіпажі. Гарно хлопці працювали, нічого не скажеш, видно,що професіонали, а не шахтарі. Точиться бій, ти йдеш, а твоїхлопці, з якими ти стільки часу пліч-о-пліч… просто перед тобою
падають мертві… Хрящувате — це було, напевне, найважче для
мене. 11 днів ми не могли нормально ходити, навіть підняти голову
часом. Ідеш у туалет — прилітає міна… Води немає, колодязів
поблизу немає, поранених вивезти ніяк… Тільки починаєш вивозити — починається обстріл. Бо вони — на висоті, а ми — в низині.
Ми як мішені в тирі були. Місцевих багато поранених, і їх тежтреба вивезти кудись у лікарню, теж під обстрілами. Коли ми заходили в село — був штурм, і ми зайшли, — побачили на вулиці
вбиту жінку. І спершу були думки: а раптом вона загинула під часобстрілу, раптом через наші постріли (бо ж бій був)? Але потім
підійшли і побачили, що вона вже сильно розклалася. Тобто це ніякне могли бути ми, її вбили значно раніше. З Хрящуватого ми вивозили поранених цивільних.
Місцеві… У нас було багато місцевих у батальйоні, луганчан. Вони нас зустріли в Нянчиному в ті перші дні, і багато з нихдосі воюють. Багато з них — з окупованої території, повертатисяїм нікуди. Мій командир — з Донеччини, з Макіївки — взагалі всевтратив.
Спершу, коли ми прийшли в Щастя, до нас негативно ставились, майже ненавиділи. А потім, навпаки, зрозуміли, що ми — свої,й кардинально змінили до нас ставлення. Особливо діти — вонибігали і кричали нам: «Слава Україні!» Коли заходили і були зачистки, пам’ятаю, виходили люди, виносили нам молоко і воду,часом тишком-нишком передавали і говорили: «Ми з вами».
Багато було україномовного населення. Старші жінки в Райгородці
67Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косимахали руками, кричали нам — і сльози по щоках. Так раділи, такзустрічали…
У Хрящуватому ми мало спілкувалися — люди ховались у шкільному підвалі, в інших. Там нас погано приймали.
Вони кричали нам, що ми — фашисти, нацисти, що ми за американські гроші воюємо. Запам’яталось, як вийшла одна жіночка
україномовна, і вона щось пекла. Запах, знаєте, як у бабусі… Воназаговорила до мене українською, і мене аж затрусило. По-різному
було. Є такі, кому взагалі байдуже, під ким бути — хоч під Росією,хоч під Україною, — аби лиш це закінчилося і не стріляли більше.
Якось нам сказали, що в Золотому людям нічого їсти.
Ми організували їм допомогу з того, що в нас було, і поїхав мійчоловік на роздачу. Давав усім однаково — кашу, олію. І при ньому
старший дядько один бере в нас пакет і демонстративно викидаєу смітник. Були й такі, але що весь Донбас сепаратистський —це неправда. Дуже багато людей нас підтримували, боялись,але допомагали. У Половінкіно нам півсвині принесли місцеві,щоб було що їсти, і ягоди приносили, і тишком у баню до себеводили, щоб ми могли помитися. І з розвідкою допомагали. Колими приїхали на Луганщину, до нас багато приєднувалось місцевих — спершу один, потім другий, потім іще записувались.
5 вересня стало для нас, по суті, закінченням от такої
активної наступальної фази. Мінські домовленості, здача території, неспроможність командування зорієнтувати армію, хто де є.
Зв’язку не було між підрозділами. Постійні засідки росіян. У нас
5 вересня через це потрапив підрозділ на засідку, під обстріл.
Причому це була група «Русич», маніяка пітерського Олексія
Мільчакова. Як вони знущалися з наших — таврували хлопців,били, катували, дострілювали з пістолетів і знімали це все на відео.
68Андріана Сус акМайже всі тоді загинули, хто до них потрапив. Мій особистий привіт йому, бо світ круглий, і всі це знають…
Через деякий час треба ж забрати тіла… Наші айдарівці
забрали 40 із чимось тіл, це разом з 80-ю бригадою. А вже часпройшов, уже тіла розклалися… Ну, і ти біля моргу стоїш і розглядаєш те, що від хлопців залишилось. А там одна рука лежить. І тебепитають: «Ось дивись, тут татуювання. Може, ти бачила в когось
таке? А вервечка у когось була?». А в наших у багатьох були ці вервечки з Майдану… Як зрозуміти, хто саме перед тобою?
А потім почалась окопна війна. Через те, що вже не булоніяких штурмів, мене просто тіпало. Мені дуже хотілось у ДАП, алетуди я так і не потрапила, бо ми були мобілізовані вже, і вже булинакази. Хоча в мене бойового наказу не було, бо я за документами
була оформлена швачкою. Так-так, швачкою, бо тоді ще не буломожливості жінок оформлювати на бойові посади, це стало можливим пізніше.
З пам’ятних подій «Айдар» брав участь у бою на Бахмутській трасі. Це той самий 32-й блокпост, і наші хлопці-«айдарівці»потрапили в полон. Якось вийшли на мене з приводу обміну полоненими. І це було востаннє, коли я займалась обміном. Тоді ні мійкомандир, ні чоловік не знали, де я. Я збрехала, що їду в Сватове,а сама у «гражданці» мала на мосту в Щасті зустрічатися з тієюстороною. Стояла з трьома записками в кишенях — батькам, чоловікові й «Чорним». Так, двічі я писала прощальні записки на війні.
Пізніше обмін відбувся. Двох наших віддали. Далі цим уже займалося СБУ. І це було правильно — цим мала займатися держава.
Був і один випадок, про який мені дуже боляче згадувати.
Тоді теж на нас вийшли щодо обміну полоненими, почали вимагати грошей на лікування хлопців, які були в полоні. Я знайшла
69

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косигроші, частину в комбата, свої всі, які мала, віддала. Приїхаладо нас на Луганщину мама одного з полонених. Нам призначили час — 9 вечора на мосту в станиці Луганській. Ми прийшлиз нею разом і чекали. Кругом обстріли, але ми чекали, що осьось його привезуть. О першій годині ночі ми зрозуміли, що нікогоне буде, нас обдурили… Мама того хлопця вийшла на міст і чекає,каже, що нікуди не повернеться без сина. Вже згодом з’ясувалося, що на той час його вже не було серед живих, це були шахраї.
І мама ця говорила мені потім: «Як так? Ти ж сказала мені, що вінживий, а він уже рік як на кладовищі». Що я їй могла відповісти?
Я б усе віддала, щоб він був живий.
Коли почалась окопна війна, така вже зовсім осіла для
нас — 32-й і 31-й блокпости вже були здані, 29-й під обстрілом...
А в мене знайомі були там, афганці наші. В нас були рації прошиті під частоти сєпарів, і ми слухали, розшифровували, що вониі як називають. Намагалися перехопити інформацію, де якийпланується обстріл. І от 29-й блокпост обстрілюють, я дзвоню
їм, питаю, що в них зі зброї є. На них тоді, за нашою інформацією, танки йшли, і я їм пропоную ПТУР (протитанкова керована
ракета. — Авт.) привезти, в нас був трофейний. Ми з чоловіком сілив машину і повезли. Приїхали, побачили, як їх обстрілюють, хотілидо них приєднатись, але хлопці сказали, що краще буде, коли хтось
закриє 25-й блокпост, аби вони були впевнені, що звідти ніхтоне пролізе. І ми групою зайшли на 25-й.
Холод, окопи не вириті там, техніка не заводиться...
Нам тоді Геннадій Москаль допоміг та побратими з «Айдару» —«землерийку» серед ночі знайшли, колоди допомогли дістати,акумулятори на танк. І ми стали там і три ротації там прожилиз Нацгвардією. І там я вже чекала демобілізації своєї. Активних
70

Андріана Сус акякихось бойових дій уже не було. На той час я вже була вагітна.
Демобілізуватися мала на третьому місяці, а врешті пішлааж на п’ятому. Коли я дізналася, що в нас буде дитина, хлопці
жартували, що вириють нам сімейний бліндаж і прийматимуть
пологи.
Окопна війна для мене була жахіттям — хотілося воювати,а доводилося сидіти. Ми служили там разом із чоловіком. Я всеодно їздила на якісь операції. 29-й блокпост якось обстрілювали
сильно, і наші не могли вирахувати, звідки. Ми тоді вирішили
зробити наживку на танчика: ми їздитимемо, по нас будуть стріляти — а ви вираховуйте, звідки. А ми втечемо. Проїхали, по наспостріляли, хлопці засікли, ми втекли — все пройшло добре.
А потім я бронежилет уже не могла вдягати через живіт. Ну, якось
натягти його ще могла, але він був важкий, плюс боєкомплект важкий, тож я не носила вже.
Серед крайніх мала бути операція під Первомайськом.
І чоловік ну ніяк не дозволяв мені їхати з ними, а я його і так,і сяк умовляла… Кажу йому: «Ну ти ж знаєш, що я все одно поїду,з іншого боку зайду. Давай так: я розумію, що не можна. В штурмне піду, піду як медик, сидітиму в машині, якщо будуть поранені — вивозитиму». На тому й домовились. Але тоді операціяз Первомайськом не склалася, повоювати нам не дали. Зла я булатоді дуже. З ПТУРа стріляла вже вагітна, на четвертому місяці...
А потім прийшла моя демобілізація.
Коли їхала з передової, я дуже плакала, бо розуміла,що моя війна закінчується. Війна входить у тебе раз і ніколи вжене виходить. Бо там друзі мої залишились. Це — найбільший досвіду житті, це як дитину народити. Я досі не повернулася звідти
морально. Деякі речі неможливо забути. Як колись ми вивозили
71пораненого побратима, серйозно пораненого, я гладила йогопо голові й співала йому колискову, а він плакав і намагався посміхатися. Він уже помирав, а я ще співала… Хіба це забудеш колись?
Назад, звісно, тягне. А ле є син, якого я мушу вихову вати. Чоловік знов пішов с лу жити на контракт. Менідопомогла аеророзвідниця і волонтерка Марія Берлінська. Вонасказала: «Ти ж розумієш, що можеш вести війну і тут, може, навіть
важчу, ніж там». Літо 2014-го — це трохи поспав і все — на вихід,і хтозна, коли ляжеш наступного разу — шукаєш, який ще клаптик землі повернути. Зараз уже затяглося це все, і на головуне налазить те, що тут відбувається. І особливо інформаційна
складова. І от Маруся мені сказала: «Ти можеш воювати інакше,72Андріана Сус акінформаційно, бо інформаційну війну ми станом на сьогодні програли». Набагато важче достукатися до людини, переконатиїї змінити думку, аніж стріляти в неї. Так ми почали зніматисьу фільмі, потім їздили світом, показували наш фільм, спілкувалисяз людьми, доносили їм правду — боремось інформаційно. Заразя ще координую проект «Мандри ветеранок», аби дівчата могли
поїхати кудись світу побачити.
Мені важко порахувати навіть, скільки нас залишилосяз тих перших, майданівців, які поїхали в першій партії. Є ті, хтодосі вважається зниклим безвісти. Є двоє хлопців, рідні брати.
Мати їх шукала, ми шукали — безрезультатно. Скоро час спливе,і їх, за законом, визнають загиблими…

73

74

Ольга
Сімонова
2 4 - ТА О К Р Е М А М Е Х А Н І З О В А Н АБ Р И ГА Д А І М . Д А Н И Л А ГАЛ И Ц Ь К О Г О75Я— росіянка, приїхала в Україну наприкінці
2014-го. Зараз, через стільки років потому, шко-дую лише про одне — що не приїхала раніше. Я жила у Челябінську,займалася спортом. Життя за графіком. Телевізор не дивилася. КолиКрим «віджимали», було незрозуміло, що відбувається, з телевізора
76Ольга Сімонова

лилися потоки якоїсь маячні. Люди мислячі в Росії у шоці від усіхоцих рухів були. Влітку поспілкувалася з киянами, харків’янами, моїми друзями з цього боку, і стала вимальовуватись правда: що тутщось зовсім нездорове відбувається.
Спершу збирала інформацію, шукала варіанти, як допомогти.
І скоро стало зрозуміло, що треба залишатися тут — бо звідти,з Челябінська, допомагати майже неможливо було б, хіба що гроші
переводити. В якийсь момент просто прийняла рішення, зібраласьі поїхала. Спершу до мене ставились насторожено. Але всю моюбіографію можна прочитати в Інтернеті, приховувати мені нічого —все, як на долоні…
Почала спілкуватися з людьми, знайомилась, дізнавалася,що до чого. Спершу потрапила до добробуту «Північ», який тодібув при батальйоні «Золоті ворота». Місяців три ми в «учебці»готувалися їхати в зону АТО, але зрештою нас просто кинули.
Розформували, розкидали. На фронт нас ніхто не відправив. Хочаце був дуже дружний і дуже вмотивований колектив, усі справді
хотіли на передову. Не знаю, може, це був відмив грошей такий —навчити і розігнати… Зараз із того складу всі уже воюють — хтоде, але все одно, так чи інакше, всі потрапили на передову. Багато
часу я втратила в «учебці» тій, хоча, звісно, і багато чого там навчилася. Тоді саме було Дебальцеве, а ми лиш дивилися по телевізоруі стискали кулаки — так усім хотілося швидше туди поїхати...
Ми розуміли, що ми там потрібні, постійно ходили і запитували,коли нас відправлять, ну коли, ну ми ж уже готові…
На передовій я опинилася аж навесні 2015 року. Спершу
потрапила до медиків. Закінчила курси тактичної медицини. Евакуювала поранених із лікарем. Мені пощастило, бо жодні курсине замінять навчання у кваліфікованого медика-професіонала.
77Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиНа етапі евакуації медики «швидкої» найкраще орієнтуються,не губляться, мають уже потрібні навички. До нас потрапляли поранені, яких уже вивезли на бронетехніці. Прямого вогневого контактуз ворогом у нас не було, але нам прилітало все, що не перелітало
наші позиції на «нулі» — артилерія, міномети, — багато «приходів»було по нас. Досі дивуюсь, як нам тоді не побило машину.
Потім я перейшла в добровольчий батальйон «Дніпро-1»і поїхала у Піски. В Авдіївку заїжджали, у Водяне, там трохи працювали. Потім батальйон став на блокпостах, десь на третій лінії.
Тоді саме почався процес переведення добровольчих батальйонів у Збройні сили. Коли «Дніпро-1» осів у тилу, звідти пішло 90 %,мабуть, людей, які там воювали. Почалася переатестація, коли людейз посвідченням УБД і тих, хто воював, викидали. Зараз у «Дніпрі-1»з тих людей залишились одиниці. Наприклад, є ті, хто в перші рокивійни втратив здоров’я і яким уже просто нікуди йти. Те саме можна
сказати і про хлопців з Донецької й Луганської областей — їм тежуже нікуди йти. Хтось родину завів і осісти вирішив… Різні в людей
були причини. Але ті, хто хотів далі воювати, пішли в армію.
Ми довго думали, куди йти служити, придивлялися до підрозділів і дійшли висновку, що треба контракт підписувати.
До речі, саме з добробатів вийшло багато гарних офіцерів. Хтось
курси офіцерські закінчив, хтось уже вищу освіту здобув. Я думала
спершу про 128-му бригаду, куди дехто з наших хлопців пішов.
Потім хотіла в 93-тю, ми з ними поряд у Пісках були ще в 2015-му.
Жінок тоді неохоче брали в армію, і зараз я, в принципі, розумію,чому. Зрештою прийшло відношення з 24-ї бригади. Почитала,що за бригада, і погодилась. Там і досі.
Щодо тих, проти кого я воюю… Я не вважаю їх «своїми».
Була людина, яка колись мені сказала: «Нафіга ти сюди приїхала?
78Ольга СімоноваВи там, у Росії, усі однакові». Я відповіла, що не треба робити
поспішних висновків. Я розумію, чому він так говорив, він мавправо на свою думку, бо ці люди прийшли в його дім. Але не треба
всіх гребти під одну гребінку. Згодом цей чоловік підійшов до менеі сказав, що змінив свою думку. Часом лише жартують про «сурових челябінських», «чавунні унітази» і про те, що ми ніж на хлібнамащуємо.
Я не мож у змінити свою національність і своє місце
народження. Але, на щастя, людина — не дерево і має право
вибору, де і з ким їй жити. І 2014-й — це був рік, коли мені треба
було зробити вибір. Є балаболи, ліберали, які приїжджають
сюди, бо там їх «притисли», я їм не дуже вірю. А є росіяни і білоруси, які приїхали сюди, узяли зброю до рук і почали захищати,і вони кров’ю заслужили право тут жити. За іронією долі, я служуу львівській бригаді, й «сєпари» аж трусяться, коли ми заходимо, —бо це ж «западенці», це ж «бандерівці», «львівські карателі».
Мене завжди сприймали адекватно. Я ніколи не роблю
ставку на свою стать, але ніколи й не б’ю себе в груди, мовляв, «я —пацан», «я — мужик». Я просто виконую свою роботу на совість.
У чомусь гірше за інших, у чомусь, може, трішки краще. Гранату
Ф-1 на 50 метрів, наприклад, я не кину. Але й хлопець далеконе кожен її так кине. Нічого особливого я для себе не вимагаю,ніяких умов, намагаюся працювати так, щоб ні в кого і думкине виникло засунути мене в тил і посадити на рації. Вже першийбій показує, хто є хто. Якщо дівчина гранатометник — неприпустимо під час обстрілу ховати її в бліндажі, їй мають вручити
гранатомет і сказати, куди стріляти.
Спочатку, звісно, придивлялися до мене. А ле я разомз усіма тягаю воду, розвантажую машину з продуктами, рию79Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиокопи й тягаю мішки. Можу, звісно, почистити картоплю, але таксамо можу почистити й кулемет. Увечері починається обстріл,і хтось ховається в бліндаж, а хтось стає до зброї. Мені ще, мабуть,щастило з командирами і з людьми, з якими я служу, — ставилисядо мене завжди як до рівної. Після роботи парамедиком я служилана посаді старшого стрілка, деякий час пробула у розвідувальному взводі. Згодом навчалася на навідника БМП, і вже нещодавно
пройшла навчання на командира бойової машини піхоти. Алея постійно стою на своєму улюбленому кулеметі ДШК. Якщо,наприклад, моя машина тимчасово недоступна, а я на «нулі»,то працюю з кулеметом.
В минулому я спортсменка, довго займалася спортом.
Закінчила школу олімпійського резерву з баскетболу, гралаза збірну університету. Потім баскетбол відійшов на задній план,80Ольга Сімоноваі я захопилась єдиноборствами — карате, рукопашний бій. Тренувала дітей і сама виступала. Каталася на всьому, що їздить,бігала скрізь, де бігається. Сплави, туризм, альпінізм, сноуборд,сходження на вершини, велосипед — усе було. Це дуже загартувало, навчило контролювати емоції. Знаєш, коли вони тобі дадуть
силу, а коли їх, навпаки, краще сховати чимглибше і керуватися холодним розумом. Це передусім стосується війни. Якщоти не вистрелиш — вистрелять у тебе або у твого товариша. Сприймаєш це як роботу, як те, що просто треба робити.
Завжди є бажання опановувати щось нове, вчитися. Починаєш з автомата, далі йде кулемет, потім більший і більший
калібр… Навчатись і вдосконалювати свої навички на війні треба
постійно. Хотіла б згодом отримати сержантську посаду. Аленізащо не хочу сидіти в штабі.
Мій перший обстріл був у 2015-му в Луганському. Ми тодітільки заїхали, не встигли речі розвантажити, як почали стріляти, і нам кричать: «Ховайтеся!» Ще не знаєш, куди бігти, біжишза всіма… Тоді я ще не розуміла, що відбувається, але втямила,що таке «прильот». Страшно було, коли нас якось у Пісках фосфорними мінами крили. Вони землю пропалюють на метр углиб,здається. Від таких нікуди не сховаєшся… Ти просто стоїш і розумієш, що це все. Що ти нікуди не втечеш і зробити вже нічогоне можеш. Це було в 2015-му. Страшно, коли з Донецька техніка
шуміла. Так, що земля дрижала. А ти лиш намагаєшся вгадати,що це — танки, САУ? І скільки їх там їде, що під тобою підлога труситься. Коли танки працюють, це дуже страшно. Але, розумієте,це воля випадку — влучить чи не влучить саме в тебе. Одне з двох.
У селі Луганське на Світлодарській дузі ще якось сильний
обстріл був — набились у підвал усі — така собі братська могила
81Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косидля закруток. Усе ближче, ближче гупає, все наближається…
В когось істерика починається. Ми всі в касках, броніках — якщозасипле нас, то хоч голову нічим не проб’є. І один боєць весьчас: «У мене там суп гороховий кипить! Треба мені вилізти — вінже згорить! Згорить же!» Ми йому кажемо, сиди, мовляв. А вінмене питає: «Олечко, а ви гороховий суп любите?» А мене трусить усю просто, але я виду не показую, що мені страшно, — сиджу,посміхаюся. А він далі: «Якщо виберемось — поїмо?» Я цю фразу
запам’ятала на все життя. Кажу йому: «Поїмо, якщо виліземо
звідси. Але гороховий суп я ненавиджу».
Як боротися зі страхом? Що досвідченішим ти стаєш,то адекватніше оцінюєш сит уацію: за свистом визначаєш,що це летить, розрізняєш розриви — який то калібр працює, знаєш,коли по тобі стріляють прицільно, а коли просто кудись у твій бікгатять. У страху очі великі, а досвід дає можливість зрозуміти, колиреально небезпечно і варто боятися. В мене паніки немає, я чітко
усвідомлюю, коли й що слід робити: коли треба заховатися, а колище можна висунутись чи відстрілюватись. Холодну голову треба
мати на плечах, без цього тут ніяк. А так — просто сидиш і жартуєш, смієшся над цим усім.
З іншими жінками-військовими не дружу і не спілкуюся.
Ми не знаходимо спільної мови. Я дивлюся на якість жіночого
особового складу, і наявність багатьох жінок в армії не викликаєв мене захоплення. Є добрі бійці, але більшість — ті, що прийшли в останні два роки, — малозрозумілі для мене. Не розумію
деяких — навіщо ти ходиш тут з розфарбованим обличчям,навіщо ти тут? Якщо прибрати з армії 80 % жінок, її боєздатністьне похитнеться. Зникнуть навіть деякі проблеми, як-от «зальоти»і бійки серед хлопців через деяких жінок.
82Ольга Сімонова

Тут, звісно, є вина й чоловіків, бо треба, нарешті, навчитися бачити в жінці на війні військового, а не дівчинку. Якщо вонаприйшла в окопи — то дайте їй лопату і хай працює разом з усіма.
Не виходить у неї правильно — дайте їй людей, допоможіть навчитися робити це як слід, але не робіть це замість неї. Не треба
зчиняти галас, що от у нас жінка з’явилася — тож терміново всіробімо їй новий теплий сортир. Я живу разом з усіма, хоча за нормативами для жінки має бути окремий бліндаж. Але який у цьому
сенс? Знайомі розповідали історію. До них 20-річна дівчинка
прийшла, за фахом бухгалтер. Має вищу освіту, тож закінчила
офіцерські курси, і їй дали командувати взводом. І там почався
такий треш… Накази — повна маячня, але формально ж офіцер.
Треба розуміти, навіщо ти сюди прийшла, і усвідомлювати своювідповідальність.
З побутом усе нормально — гігієну, за бажання, скрізь
можна підтримувати. Довге волосся я собі дозволити не можу. Щобйого помити, треба більше води, а значить, її залишиться меншедля моїх побратимів. Тож я стрижуся коротко. Я не розумію розпущеного волосся чи укладок на тлі польової військової форми,манікюрів з дикими нігтями і «бойового розкрасу». Хочеш трішкивії підфарбувати чи очі підвести — будь ласка, але в усьому маєбути якийсь здоровий глузд.
Насправді мені просто не до того — завжди маю роботу. Ну,і хто для чого прийшов. Я не прибічниця нестатутних відносин.
Жінки постійно вагітніють. У бойових частинах це недопустимо,і це треба або в контракті, або у статуті прописати. Бо вона вагітніє,йде в декрет, а на її посаду тим часом нікого не можуть призначити.
І позиція залишається, наприклад, без кулеметника на кілька місяців. Хочеш дітей — служи в тилових частинах. Ми ж тут воюємо.
83Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ зі «своїми» хлопцями дружу, вони мене як сестру сприймають. Бувало, коли хтось, типу жартома, на щось більше натякав,я так само, нібито жартуючи, посилала. Всі посміялись і більшедо цієї теми ніколи не поверталися. Як можна разом служити, воювати і розводити амури? Це одразу потягне за собою проблеми: тойне так глянув, той не так підійшов — і між хлопцями починаються
конфлікти. Це казна-що. Мій хлопець служить в іншому підрозділі,і це було наше спільне рішення — служити окремо, аби не заважати одне одному воювати. В нас взаємопідтримка й абсолютна
довіра. Він дуже досвідчений воїн, я впевнена в його можливостях.
За час війни, здається, в мене характер погіршився. В меней раніше подруг було мало, а тепер взагалі з цим туго. Є багато
чудових дівчат, вони служать у різних місцях, з ними я рідко перетинаюсь, але охоче спілкуюся. Терпіння стало менше, особливо
щодо всіляких побутових речей. Черги, люди — те, що дратує.
Жорсткіша стала, 100 відсотків, і волосся сивого побільшало.
Та війни без втрат не буває. Кожен, хто йде туди, розуміє,на що йде. Може, не до кінця усвідомлює, але таки здогадується,що саме його можуть убити. Не хочеться дуже, щоб поранили…
84Ольга Сімоновабо бачиш, як важко людям після поранень, особливо після втрати
кінцівок, повертатися на «гражданку». Нещодавно ми хлопчика
поховали, йому 21 рік був… Нікуди від цього не дінешся. Булалюдина, і ось її немає. Ти подумки рахуєш: «Так, у нас на тій позиції четверо людей… Ой, ні, вже троє». Цинічно, але одна людина йде,на її місце приходить інша. Так просто легше сприймати смерть.
Думки покинути це все приходять щозими: зиму пережити — це для мене трагедія. Кожну зиму думаю, що цього разуточно дуба дам. А якщо без жартів, кожна людина має нести відповідальність за вибір, який робить. Я не звикла кидати справуна півдорозі. А в нас тут справи не закінчені, тож ми маємо йтидо кінця. Інакше як потім із цим жити? Сидіти вдома на диваній весь час думати: «Як там хлопці мої? Там же ще нічого не закінчилося». Та й іти мені нікуди. Рідні мої не дуже й знають, чим я тутзаймаюся. Друзі… Одиниці залишились, у них там своє життя.
Думаю, на батьківщину я вже не повернуся ніколи. Колия їхала, я ж розуміла, що так буде. Я вже отримала українське
громадянство, не без допомоги юристів і активістів. Я бачу в цієїкраїни майбутнє. Може, ми його не дочекаємось, може, його85побачить наступне покоління або люди через покоління. Алевоно тут точно є. Я не розглядаю Україну як тимчасове місце.
Тут хочеться жити, хочеться щось робити. Система опирається,але потроху ламається. Та сама армія: стара система чіпляється,намагається триматись, але механізм змін тут уже запущений.
Приходять люди, які вже мислять по-іншому. Росія — спадкоємниця Радянського Союзу, там це мало не цвяхами в голови
забивається, всі хочуть повернути минуле, не розуміючи, що так,як було, вже ніколи не буде. А Україні треба вибрати якийсь свійвектор і свій шлях і рухатися ним уперед…
Що буде, коли війна закінчиться, я, чесно, не знаю. Десьу світі завжди йде війна, людство всю свою історію воювало
86Ольга Сімоноваі воюватиме, тож професійні військові завжди будуть потрібні.
Можливо, поїду на іншу війну. А може, після війни повернусьдо спорту, виступатиму, як раніше, тренуватиму дітей. Хоча війнадля спортсмена не найкраща штука, бо здоров’я таки добряче підриває. Взагалі, планувати — безглузде й невдячне заняття. Осьти стоїш тут, а через хвилину тебе вбили. Тож який сенс загадувати
надовго наперед?

87Олександра
Осипенко
«Кот»53-ТЯ ОКРЕМА МЕХАНІЗОВАНАБ Р И ГА Д А З С У88Олександра Осипенко

Служити в армії я хотіла давно. Тож уже після
9-го класу вступила у військове училище в Тер-нопільській області. Два роки провела там. Жили, як у казармі, вчилися: стройова, ази військової справи... Після закінчення навчання
хотіла здобувати вищу військову освіту, але трішечки не вийшло,тож я вирішила йти служити на контракт.
Це було не так просто — довелося постаратись, бо мені,як і багатьом жінкам, одразу запропонували: або кухарем, абозв’язківцем. Але в мене характер бойовий, тож і посаду хотілося
бойову. Довелося складати іспити — фізпідготовку. Думаю, рідко
хто, приходячи у військкомат, здає фізпідготовку, але мені довелося. Здала, і мені дали відношення у 53-тю бригаду. Спершу малабути снайпером, але тут знову сюрприз — в «учєбці» сказали: «Ні,снайпером ти не підеш. Будеш кулеметником або їдеш додому».
Додому — це було не про мене, тож навчалася на кулеметника.
Трішки більше місяця провчилася, приїхала в бригаду. І вже тамкомбат вийшов особисто зі мною і подивився, як я працюю з гвинтівкою, що про неї знаю, що можу. Після того він сказав, що так,є задатки, і відправив мене вчитися уже на снайпера.
Я потрапила в армію влітку 2016-го. У мене такий стиль
«пацанки», тож хлопці не всі одразу розуміли, що я — дівчина.
І це мені зіграло на руку, бо до мене почали як до молодшого брата
ставитись. Часом, звісно, бувало, говорив хтось, що дівчині на війніне місце, але дуже рідко, бо вони бачать, як я працюю. Певний чася пробула в розвідці, але зараз я вже у піхоті. Мені тут подобається
навіть більше, бо, як правило, наша розвідка сидить трішки далі відепіцентру подій, а мені хочеться бути в їх центрі.
Перша моя ротація в зоні АТО була у Зайцевому, під Горлівкою. Коли ми тільки заїжджали туди, нас уже чекали сюрпризи.
89Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЇхали ми пізно ввечері, в нашому «шишарику» сиділи люди,а в наступному їхали наші речі. І в ту, другу, машину влучили.
На той момент я ще не розуміла, що до чого і що це була за зброя,але коли в машину влучив снаряд, ми усвідомили, що все — спокійне, розмірене життя для нас закінчилося.
З місцевими на своїх позиціях я не спілкуюся. Це для менетабу. Тому що були не раз негативні випадки, тож я намагаюсь
триматися на віддалі. Так, бували випадки, коли вони до нас приходили, просили про якусь допомогу чи дати їжі, то ми по змозі
допомагали і ділилися чим могли, і взамін, ясна річ, нічого не брали.
Після навчання я прийшла у розвідвзвод як снайпер. Хочамій перший постріл в АТО був взагалі з іншого типу зброї — з СПГ(станковий гранатомет. — Авт.), хоч я й була кулеметником. Там,у Зайцевому, було по-різному. Періодично було тихо, траплялисяй «гарячі» дні. Працювали по нас здебільшого міномети, кулемети,ДШК. Відстань між нами була невелика — 400–500 метрів. Паруразів з’являлися диверсійно-розвідувальні групи, ми їх помічали,припиняли їхні вилазки, і, в принципі, це майже не повторювалося.
Потім була Світлодарська дуга. Там нас також противник
зустрів дуже «тепло». Наші попередники показали, де ми маємо
поселитися, ми закинули туди свої речі. І десь через півгодинки
після того почався конкретний арт-обстріл, і хвилин через 10 цього
обстрілу в нас більше не було місця, куди селитися. У перші дні,коли ми заїжджаємо, в нас завжди сильні обстріли, і такі самі —коли виїжджаємо. Коли ми були на Світлодарській дузі (я тодіще була в розвідці), ми виходили на бойові завдання, робили невеличкі капості ворогу.
Третя ротація — Луганщина, неподалік від Попасної — Новотошківське, 29-й блокпост. Тут селище було не так далеко, тож90Олександра Осипенкоі вони були трішки «спокійніші». Артилерія, звісно, по нас працювала, але не так активно, як по тому ж Троїцькому, важке
озброєння використовували рідше. У Троїцькому били і по мирних мешканцях. Якось, було, 120-міліметрова міна прилетілау двір до місцевих, і один хлопець загинув (віку його не знаю,але казали, що неповнолітній), а бабусю сильно контузило. Мояж робота — ходити на пост, стежити, щоб ніхто не підійшов. Підчас боїв я зараз здебільшого працюю з СПГ. Колись мені показали,як із ним працювати, а далі трохи практики — і почало вдаватися
стріляти досить прицільно. Звісно, вийшло не з першого разу, алепісля 2-3 пострілів уже виходило. Після першого, здається, навіть
трішечки контузило — постріл дуже сильний. Але зараз уже звикла.
Звісно, страх був. У мене чомусь перед боєм він є, але щойно
починається — зникає, думки стають абсолютно сконцентрованими, я наче дивлюся на себе збоку і дію адекватно ситуації. В насбувають новачки, і я помічала, що багато з них можуть розгубитися. Їх намагаються чи відсіяти, чи контролювати, чи коригувати,щоб під час бою їм було легше. Страшно, звісно, але під час боютреба страх кудись подіти, інакше бій буде безрезультатним.
Мені подобається моя робота, подобається бути на передовій лінії. Найбільше запам’ятався один обстріл у Троїцькому, вінмені досі час від часу такими «картинками» згадується. Почали
стріляти, нічого такого, все як зазвичай — стрілкотня, міномети. Хлопці з бліндажа повибігали. А я тільки-но перейшладо них у піхоту з розвідки. Обов’язків на випадок бою за мноюще не закріпили і з якої зброї працювати, не сказали. Спершу
думала залишитись у бліндажі, а потім вирішила: «Ні, побіжудо своїх, допомагатиму хоч якось на позиції — хоча б патрони підносити». І щойно я вибігла, секунд 10, мабуть, пройшло, почула
91Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косисвист, і в той самий бліндаж, де я перед тим сиділа, влучив снаряд.
Для мене це було шоком — добре, що вибігла, живу далі. Взагалі,як на мене, часом в окопі безпечніше, ніж у бліндажі, хоча б через
площу ураження у випадку влучання снаряду.
Звісно, війна мене змінила: я стала більш жорстка, мабуть,більш запальна. Іноді можу шугонутись від звичайної петарди. Хочарозумію, що йду по центру абсолютно мирного міста, але якийсь
гучний ляскіт — і в мене автоматична вже реакція — присісти.
Якось у Харкові так було — люди на мене дивились як на навіжену.
Але нічого, з цим треба боротись, і, звісно, в мене це вийде.
Є й позитивні моменти. В мене тепер, мабуть, як і у всіх бійців, купа знайомих по всій Україні, мало не у кожному її куточку.
І вони будуть раді мене бачити. Ми постійно зідзвонюємось,дізнаємось один в одного, як справи. Багато з них, ясна річ, хочуть
повернутися після «дембеля» назад у свої підрозділи, де їх розуміють, люблять і цінують. Бо на «гражданці» такого, звісно, немає.
Оця згуртованість колективу, абсолютна довіра і впевненістьу своїх побратимах… Ти знаєш: раптом що — вони допоможуть.
На «гражданці» таке нечасто зустрінеш. Тут нас майжене розуміють. Зайшла якось у свою школу, десь із півроку тому,і багато моїх колишніх учителів говорили мені: «Ти що, як ти можеш
убивати людей? Навіщо тобі це? Що, більше нікому йти?»На це в мене проста відповідь: «А хто, як не я?» От один з моїхучителів сказав: «Ти — придурок. Навіщо ти туди пішла?» А я йогозапитала: «Якби не було таких придурків, що було б зараз із вами?»Мама була проти, вона й зараз не надто підтримує моєрішення, звісно, хоче, щоб це все закінчилося, хоча б для мене.
А як я можу все кинути і жити спокійним життям, тим більше
зараз, коли багато моїх знайомих і друзів там? Вони там, а я буду92Олександра Осипенко

сидіти десь далеко? Думаю, війна — це вже назавжди. Особливоз огляду на мою професію. Зараз у моїй уяві часто постають «картинки»: ті самі люди, які померли від моєї руки. Є ті, хто простов очі називає мене вбивцею. Це зачіпає за живе, але я вже змирилася, звикла, вже нормально.
Перший раз вистрілити було дуже непросто. Після першого
«200-го» ворога було дуже не по собі. Дало воно по мені трохи.
Іноді думала, що це — теж жива людина, яка так само ходила,дихала, пила, їла, в нього була сім’я і, можливо, діти. Але одинснайпер мені допоміг із цим упоратись. Він сказав: «Сприймайїх як мішені, цілі. І не думай надто про це». Звісно, з другим, третім
було вже легше…
Здебільшого я працювала зранку і ввечері. Бувало, виходила вночі, годині о третій, щоб на світанку вже бути на місцій працювати. Вони ховаються, але все ж виходять часом… Звичайного солдата снайпер рідко зачіпає. І я теж. Головна ціль — ті, хтокомандує. Якщо уважно придивитися, видно, хто найбільше розпоряджається. Якщо спостерігати за ними кілька днів, то можна
безпомильно визначити, хто з них командир, а хто — простий
солдат. У мене був випадок, коли довелося «витягати» головногоза допомогою рядового. Солдату просто поцілила в ногу, а командиру… А командира їхнього вже немає. Бо поранений солдат будекричати, збіжаться інші, й командири передусім… Бували випадки,коли свідомо лише ранила, не вражала насмерть. Зараз уже я звикла, зараз для мене це робота. І зараз часто зринають картинки«за секунду до», коли вони ще живі…
Часом бачиш результат роботи, часом ні — тоді дізнаєшсяпро нього з перехоплень. Або ж із соцмереж. Бо вони теж пишутьпро своїх загиблих — де й від чого помер. У Троїцькому якось
93Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коситрапився випадок уночі. Проти нас були снайперські пари. Меневрятував бруствер. То стріляла дівчина-снайперка. Я помітила
вогонь, зрозуміла, звідки вона стріляла, і відповіла з крупнокаліберного кулемета. Що це була дівчина, я дізналася пізніше, з їхніх
зведень. Це, напевно, була єдина людина, яку мені стало шкода.
Про неї написали пост-некролог — у неї було кілька дітей, і нікогоз родичів більше в них не залишилось. І ось це мене зачепило —що там залишилися без матері діти.
Я розумію, що зі мною теж може це статися. Думка,що в будь-який момент можуть убити чи поранити, — з нею я вжеза ці три роки змирилася. І це тепер допомагає в бою. Так, ти розумієш, що це може трапитись просто зараз. Так, усі ми не вічні.
Але емоції не повинні брати гору над розумом. Нещодавно загинув мій побратим, з яким ми у Троїцькому не раз бували разомна виходах. Це, напевне, найважче для мене на війні — втрачати.
Перша думка одразу: «Краще б мене, а не його». Бачити смерть,а потім ховати людину, з якою ти поряд спав, їв з однієї миски, —це дуже важко. Але так накопичується злість і ненависть до ворога,і хочеться помститися.
Коли я йшла в армію, я сильно змінила зовнішність,стиль. По-перше, я обрізала волосся. Було довге. Але я ж розуміла, що будуть залицяння з боку хлопців, тож вирішила бутимаксимально схожою на них. А зараз я ще й сама кардинально
помінялась, одягаюся здебільшого в спортивному стилі, й навітьна вулиці мене часом плутають із хлопцем. Звісно, однаково, є такби мовити, «прихильники», але для мене вони всі — виключно
побратими. Інших варіантів для мене бути не може.
Що буде далі, я зараз не загадую. Я навчаюся на митника.
Після закінчення контракту хочу зробити перерву, побути вдома,94Олександра Осипенко

прийти до тями, звикнути знову до мирного життя. Все ж такивійна впливає і на голову, й на психіку, і на здоров’я. Треба трохи
перепочити. Але навіть у відпустці я раз на два дні телефоную
своїм хлопцям. І доки буде така ситуація в нашій країні, швидшеза все, повернуся назад.

95Тетяна
ДундукКучерява
«Танчік»Г У М А Н І ТА Р Н И Й П Р О Е К Т З С У«ЕВАКУАЦІЯ-200»96Те т я н а Д у н д у к - Ку ч е р я в аБажання стати військовою було в мене з самого
дитинства. Крім того, це була мрія моєї мами.

Тож можна сказати, з молоком матері мені передалося. Потрапити в армію виявилося непросто — це був 2011 рік, я була випускницею військової кафедри, офіцером запасу, та ще й дівчинка — брати не дуже хотіли. Коли почалася АТО, я служила на факультеті
військової підготовки НТУ «ХПІ» офіцером відділу морально-психологічного забезпечення. І в період активної фази конфлікту я усвідомила, що офіцер не має бути вузькоспрямованим —бо ти не знаєш, що буде далі і які знання тобі можуть знадобитися.
Спочатку я пішла на курси Червоного хреста з першої
медичної допомоги. У вільний від роботи час стала навчатися керувати танком. Це було трохи складно, передусім через брак цього
самого вільного часу. Але завдяки товаришам по службі мені всевдалося. Спершу вчилася на тренажерах-імітаторах, згодом менідали можливість проїхати на справжньому танкові на полігоні.
Так, крок за кроком, я освоїла іншу бронетехніку. Робила все, щоббути корисною та в разі необхідності мати змогу хоча б самостійно
вивезти поранений екіпаж — війна йде, і хтозна, що може статисяв майбутньому.
Потім були курси військово-цивільного співробітництва,де ми проходили не тільки фізичну та професійну підготовкудля виконання завдань у зоні АТО, а й психологічне тестування.
За всіма цими показниками робили висновок про комплектацію
груп, у яких ми будемо працювати в зоні бойових дій. За своїми професійними та індивідуально-психологічними якостямия потрапила в пошукову групу гуманітарного проекту ЗСУ “Евакуація-200”. Як я дізналася згодом, я була першою жінкою в ціймісії.
97Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиМене запитали: «Не страшно?» Але що значить «страшно»,«не страшно»? У хлопців же ніхто не запитує, страшно їм чи ні.
Вони йдуть і захищають мене, і я прокидаюся щоранку під мирним небом. Якщо я можу щось зробити — я повинна це зробити.
Ще коли ми їхали в зону АТО, одразу заявила, що я не з тих, хтосидітиме на місці, бо інакше який сенс мені туди їхати? Дужене люблю «туристів», які їдуть за статусом УБД. Моя робота розпочалася з ведення обліку, організації та оформлення документів,відправлення та контролю транспортування тіл загиблих. Швидко
розібралася в усіх нюансах роботи, і мене почали брати для виконання завдань на виїздах.
У перший мій виїзд безпосередньо в «сіру» зону я не виходила, стояла на останньому нашому блокпості. Тоді шукали
тіло одного військовослужбовця — він зник безвісти, і пошук
тривав досить довго. Мої дії були раціональними, я в усьому слухалася командира, намагалась виконувати свою роботу правильноі швидко, і мене таки почали брати з собою працювати повноцінно.
Потім бувало вже, що командир призначав мене старшою.
Вітоді моя робота полягала в транспортуванні загиблих,пошуку тіл, евакуації, була якось навіть ексгумація тіла загиблого.
Може, це прозвучить цинічно, але вирушаючи на виїзд, я якось
мобілізувалася і давала собі установку, що маю просто виконати
свою роботу. Знаючи свої слабкі місця, намагалася з ними боротися. Наприклад, старалась ніколи не запам’ятовувати прізвищ
загиблих героїв-військових. Але я їх усіх пам’ятаю, кожного з них.
Досі, хоча на сьогодні пройшло вже два роки з часу тієї ротації.
Ще одне правило — не дивитись на обличчя загиблих, хоча, звісно,це не дуже виходило. Як мені вдавалося мобілізуватись і працювати — досі загадка.
98Те т я н а Д у н д у к - Ку ч е р я в аМені говорили, мовляв, коли повернешся назад, на факультет, воно тебе «накриє». Але, слава богу, цього не сталося. Звісно,час від часу я згадую. Є картинки в пам’яті, дуже страшні, якія хотіла б забути. Бо ви ж розумієте, не завжди ми транспорт ували тіло цільне. Ті, хто там побували і займалися цим…
Це не може для них пройти безболісно. Десь воно і в мені відклалося. Але для мене великим стимулом було те, що я роблю
шляхетну справу, якщо це можна так назвати. Бо десь батьки,жінки та діти чекають свою дитину, чоловіка, батька — хочаб побачити, поховати по-людськи, по-християнськи. Бо чекати —це найгірше, що може бути. Те, що я роблю добру справу, менеякось підтримувало, як і те, що я присягнула захищати український народ та виконувати свій військовий обов’язок — це такивідіграло свою роль.
Якщо ми знали більш-менш точне місце загибелі, роботаз евакуації та транспортування могла зайняти близько години.
Траплялося, що пошук тривав довго. Бувало, шукаючи військовослужбовця, ми знаходили останки іншої людини — цивільного.
На деякі місця ми виїжджали двічі й лише за другим разом знаходили тіло.
Найскладніший вихід був у мене в грудні 2016-го на Світлодарській дузі, у той самий сумнозвісний «ліс». Ми повинні булизнайти загиблого так званого «ихтамнета». Саме тоді мала відбутися передача тіл — ми мали віддати тій стороні їхніх загиблих,а вони нам — наших військових. Була домовленість про «годину
перемир’я», аби ми змогли пройти в «сіру» зону і знайти загиблого. Ми одягли світловідбивальні жилети — попередження,що ми — пошукова група, щоб по нас не стріляли, але натрапили на диверсійно-розвідувальну групу. Можливо, вона не була99Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипопереджена про нашу роботу, або так вони дотримуються обіцянок — достеменно не знаю. Ця група відкрила по нас прицільний
вогонь. До них було буквально якихось 20 метрів, може, й ближче,бо коли я лежала на землі, бачила навколо їхні берці, які рухалися. Зброї в нас при собі не було. Постійно свистіли кулі, на нассипалося збите гілля, і вже стало зрозуміло, що вони стрілялина ураження. Тоді нам спало на думку зняти із себе жилети. І здається, на мить вони втратили нас із поля зору, мені це допомогло
згуртуватися й відповзти. Щоб дістатися до своїх, довелося хвилин
40 вибиратися поповзом. У ці півгодини вже з’явилася інформація,що ми зникли безвісти, ніхто не знав, що з нами. За час ротації
100Те т я н а Д у н д у к - Ку ч е р я в ая потрапляла під обстріл двічі. Уперше це сталося в районі Широкіного, де ми забирали загиблого розвідника. Але там обстріл бувне такий прицільний, та й далеченько було…
Усвідомлення того, що відбулося, і того, що кулі пролітали просто біля мене, прийшло не одразу. Мабуть, тижнів через
два. І то через те, що мама впізнала мене на відео, яке показалипо телебаченню (до цього я їй говорила, що сиджу в Краматорську,веду статистику і нікуди не виходжу). І от тоді я вже замислилась. Там такий шквальний вогонь був — нас просто розстрілювали,і ще б один міліметр, один рикошет — і все, мене не було б… Страх
потім був, звісно, але все ж мета моєї роботи його притуплювала. Після того випадку на дузі й через те, що залишалося двідоби до ротації, мені сказали: «Все, більше жодних виїздів, сидиі займайся документами».
На виїзди ми одягали чорні костюми, аби відрізнятися відвійськових і не бути подразниками для протилежної сторони.
Зброї ми із собою не брали. Такі правила. На лінію розмежуванняя ходила лише двічі — у станиці Луганській та Щасті — аби передати й забрати тіла.
Також доводилося шукати або транспортувати загиблихз боку противника. Але до їхніх тіл в мене немає жодних емоцій. Про мертвих — або добре, або нічого. Для мене це були просто
тіла людей, які треба передати на протилежний бік. Більше того,ми ставилися до їхніх загиблих по-людськи. Одного разу намце навіть допомогло. Коли ми передали загиблого на Маріупольському напрямку в труні, вони були спантеличені, бо звикли
думати, що українці — це якісь бездушні істоти, які дітей розпинають, а тут таке людське ставлення… Вони були вражені й передали
останки двох наших військових, котрі загинули ще в 2014 році, які101Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косими потім відвезли на судово-медичну експертизу, аби встановити
їхні імена.
Морально дуже важко було забирати наших військових.
Дуже запам’яталося, як ми в Щасті забирали військового, якийзагинув на Світлодарській дузі 18 грудня 2016 року. Коли ми розкрили тіло, поряд стояв хлопець, який навчався разом із загиблим.
Його очей у цей момент я не забуду ніколи. Він такий бадьорий буввесь час, а коли побачив мертвого побратима — відійшов, і сльозив нього текли, хоча він намагався їх приховати. Оце найгіршеі найскладніше. Бо не так важко працювати з тілом або навітьіз рештками, як дивитися в очі рідним або друзям померлого.
Це невимовно тяжко.
Найскладніше було привезти сина батькам. Бачити горематері, батька. Дехто звинувачував нас у смерті своїх дітей.
Неможливо уявити, що вони відчували в той момент. Був випадок, коли хлопець загинув від вогнепального поранення в голову.
Після такого обличчя дещо деформується. Ми привезли його,а батьки каж у ть: «Це не наш син. Навіщо ви нас дурите?
Що ви робите?!» Довелося доводити, що ні, це справді їхня дитина.
І лише дядько того військового подивився й каже: «Так, це справді
він». Почав заспокоювати... От як цим батькам в очі дивитися?
Поки вони не побачать тіло, в них іще живе якась надія — а раптом це помилка? Всі до останнього сподіваються на диво. А потімти бачиш, як ця надія вмить обривається, і в очах — порожнеча.
Просто наче іскорка життя в них згасає. Для мене це було так, нібидивишся в очі людині, що помирає в тебе на руках…
Бувало, звісно, і навпаки. Були дуже вдячні рідні, передусімтих хлопців, чиї тіла довго не могли повернути додому. Проходив час, і люди встигали усвідомити втрату і дещо примиритися
102Те т я н а Д у н д у к - Ку ч е р я в аз тим, що їхнього сина, брата, чоловіка чи батька вже немає.
Дехто вже втратив надію поховати тіло. Для багатьох було полегшенням, що це чекання закінчилося. Був випадок, коли ми везли
останки загиблого ще в 2014-му році. Я сиділа поряд з його дружиною, ми разом його везли додому, з Дніпровського моргу в Харків.
У такі моменти дуже важко знайти потрібні слова, хочеться щосьсказати, але не знаєш, що. І от тоді ми їхали з дружиною загиблого
військового кілька годин, і я не знала, про що з нею заговорити.
Просто говорила, як мені на той час здавалося, різні небилиці, алеїй, здається, тоді вони були потрібні. Потім вона дуже нам дякувалаяк за допомогу в транспортуванні, так і за моральну підтримку.
Ми намагалися допомагати не лише з евакуацією, ексгумацією аботранспортуванням загиблих додому, а й з оформленням документів, яких дуже багато потім потрібно.
Моя ротація тривала близько трьох місяців. Якби запропонували знову працювати — я б однозначно погодилась. Я готова.
Кожен має робити те, що він може якісно зробити. І якщо я можубути корисною, я б охоче поїхала ще на одну ротацію. Та є однедуже вагоме для мене «але» — чоловік би мені однозначно заборонив. До речі, свого коханого чоловіка — десантника, майора Олега
Дундука — я зустріла на війні, під час цієї самої ротації. Як кажуть,усе, що відбувається в нашому житті, не просто так.
Після того випадку на Світлодарській дузі, коли менепосадили трохи за документи, зателефонували офіцери цивільно-військового співробітництва з волонтерами і запропонували
мені привітати місцевих дітей з новорічними святами, а потім
передати листи дітей за хисникам. Я, звісно, погодилась,бо не з тих, хто може довго всидіти на місці. Після привітаньїм треба було заїхати в Піски, куди поїхала і я. Там я й зустріла
103майбу тнього чоловіка. Познайомились, спілк увались, бачилися, звісно, рідко. Я намагалась у рідкісні вихідні приїздитидо нього, спочатку як дівчина, а потім як дружина. Побралисями в жовтні 2017-го. Звісно, військове життя, воно «веселе» — вжерік, як ми подружжя, але я усе ще зустрічаюсь із чоловіком лишечас від часу. Та сподіваюся, що скоро ми вже будемо разом.
Чекати коханого з війни, як і будь-якій жінці, мені дужеважко. Особливо непросто, коли ти сама військова і знаєш усінюанси. Людина, яка там не була і не знає, що таке війна, сприймає це все якось більш абстрактно. А коли я знаю, що в будь-якиймомент може «прилетіти»... Це важко дуже, але я завжди трималася. Я ніколи не показую, що хвилююся, бо розумію, що йому104

Те т я н а Д у н д у к - Ку ч е р я в аважко. Єдине — завжди йому повторюю: «Ти ж пам’ятаєш,що ти тепер не сам?» З іншого боку, те, що ми — родина військових, це добре, знову ж-таки, бо я розумію всі нюанси. Він каже:«Я на виїзд». І я не дошкуляю йому дзвінками, а чекаю дзвінка віднього. Я розумію, що він справді часом не може говорити. Я розумію, що я не можу елементарного — спланувати щось у нашому
житті. Але я ніколи не ображаюсь і не влаштовую сцен, що,на жаль, трапляється у інших хлопців-військових. Це взаєморозуміння дуже нас підтримує, бо постійно бути на відстані — це такискладно.
Жінка в сучасній українській армії цілком може себе реалізувати. Попри всю мою цілеспрямованість у цьому питанні,я все ж вважаю, що жінки мають тверезо оцінювати свої силиі не обирати ті військові професії, в яких не зможуть якісно виконувати свої завдання. Бо таки є завдання, які здатні виконати
лише чоловіки. Я не дуже розумію, як це зараз чоловіки й жінки
закінчують 3-місячні курси і стають, припустімо, артилеристами,мінометниками тощо. Аби займатися такою роботою, треба мативідповідні здібності, знання та досвід. Мене часто називають
єдиною жінкою-танкістом в Україні, але я завжди виправляю:я не жінка-танкіст, а жінка, яка навчилася керувати танком.
Бо щоб мати право називатися танкістом, потрібно знати безліч нюансів і довго навчатися. Водночас, мене страшенно тішить,що для жінок тепер відкрито так багато спеціальностей, самебойових, які раніше були під забороною. Особливо це стосується
військових вишів — це означає, що в нас будуть жінки-офіцери, якістануть цілком рівноправними у війську.

105

Юлія
Філіпович
«Вега»« П РА В И Й С Е К Т О Р » / У К РА Ї Н С Ь К АДОБРОВОЛЬЧА АРМІЯ

106

107

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиДо війни я була студенткою. Вступила саме у тойрік, коли почався Майдан. Гарно закінчила ко-ледж, добре склала ЗНО, планувала, як і більшість людей мого віку,вчитись, опановувати професію. Але почався Майдан, і я влаштувала такий собі бойкот — поїхала, сказавши, що не хочу вчитись у корумпованій країні. Думала, ми зараз змінимо щось у країні, і я продовжу навчання. Я тоді навіть не уявляла, як надовго затягнетьсямоя боротьба.
У патріотизму немає статі. Якщо ти любиш свою країну,то любиш — байдуже, хлопець ти чи дівчина. Я вірила, що можубути корисною для своєї держави, аби лише було бажання.
Спершу я не думала, звісно, що потраплю аж на передову. Хотіла
просто допомагати якось тим, хто воює. Коли все почалося, перший батальйон, який вирушив на Схід, поїхав просто з Майдану.
Це була Нацгвардія, і в мене була думка їхати з ними. Та хочабажання виникло, тоді я не наважилась. Повернувшись додому,пішла у військкомат. Але там ніхто не знав, що з нами, добровольцями, робити, тим більше із жінками — вони просто розводили
руками. Хтось говорив, що я занадто юна, хтось — що я дівчина,хтось іще якісь причини називав. Але всі відмовили мені, і я почала
шукати добровольчі батальйони. Надіслала заявки в «Донбас»і «Айдар» чи «Азов» — точно не пам’ятаю. А потім натрапилана штаб «Правого сектора» у Львові. Зайшла, поспілкувалися.
Звідти мене направили на вишкіл.
Навчатися було важко не так фізично, як морально. Булобагато стереотипних уявлень про жінку на війні — тоді, в перші
місяці, жінки на передовій ще були явищем незвичним. Менепостійно намагалися переконати не йти туди, мовляв, це не моє.
Але від цього моя мотивація тільки зростала — вивчитись, стати
108

Юлія Філіпович

добрим фахівцем і гідним бійцем. Саме навчання давалося
легко — я робила все, що могла і чого не могла, аби бути нарівніз іншими бійцями. Мені це подобалось, вдавалося. Оскільки це бувдобровольчий батальйон і туди йшли всі охочі, без конкретної військової спеціальності, в нас не було якоїсь чіткої ієрархії. Крімтого, не вистачало озброєння. Але кожен мав можливість спробувати попрацювати з різними видами зброї, аби зрозуміти,що йому краще вдається. Потім ми пройшли ще додаткові вишколив навчальному центрі «Десна». Дуже довго нас не відправлялина передову, ми вже дочекатися не могли просто…
Свою професію я знайшла не одразу — можна сказати, вонасама обрала мене. Крім власне занять, я намагалася сама побільше
читати про зброю. Так вийшло, що якось мій побратим не змігвистрілити з гранатомета, а я саме напередодні про нього читала.
109

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси110Юлія ФіліповичІ мені вдалось якось перезарядити його і вистрілити. Так я стала
гранатометником. Згодом почала ходити на завдання — гранатомет і рюкзак із зарядами за спиною...
Звісно, на перші виїзди мене із собою не брали. Обіцяли,що візьмуть наступного разу, і знову не брали. В нас у групі булистарші чоловіки, і напевне, в них спрацьовував якийсь батьківський інстинкт, бо вони намагалися мене відмовити, не взяти. Алекомбат бачив, що я можу і хочу, і наказав узяти мене на наступний виїзд разом з усіма. Я була безмежно щаслива. І вже після
першого виходу зрозуміла, що цілком здатна впоратись із завданнями. Нас вишколювали не лише фізично, а й ідейно, тож моральноя була готова і спокійна, хоча й розуміла, що на мене може чекати.
На війні, мені здається, моральна складова чи не найважливіша.
Мій перший бойовий вихід був у районі Широкиного.
Він мені дуже запам’ятався, це була важка операція. Я дуже хвилювалася тоді, бо ми йшли далі «сірої» зони. Ми тоді потрапилив засідку, був дуже довгий бій, ми з великими труднощами відступали. В той день ми втратили товариша. Після цього виходу
багато змінилося — розділилося на «до» і «після». Ми пережили
першу смерть у нашій групі й, напевне, лише тоді усвідомили,наскільки все серйозно. Зросло усвідомлення відповідальності
один за одного, ми почали ретельніше планувати операції.
За два роки на війні я практично весь час була в секторі
«М». Здебільшого в Широкиному, хоч були недовгі виїзди в Гнутове,Водяне. У Широкиному ми вже почувалися як місцеві — все тамзнали. Вперше я побачила це селище по телебаченню: обстріл, і військовий лежить на березі моря в пісочку, стріляє з гранатомета.
В голові не вкладалося — ну як можна на березі моря воювати? Алеколи потрапила туди… Біля моря воювати гарно. Коли вертаєшся
111

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипісля бойових виходів на свої позиції чи стоїш у наряді простона березі моря — це гарно. Така собі військова романтика, про якуможна фільми знімати. Якось нас обстрілювали із САУ, а ми самедислокувалися в одному з будинків на березі… І коли снаряди
падали, здіймало такий вихор води вгору.... Це було дуже гарноі відволікало від думок про небезпеку.
На початку, коли ми тільки заїхали в Широкине, було дужебагато артобстрілів. Ми мали заступити в наряд в одному з будинків, і мені кажуть: «Ви там обережно, там одного перекриття
немає, бо туди снаряд влучив учора». І я така подумки: «Огооо…»
Ми прийшли на ту позицію, почався артобстріл. Але мені трапився
побратим дуже веселий, який весь час жартував, і це мене сильно
відволікало. І після того я зрозуміла, що треба легше ставитисьдо цих обставин, не налаштовувати себе на погане. Так, треба бутидуже обережним, але не треба себе «накручувати». У найважчих
ситуаціях ми намагалися відволікатися, розмовляли, жартували.
В нас була дуже дружня, братерська атмосфера в батальйоні,і це нас дуже підтримувало у найгірші моменти.
Стріляти було неважко. Страху теж не було. Я не уявлялав цей момент ворога, не було перед очима живих людей. Навпаки,в уяві зринали ті, хто залишився за спиною, ці сотні скалічених
життів. Я бачила ці будинки в Широкиному, розбиті, покинуті,з дитячими речами. І мене це мотивувало — хотілося захистити
їх. Жалю якогось до ворога не було абсолютно. На війні жалістьдо ворога — це слабкість. Необхідність захищати українців буладля мене вище від усіх інших емоцій.
На той момент у селищі не залишилося жодного мешканця.
І це було добре, бо ти не переживаєш за них під час боїв. Якосьми стояли в одному населеному пункті, й це було важко: люди112

перелякані, не розуміють, що відбувається, у когось паніка, хтось
негативно до нас налаштований. Тож у знелюдненому селі воювати
таки було легше. А там, де були місцеві, ставлення було нормальне:вони знайомилися з нами, і їхні страхи й стереотипии розвіювались. Ми допомагали їм, продукти носили, спілкувалися. Були,звісно, ті, хто нас не сприймав й ігнорував, їм ми не нав’язувались.
Але загалом стосунки з місцевими в нас були добрі.
Напевне, це захисна реакція організму, але я помітила,що пам’ять блокує якісь стресові моменти. Багато деталей боївя не пам’ятаю, часто мені важко відновити хронологію подій.
Найбільше запам’яталися кумедні випадки. Наприклад, якосьми пішли на вихід, я несла РПГ за спиною, і він був заряджений, але, як виявилось, не дуже справний. Була страшенна
спека, ми довго йшли, і коли вже були у «сірій» зоні, я попросила
побратима поправити мені той РПГ. І якось так вийшло, що він113Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косивипадково вистрілив. Усе минулося добре, він відбувся лиш синцемна нозі, але я себе тоді відчула такою міні-залповою системою. Алещо цікаво, снаряд полетів у правильному напрямку — в бік ворога.
Ми думали, що все — операція зірвана, сіли, перечекали. Багато
чого вигадували, винаходили, щоб зброя працювала ефективніше…
На війні я провела 2015–2016 роки, чи не найгарячіші. Але,якщо чесно, поки що це кращі роки в моєму житті. Тут я отримала унікальний досвід, який мені буде потрібен до кінця життя,набула багатьох друзів у різних куточках України. Це — велика цінність. Я підтримую зв’язок зі своїми побратимами, які нині воюють.
Я рада, що пішла на війну саме тоді, що в мене у пам’яті залишилися найважчі періоди. І я рада, що я була саме в добробаті,бо зараз, у тих умовах, які нині склалися на війні, я, напевне, воювати не змогла б. Зараз уже зовсім інша війна, у тих, хто воює, вжедещо інші погляди, ідеї, мотивація.
Рішення повертатися додому прийшло якось само собою.
Спершу частина людей з нашої групи підписала контракт із ЗСУ.
Багато з них потім трохи розчарувалися. Дехто після втрат перегорів трішки і вирішив зробити перерву. Наша група, по суті,розпалася. Я разом із кількома побратимами поїхала додому.
Статусу учасника бойових дій у мене немає. Львівська
облрада на обласному рівні прирівняла нас, добровольців, до учасників бойових дій. Мені видали посвідчення, але я дуже рідко нимкористуюся. Є добровольці, які в суді доводять, що вони — учасники бойових дій, і я поважаю їхнє рішення. Але особисто длямене це дещо принизливо — доводити, що я воювала. Я там буладля себе. Нас одразу попереджали, що грошей, зарплат, пільг,посвідчень у нас потім не буде. Я не за благами туди йшла, а через
переконання.
114

Юлія Філіпович

Часом мене питають, чи я психологічно не травмована,бо «ти ж була в таких умовах». Але в добровольців таких проблем менше, адже всі вони розуміли, куди йдуть і чого прагнуть.
Колись один капелан сказав мені: «Скільки ти пробудеш на війні,стільки часу тобі знадобиться, щоб від неї відійти». Я це тоді всерйоз не сприйняла, але зараз розумію, що це правда. Перший рікбув дуже важкий — цілодобове відстежування новин з передової, обдзвонювання всіх друзів, які залишилися там. Постійно булоочікування, що ось зараз щось станеться і з’явиться причина повернутись. Контракт підписувати я не хотіла, добровольчі батальйони
розпадалися, і в цьому війську я себе не бачила.
Найскладніше на війні було залишитися собою. Перебуваючи там, у тих умовах, можна легко себе втратити. Важливоне жити потім лише війною, а розвиватись усебічно. Тож навітьна війні я намагалася не лише вдосконалювати навички вояка,а й розвиватися інтелектуально. Воювати — це не лише стріляти.
Ведеться війна і політична, і культурна, й інформаційна — і це тежважливі чинники, бо воювати треба всебічно. Тож я вирішила
вдома присвятити себе громадським активностям. Я намагаюсь допомагати бійцям, волонтерам, влаштовувати різні заходи.
Потрібно працювати з молоддю. Нове покоління вже на крок попереду нас, воно краще, воно вже народжується розумнішим від нас.
Усвідомлення цього сильно витягувало мене з того стану,в якому я перебувала після повернення. Але врятувало мене одруження. Перед тим як я зустріла майбутнього чоловіка, мій станбув досить депресивний, мені було тоді дуже важко морально.
То був період, коли я «сиділа на валізах» і думала повертатисяна війну. Сімейне життя дало мені розуміння того, що в тилу тежможна воювати. Воно дало мені друге дихання, подарувало друге
115

116

Юлія Філіпович

життя. Чоловік мною дуже пишається і підтримує мене. Дехто
питає: «Як? У тебе ж чоловік не воював». А я завжди відказую: «Ну,твоя дружина теж не воювала…» Трапляється така дискримінаціяна рівному місці. Тепер я навряд чи повернуся на війну, бо я вжевідповідаю за нас двох.

117

Людмила
Калініна
«Строітєль»4 6 - Й Ш Т У Р М О В И Й Б АТАЛ Ь Й О Н«ДОНБАС-ЗСУ»118

Людмила Калініна

Янародилась у Західному Донбасі. Коли почалась
анексія Криму, в перших числах квітня, точної

дати не скажу, я почула, що Семен Семенченко збирає батальйон,«чорних чоловічків» (назви «Донбас» тоді ще не було). Ми з нимпоспілкувались, і я вирішила, що піду в цей батальйон як медик,бо маю медичну освіту. Тоді не було розуміння того, що відбувається, як і того, що це надовго. Я думала, пройде пара місяців, ну, відсили чотири, і ми поїдемо додому. Подзвонила, сказала, що знаюоснови медицини, вмію водити машину.
18 травня я прибула в батальйон, що стояв тоді неподалік від Старомихайлівки. Точніше, на той момент батальйону
формально не було, було патріотично-добровольче угруповання.
Не сама — з подругою Марією, позивний «Масяня». 19 травняя вперше побачила автомат — що це таке взагалі, але як ним користуватися, не знала.
Буквально за кілька днів ми з хлопцями з батальйону
пили чай, і вони поїхали на виїзд. Серед них був «Матвій» — віну нас багато функцій виконував, був як начальник штабу. А потім
почала надходити інформація, що наші хлопці потрапили в засідкув районі Карлівки, є поранені, дехто ховається. В нашого побратима «Хіміка» була машина, і ми запропонували комбату поїхати
подивитися, що там: ми — жінки, вдягнені по-цивільному.
Не було в нас розуміння справжнього, що це вже війна.
Ми сіли в машину: я, моя подруга «Масяня», побратим «Шаміль»,ще один хлопець із «Правого сектора», позивний «Макс». Вигадали собі легенду, що ми — дві сімейні пари. От що значитьне було бойового досвіду: ми домовились говорити, що їдемона окуповану територію — в Макіївку — купувати фарбу. Заразце смішно — ну невже нічого розумнішого вигадати не могли?
119Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиВ «Масяні» була місцева прописка, у «Шаміля» — кримська,от тільки з «Максом» вийшла проблемка: він був такий добрячий
западенець — говорив виключно українською. І так ми виїхали. Аледо Карлівки не доїхали, вже по дорозі нам подзвонили і наказали
терміново повертатися: хлопці знайшлись, а у Карлівці почалась
реальна «заворушка».
Ми повернулися на базу, і тоді я побачила білий мікроавтобус із простреленими дверима. З нього почали викидати матраци,просто просочені кров’ю. Я дізналася, що помер «Матвій», з якимми буквально ось щойно пили чай і розмовляли. І от тоді прийшло
розуміння того, що це серйозно. На той момент у нас було загалом
п’ятеро загиблих у батальйоні. Це не вкладалось у голові — помирали дідусі-бабусі, але молоді хлопці?! Від війни! В Україні! Цього
просто не могло бути!
Семенченко запропон у вав приєднати мене до розвідки. Ми поховали «Матвія». Батальйон запропонували ввестидо складу Нацгвардії. Багато хлопців були кардинально проти,особливо ті, що пройшли бої у Карлівці. Всіх здебільшого не влаштовувало, що це структура МВС. «Ми не мусори», — звучало відбагатьох.
Там, на базі Нацгвардії, я почала вчитися: орудувати
зброєю, стріляти, опановувала основи військової справи. Вчили
хлопці, які вже мали бойовий досвід — в Іраку, Афганістані.
Нас, дівчат, ніхто не жалів, жорстко тренували. Досі не знаю —чи то для того, щоб навчити нас якомога краще і ми вижили,чи це була спроба вибити нас, бо ми впиралися, що хочемо воювати. Дехто з дівчат таки пішов тоді, не витримавши тренувань.
А дехто, навпаки, приєднався — «Аліна», «Кошка». Дуже сильні
дівчата. Так і почалася наша служба в батальйоні «Донбас».
120

Незабаром начальником штабу батальйону став В’ячеслав
Власенко — «Філін». Почали формувати штат. Я потрапила у розвідвзвод. Нашу групу з шести осіб готували як агентурну розвідку.
В перших числах липня ми поїхали в район щойно звільненого
Слов’янська. Там буквально доба пройшла після звільнення, скрізь
міни ще були, в «зеленку» було страшно ходити, щоб не підірватися. В туалет і то не можна було нормально сходити — хлопці
ставали колом спиною до нас, і нам доводилось просто на асфальт
справляти... Що вразило у Слов’янську — тиша. Побита техніка,зірвані дроти, будинки розбиті, й людей немає. Їдеш — і холодокпо спині...
В Артемівськ ми їхали зі спущеними запобіжниками,автомати у вікна виставлені — готувалися до будь-якої ситуації. Приїхали, розмістились. Була інформація, що в містечку
121

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси122

Людмила Калініна

поряд — у Часовому Ярі — є дитячий табір, і там база терористів. Нас, 12 осіб, переодягли в цивільне. І знову-таки, Бог любить,мабуть, не лише дітей, а й дурнів теж, бо… Хтось вигадав приїхатив маленьке містечко, де всі один одного знають (дванадцятеро
людей!), типу шукати собі квартиру! Це був дебілізм. Але, тимне менш, ми приїхали в місто, розбилися на групи, довго ходили,намагалися з’ясувати обстановку, зібрати інформацію. Бачили якихось підозрілих осіб, і місцеві на нас дивилися з підозрою. Потім
зайшла вже перша штурмова рота, місто зачистили, і той дитячий
табір теж.
Наступною точкою, куди ми поїхали, стала Попасна. Тодібуло кілька спроб зайти в місто. Там багато чого в мене буловперше. Я вперше почула звук «Града». Були вбиті побратими.
Попасну ми теж мали відпрацювати «по гражданці». І знову —«геніальний» план. Ми з Машею-«Масянею» мали поїхатив цивільному одязі, в неї — пістолет, у мене — граната в кишені.
Виїхали з Артемівська. Дороги перекриті повністю, на блокпостахне пропускають, бо працює артилерія. А ми такі «розумні»… «Ми —розвідка «Донбасу», їдемо перевіряти», — і так на кожному нашому
блокпості: хлопці дзвонили нашим, уточнювали і пропускали.
«Суперсекретно» все було.
І от крайній блокпост. Село, чу ти, як артилерія працює, стоять жінки з чоловіком. Ми пригальмовуємо біля них,типу шукаємо брата, який поїхав на закупи. Вони нас питають:«Ви звідки?» — «З Красноармійська, але в Бахмуті нас тормознули,не пропускають». А вони: «Ой, діточки-діточки, війна почалась».
І бабуся, одна з них, сідає до нас у машину, щоб ми її підвезли,і по дорозі розповідає нам, що та як — що стріляють, що артилерія працює… Наша мета була перевірити, чи цілий міст поблизу
123

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПопасної. Під’їхали до блокпоста, а там уже бойовики. Бетонні
плити, чоловік стоїть, під’їжджаємо ближче, вже метрів 200 залишається, бачу другого, з кулеметом, і дуло розвернуте в наш
бік. Не знаю як, але задню швидкість я, здається, до ста розігнала — так ми тікали. Вони почали стріляти. Бабуся, та навіть
збагнути не встигла, що сталося. Ми почали обговорювати швидко,що робити. Бабуся чує те все, розуміє, що ми ніякого не брата приїхали шукати, сидить зеленіє, синіє, блідне. А коли я, про всяквипадок, дістала з кишені гранату, бабуся просто вистрибнулаз машини.
Вирішили їхати в це село придорожнє (воно так, нібив балці лежало) і там цивільних розпитувати. Спускаємось туди.
Вийшло троє з кущів: у одного автомат на грудях, ще в одного
гвинтівка — снайперська гру па бойовиків. Нас у рят у вало,що машина була не військова, з білими номерними знаками.
Тікали звідти знову швидко. За нами поїхала машина — темного
кольору «Жигулі», вони вискочили десь із посадки і буквально
летіли за нами. Дорога вже була побита добре «градами», розігнатися було важко, але ми мчали з усіх сил. І «хвіст» від насвідірвався вже неподалік від нашого блокпоста. Так ми з’ясували,де могли чекати засідки на наших хлопців. А що міст таки цілий,дізналися просто від якогось дядька на велосипеді — місцевого
мешканця.
Наступного дня ми знову поїхали, цього разу вже по формі,в район Комишувахи подивитися, що з тамтешнім блокпостом
сєпарів — стоять вони там ще чи ні, бо їх кілька разів вибивали
звідти. Під’їхали до блокпоста, усього нас було восьмеро. Помітили
людей вдалині, передали своїм. Перша штурмова рота наша тодівідпрацьовувала Комишуваху, а це було кілометрів за 9 від нас.
124

Людмила КалінінаА тут — рух з боку Попасної. Їде зерновоз, справа сидить людинау військовій формі, за ним «Daewoo» їде — на нас. Ми відкрили
вогонь, водій зерновоза був убитий. Той, хто сидів біля нього,вистрибнув з машини і втік. Так само розстріляли і «Daewoo».
Вона виявилась під зав’язку забита зброєю, ми її забрали. Людиз неї, швидше за все, теж утекли, в них був час на це. Одного з нихнаші взяли в полон, почали допитувати. Він сказав, що вони їхали
ставити засідку: планували перегородити дорогу зерновозом,а за ним мала сховатись легковушка зі зброєю. Було цікаво поговорити з першим полоненим: хто ж ти такий? Наче ж такий самий,як я — говоримо однаково, така сама жива істота — в чому ж прикол? Навіщо ти почав воювати і носиш якийсь дурний шеврон
«ЛНР»?
Далі я брала у часть у зачистці Попасної. Я застряглав полі — спалила зчеплення машини. Заходимо в Попасну через
залізничний переїзд. Хтось із учасників операції вже зайшов,частина ще ні. На в’їзді нас обстріляли. Нас у машині сиділо
троє — я, «Масяня» і «Нерв». Вистрибнули з машини. Хаотична
перестрілка почалась. Стріляла кудись навмання просто, і раптомз дерева щось впало. Потім дехто говорив, що збили «кукушку» —стрілка, який сидів там у засідці.
Під час зачистки затримували багатьох, бо в дуже великої кількості людей була зброя. Здебільшого це були чоловіки
20–30 років. Цікава трапилась історія, коли вже наступного днями стояли на блокпості — тому самому, де ми взяли першого
свого полоненого. Перша штурмова просунулась десь на кілометр,місто ще не взяли. Їде начальник розвідки, і ззаду друга машина,а в нас такої точно не було. Перша думка: «Десь «віджали» — відбили, може, в когось під час боїв». Вийшли двоє, поводяться так125Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиспокійно... Ну хто їх знає — може, армійці, може, «айдарівці»десь поряд були і приїхали. Які ж ми ще наївні були тоді! Всевони класно продумали, і говорили впевнено, мовляв, туди зараз
поїдемо, те зробимо, переконливо дуже. Але був у нас побратим,який придивився і побачив в одного з них маленьку георгіївську стрічку намотану — він її, мабуть, банально зняти забув.
На другому не було нічого підозрілого. Вони, судячи з усього, тежу розвідку їхали, а тут — хоп — і вже «Донбас» стоїть. Ну, і їм нічогоне залишилось, як причепитися до машини нашого начальника
розвідки «Іраклія». І вони так проїхали чималий шмат дороги.
Вони чудово зіграли свої ролі, але ота забута стрічка і гостре оконашого побратима «Дока» їх викрили. Обшукали машину їхню —там зброя, стрічки георгіївські.
Якось нас шестеро зайшло в Первомайськ. Нас вислализ відривом на 20 кілометрів — наші тоді стояли в Комишувасі. Ми проїхали Гірське. Там люди кажуть: «Немає тут сєпарів,ми їх вигнали. Не потрібна нам тут війна». Заїхали в Золоте-5,а там на виїзді заправка. Ми на ній закріпилися, зайняли кругову
оборону, намагалися вийти з нашими на зв’язок, але туди не добивали наші рації. Тоді четверо залишилось там, а ми з «Масянею»поїхали в Комишуваху доповісти, що блокпостів, засідок, спостережних пунктів не помічено і можна туди підтягнутися.
Ми заїхали в Первомайськ, пройшли приватний сектор…
Там у них є такий гарний міст, і після нього вже починається
власне саме місто. Збоку було кладовище, ми загнали т удимашини. «Кошка» лишилася з машинами, «пощастило» їй. «Нерв»і «Адвокат» зайняли висотку — спостерігати, ми залягли справа.
Вийшов місцевий, дивиться, питає, що ми робимо. Дехто з наших,такий: «Вас прийшли звільняти». Він: «А нащо?» Затримали
126

Людмила Калініна

його на певний час, поки ми там, щоб не повідомив нікому.
З боку Первомайська виїхало таксі, пасажири — родина з дитиною. Від них ми дізналися, що так, справді, блокпост, півсотні
людей, тримають оборону, чекають наступу, техніка важка там є.
Таксі те відпустили. Хвилин через 5 з того ж боку, на мотоциклі,з «мухою» (ручний протитанковий гранатомет. — Авт.), з автоматами виїжджають, стають на перехресті. Стоїмо, дивимось одинна одного. Стало зрозуміло, що дарма ми таксі відпустили — водійнас і здав, це стовідсотково. Але з іншого боку, як їх було тримати — не розстрілювати ж? Тим більше, там мала дитина в салоні,ми ж старалися її не налякати навіть.
«Масяня» повідомила нашим, отримали наказ стрілятиі таким чином викликати вогонь на себе, аби зрозуміти, де хтоще є. Ми відкрили вогонь, мотоцикл розвернувся, той, що сидів
ззаду, впав. Пішла відповідь. Перестрілка тривала хвилин 10,і ми отримали наказ відійти. Виганяли машини по черзі на дорогу.
А тим часом наші штурмовики чекали наказу брати місто. Почала
працювати артилерія. Якби був наказ, думаю, в нас були шанси
тоді взяти Первомайськ.
А потім нас перекинули в Донецьку область, і тоді вже стало
зрозуміло, що це надовго, що це — повноцінна війна. Ми отрималивід Семенченка наказ відпрацювати Ясинувату, Горлівку, Спартак.
Ми заходили в Спартак, у нас там було два інформатори, брати —феноменальні патріоти України, вони давали нам дуже багато
інформації. Щойно ми виїхали зі Спартака, місцеві вже доповіли
бойовикам, бо коли ми виїжджали, з іншого боку заїжджала їхнягрупа. В них на постах сиділо часто по троє-п’ятеро осіб, а група
швидкого реагування ховалася десь у кількох хвилинах їздиі за сигналом миттєво підтягувалась. Пощастило нам тоді.
127

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯкось було завдання проїхати в аеропорт. Ми їдемо,я розумію, що це — дорога на Донецьк. Якось ми проїхали наших
армійців, нас ніхто не помітив, не зупинив. Повсюди виднілися
кругленькі такі штуки… Я тоді ще не знала, що це — протитанкові міни. А ми по них буквально летіли. Розбиті будинки.
Трупи лежали, вже розкладатися почали. Поворот на аеропортми благополучно проскочили, майже заїхали в Донецьк, як дітизраділи, навіть фотографуватися почали. Заїжджаємо за поворот, а там — величезний блокпост. Стоять якісь чоловіки. Нашпобратим тягне руку — вітатися. А я дивлюсь, а там — прапор… прапор… Сєпари! Ми розвертатись, тікати… А ми їхали
трьома машинами, то перші дві розвернулись, а третя перекриланам дорогу. Відкрили вогонь армійці… Треш повний почався…
Відео цього бою є в Інтернеті, до речі, — там випадково кореспонденти неподалік опинилися. Бачила, як це тупо виглядало.
Ми розвернулись і поїхали в бік наших. А третя машина стоїть.
Виходить наш побратим і хоче запаску діставати, бо йому колесо
пробили…
Досі не знаю, як тоді так вийшло, що нас і наші провтикали,і бойовики не зрозуміли, хто ми і що відбувається. Втім, тоді такечасто траплялося: така плутанина була, коли не розуміли, де хтостоїть, хто куди зайшов, зв’язок між підрозділами був жахливий
просто… Це були дуже динамічні дні, війна була мобільна і динамічна. Ми виїжджали і зникали часом на 2-3 дні, часом про наснавіть легенди ходили: то ми кілери, то видатні мародери… У дужебагатьох містах працювали. Нам надзвичайно щастило. От реально
щастило. Могли встрягнути ледь не бампером машини до сєпарів і виїхати без втрат. Знань бракувало, але десь рятувала жіноча
інтуїція, десь просто Господь зберіг. Ентузіазму повно було. Місто
128

Людмила Калініназа містом звільнялося, ми вірили, що ось уже скоро війні кінець.
Нам довго щастило, аж до Іловайська…
Зараз, кілька років потому, на багато речей дивишся вже
по-іншому. Думаю, якби ми таки закріпилися влітку 2014-го в Спартаку — аеропорту б не було. А взяти Спартак і тримати його булоцілком реально. Але натомість нас чомусь відправили в Іловайськ.
17 серпня о третій ранку оголосили повне шикування.
Порядка 200 людей поїхало тоді. Усе якось одразу пішло косокриво. До цього жодного разу такого не було. Пробивалися колеса,ламались машини, хтось труївся, хтось запізнювався. Ми їхали
через Оленівку, Докучаєвськ. У Докучаєвську люди дуже агресивнона нас реагували, це дуже запам’яталось. Зупинились у Кутейниковому, там було багато розбитих будинків. 18 серпня ми їхали
через Грабське. Там біля багатоповерхівок валялись тіла сєпарів,що вже розкладалися, спалений танк… Вже надивились наче багато
всього — і тіл, і техніки спаленої, але тут дискомфорт такий був…
наче «чуйка»…
Часто згадую одну жінку — ми в Кутейниковому пішлив магазин — «Філін», я і «Масяня» — купити цигарок. І вона каже:«В нас тут є люди, які підтримують ту сторону. Може, ви наведете
порядок. Я готова вам допомогти, чим зможу». І місцеві це чули.
Боюсь подумати, що зараз з нею… Взагалі що ближче до кордону —то гірше до нас ставилися місцеві, вони були настільки накручені
проти нас — пропаганда там добре зробила свою справу.
В Грабському нам дали наказ закріпитися на переїзді.
По нас почали працювати міномети, ми перейшли на Кобзарі.
Якось виникало відчуття часом, що нас наче заманюють у місто,бо міни весь час лягали за нами. Ми пересунемось — вонизнову обстрілюють, і знову все лягає за нами. І так ми зайшли
129

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косив Іловайськ 18-го ввечері. Там була зведена рота під командуванням «Апіса», перша штурмова розміщувалась. Я мала там пробути
буквально добу, але затрималась на 12. У той день я не захотіла
спати в школі, де наші розмістилися, от не знаю, чому. Залишилисьу машині ночувати. А вранці — перший страшний обстріл.
В Іловайську дуже прямі вулиці. Вони проглядаються ідеально. Семен дав наказ зайняти школу за пішохідним мостому місті й закріпитись там. А ми почали шукати дорогу, якою моглаб зайти техніка з правого боку Іловайська. Було нас тоді дванадцятеро. Дивлюся — їде «дев’ятка» «Нива», з кулеметами, автоматами.
Частина наших пішли в дозори, а ми стоїмо і дивимось, хтоце такі… Проїжджають повз, дивляться на нас, ми — на них.
Я ще дверцята зачиняю, щоб вони проїхали, один з них киває, мовляв, дякую. А потім бачу, а на їхній машині написано «Оплот»,я навіть не зорієнтувалась, що це… Передаємо по радєйці: «якийсь
«Оплот» проїхав». А у відповідь — мати: це ж вороги! Отаке тамбуло — повна плутанина і хаос.
Потім була зачистка депо. Полонений бу в один цікавий, словак. Одягнений — наче на сафарі приїхав, але ідейний.
Тоді ж почалися втрати — «Шульц», «Скіф»... Біля АТБ працював
ворожий снайпер. Шикарно працював. Стріляв у шию. Одного
підстрелить, інший біжить рят увати — він «знімає» наст упного… Ми спустились у підвал. Там повно людей, і у всіх паніка:«Нас прийшли бандерівці вбивати». Вони були не те що погано
налаштовані — у людей був просто нереальний страх перед
нами. Ми виводили їх, перевіряли про всяк випадок — раптом між цивільних затесався хтось з бойовиків — і відпускали.
А вони чекали, що ми їх розпинатимемо… Хаотичні бої були.
Хтось із к у щів вискочив, відкрив вогонь і с ховавс я десь.
130Людмила КалінінаА ти стоїш і не знаєш, куди стріляти. І перші дні в Іловайську
були такі.
Зі «Скіфом» ми часто про мову дискутували, він був дужеідейним україномовним, а я — російськомовна. В нього був дикозаразливий сміх. Чудова людина була. Ми тоді стояли біля школи
вже. Завели полонених, пораненим надають допомогу, а тут виносять «Скіфа», мертвого… Шок. Дехто з поранених помирає…
Наступної ночі — жахливий обстріл. Запустили ліхтарі, й булосвітло, як удень, — такого не забудеш. І почалося — «Гради», міномети… «Філін» загнав нас у погріб. Вилізли — згоріла техніка, знову
поранені. А потім стало відомо — вихід з Іловайська неможливий.
День Незалежності запам’ятали надовго — це був страшний обстріл, ми з погреба не вилазили. 25 серпня ще були люди,які пробували виїжджати з міста. Були «герої», які приїжджалина день-два, лякалися і тікали. Були ті, хто виїжджав — мовляв,полонених треба супроводжувати — і зникав. А тепер кричатьна все горло, що вони — герої Іловайська. Щодня хтось помирав…
Постійно… Ми вже розуміли, що ми оточені, й прийшов відчай.
І ми кричали пісні. Часом уже навіть у погріб не спускалися підчас обстрілів — просто волали пісні. Це вже була неадекватна
поведінка, але так ми, мабуть, намагалися викричати свій відчайі страх.
27-го числа була спроба прориву. Обговорювались можливі шляхи відходу — через Моспіно, Харцизьк. 28 серпня
оголосили режим тиші. І тоді вони знахабніли — на десять метрів
часто підходили, просто дивилися: ми на них, вони — на нас.
А вранці почався вихід колони. Було страшно. Це була дорогана Грабське, пряма. Спалені машини стояли на шляху. Ми проїхали повз бійців 93-ї бригади, — вони мали нас замикати.
131

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯкщо спершу було страшно, то доїхавши до Грабського, ми вжезаспокоїлись, увімкнули радіо, там якась попса грала. «Кошка» сміялася, що купить собі курку, щойно ми доїдемо, «Док» жартував,що нап’ється.
До Многопілля ми взагалі їхали спокійно, вже розслабились, думали, що все закінчилося — постійні обстріли, смерті… Ми,наївні, тоді вирішили, що все позаду. Агрономічне проїхали. Там«Миротворець» і «Дніпро-1» стояли. Хоча й літо, але було дужехолодно. Я тоді «змародерила» куртку, бо просто невимовно булохолодно — аж зуби цокотіли. Ми зустріли військове керівництво,вони саме вели переговори з росіянами — на яких умовах намдають коридор. Потім до нас обернувся генерал Хомчак і каже:«Ну що, дівчата, прорвемось?» А ми ще здивувалися — ну звісно,прорвемось, до чого такі питання? «Філін» передбачав, що можуть
бути проблеми в районі Старобешева — там були неконтрольовані райони, і там могли бути росіяни. До нас уже дійшли чутки,що ми маємо справу не з сєпарами і козачками, а з регулярною
російською армією, але я все ще повірити не могла, що почалося
повномасштабне вторгнення.
Потім була команда «по машинах». Ми вирушили в бікКрасносільського — і тоді почався перший мінометний обстріл.
Ми влетіли в якийсь будинок, і одразу в погріб, у же просто на автоматі. Собачку вбило осколками поряд. Потім знову:«Колона! Рух!» Маяв білий прапор. Колона розтяглась невимовно,і ми рушили. І тут по нас відкрили вогонь, і почався просто розстріл колони. «Зелений коридор» перетворився на коридор смерті.
Ця дорога була в них добре пристріляна, тож кожен постріл бувприцільним: постріл — по машині, постріл — по машині. Ми просто не могли повірити очам. Дим, вогонь, люди біжать, машини
132

Людмила Калініназ пораненими розбиті, бинти летять... Справа техніка горіла —повалив дим, з’явився шанс проскочити. Справа працює артилерія,а зліва — наче снайпери і стрілецька зброя, принаймні, мені такздавалося. Машини — хто куди. Один хлопчик був — з відірваними
ногами, він на самих руках підіймався… Він кричав так, що меніздавалося, що він перекрикує це все. Часом спадає на думку,що то була галюцинація…
Потім об наш капот ударилась чиясь відірвана голова. Прямі
влучання, машини вибухають... Ми влетіли в кукурудзу якусь.
Випали з машини, почався бій. Незрозуміло, хто де — де наш,де чужий, на зв’язок ніхто не виходить. Крім нас були ж іншібатальйони, ЗСУ — як розібратися, де свої, а де ворог? Бій, і незрозуміло, хто по кому працює. Танки показалися. По них «Брест»і «Усач» почали працювати — і підбили. Я почала шукати укриття,погріб, забігла в якийсь будинок. Забігаю — абсурдна картина: тамбій, крик, а тут спокійно сидить дід на ліжку. Піднімаємо рядно —а там двоє танкістів. Росіяни! Кадрові! Розповідають: так, мають
наказ — повністю знищити нас. Ми взагалі за планом не мали такдалеко пройти. Передали їх побратимам.
Багато поранених, убитих. Інші побратими теж узяли
полонених: тут допит, там продовжується бій... Поряд із посадки
стріляють танки. До нас під’їжджає танк із білим прапором —ми думаємо, що він з миром. А виявляється, вони брати насприйшли. Наші пішли на переговори. І тут — постріл з танка.
«Танкіст» мертвий, «Апіс» пошкодив рук у, А лінк у — осколком, у мене — конт узія і поранення. Далі я майже нічогоне пам’ятаю. Пам’ятаю, що мене кудись несли, що намагалася
подзвонити мамі… Прийшла до тями в погребі — темно. Вирішила,що я померла, мене поховали, і я потрапила в пекло. В погребі
133

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косисиділи ще цивільні, в ногах лежав поранений російський солдат.
Потім нам довелося вийти, і нас узяли в полон. В мене є шрам,давнішній уже, на пальці. Мене прийняли за снайпера і хотіли
розстріляти. Але потім хтось сказав, мовляв, вона і так скоро
помре, не треба. Пам’ятаю наших хлопців — у всіх дірки в голові.
Вони були повністю роздягнені, на них жодного поранення —їх просто розстріляли, полонених. А інших полонених змусилиїх вантажити.
Нам пощастило в яком усь сенсі, що ми потрапилидо росіян. Вони зневажливо ставились до «деенерівців», називалиїх «бидлом». У багатьох була якась каша в голові, були хлопці, якінамагалися з нами поговорити. Вони ж вірили, що вбиватимуть
фашистів, а тут — звичайні люди, без рогів і копит, ще й російськомовні. Ніч ми провели в полі, на землі. Меддопомоги ніхтоне надав, їжу — один сухпай на шістьох, мабуть. І холодно було…
Просто нереально холодно було тієї ночі.
Полонених, у том у чис лі й поранених, вели пішки.
Сорт у вали — «донбасівців» мали віддати саме бойовикам,а не росіянам. Хоча росіянин з позивним «Ліса» присягавсяі давав слово офіцера, що не віддасть нас бойовикам. Але наших
хлопців, «донбасівців», таки відібрали і віддали. Крім жінок.
Полонених вишикували і повели. Страшно було дивитись, як місцеві зустрічали росіян у Новокатеринівці — як героїв, називали
«освободітєлями», і що слухали ми. Але була жінка, яка пожаліла, не побоялася і попросила бойовиків дати нам води. З полонунас передали Червоному Хресту. Далі було лікування. Але пам’ятаю, що першим ділом хотіла подзвонити мамі й дітям, сказати,що я жива.

134

Людмила Калініна

Багато хлопців тоді забрали у полон, дехто ще й досі вважається зниклим безвісти. Після того і батальйон «Донбас»розділився. Частина залишилася, частина — серед них і я — пішлаза «Філіном». Іловайськ розділив життя на «до» і «після». Так,як було «до», вже ніколи не буде. Ці картинки постійно зринаютьу пам’яті, й від них неможливо сховатися.

135

136

Валерія
Бурлакова
«Лєра»О К Р Е М А Д О Б Р О В О Л Ь Ч А Ч О ТА« К А Р П АТ С Ь К А С І Ч » , 9 3 - Т Я
І 5 4 - ТА О К Р Е М І М Е Х А Н І З О В А Н ІБ Р И ГА Д И , 4 6 - Й Ш Т У Р М О В И ЙБ АТАЛ Ь Й О Н « Д О Н Б А С - У К РА Ї Н А »137Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЗсамого

початку

війнияхотіла

потрапи-ти на фронт і довго намагалася прорватисяу якийсь батальйон. Але в мене, природно, не було ані бойового
досвіду, ні строкової служби, нічого. Спершу відправила анкетув «Донбас». Думала, узяли б мене хоча б у прес-службу... Потім намагалася пробитись у «Київ-2». Але всі мої спроби закінчувались
однаково — нічим.
Спершу я їздила на фронт як журналіст і волонтер — писала
звідти репортажики. Першим моїм підрозділом стала добровольча чота «Карпатська Січ». Це був уже кінець 2014-го. Я приїхала
писати репортаж, а там катастрофічно не вистачало людей. Насприїхало шестеро, п’ятеро хлопців — як бійці, мали заступатипо двоє на чергування, тож для пари якраз однієї людини бракувало. І так я провела тиждень у підрозділі. А потім повертався
комбат, який завозив хлопців в аеропорт, на ротацію. Повернувся дуже сумний, каже, людей бракує. Мої товариші мали їхати
додому — на роботу. Тоді було таке, що добровольці приїжджалина тиждень, на 10 днів — хто як міг, щоб хоч трішки допомогти.
Я сказала, що поїду в Київ, звільнюсь і повернуся. Командир запитав, де я працюю, а дізнавшись, що я — журналіст «Українського
тижня», пожартував: «Не звільняйся, то гарний журнал». Алея звільнилася, приїхала в «Карпатську Січ» як боєць і воювала тамдо травня 2015 року.
Перша моя точка — «Камікадзе» неподалік від «Республіки «Міст», блок-поста перед Пісками. Наше завдання булопідірвати ще один міст поруч, на дорозі в аеропорт, якщо бойовики візьмуть аеропорт і підуть далі. Там я пробула перший
тиждень. А потім ми поїхали в Піски. Я почувалася трохи недорікуватою, бо до цього фактично ніколи не була на самісінькому
138

передку. Лише раз — у 72-й бригаді, коли ще їздила як журналістка. До 72-ї я тоді приїхала з наплетеними жовто-блакитними
косичками. Командир подивився на мене, сказав: «О, Боже!», —посадив у машину й відправив на Волноваху разом з людьми,в яких я мала брати інтерв’ю.
Крім цього випадку доти мені доводилося бувати лишена другій лінії. Тож дорогою в Піски я ставила багато дурних запитань: «А який звук, коли міна летить? А що тоді треба робити?»Було страшно повестися як ідіотка і через те загинути. Але зорієнтувалася швидко. Ніхто з наших не був супербійцем — це був 2014
рік, досвіду майже ні в кого не було, і ми всі вчилися. Мені дужепощастило, бо поруч були мої друзі, з якими ми пройшли Майдан, і вони не сприймали мене як… «Що ти тут, дівчинко, робиш?».
Прийняли нормально одразу. І кожен раз, коли я потім переходила
139

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиз підрозділу в підрозділ під час виходу з зони АТО, зі мною разом
переходила частина друзів, тож мені було легше освоюватись.
У Пісках був район, де стояли багатоповерхівки, церква. Тамлюди ще жили у підвалах. А ми були на іншому березі, де місцевих майже не залишилося. Один дідусь з Пісків сам приєднавсядо нас і воював у «Правому секторі». І в нього був дуже доглянутий сад. Якось примудрявся він і служити, і виколупувати тамміни із землі, бо й справді, сад був дуже гарний. Він там жив, алезаступав на позиції, коли треба було. Ми жили на вулиці Миру.
І там мешкала родина з дитиною. Тато в них був трохи не присобі й дитиною не надто переймався, тож хлопчик просто блукав
селищем. Потім їх усе ж вивезли, здається, вже наприкінці весни
2015-го.
Там було досить «весело». Вся зброя, яку лиш мали бойовики, — все лупило по нас. Особливо запам’яталися «Гради» — вонитам були постійно. Обстрілювали навіть «Камікадзе» й сусідню
«Республіку», що вже казати про Піски… Але у Пісках обстріли
навіть легше сприймалися, бо позиції були розосереджені —то нам прилетить, то «Правому сектору», то військовим — билине постійно в одну точку, як коли гатили по «Камікадзе»… Але всеодно руйнування були дуже серйозні.
За три роки довелося освоїти різну зброю. Спершу в менебула просто «Сайга», мисливська. Потім нам дістався АГС (автоматичний станковий гранатомет), я навчилася працюватиз ним ще у Пісках. Потім я прийшла служити у Збройні сили,в 93-тю бригаду, і потрапила на шахту Бутівка. Там я була стрілком, і підствольний гранатомет — це максимум, що мені вдалось
дістати. З АГС-ів там стріляв окремий взвод. Згодом, коли я приїхала на Світлодарську дугу, в мене було два АГС, бо я вже мала140

Валерія Бурлакова

досвід роботи з ними з Пісків. Але незабаром командування
54-ї бригади вирішило, що частина людей піде в мінометну батарею. Мене перевели туди, і я стала командиром мінометного
розрахунку.
Рішення про те, куди йти після добробату, я приймала
дуже хаотично. «Карпатська Січ» оформлювалась у 93-тю бригаду. Я не намагалась розібратися, що до чого в армії, й не знала,що існує перелік «жіночих посад», який діяв у ЗСУ до 2016 року.
Мені дали папірець, де було написано, що я буду радіотелеграфістом, щось таке. Як так?! Я образилась, посварилася з комбатом,пішла ображена з батальйону. Вже потім дізналася, що мені простоне могли запропонувати нічого іншого офіційно, бо жінка за документами просто не могла бути стрільцем чи гранатометником.
Після «Карпатської Січі» ми з кількома побратимами
поїхали в батальйон «Донбас», у ту частину, що пішла під оруду
ЗСУ. Але вони були на полігоні, а не на передовій. І Василь Сліпак —той самий загиблий оперний співак — потягнув мене в підрозділ
«Одін», який саме намагався оформитись в «Азов». Однак там ужебуло зрозуміло, що «Азову» не дадуть повноцінно воювати, хібарозвідці, якщо пощастить. І ми з друзями шукали далі, почали
напитувати щось у ЗСУ, думали про 53-тю бригаду, де воював
батько одного з наших, але не склалося… Тоді згадали, що бійці
добровольчого батальйону ОУН оформлюються у 93-тю бригаду —а схема оформлення для добровольців, які вже мали бойовий
досвід, тоді була суттєво спрощена. Армійці вже знали, як ми працюємо, що вміємо.
«Карпатська Січ» оформилася у 93-тю й стала окремою
повноцінною ротою, хоч на папері бійці чоти і належали до різних підрозділів. «ОУН» розподіляли майже по всій бригаді — туди,141де потрібні були люди. Нас теж спершу піс ля підписання
контрактів розкидали по різних підрозділах 93-ї. Але нам пощастило: командир 1-го батальйону «Вітер» забрав нас групою до себе,в першу роту, на шахту Бутівка. Сам поїхав у штаб, перевів усіхдо себе.
Я дуже хотіла потрапити на шахту. В нашій групі був мійстарий друг — Микола Смірнов, позивний «Кіт», який із самого
початку воював у батальйоні «Київська Русь». Кіт стояв на шахті
раніше, провів там три або чотири місяці. І він так хотів поверну тись на Бу тівк у, що приєднався до нас і теж перейшов
у 93-ту бригаду. І він стільки нам усього нарозповідав, що ми мріяли потрапити саме туди.
Ми заїхали на Бутівку не одразу. Спершу була паперова тяганина, військкомати, оформлення. 11 листопада 2015року ми підписали контракти, і нарешті потрапили на шахту.
Коли я вилізла з машини, перша думка була: «О, то в Пісках булоне так уже й погано», — бо руйнування здавалися жахливими.
Але, зрештою, саме під час нашого перебування я б не сказала,що так уже інтенсивно гатило по Бутівці важке озброєння. Гранатомети били по нас, стрілкове, 82-міліметрові міни. Спершу
142я очікувала, що це буде просто пекло на землі, але виявилося,що не таке вже й пекло. На позиціях було теж дуже «весело», алесамою шахтою можна було пересуватися спокійно. Оформили менесанінструктором, але, звісно, я не мала жодного стосунку до медицини — просто це була посада, на яку тоді можна було оформити
жінку.
Перша відмінність пол яга ла в том у, що у Піска х,де ми більшу частину часу мали справу з АГС, ми працювали навісом, прикривали іншу позицію — «Небо», не бачили, хто стріляєпо нас і по кому стріляємо ми. Нас коригували, ми працювали,але не бачили людей, з якими воювали. А на Бутівці я вже в перше
чергування побачила людину, яка по мені стріляє. І в мене перша
реакція була феноменальна: я присіла навкарачки, заплющила очі,затулила вуха — там же жива людина! І вона реально прийшланас убивати! Але мені досить швидко вдалось опанувати себе.
Я б не сказала, що було якесь чітке усвідомлення, все робилося«на автоматі». Може, страшну річ скажу, але… ти не сприймаєшїх як людей. Не через погляди їхні, а тому що просто зараз,на даний момент, стріляти — це твоя робота. Але загалом важких
боїв і штурмів там у мене не було. Запам’яталася смішна ситуація.
143

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиХтось із позиції істерично кричав у рацію: «По нам стреляют! Чтоделать?» А командир так спокійно: «Стріляти у відповідь. Ви ж солдати, хлопці».
Я служила разом зі своїм нареченим, його позивний був«Морячок». Ми разом оформлювались у 93-тю бригаду. Нас бралина вільні місця, тож хоча «Морячок» був сапером, його оформилина посаду кулеметника. Так само і «Розписного», який потім загинув на Світлодарці. Вони разом ходили, щось розміновували,щось, навпаки, заміновували, виконували різні завдання ротного та взводного. Зрештою вони з двома побратимами вийшлина завдання, і спрацювала, здається, міна МОН-50. Хлопці потім
казали, що це була міна на дистанційному управлінні. А можливо,сєпари щось переставили просто… Один з хлопців тоді був тяжко
поранений, а мій «Морячок» загинув.
Ми на Бутівку приїхали вже парою. Все дуже класно було,бо коли в цивільному житті ти зустрічаєшся з людиною, тобі треба
багато часу, щоб добре пізнати її. І коли тобі здається, що ти знаєш
людину, а потім потрапляєш у патову сит уацію, і виявляється, що — ого! — ти зовсім її не знаєш… А на війні ви 24 годинина добу разом — і ти бачиш, як людина поводиться в різних ситуаціях — екстремальних, з друзями, побутових, бюрократичних.
«Морячок» говорив, що я була у списку людей його групи длявиходів, що він це узгоджував з командиром роти. Але командир
сказав, що я не ходитиму, бо «він не хоче бачити дівчат без ніг», —раніше на Бутівці вже підірвалася дівчина. Але ми разом заступалина пости. Вечерь при свічках у нас, ясна річ, не було. Але пару разів
командир нас відпускав разом у Покровськ — помитися нормально,поїсти, погуляти. Ми хотіли одружитись і просили нас відпуститина трішки для цього. Але людей тоді катастрофічно бракувало,144

Валерія Бурлакованам обіцяли, але так і не відпустили, тож розписатися ми простоне встигли.
Після його смерті в мене просто… не стало якихось емоцій.
Вже навіть загибель друзів не викликає сильних емоцій. Можливо, це захисний механізм такий. Я не психолог і не можу цього
пояснити, але просто всі почуття й емоції ніби заблокувалися.
Навіть коли «Міф» помер, а він був мені як брат, сліз не було. Так,він загинув. Але після смерті «Морячка» моє ставлення до життяі до смерті стало зовсім інше, якесь спокійне.
Перший час після того, як «Морячок» загинув, я нібитрима лас я ба дьоро. Піс л я похорон у поверн улас я одразуна Бутівку — вважала, що так буде правильно. Але в якийсь момент
зрозуміла, що не витримую там. Просто не витримую, і менітреба змінити обстановку. В мене був бронхіт, мене відправилидо шпиталю, там я із психологом поспілкувалася. За цей час трохи
прийшла до тями.
А ще я писала весь час — про нього, про нас. Коли він загинув, минула година, може, хвилин 40 — і до мене набігла купалюдей. Хтось заспокоював, хтось обіймав, хтось філософствував, мовляв, «усі ми помремо». Кожен намагався якось приділити
увагу. А мені не хотілося спілкуватися з людьми — я ж не плачу,не стріляюсь. Просто сиджу і втикаю в телефон, типу, пишу щось,не заважайте мені. А потім я почала писати неначе до нього.
Не пам’ятаю навіть, коли почала робити все це не у «Фейсбуці»,а у вордівському файлі. Редактор журналу, де я працювала раніше,запропонував це видати. Я думала: де межа? Адже не можнавсе життя писати листи людині, якої більше немає. Вирішила,що межа — 40 днів. Тож за цей час приблизно я написала книжку.
Як журналіст я розуміла, що треба читачеві пояснити, хто той145Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косичи інший персонаж, розповісти про нього. Але потім вирішила,що так нечесно — якщо це лист до «Морячка», то він знає, про когоя говорю. Тому, здається, вийшло сумбурно, і крім хлопців з ротимало хто зрозумів, про кого йшлося в тих рядках.
Після цього були певні конфлікти з командуванням,бо вихід хлопців записали не як бойовий, а як «самовільну розвідку у вільний час». І я зрозуміла, що мій важко поранений друг«Кіт» лікуватиметься за власний кошт, бо це ж, типу, не бойовий
вихід був. Що мама «Морячка» не отримає жодної компенсаціїза смерть сина. Я почала дзвонити, дізнаватися, чому це оформлюють як «самоволку». Я записувала розмови із взводним,з командирами. Написала статтю. І передала всі матеріали журналістці Олені Козаченко, яка зробила сюжет-розслідування. Завдяки
цьому вдалося ситуацію якось «додавити». Вихід визнали бойовим,ми змогли довести, що наказ був даний. Але ж військові з командування до цього запевняли, що хлопці пішли «просто погуляти»!
Через цю історію в мене ду же змінилося ставлення
до 93-ї. Крім того, бригада все одно йшла на ротацію, а мені хотілося залишитися на передовій, а не сидіти в тилу. І ще хотілося
вірити, що в інших бригадах буде по-іншому. Тому ми вирішили
переходити.
Ми з моїм другом «Ангелом» спершу взяли відношення
в 56-ту бригаду, в артилерію. Принесли це все в бригаду — мовляв, нас беруть. Нас уже раді були позбутися після скандалу у ЗМІчерез «самовільну розвідку». Плюс на полігоні ми жили в досить
свинських умовах, я постійно через це «колупала» всіх, що їм тежне подобалося. Усе нам підписали. Але потім наші документи десьзагубилися. Ми зрозуміли, що не поїдемо вдруге за сотні кілометрів брати відношення, що нас просто не відпустять. Та й дістало
146

Валерія Бурлаковавже все. Я приїхала додому, в Київ, написала листи у військову прокуратуру, типа «чістосєрдєчноє прізнаніє», що я покинула бригаду,що не можу там більше перебувати на полігоні, що там немає навчань, що там безліч порушень — як побутових, так і у ставленнідо бійців. Розписала все це на 10 аркушах. Пробула в Києві десьіз місяць, і ніхто за цей час не звернув на мою заяву уваги.
Ми вирішили з «Ангелом» їхати до «Правого сектора»,як він казав, «додому, на війну». І Василь Сліпак з нами вже поїхав.
І «Розписний» також приєднався за пару тижнів — сапер з Бутівки,з 93-ї. Коли Василь загинув там під час штурму, 50 неоформлених
«правосєків» швидко-швидко почали підписувати уночі на колінах контракти з 54-ю бригадою, бо нелегали були тоді у зоніїї відповідальності. Ми підійшли до командира і чесно сказали,що в нас уже є контракти. Боялися, що нас одразу ж і виженуть.
147

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПриїжджала військова прокуратура, з нами поспілкувалися і стали
намагатися офіційно перевести нас із 93-ї у 54-ту. Зрештою перевели. Я приїхала на Світлодарку влітку 2016-го, а офіційно булапереведена десь у жовтні.
У нас були жінки, досить багато: дві «Відьми», «Перлинка»,«Ксена». Замполітом батальйону була жінка, Оксана Петрівна.
У кожної були свої завдання. Коли нас запитують про дискримінацію, я згадую, що троє дівчат стояли на блокпості на трасі, алена одній із позицій тоді дуже не вистачало людей, і дівчата попросилися туди, вперед. І тут командир усвідомив, що в нього підначалом є жінки… і їх відправили з передової на якісь безглузді
посади, взагалі у Бахмут. Але особисто мене не чіпали, на щастя.
На Світлодарській дузі спершу було мені дуже-дуже нудно.
Це було поле, і відстані до противника були великі. Запам’яталися
літні спроби штурму. Спершу наші командири повели людей брати
блокпост, а інші хлопці — ще дві групи — з бригади пішли брати
сєпарську позицію «Мурашник». І захопили її! А потім «зверху»наказали її звільнити. Я пам’ятаю, коли я почула про команду
залишити зайняту позицію і відійти назад, то був шок — невжеж командування навіть не узгодило з Києвом цю операцію? Навіщоце все було, навіщо поранення і втрати?
А потім, уже взимку, був другий штурм — так званого
«лісу». Я тоді була вже у мінометній батареї. Хлопці зайняли позиції, й повернутися назад їх уже не змушували. Взагалі осінь-зима
2016 року були важкими. Починаючи з того штурму, постійно
було гаряче. Бойовики тоді багато гатили по мирному населенню.
Якось, пам’ятаю, бабусю в селі Луганському засипало в її власному будинку. Це при тому, що саме у селі не було жодних наших
позицій.
148

Валерія БурлаковаУ Луганському до нас ставилися по-різному. В мене там булачудова собака — Арта. Якось ми з песиком ішли селом, і жінка якась
почала говорити, що треба від глистів йому дати щось, що вона —ветеринар, радила ліки. Було, що помідори якісь давали. Нібиприязно. Але водночас наша тогочасна позиція, звідки ми працювализ міномета, була на видному для місцевих місці, нижче села. І бувало,що коли ми вдень просто виходили почистити міномет — по наспочинало прилітати. Отже, хтось із місцевих про це повідомляв бойовикам. Бо побачити самі вони цього ніяк не могли.
До війни в мене друзів з Донеччини не було. В мене булодо них таке… упереджене ставлення. А на війні я зустріла безліч
місцевих, що пішли добровольцями, зрозуміла, як багато з нихпішли воювати саме за Україну, усвідомила, що вони дуже круті.
Що їм важко, як нікому, бо частина з них — ті, хто з окупованої
території не можуть приїхати додому, що вони ще довго батьківне побачать, але вони на це пішли. Вони неймовірні. І їх багато
воювало, справді. Я з принципу не говорила російською тривалий
час, до АТО, але з ними переходила на російську. Бо, попри своюросійськомовність, вони не зрадили Україну і пішли за неї воювати.
Я любила працювати з мінометом. Спочатку було страшно:чи зможу я його освоїти? Це ж, крім іншого, ще й математика.
А потім освоїлась. У мене є друг, який навчав мене, Ігор Слайко. Вінмав уже на той момент багатий досвід і вмів правильно й дохідливо пояснити. Він сам надзвичайно спокійний, і мене навчив
працювати так само — спокійно і виважено. Мені пощастилоз людьми, з якими ми працювали разом. Був добрий колектив,тож мене нормально сприйняли командиром. В іншому розрахунку, куди мене потім перевели, було важче. Були там, наприклад,кадрові військові з військкомату, яких просто змусили поїхати
149

на передову — офіцери за званнями, де факто вони виконували
функції рядових. Бо не мали досвіду. Не найприємніша компанія,до того ж вони за звичкою намагалися командувати інколи. Алеі з ними можна було працювати й влучати…
На Світлодарці в нас були втрати. Василь Сліпак. Хлопціпід час штурму «лісу»… Наш побратим «Крук». Важко було, колизагинув Влад Казарін. Він, як і «Морячок», підірвався. Я тоді самеїхала назад, на передову, в поїзді, й мені прислали смс, що Влад«трьохсотий», неважкий. Я ще посміялася, написала йому смс,покепкувала з нього трохи і запитала, де він, у якому шпиталі,й що йому треба. Замість відповіді від нього хвилин за 10 тойже побратим, який повідомив мені, що Влад 300-й, написав,що Казарін помер. Тоді мене вперше за довгий час «накрило». Вінбув одним з наймолодших. Родом з Донеччини. І, здається, був150

Валерія Бурлакова

народжений для війни. Я й уявити не могла, що з ним може щосьстатися. Йому все вдавалося, це було його покликання. За кілька
днів до його загибелі ми з ним пили каву й жартували, що коливійна закінчиться у нас, ми поїдемо до Африки і будемо воювати
там. Він це вмів.
Чи є жінці місце в армії? Залежить від конкретної особистості. Є жінки незамінні — типу снайпера «Білки», Юлі Матвієнко.
Є чоловіки, від яких жодної користі, самі збитки. А є жінки і чоловіки, які… ну, таке… Можуть бути. Мені з жінками поруч щастило.
Наші дівчата були дуже класні. Вони були на своєму місці. Взагалі, у жінок на передовій є великий стимул і робити все якомога
краще — бо ж вони мають постійно доводити, що вони можуть.
Бо коли хлопець щось зробить не так, це сприймається легше,ніж коли щось зробить не так жінка. Принаймні у тил його одразуне відправлять.
Перший час я вірила, що ми повоюємо трохи і зовсім скоро
поїдемо додому. Але потім стало зрозуміло, що це не так. Сильно
тримало те, що було соромно перед побратимами: поки я в Києві,хтось там за мене воює. Зараз я повернулася додому. Але в менезібрана та сама «тривожна валізка», і в будь-який момент я можуповернутися на фронт. Дуже страшно повертатися «на гражданку».
Ти не знаєш, як сприйматимеш людей і як вони сприйматимуть
тебе. Я уникаю розмов з людьми на цю тему, бо боюся почути відних щось не те про війну і боюся своєї власної реакції. А там теберозуміють, там ти корисний. Там мені вже простіше, звичніше.
І не соромно... Зараз я знову працюю журналістом, люблю своюпрофесію, пишу на навколовоєнні теми. Та назад, звісно, тягне.
Дуже тягне. Якщо буде «загострення» — мабуть, не зможу втриматись і повернуся.
151

152

Ірина
Гаркавенко
«Марго»У К РА Ї Н С Ь К А Д О Б Р О В О Л Ь Ч А А Р М І Я ,« П РА В И Й С Е К Т О Р » , 2 0 1 4 – 2 0 1 5 р р .

153

Я

сама родом із Черкащини. Все почалося ще з революційних подій. Спершу я була одним з ор-ганізаторів самооборони нашого місцевого Майдану. В Київ не поїхала, бо моя донечка була ще зовсім маленька, і мама критично
мене не відпускала. А потім це було дуже важко — дороги блокували, перевіряли тих, хто їхав. Коли почалася війна, одразу пішлий перші «двухсоті». Одним із них був мій добрий знайомий з «Айдара» Євген Войцехівський. І коли я вже почала ховати своїх друзів,я зрозуміла, що треба щось робити. Такий був порив душі, поклик
серця, що треба бути там, з ними. Не знала лише, ким — хоч їстиварити, на крайній випадок. І коли я вже зібралася їхати, я зіштовхнулася з тим, що жінка і війна на той момент — це були несумісні
речі, хлопці просто не хотіли бачити жінок на війні. І всі мої спроби
потрапити туди відразу обламувались.
154

Був у мене знайомий з Черкащини, який воював у батальйоні «Донбас». Я дізналася, що є група волонтерів і журналістів, якізбираються їхати на фронт, саме в «Донбас», із допомогою. Я якосьдо них упросилася, кажу: «В мене там є знайомий, я просто хочуподивитися — що там, як там, для себе». Коли ми туди приїхализ волонтерами, я зрозуміла, що назад уже не повернусь. Це булиАртемівськ, Попасна. Волонтери поїхали назад одразу, а я залишилася на тиждень з хлопцями. Там була група із шести осіб, у нихвиникли якісь питання з батальйоном, і вони вирішили поїхати
разом до «Правого сектора». Для мене це ще з Майдану щось дужеважливе було, і мені було за щастя потрапити саме туди.
Приїхали. Пам’ятаю, що найбільше мене вразило і стало
переломним моментом, після чого я остаточно прийняла рішення
залишатися, — коли мене о шостій ранку розбудив Гімн надворі.
155

Це, здається, липень 2014-го був. І так стало приємно на душі —наскільки в цих хлопців сильний патріотизм, національний дух.
На другий день — знову вранці Гімн. А мені кажуть: «То не хлопці
співали. Ми тобі зараз покажемо, хто». Виходимо — а то полонені сепаратисти. Щоранку в них було щось типу шикування,і вони співали Гімн. Отак їх українізували — не катували, а змусили вивчити слова Гімну своєї країни, українські пісні, Шевченка.
Щоб вони могли щось переосмислити, усвідомити, бо саме ці людибули українці, які зрадили, перейшли на бік ворога і незрозуміло,за що боролися.
Потім хлопці повернулися знов у батальйон «Донбас»,а мені сказали їхати додому. Я дуже того не хотіла, зізнаюся,плакала сильно. Мене привезли на вокзал у Покровськ, і я повернулася додому. Поговорила з мамою. Прикрасила дещо, звісно,сказала, що там багато дівчат (хоча насправді їх там не дуже густо
було — я бачила одну чи двох на той момент). Мама погодилася.
Зібрала речі й уже сама повернулася.
Мене прийняли в першу штурмову роту 5-го окремого
добровольчого батальйону «Правий сектор». Там уже роззнайомилася з хлопцями. А потім і група з моїми земляками вдруге
приїхала і теж вступила у батальйон. Вони вже мали досвід боїв,156

тож одразу поїхали в Піски, а я залишилася на базі, бо не вмілаще нічого. Ну хіба що трохи стріляти, бо колись працювала у правоохоронних органах. Довелося пройти вишкіл. Було складно,бо в добровольчих батальйонів зброї практично не було.
Я розуміла, що хочу щось зробити для своєї держави,що не хочу залишати її такою для своїх дітей. І вже було усвідомлення того, що це затягнеться і нескоро ми повернемося додому.
Мій товариш-земляк Саша все хотів мене додому відправити.
Давав кулемет носити, «лєнти» кулеметні набивати набоями і весьчас перепитував, чи не хочу я додому. Спершу нігті від незвичної
роботи позбивала у кров, але думки повернутися жодного разуне виникло.
Пам’ятаю, якось по рації почула про обстріл. Уже сутеніло,і тут почулися постріли. Я злякалася, звісно, але без паніки. Хлопці
сказали мені зайти в одну з кімнат і сидіти там. Я сиджу і чую,що вони відстрілюються, йде бій… І коли наші перестали стрілятий стало зовсім тихо, мені було страшно вийти з тієї кімнати. Такадумка: «А що, коли хлопців повбивали, нашу позицію захопили вжеі мене зараз візьмуть у полон?» Потихеньку вийшла, спустилась —а хлопці внизу вже п’ють чай-каву, про щось говорять… Про меневони просто забули. Я тоді була страшенно зла на них.
157

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиДалі я весь час була у Пісках. Часом іще бувала у Водяному. В нас дівчата були в інформаційному відділі, серед медиків,у штурмовій роті була дівчина (позивний «Арійка»), вона постійнона виходах була з нами. Коли я приїхала, селище вже було наше,позиції облаштовані. Село розбите, але не так, як при нашому
виїзді, коли Пісків уже не було практично. В селі було багато військових, ми товаришували з хлопцями-армійцями (поряд стояла
95-та бригада). Я обходила все село, всі вулиці, щоб вивчити, що де,раптом що — куди мені йти, де сховатися.
Коли я повернулася на ротацію, командира не було, вінсаме від’їхав. Тоді штурмова рота була досить велика, і мені довелося декого з хлопців поставити на місце. Після того мене почали
поважати і слухатися. Якось викликали в штаб і запропонували
стати старшиною першої штурмової роти. І коли нашого командира, «Подолянина», не було, я виконувала його функції. Чітких
обов’язків не було: тримати дисципліну, займатися побутовими
питаннями — їжею, формою для хлопців, волонтеркою. Під часшикувань звітувала, де перебувають мої бійці, готувала хлопців до виїзду на передову. Мене викликав комбат і запитував, хтозавтра о шостій ранку може їхати на передову. Я мала вибирати,хто з бійців поїде. З часом до мене звикли, прийшло розуміння,що я не жінка, а боєць. І ставитись почали, відповідно, як до бійця.
Знаєте, що цікаво було? Найбільшою карою для наших хлопців було не їхати на передову. От є в когось «зальот», і командир
йому каже: «Все, на передову ти не їдеш». І це було реально найстрашніше і найгірше для них покарання. Рвалися всі, хотілося
всім щось робити, якось діяти.
Населення в селі було своєрідне. Патріотів небагато. Булилюди, в яких діти й онуки воювали на ворожому боці, й вони цього
158

І р и н а Га р к а в е н к онавіть не приховували. Якось нам привезли із Золотоноші сир,головами прямо, круп усіляких, різного добра. І ми покликали місцевих, щоб з ними це розділити і чимось їх підтримати. От усімуже роздали, і якась тітка вже останньою майже бере їжу, а товариш мій, Саша, жартує: «Ну, бачите, не такі страшні ці «бандери»,вас не їдять, а навпаки, підгодовують». Вона взяла сумки повні,тягне і, вже відійшовши, кидає нам, що «краще б вас тут не було,ми за них». І ну тікати з тими сумками бігом у двір. Трошки сумно
ставало в такі моменти…
Місцеві жили по підвалах. Одна бабуся вдень, коли булобільш-менш тихо, виходила з підвалу, і я все запитувала: «Чомуви досі живете тут?» А вона не хотіла залишати будинок. Усе майнов підвал перенесла і сиділа там постійно. Бувало, що снаряди влучалиі по місцевих. Тоді сусіди просто викопували яму біля свого під’їздуі так ховали вбитого. Біля клубу недалеко стояв такий будинок, підяким було просто кладовище. А як вони їх інакше поховають?
Наша позиція, де ми стояли, саме виходила на Донецьк,і звідти постійно було видно страшні бої за аеропорт. Коли сидиші бачиш, що там відбувається, усвідомлюєш, що там наші хлопці,які намагаються вижити, намагаються захистити нас… Це страшно
було, дуже страшно. І особливо те, що от ти сидиш і ніяк не можеш
допомогти. Більше половини хлопців з нашої штурмової ротибули в аеропорту. Геть молодісінькі — по 18-19 років. Я не хочуце озвучувати, але я була проти, щоб такі молоді воювали в таких
страшних місцях. Багато хто з них не мав узагалі військового
досвіду, вчилися на ходу… Але відповідь я чула лише одну: вони —добровольці, і це їхнє рішення. Коли аеропорт уже покидали,хлопці наші виходили хто як міг і телефонували (я на той часудома була), що вони біжать до Пісків, щоб не розстріляли свої ж...
159

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПерша моя втрата — мій земляк, «Чех» — Женя Войцехівський з «Айдару». Я тяжко переживала його смерть, бо це буладуже хороша людина. Він залишив по собі двох синів. І я досіне можу змиритися, що його немає. А на передовій пішли втрати
одна за одною — того привезли, іншого… Тільки змиряєшсяз однією смертю, як знову хтось гине. Спершу був розпач, нерозуміння — чому вони гинуть, що буде далі? Це невимовно тяжко
було. Коли останній раз привезли двох загиблих хлопців з розвідки, я піймала себе на тому, що от ми прощалися, а в мене вжеані сліз, ні емоцій. Я зайшла до себе в кімнату і просто сиділа.
Це, мабуть, найстрашніше на війні — втрата емоцій, коли ти вжене плачеш, нічого не відчуваєш. Ну війна… тут постійно хтось
вмирає і вмиратиме… завтра нових привезуть… І от настає якесьот упіння, і ти нічого не відчуваєш. Просто починаєш сприймати смерть як норму. В аеропорту залишилося багато наших
хлопців...
Страх.. Найстрашніше, коли тихо. Тихо, і ти не знаєш,що зараз буде. Коли десь перестрілки і ти більш-менш орієнтуєшся, де й що відбувається, легше. А коли тиша, тривала такатиша, і ти ходиш, мов струна натягнута, і нервуєш: що буде зараз,за секунду, до чого вони готуються, що зараз буде…
У Пісках була церква, і під нею — ніби підвальчик, така кімната. Однієї ночі я там спала, хлопці стояли на варті. Все було тихоі спокійно, по рації передавали, що периметр чистий. Ми заснули.
І раптом я відчула, як здригається церква. Це був просто шалений
арт-обстріл. Я думала, що вороги вже наступають і десь близько,що це вже кінець. Хлопці почали швидко збиратися, хапають
боєкомплекти, одягаються. Я теж одягаю каску, бронежилет, збираюся. А вони мені: «Ні, ти тут сидиш». Дали мені «муху» і пару160

І р и н а Га р к а в е н к огранат. Світла немає. «Сиди тут». От у той момент мені дужестрашно було. Але ми тоді відстрілялись, і втрат у нас не було.
Іншим разом уночі їхали в Піски й потрапили під обстрілз «утьоса» (різновид кулемета. — Авт.). Обстріляли наші машини,їх три їхало. Ми встигли вистрибнути. Нас десятеро. Поблизу жодного дерева. Лежимо серед поля, як велика пляма. Щойно хтось
підіймає голову — стріляють. Я лежала й молилася, щоб вонине вдарили з міни, бо прицілитись у таку велику пляму булодуже легко. Телефони не працювали, а рації в машині залишилися. Хлопці накривали мене собою, щоб не було світла видно відмобільного, а я дзвонила, намагалася викликати підмогу. Потім
зорієнтувалася, що поряд позиція «Небо», а ще моя колишня позиція — «Більярдна», житловий будинок. Хлопці запропонували
повзти, але я згадала, що там розтяжки розставляли, тож ми могли
просто підірватися на власних гранатах. Мені таки вдалося зв’язатися з командиром, а йому вже — з хлопцями з позиції, з тогобудинку. Хлопці гукнули, що повзти там можна. І так ми спершу
повзком, потім перебіжками доскочили до тієї позиції, потімдо іншої, і так дійшли до своєї.
Крутим був Новий рік на передовій. З 2014-го на 2015-й.
Ми були в очікуванні. Напередодні приїхали волонтери, привезлинам мандарини, фрукти, подаруночки, навіть шампанське. Хлопці
переодяглись у дідів морозів. У нас була біла термобілизна і балаклави білі, великих розмірів, а я була худа, і вона на мені сиділаяк плаття — аж за коліно. Я одягла ту білизну, балаклаву як шапкуі була Снігуронькою. Ми ходили по позиціях і вітали хлопців.
Це було прикольно: хтось олів’є нарізає, хтось поряд «лєнти» набиває, і все це — під запах мандаринів і новорічні пісні. Ми очікували,що вони нас будуть «вітати», і то серйозно. У них же Новий рік161

на годину раніше настає. Але вони, видно, так за годину «відсвяткували», що коли наш настав, їм уже було не до війни.
З деякими хлопцями ми вже поріднилися, стали кумами
один в одного. В мене є кум «Анархіст». Якось ми в Піскахна кухні сиділи, і волонтери привезли пакунок листів і малюнківвід дітей. І скрізь, де були вказані телефони, він дзвонив дитинічи мамі, передавав привіт, дякував. Говорив, щоб не переживали,що ми захистимо. Малюнки ми розвішували в кімнаті, поробки,браслетки носили, ними сплетені.
У мене кітель був мого загиблого в аеропорту друга — Святослава Горбенка (позивний «Скельд»). Він тільки приїхав до насна базу, і треба було людей відправляти в аеропорт, але я його162

І р и н а Га р к а в е н к оне відпускала, бо він іще не мав достатнього вишколу для такої
точки. «Скельд» був дуже мужній, він в аеропорт рвався просто. Я категорично сказала: «Ні, ти нікуди не поїдеш». Наступного
вечора група мала вирушати в ДАП, а я їхала вранці у відпустку
додому. Вранці Святослав підійшов, зняв свій кітель, одягнувна мене, обійняв і сказав: «Марго, я таки поїду». Я посадила йогоі кажу: «Давай ти спершу поїдеш у Піски, освоїшся, навчишся орієнтуватися, що звідки стріляє. А потім поїдеш в аеропорт, добре?»Він сказав: «Добре», — але я розумію, що він уже тоді зі мноюпрощався.
Коли я повернулася на базу, подзвонили мої бійці й сказали,що «Скельда» більше немає. Це був шок. Я не знала, що він в аеропорту і не дотримав обіцянки. 19 років йому було, зовсім молодий,усе йому цікаво... Він мені був як молодший брат. Я тільки зайшлав роту, і один з наших бійців — сидить за столом, сльози течуть —каже мені: «Тобі від Святослава привіт». Він розповів мені все:як «Скельд» поїхав в аеропорт, як він там пробув десь із тиждень.
Я той кітель ношу досі — на ньому всі мої нагороди. І в ньому бувдитячий віршик у кишені, з намальованим янголятком…
Ми з ним попрощалися і повезли його в Київ ховати.
Хлопці вже потім, на поминках, сказали, що він назвав свійавтомат «Марго». Коли ми повернулися з похорону на базу,я зайшла до своєї кімнати, відчинила вікно, вийшла на хвилинуза чашкою, повертаюсь — а в мене на ліжку сидить синичка. Подивилась на мене, пурхнула і полетіла у вікно… Мені хочеться вірити,що то він так прийшов попрощатися.
Так сталося, що я втрачала там тих, із ким дружила, самеблизьких мені людей. Ще був «Сєвєр» — Сергій Табала. Він тежіз нами попрощався. Вони приїхали до нас на базу, але на той163Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косимомент саме в нашій роті було багато бійців, і хлопцям не булоде ночувати, я як жінка жила у кімнаті сама, от і запропонувала хлопцям заночувати в мене. Я в ту ніч не могла заснути,бо Сєрьожа уві сні все воював, розмовляв, із кимось бився. Вранці
розповідаю йому про це, а він каже: «Еге ж, такий сон поганий
снився…» Ми зробили каву, він сів на ліжку і, такий: «Друзі, якщозі мною щось станеться, виконайте моє прохання: я — язичник,спаліть моє тіло і розвійте над Дніпром». Ми йому: «Що ти такеговориш?» Підбадьорювали його...
Вранці на шикуванні комбат повідомив, що ми всі маємо
їхати на Піски. Ми збиралися пакували рюкзаки. У Сергія на обохруках було татуювання: «Слава Україні» і «Героям Слава», а в менена шиї вибитий наш бойовий шеврон, і от нам захотілося розвіятись і зробити круте фото. Це фото розлетілося Інтернетом, алемало хто знає його історію і хто на ньому зображений. У той деньми наробили багато фоток. Ми прибули в Піски, а тоді він поїхавв аеропорт, та звідти, на жаль, уже не повернувся живим. Теперцей знімок — усе, що в мене залишилося від нього. Його речі я передала родичам. Речі «Скельда» деякі — форма його — досі лежатьу мене, я все збираюся віддати їх до музею, але ніяк не можу.
Розумію, що треба з ними попрощатися, але, з іншого боку, здається, якщо віддам — то наче зраджу його… Але наші хлопці, вонине йдуть, вони — поруч з нами завжди…
Я б, напевне, не повернулася звідти. Але був момент, колимені здалося, що я знайшла свою половинку. Та він обдурив мене.
Сказав: «Давай їхати звідси, створимо сім’ю…» Я повірила і повернулася додому. А він просто зник. Я шкодую про те, з одного
боку, бо я ще не хотіла повертатися з війни. З іншого боку —добре, що так сталося, бо в мене є донечка, і їй потрібна мама164

І р и н а Га р к а в е н к опоряд. І так вона рік була без мене, у перший клас пішла без мене,перші її досягнення були без мене, і мені шкода, що я того всьогоне бачила.
В мене особлива дитина. Вона під час Майдану сиділа,дивилася телевізор і плакала. Їй було 6 років, а вона так болісно
сприймала те, що відбувалося... А коли я сказала, що вирішила
їхати на війну, вона мене підтримала, без істерик, без дорікань відпустила. Мене багато хто засуджує за це — що я, мовляв, покинула
дитину і поїхала на фронт. Мовляв, чи тобі дитина не важлива?
Часто таким потикують мене. «От убили б тебе, кому твоя дитина
потрібна?» А я думаю, навіть якби вбили, моя дитина знала б,що її мама боролася за свободу і за її краще майбутнє і померла
165

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косигероєм. Це краще, ніж якби вона запитала через 20 років, чомувона живе в такій країні й чому я, її мати, нічого не зробила, колибула війна і в мене була можливість щось зробити.
В мене у дворі груша велика. Коли я вперше приїхала
додому з фронту, була дуже стомлена, і дуже хотілося спати.
Зайшла в залу і миттєво заснула. На війні ти не спиш. Начей спиш, але вуха твої чують усе, що відбувається. А тут мене начевимкнуло. Я заснула, а мама сиділа біля мене. І раптом груші
почали падати на дах. Я скочила, впала на підлогу і закрила голову
руками. Мама в шоці: «Дитино, ти що?» Але це швидко минулося.
А от що тривало досить довго — я чомусь не могла терпіти людей.
Гукали приятелі кудись посидіти, а мене просто жахливо бісили
п’яні хлопці, викликали дику агресію люди, які сміття кидали під166І р и н а Га р к а в е н к оноги. Якесь таке надміру загострене відчуття справедливості
з’явилося.
Статусу УБД в мене немає. Навесні 2018-го мене мають
визнати учасником бойових дій на рівні області. Дадуть — дякую,ні — не треба. Я не за тим туди їхала. Я втратила на війні набагато
більше, ніж мені може дати це посвідчення. Але багато й отримала.
Я змінилася, переглянула своє життя, ставлення до людей. Прийшла до Бога. Зараз тягне, звісно, назад. Я працюю в Українській
добровольчій армії. Але дивлюся на нашу владу і розумію, що всейде якось неправильно. Бо ти там борониш, а звідси тобі в спину
встромляють ножі. Хлопці гинуть щодня. Хлопці стали інвалідами,а про них просто забули. В інших країнах військові — це еліта,це герої. В нас не так. Процентів на 80 % своїми заслугами ми завдячуємо людям, які нас підтримували з тилу — їжею, коштами,морально. Без них ми просто не вистояли б.
Я вічно пам’ятатиму своїх друзів, братів, які були мені дужеблизькі, з якими я ділила життя і смерть. Ніколи не забуду вашіочі, голоси й історію кожного з вас.
Ви житимете в моєму серці, допоки житиму я.
Євген Войцехівський, «Чех».
Сергій Табала, «Сєвєр».
Святослав Горбенко, «Скельд».
Алесь Черкашин, «Тарас», громадянин Білорусі.

167

168

Галина
Клемпоуз
«Перлинка»5 4 - ТА О М Б Р, 4 6 - Й Б АТА Л Ь Й О Н« Д О Н Б АС - У К РА Ї Н А »

169

Н

а війну я потрапила наприкінці 2014 — на початку 2015 року як волонтер. Спершу допомагала

місцевим волонтерам з дому, але сама не їздила. Приїхала впершедо рівненського батальйону «Горинь». Там тоді саме хлопці з полону
поверталися — це було моє перше знайомство з такими серйозними
проблемами. Потім їздила туди з волонтерами раз-двічі на місяць.
Згодом моя волонтерська діяльність поширилася на інші батальйони і бригади — я намагалася допомогти всім, кому могла, хочай не завжди це вдавалося.
170Га л и н а К л е м п о у зВосени 2015 року так сталося, що мені доводилось везти
додому «двухсотих». Це був мій земляк, Дмитро «Араміс». Ми досіне знаємо обставин його загибелі. Нам сказали, що то був суїцид. Мені подзвонили, кажуть: «Знаємо, що ти в АТО. Затримайсяна добу, щоб привезти його батькам». Я той день пам’ятаю, як зараз.
Бо це дуже важко. Був листопад, із самого ранку ми купили домовину, поїхали в Красногорівку, де він помер, забрали його і повезли
додому. Дорога була довгою і важкою. Потім зустріч, поховання…
Влітку 2016-го я привезла допомогу, і так вийшло, що в тійбригаді була передислокація. Мене відправили на Світлодарську
дугу і повідомили, що там є хлопчик, який сильно хворіє, Мирославом звати, попросили привезти йому ліки і проконтролювати, щобвін хоч якось їх приймав. Це було 12 червня 2016 року, і тоді я залишилася на дузі у «Правого сектора».
28 червня був важкий бій, коли загинув Василь Сліпак — відомий оперний співак (позивний — «Міф»), а тоді вже боєць «Правого
сектора». Хлопці отримали завдання і пішли його виконувати,а я разом з іншими дівчатами залишилася на позиціях. Василь, здається, пробув у нас 10 чи 12 днів на позиції, але ми спілкувалися
щодня як побратими. Ми навіть не знали, що він — знаменитість,лиш одна з наших дівчат знала. Я бачу, що обличчя знайоме, алехто… Думала, просто десь перетиналися раніше в АТО. А потім
побачила статтю про Василя, про те, що він повернувся з Франції в Україну. Виходжу до нього: «Василю, це ж ти!» А він: «Ну я,і що тут такого?» Він запам’ятався як дуже крута людина. З нього
просто перли потоки енергії, якою він заряджав усіх навколо. Такадуша компанії, завжди усміхнений, усіх навколо змушував сміятися. І співав нам пісні на замовлення. Смерть Василя стала моєюпершою такою втратою. Він фактично на моїх очах помер.
171

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПісля того «Правий сектор» мав терміново підписати
контракти, наші хлопці почали підписувати. І стали звертатисядо мене. Я, юрист за фахом, могла допомогти їм хоч якось розібратися у цій бюрократичній системі, дати раду з документами,залагоджувала організаційні моменти. А потім настав момент,коли я не могла вже просто так залишатися на позиції — треба булоабо підписувати контракт, або їхати додому.
Наважитись було важко, бо на той час я ще навчаласяна стаціонарі в Харківській юридичній академії Ярослава Мудрого,саме вступила в магістратуру. Я прийняла для себе рішення,поїхала додому, поговорила з батьками — сказала, що я тампотрібна і що підписуватиму контракт. Я бачила, що армія вжене потребує волонтерів, як на початку. Бо я займалася продуктами харчування, одягом — цим уже армія стала забезпечувати,172Га л и н а К л е м п о у за на щось серйозніше й потужніше в мене не було ресурсів. Тожя вирішила, що настав час допомагати там своєю присутністю.
Смерть «Міфа» відіграла в цьому велику роль. Він був цвітом нації,а я не хотіла бути сміттям, хотіла бути як він. Так я опинилася
в 1-му батальйоні 54-ї бригади.
Бувало, виконувала роль зв’язкової вночі, бо хлопці йшлина позиції, й хтось мав сидіти на раціях. Бувало, їсти варила, колихлопці були втомлені. І документи оформляла, і рапорти допомагала складати — різні справи доводилось робити. Потім у насстався конфлікт із 54-ю бригадою, і ми всі разом перевелись
у 46-й батальйон «Донбас-Україна».
Це було влітку 2017 року. Коли ми туди прийшли, командир дозволив нам займати посади, які ми хочемо. Ні з кого з нас,дівчат, що прибули в батальйон, кулеметниць зробити не вдалося.
173

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ вчилася стріляти з гранатомета і на певний час стала гранатометницею. Потім зрозуміла, що гранатомет — це не моє.
Якийсь час виконувала обов’язки парамедика. У складі «Донбасу»ми потрапили одразу в Чермалик. І там мені доводилося і колоти,і крапати. Справлялась нормально, ніхто не скаржився. Згодомнам привезли безпілотник, і так сталося, що з ним мав працювати один хлопець, але щось не склалось у нього із цим дроном.
А я розумію, що в нас така річ крута лежить, а ми її не використовуємо, і це дурість. Сама сіла, розібралася, вивчилася, пару разів
передзвонила, проконсультувалась із досвідченими аеророзвідниками і тепер працюю з дроном в аеророзвідці.
Спершу, ще коли волонтером була, хлопці надто оберігали,на якусь позицію взагалі не дозволяли їхати, не пускали мене, всесамі розвозили. Переживали за мене. Але це було лише на початку.
Я ж уперта, просто брала і їхала. Потім іноді отримувала за це.
Зараз це вже значно менше проявляється, але от таке трішечки
бережне ставлення до дівчат усе ж є. Я не можу сказати, що це наспринижує чи утискає, — навпаки, це як вияв поваги до нас. Алекожна дівчина сама встановлює для себе пріоритети, і все залежить від твоєї поведінки. Якщо проявляти себе як беззахиснаі слабка — так тебе і сприйматимуть, якщо ж триматися на рівних — тебе сприйматимуть, як бійця. Я усвідомлюю, що фізично
слабша від чоловіків. Я не принесу два відра води за раз, наприклад, тому мені можуть допомогти ось так, у побутових питаннях.
Я б не сказала, що це катастрофічно неправильно.
До воєнного побуту я звикала поступово, і переселитисьу бліндаж було неважко. Нашим дідусям і бабусям, думаю, може,і в гірших умовах доводилося жити. Нашу позицію на Світлодарській дузі — «Бутон» — ми побудували повністю своїми руками,174Га л и н а К л е м п о у зце таке наше, рідне. Це нескладно — наносити води, нагріти,є буржуйки — розпалив, і буде тепло. І нічого надміру складногов цьому немає. Була, щоправда, одна історія з вужем…
Це трапилося в Чермалику. Я тоді в бліндажі сама жилаі прокинулась від того, що поряд хтось шарудить. Я думала,то миші — ми до них звикли, вони постійно в бліндажах живуть,можуть по голові часом пробігтись. Або жаби, ці теж постійнов бліндаж заглядають — у землі ж живемо. А цього разу діставала
щось із медичної сумки своєї, знімаю її, а на мене падає вуж, якийна ній лежав. Я почала кричати, вибігла з бліндажа, розплакалась.
Зайшла «Відьма», моя посестра, і сміється: «Чого ти репетуєш?
Це ж вужик маленький». Заспокоїлась, роздивилася його жовті
«вушка». Він у мене потім повзав по бліндажу, назвала його Василіском. Так і жив певний час, був мені сусідом, а потім десь утік.
Найважче було переносити холод. Я дуже мерзну в суглобах, особливо ноги. Мене не лякає спека, жодна погода не страшна,крім холоду. Перемерзаю, і миттєво з’являється температура. Алето можна перетерпіти. Найстрашніше тут — втрачати побратимів.
Я на все життя запам’ятаю упізнання наших хлопців після боїв18 грудня 2016 року на Світлодарській дузі. Нас привезли у Бахмут,у морг, і це було дуже боляче — впізнавати тих, хто ще день-дватому був поряд із тобою. Один з наших побратимів, «Сім’янин»…
Його коли привезли — не всі впізнали. Настільки в нього булострашне поранення обличчя… А може, просто хтось не хотів віритиі впізнавати, хоч я одразу побачила, що то — він.
Щодо жінок в армії… Місце тут є не всім. Є багато гідних,умотивованих жінок, які справді прагнуть служити і захищати Батьківщину. Такі зараз поряд зі мною воюють — сильні, вольові, мужні.
Кожна має чітко усвідомлювати, що вона йде воювати, захищати
175

країну, і бути готовою до того, що різні випробування можуть упасти на її плечі. А не йти для того, аби знайти чоловіка, вийти заміж,завагітніти й піти в декрет. Я такого не розумію і не сприймаю.
Є й такі, і їх чимало. Якщо ти підписала контракт — то на цей части взяла на себе певні обов’язки і маєш їх дотримуватись. Часто
дівчата зустрічають тут своїх коханих, одружуються, але розуміють, що про дітей до закінчення контракту не може бути й мови.
А є, на жаль, жінки, які приходять сюди влаштувати особисте життяі швидко вагітніють. А потім, доки вони в декретній відпустці,на їхнє місце нікого іншого поставити не можна — штат не дозволяє.
Армія — не місце для флірту й жіночих чар.
176

Позивний «Перлинка» мені дали в «Горині». Вони довго
думали, як мене назвати, але рішення прийшло спонтанно. Ми їхалив машині, я побачила фазанів і почала кричати, мовляв, гляньте,це ж фазани! А вони не бачать. Хотіла сказати їм, що я далеко бачу:«Я — зорка», — та натомість вийшло: «Я — зорька». Так вони меней дражнили Зорькою, мовляв, будеш тепер як корівка зватися. Приїхали на базу батальйону, а там був начмед Андрій. Почув, що мененазивають «Зорькою», і каже: «Яка ж вона Зорька, якщо вона — перлинка?» І почали мене звати «Перлинкою». Так воно і залишилось.
На війні було більше доброго, ніж поганого. В мирному
житті ти з цими людьми ніколи б не перетнувся. У вас були різні
177

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косизахоплення, інтереси, а тут ви разом цілодобово. Це нові знайомства з цікавими людьми, неймовірне розширення кругозору. Тутти дуже швидко дорослішаєш. Якою б дитиною ти сюди не прийшов. Мінус у тому, що мені трішечки не вистачає розвитку.
Я намагаюсь у вільний час читати книжки, вчити англійську
онлайн. Про яке майбутнє України ми можемо говорити без професіоналів? А вони мають обов’язково володіти іноземною мовою,178Га л и н а К л е м п о у зякщо ми хочемо бути частиною цивілізованого світу. Тому англійську має знайти кожен, і я намагаюся опанувати мову до рівня
вільного володіння. Ввечері можна виділити годинку для себе.
Думаю, зараз настав час, коли треба зробити паузу,бо я боюся досягти «точки неповернення». Бо я бачу цих хлопців — якими вони були на початку, якими їдуть додому, і як їм тамнезру чно, нецікаво, як вони не можуть адаптуватись у мирному житті й знайти спільну мову з людьми, що не були на війні.
Я не хочу цього. Я відчуваю, що я трішки втомилась і маю зробити перерву. Замкненість в одному просторі, з одними людьми
день у день... Вони чудові, я їх люблю, мені з ними комфортно,але ми часом трішки втомлюємось один від одного. Треба трохи
побути вдома, приділити увагу рідним, вони скучили. Треба датиі батькам відпочити й розслабились, бо їм теж непросто житив постійному страху за мене два роки.

179

Катерина
Луцик
81-ША ДЕСАНТНО-ШТУРМОВАБ Р И ГА Д А

180

181

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯзакінчила медичне училище, а ми всі військовозобов’язані. Після випуску мені потрібно булостати у військкоматі за місцем проживання на облік. Я прийшла
туди — а це саме було під час мобілізації — і запитала, як взагалі зараз з медиками на фронті. Комісар відповів, що дуже погано, медиків катастрофічно не вистачає. Тоді я спитала, чи беруть вони жінок.
Вони сказали, що беруть. Через два дні я пройшла комісію і поїхалау навчальний центр.
Піти в армію мене підштовхн ула смерть знайомогона фронті. Саме через те, що йому вчасно не надали медичну допомогу. Його можна було врятувати — в нього була кровотеча. Алепоряд не було лікаря, і він помер.
Я потрапила в десант не одразу. В навчальному центрі насрозподіляли по батальйонах, і я спершу опинилася в батальйоні
спеціального призначення. А коли в мене вже були документина руках, я зустріла знайомого, і він поцікавився, куди ж менерозподілили. Каже: «Спецпризначення? То тебе одразу на фронтне пустять. Там іще треба буде багато навчань пройти». Алея хотіла вже їхати на передову, і він порадив мені йти в батальйон ПДВ. Я попросила про переведення, і так, зрештою, потрапила
у 122-й батальйон 81-ї бригади. Є ще один момент, який зближував
мене саме з десантом. Мій брат — кадровий військовий, десантник.
Коли я пішла до армії, він перевівся в мій підрозділ, щоб служити разом. Я взагалі не розуміла, що таке армія. Вчилася всього,як то кажуть, на ходу. В хлопців у школі хоча б ДПЮ є, а я не знала
навіть, як правильно до командира звернутися...
Хлопці як сприйняли? По-різному було… Були і кпини, і глузування. Але лише на початку. Згодом усе змінилося. Я намагаласяне відрізнятись. Ніколи не просила для себе якихось особливих
182

Катерина Луцик

умов, не скаржилася, що мені важко, не вимагала окремого душучи кімнати. Жила з ними разом, в однім наметі. Кардинально
ставлення до мене змінилося вже після першого виїзду. До тогоще бувало часом… Мовляв, приїхала т ут краля… Після першого виїзду до мене почали ставитись по-іншому. І я з усіма
подружилася.
Перша моя ротація була під Горлівкою, у селищі Новгородському. Там на той момент обстріли були не такі часті, як у тихсамих Пісках, наприклад, чи в Авдіївці. Але там також булипоранені і, на жаль, загиблі. «Стрілкотні» не було. Там якщо обстрілювали — то з «важкого», з мінометів, наприклад. З одного боку,було цікаво: все для мене нове — окопи, бліндажі... З іншого, там183Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косибули й мої перші обстріли. Перший мій поранений був дуже важкий — відкрита черепно-мозкова травма. Цього випадку я ніколине забуду. Хоча я кожного свого пораненого пам’ятаю — обличчя,ім’я-прізвище, — але саме цей запам’ятався особливо. Надійшов
виклик, ми приїхали, я зробила все, що треба було, привезли цього
бійця до лікарні. І лише коли ми його віддали лікарям, я почала
приходити до тями. Зробила я все правильно, але не думала в тоймомент взагалі ні про що — руки все робили на автоматі. Усвідомлення прийшло потім, усвідомлення і мандраж такий сильнийпо всьому тілу. На жаль, цей хлопець не вижив.
Я була готова до того, з чим зіткнулася, але все ж однасправа, коли працюєш в операційній, де все стери льно,184

Катерина Луцикде пацієнтів кладуть на стіл уже під наркозом, і зовсім інша —робити те саме в умовах війни. Ще був один момент — поранені
бувають у різних станах, і вони постійно кричать. І перший часбуло дуже важко й дивувало: ти надаєш допомогу, а вони кричатьі матами тебе криють. Звісно, вони не хочуть тебе образити —це від болю, це шоковий стан. Я це теоретично і як медик розумію,але перший час це дуже чіпляло — ну за що ж ти обзиваєш мене,якщо я тобі допомагаю?
По-різному поранені реагували на те, що трапилось —у кожного своя психіка. Хтось панікував, починав кричати:«Я помру! Я залишусь інвалідом…» А хтось був налаштованийна краще. Мені запам’яталось, як одного разу підірвалися хлопціна міні машиною, і був там такий Артем — у нього був перелом
ноги, він стопу майже втратив. І він мене все питав: «Ну що там?
Я буду інвалідом?» А я його заспокоюю, обіцяю, що все буде добре.
І він тоді мені каже: «Пообіцяй, що коли я залишуся з ногою,ми обов’язково з тобою станцюємо. Підемо на дискотеку і станцюємо». Згодом стопу йому відновили — наростили — завдяки
сучасним технологіям. І обіцянки я, до речі, дотримала — в нас бувофіцерський бал, і ми там станцювали.
Після Новгордського ми потрапили в Авдіївку, в промзону.
Заїхали туди 19 червня 2016 року. Т ут поранених було набагато більше, і було складніше надавати допомогу через постійні
обстріли. Коли ми приїхали, промзона вже була добре розбита, алене так, як зараз, звісно. Були ще будиночки, в яких ми жили. Заразвід них нічого не залишилось.
Коли почула, куди ми їдемо, були різні почуття. Просто тисяча думок у голові. З одного боку, я цього хотіла, я йшлав армію заради цього — щоб бути на передовій, де найпотрібніша.
185

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЗ іншого, був і страх: що там? Як евакуювати хлопців? Чи є тамвзагалі дорога, якісь шляхи під’їзду-від’їзду? Ми змінювали
90-й батальйон нашої ж бригади. Медики показали мені довшій коротші стежки: де можна проїхати машиною, а де пішки
добігти швидше, поки машина їде. Потім ми «допрацьовували»свої точки евакуації, вдосконалювали. Я саджала свого водіяза кермо, і ми шукали нові дороги для під’їзду, багато моталися,щоб він дорогу запам’ятав до автоматизму. Причому і вдень,і вночі — бо вночі треба звикнути їздити без світла. Ми так гарно
спрацювалися з водієм, що під час виклику я просто сідалав машину, говорила назву позиції й потім уже не підводила головивід пораненого — знала, що він довезе куди треба і максимально
швидко.
Та, попри це, евакуювати хлопців вдавалося не завжди,через обстріли. Була в нас ситуація, коли надійшов виклик:троє поранених (серед них, до речі, був і майбутній Герой України Валера Чибінєєв). Першу допомогу я їм надала, і ми вже маликласти їх у машину — на евакуацію, а тут танковий обстріл, дужесильний. І от одного пораненого ми завантажили, і тут б’є снаряд просто біля входу в наше приміщення і нам засипає вихід.
Ми десь години три-чотири, поки більш-менш стихло, не могли
вийти звідти. Я надавала допомогу просто на позиції — контролювала стан. Мене врятувало тоді те, що я в сумку клала не лишепотрібне для надання першої допомоги, а й деякі медикаменти.
Одразу почала парентеральне введення ліків, щоб підтримувати
стабільний стан. Коли обстріл ущух, розгребли завали, машина
повернулася, і лише тоді ми змогли вивезти хлопців. І неодноразово таке було — що через обстріли ми затримувались по кілька
годин на позиції й уже імпровізували там.
186

Катерина Луцик

Найважчий період на промзоні — це, напевно, першідва тижні. В цей час у нас було найбільше поранених. Хлопці
щойно зайшли — нові позиції, все нове, поки адаптуєшся, поки187

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косирозберешся, що до чого... І, як завжди, коли заходить новий батальйон, ворог починає щільніше обстрілювати. Може, щоб показати,хто є хто, чи щоб залякати, не знаю.
Під Горлівкою в нас був один загиблий, а на промзоні —багато. І кожен такий випадок — це невимовно важко. Я от заразпро це розповідаю, і в мене мурашки по шкірі. Після кожної
смерті я розчаровуюсь у собі, я себе картаю, що це я винна. А якбина хвилину раніше приїхала, а може, щось іще могла зробити,і він би вижив? Потім лікарі здійснюють огляд, дають висновок, і до моєї робити ніколи питань не було — все було правильно
зроблено. Але я все одно постійно картаю себе. Коли надаєш допомогу на позиції, робиш масаж серця і розумієш, що вже 20 хвилин
пройшло, що це вже смерть і нічого зробити не можна... І найстрашніше тоді для мене — обернутися, знаючи, що за моєюспиною хлопці стоять, які з ним служили, його командири, і вонистоять і чекають моїх слів. Це найважче — обернутись і сказати,що вибачте, але він помер. Я почуваюся... як на Страшному суді,коли виносять вирок… Страшно, але це доводилось говорити самемені.
З усіма пораненими ми підтримуємо зв’язок, знаємо,як вони, відстежуємо, як склалась їхня доля після поранення.
Кожен має займатися своєю справою. Я не знаю, чи змогла б я таквлучно стріляти, як наші хлопці, особливо в той час, коли по тобіведуть вогонь.
Щодо побуту — це від людини залежить. Якщо людина
неакуратна, то вона і в цивільному житті така, і навпаки — булоб бажання. На промзоні ми жили всі в одному підвалі, мали одиндуш, але хлопці все одно старались мені якось виділити окремий куточок. Шторкою мене відгородили, щоб я могла вільно
188

Катерина Луцик

перевдягатися. Коли ми зайшли в перший день, хлопці ходилипо ділянці, роздивлялися: де позиції, де що можна переробити,де ще спостереження поставити. Поміж розбитих будинків вонизнайшли і принесли мені дзеркало. Велике таке, на повний зріст.
Я спочатку розсміялася, кажу: «Не знаю, що я з таким дзеркалом
великим робитиму». Потім принесли якусь тумбочку маленьку,і в мене був такий затишний куточок облаштований. Зранку вмилася, зачесалася, трішки вії підфарбувала — просто, бо звикла такіще в цивільному житті.
А ще в мене був дуже розуміючий командир — він відпускав
мене раз на місяць зробити манікюр. Це було дуже смішно. Спершуя нігті просто коротко обрізала, але якось ми сиділи на командно-спостережному пункті, і я підпилювала нігті. А командир
питає: «А де твої нігті поділися? Ти ж колись такий гарний манікюр
мала». Кажу: «Ну немає ж можливості». А він: «Чого ж ти не сказала? Ми б тебе відпускали на годинку-дві в місто, щоб ти тамсобі зробила все, що треба». Спершу я думала, що це жартчи навіть стьоб із мене. Але командир потім повторив, що колитихо, то я можу на годинку вирватись у місто, зробити свої жіночі
справи і швиденько повернутися. І так я раз на місяць виїжджалав Авдіївку і мала гарний манікюр.
В тихі періоди від війни і роботи відволікали книжки —в нас на промці була велика бібліотека, волонтери привезли. Алетам, знову ж таки, багато книжок було про війну. А ще в нас булакімната на КСП, ми там часом збиралися вечорами, і був боєць —Олексій Чушкін, — він дуже гарно грає на гітарі. Сміялися, щосьзгадували і так відпочивали від війни.
А ще в мене було кошеня, Хантер звати. Я дуже хотіла,просто мріяла — і хлопці мені подарували британця висловухого
189

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косина день народження, коли ми стояли під Горлівкою. Я булабезмежно щаслива, але переживала, як воно буде, бо я вжезнала, що ми от-от маємо виходити з Новгородського і їдемона промзону. Воно постійно жило зі мною. І таке кошеня було,що як обстріл — його неможливо забрати з двору. Це була моямаленька відрада — воно росло, бігало, всіх кусало, гралося...
З хлопцями стосунки склались як у сестри з братами.
У таких умовах треба адекватно поводитись. Ще в медпункті,у пункті постійної дислокації, я помітила, що були такі, хто приходив просто поспілкуватися. Я зрозуміла це за кілька днів,і вирішила, що це неправильно і так бути не повинно. Це ж стосувалося і жартів типу «Вашій мамі зять не потрібен?». Я просто
190

Катерина Луцик

нормально і відверто з ними поговорила: сказала, що я приїхала
сюди не за цим, не за кавалерами і женихами, що я тут із цілком
конкретною метою і не збираюся заводити тут жодних стосунківчи чогось такого. Сказала щось типу: «Ми з вами тут з однієї причини і з однією метою, то давайте разом і на відповідному рівнідля неї працювати». Потім ми все перевели на жарти і більшедо цієї теми не поверталися. Звісно, побратими про мене намагались піклуватися, пропонували, там, додатковий каремат дати, щоббуло спати зручніше, хвилювалися за мене, коли я була на виїздах,але як за сестру. Опіка була, залицянь — жодних.
Особисто я — за жінок в армії й не розумію, чому мають
бути якісь обмеження чи заборони. Якщо ти можеш це робити —чому ні? Добре, що почалися зрушення, підписали важ ливідокументи і скасували багато обмежень для жінок. У мене є багато
знайомих жінок-військових, якими я захоплююсь. Якщо вона можегарно стріляти — чому вона має писати папірці у штабі чи варити
борщі? Я не бачу різниці між статями в цьому плані: якщо людина
хоче і вміє добре робити певну справу — навіщо їй забороняти?
Що далі? Оскільки я прийшла спершу добровольцем,за мобілізацією, я прослужила один рік як мобілізована. Потім підписувала контракти, і вже три роки, таким чином, я в армії. І покитриває війна, поки батальйон наш є, і поки він воює в гарячих точках, я не хочу звідси йти. Я розумію, що робота моя тут потрібна,тому я не можу піти.
А після війни… не знаю. Я хотіла працювати в операційній. Але зараз я вже звикла до армії, звикла до форми, тож якщоя звідси піду — все одно залишуся медиком і працюватиму десьу військовому шпиталі.

191

Оксана
Якубова
3 0 - ТА І 5 4 - ТА О К Р Е М ІМ Е Х А Н І З О В А Н І Б Р И ГА Д И192Оксана Якубова

На війну мене мобілізували. Я — фінансист, працювала в Міністерстві фінансів. Перший раз ви-кликали у військкомат 19 березня 2014 року. Сказали, що забирають.
Я погодилася. Подзвонили у 8-й армійський корпус, але там сказали:«Ні, дівчат не беремо». А вже 30 березня 2014 року знову подзвонилиі сказали прийти. Запитали, чи піду я в армію. Єдине, про що я спитала: чому мене? Сказали, що було п’ятеро фінансистів: один не служив,один — з дітьми, одному не можуть додзвонитися… Ну, і залишиласялиш я. 30 березня 2014 року мене відправили в 30-ту окрему механізовану бригаду начфіном. Колись я служила у фінансовій службі
МНС. Я не кадровий військовий, але там отримала офіцерське звання. Тому мене й забрали. Так я потрапила в армію.
Коли я приїхала на місце служби, в мене був шок. Це був
жах. Армії, по суті, не було. Армія не була готова до війнині у фінансовому плані, ні в кадровому, ні у технічному, ні в плані
озброєння. Працювало багато жінок, які собі приходили всі разом,робили мирно свою роботу і йшли додому в чітко визначений час.
За документами мало бути обмундирування, обладнання, ліжка,матраци — резерв на випадок війни. Але не було нічого. Колия приїхала у бригаду, саме прибула перша хвиля мобілізованих.
Різні люди були: і такі, хто хотів воювати, і ті, що п’яні валялися,відколи приїхали. Перша моя зустріч з командиром бригади…
Я її ніколи не забуду. Він сказав: «Тобі що, адреналіну не вистачає?
Чи особисті проблеми порозв’язувати приїхала? Пригод шукаєш?
Чого ти сюди прийшла?»3 квітня ми вийшли в район перешийку з Кримом. Це район
Цюрупинська. Чаплинка, Сиваш — туди. Хлопці не знали, куди насвезуть. Був повний безлад. Мені як фінансисту треба було людям
нараховувати зарплати, але не було елементарного — списків
193

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиштату, наказів про зарахування. Ми не могли звести купу людейдо банального списку прізвищ. Потім із Києва прийшла телеграма, що ми служитимемо рік і треба терміново виплатити
людям грошове забезпечення, бо вже почалися бунти. От вам, мовляв, гроші — діліть на всіх порівну. Перший штат бригади робилиз кадровиком уночі. Мої помічники не були фінансистами, тожпоки ми розбиралися, можна було збожеволіти. Приїжджали
великі начальники, обіцяли зарплату 2–3 тисячі, а з тих грошей,що нам дали, ми могли видати по 500 гривень на людину.
Другий наш виїзд був тяжчий. Ще війни не було, але вжепочалися перші обстріли біля Криму. Пам’ятаю, ми їхали біляЧаплинки, кордону ще не було, але ми знали, що де-факто оце —наша територія, а то — їхня. І між нами було метрів 200. Ми їхали
позаду БТРа на машині. Стояли поряд росіяни, рили собі окопи,показували нам усяке… Вибачте на слові, навіть голі зади показували якось. Кричали в наш бік усе, що тільки можна було...
Третій виїзд на полігон. Бригада заходила в зону АТО. Другий батальйон заходив у Рубіжне. Ніхто не знав, куди вони їдуть.
Гроші їм видавали на залізничній станції просто під час вантаження. Тоді ще не було розуміння того, що це — майбутні учасники
бойових дій. Коли ми вже, роздавши гроші, їхали назад, дізналися,що групу наших хлопців на БМП розстріляли, всіх. В них машина
зламалася, і вони попросили місцевих жителів про допомогу, алеті їх просто здали бойовикам. Це були наші перші бойові втрати.
Двоє загинуло, сім було поранено, один — донині зниклий безвісти.
Це був шок.
Потім були перші обстріли на Сиваші. Я з грошима у валізі,хлопці кричать: «Покинь її», — штовхають в окоп, кидають меніавтомат. А я з того автомата стріляла востаннє на навчаннях
194

Оксана Якубова

10 років тому. А далі бачу — йде вертушка і стріляє по нас. Смішно,але валізу не кинула…
Далі всі батальйони зайшли в зону АТО. Спершу булаСавур-Могила. Тоді багато наших загинуло. Командиром першого батальйону був у той час нікому ще не відомий, просто
хороший хлопець Сергій Собко. Тепер він уже має Золоту Зірку
Героя України. Із Сергієм ми познайомилися ще під Кримом.
Це був найбільш інтелігентний батальйон бригади. Собко — чудовий командир, ніколи ні на кого не кричав, але його слухали,і в нього завжди був порядок. Дзвоню йому запитати, що там відбувається на Савур-Могилі. А він каже: «Ми її взяли, але такцікаво… Ми ж вірили, що там — шахтарі, а вони стріляють по насі стріляють. Думаю: «Та що ж це? Я, кадровий офіцер, із шахтарями не можу дати собі раду?» А коли збирали наших пораненихі загиблих… Світло ніяк було увімкнути, тож збирали всіх підряд.
А потім виявилося, що серед них — російські кадрові військові,спецназ».
А потім була Степанівка. Там бригаду розбили. Це сталося
з 12 на 13 серпня — нам подзвонили і сказали, що пропав повністю зв’язок із бригадою. Вранці приходжу на роботу. Дівчата, якіпрацюють у частині, сидять мовчки — їхні чоловіки там. Де, ніхтоне знає. Ніхто ні про що не говорить, поряд з кожною — мобільний
телефон. І тиша. У Новограді почались демонстрації, жінки вимагали пояснити, де їхні чоловіки, а ніхто нічого пояснити не міг.
І тут пішла третя хвиля мобілізації. 14 серпня почали виходити на зв’язок з нами перші бійці зі Степанівки, розповідали,що сталося. Повідомляли, кого бачили живим, кого мертвим.
Тільки ця інформація у нас і у рідних і була. Вже 17-18 серпнями знали, що все дуже погано — багато вбитих, поранених,195

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси196

Оксана Якубова

полонених. Дуже знущалися з жінок полонених — відбирали телефон, дзвонили дружині й усю ніч обіцяли, що ось-ось чоловікаїї розстріляють. І так до 5-ї ранку, а під кінець кажуть: «Ну добре,до наступної ночі він іще буде живий». А наступної ночі знову дзвінок і знову знущання…
22-23 серпня дісталися до Новограду перші, хто звідти змігвибратись. Потім у Вконтакті виклали фото трьох наших мертвих
хлопців з військовими квитками і сказали, мовляв, їдьте, забирайте
своїх. Важко було пояснити, що нікого послати по тіла — бригади
нема, Степанівку зрівняли з землею... Відправили першу групуна пошук тіл, по моргах. Упізнавати, за документами. Зібрали офіцерів, і я разом з ними поїхала збирати нашу бригаду. На тоймомент начфін бригади повернувся з миротворчої місії в Ліберії.
А я стала заступником командира роти з роботи з особовим складом. Їздила по моргах, шукала наших хлопців, батьків возила.
Якось бачу — сидить жінка, плаче. В неї два сини і зятьтам — і всі зникли безвісти. Почала шукати — знайшли: один сину госпіталі з відірваною ногою, інший підірвався, нема його вже.
Його дружина поїхала на упізнання, хоча й відмовляли. Накачалиїї заспокійливим, приїхали. А там самі зуби були. За зубами й упізнавали його. А один був випадок, коли повезли маму на упізнання.
Вона впізнала. Ми оформлюємо документи, а це процес довгий… А мамі тим часом дзвонить її син. Живий. Після цього мамузабрали до лікарні.
Поки наша бригада була на полігоні, їздила в АТО негласно,допомагали рівненському батальйону «Горинь». Потім я почала
опікуватися п’ятим батальйоном нашої бригади, а це — «на тобі,небоже, що мені негоже» — на поганому рахунку був підрозділ у бригаді. З дисципліною там були проблеми — були хлопці,197

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косищо водили з чаркою дружбу. Старшина батальйону почав просити,щоб мене зробили там замполітом. Командування в шоці: жінка —комадир з роботи з особовим складом? На війні немає «дєвочєк»на таких посадах, я це розуміла.
Але, тим не менш, усе владналося. Після подій Дебальцевого я остаточно зрозуміла, що не мож у піти з бригади.
Якимось дивом за кілька днів мене таки призначили замполітом. Так я стала заступником командира батальйону, який воюєна передовій. Мабуть, перша з жінок на той час. Приїхала в Констянтинівку. Їдемо знову, кудись у бік Дебальцевого. Мене привели,показали, де я житиму. Така собі літня кухня покинута, шпалери прибиті цвяшками. Там стіни були жахливі, приклеїти ніяк,а мені так намагалися влаштувати затишок, що ось так викрутились — прибивши шпалери до стінки цвяхами. Постіль навіть була,«буржуйка», стіл, скатертина на столі, квіти стояли. Отак менезустрів батальйон. Пішли знайомитись, купа чоловіків і я. Так почалася моя служба в батальйоні.
Хлопці реагували на мене неоднозначно, але найгіршена жінку-замкомбата відреагував командувач сектора — він кричав просто як навіжений, коли мене побачив. А наш комбриг питав:«Ну чого ж ти пішла в батальйон? Та ще й у цей, складний, де аватарів багато?» А я йому: «От давайте об заклад: через чотири
місяці це буде кращий батальйон». Але чотирьох місяців у насне було, бо тоді саме прийняли рішення створити нові бригади —53-тю і 54-ту. І п’яті батальйони кількох бригад мали віддати
в 54-ту бригаду. Нам пропонували залишитися у 30-й бригаді, тамбули посади. Але цей батальйон був таким рідним уже… Як діти —як їх покинеш? Так ми стали військовослужбовцями 54-ї окремої
механізованої бригади.
198

Оксана Якубова

Привезли нам чергову партію мобілізованих. Обіцяли
30 осіб, а прислали понад півтори сотні. Вони й не розуміли,куди потрапили. Кажу: «Хлопці, то кулемет стріляє». А вони:«Який кулемет? Ми ж у Харківській області!» А потім привезлиїх на місце дислокації, кажемо: «Давайте окопи копайте», — а вониніяк… Просили, кричали, командири наказували — ні та й годі.
Мовляв, які окопи? У нас намети є. А тут увечері артилерія... ТодіМиронівське на Світлодарській дузі вже було «сірою» зоною, зараз
наші позиції вже значно просунулись уперед. Поїхали ми подивитись, як наш «молодняк». Вони хоч і не на передку, але біля нихнедалеко обстріл був. Одягаю бронік, а мені на нього хлопці бантиків якихось начіпляли, і на каску якогось зайчика... Отака «грізна»вся і поїхала. Приїжджаємо до наших новеньких, а там — матирідна! — очі завбільшки як 5 копійок, пачки від цигарок порожні,всі в броніках-касках, перелякані. На ранок усі окопи були готові.
За ніч! Такі нори собі вирили! Були лопати і пара ломів, інше всеу хлопців на передку було. Чим вони їх викопали, я не знаю…
Коли нас перевели в 54-ту бригаду, ми стали 1-м батальйоном. Ми так хотіли. Тоді ще був повний бардак — УБД в багатьохне було... Ми зібрали у батальйону — а це 620 осіб — документи,ксерокопії, поїхали в Новоград, у частину. І сиділи, як пасьянс,розкладали кілька ящиків паперів по файлах, робили довідки,додатки, фотографії. І так — 10 діб майже без сну. Так ми зробили
всьому батальйону в повному складі «корочки» УБД.
Далі нам виходити в район Золотого — Попасної, а людям
зарплату не платять. Виявилося, що ми не оформлені досі. Ми відмовились виводити людей на передок, поки не буде на всіх наказпро зарахування до частини, бо вже знали, що це таке — бойові
дії. Люди повинні були мати хоч якісь гарантії. Через формування
199

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косибригади знову виник бедлам: відпустки людям не давали, оформлення — наново. То форми нема, то патрони не підвозять, потім
затримка з демобілізацією. Стріляють, комісії приїжджають…
У вересні 2015-го нас вивели на полігон, комбат уже в дорозіз нами попрощався. І з командування батальйону залишилися
тільки я і старшина. Довелося приймати батальйон і командувати
ним 3 місяці.
Хлопці не одразу мене сприйняли як командира, багатохто не розумів, як це — жінка командує чоловіками. Крім того,я невисока на зріст, і вони постійно дивилися на мене згори
вниз. Довелося знову завойовувати авторитет і повагу бійців.
Це почалося, коли я вперше заступилася за своїх перед вищим
командуванням. Велику роль відіграло те, що вони бачили, що проних щиро турбуються. Оформлення УБД всьому батальйону показало хлопцям, що я роблю для них усе, що можу, і вони почали
мені довіряти. Ну, і плюс до всього — я щодня була з ними на передовій, їздила по постах, разом з ними була під обстрілами. Хлопці
побачили, що я не ховаюся по штабах, і почали мене поважати.
Якось був випадок. Хлопці дзвонять, розповідають, що одинбоєць, позивний «Зима», чудить. Я поїхала його сварити. Скочилав машину — без броніка, без нічого, так і поїхала. Чи ми фарами
десь засвітили, чи що — не знаю. Але по автівці почали стріляти.
Вискочила з машини, впала на асфальт… А далі що? Вже хотіла
вставати, і тут раптом хтось на мене падає, притискає до земліще дужче і на вухо: «Лежи, дурна, зараз четверта міна ляже, і побіжимо». І мені на голову одягають каску. Виявилося, це той самий
«Зима», якого я їхала сварити, побачив, що сталося, прибіг менерятувати і накрив собою, бо він був у бронежилеті. І саме він одягнув на мене свою каску. Ми перебігли в бліндаж, але, звісно, язик200

Оксана Якубоване повернувся його сварити вже. Згодом він був поранений —хлопця рятував.
Був час, щоправда, коли я мало не перевелася назад,у 30-ту бригаду. В нас були постійні конфлікти з комбригом 54-ї —не було комбата. Але потім бригаду очолив Володимир Горбатюк,а нам прислали нового комбата — «Купола» ― Олексія Оцерклевича. Ми повірили в них і вирішили залишитися. Бувало складно.
Коли, наприклад, я була за комбата, і мені треба було доповідати, що в нас із БМП. Нормально доповідати, нарівні з усіма, безпільг, пов’язаних із тим, що я — дівчина. Тоді хлопці мені креслили на папірці, все пояснювали, розписували по кожній машині.
Я йшла на доповіді з таблицями, розповідала. Мої бійці підтримували мене і допомагали, як могли, і я їм так само.
Наступна наша ротація — знову Світлодарська дуга, район
Луганського і Миронівського. Там було найтяжче місце ще з часів
дебальцевських подій. Колись нам казали, що всі, хто стоїть
біля Луганського, — герої України посмертно. Якщо подивитисяпо карті, це виступ, і у випадку повторення боїв, як у тому самому
Дебальцевому, там було можливе оточення — і до останнього.
В 2016-му стало особливо тяжко, бо пішли п’ята і шоста
хвилі мобілізації. Влітку нас зібрав комбат і запитав, як ми дивимось на те, щоб із нами разом воював «Правий сектор». Ми не булипроти, але хлопців попередили, що вони тут неофіційно. Раптом
що — волонтери. І вони пішли брати висоту «Мурашник».
І були в той день загиблі. У нас загин у в х лопець
із 25-го батальйону, Василь Сліпак. Тоді ми ще не знали, хто такий
«Міф», — мені його коли показали, я сказала, що то не наш навіть.
І ми взяли цю висоту. І тут від командування наказ — відходити,мовляв, це «порушення мінських угод». Попри те, що за кілька
201

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиднів перед тим сам Президент повторював у якомусь із виступів,що Дебальцеве, згідно з мінськими угодами, мали контролювати
ми. Ми зайняли тоді гарну позицію, а вони так перелякалися, що,тікаючи, позалишали всю зброю. В перехватах у них була справжня істерика — вони думали, що ми пішли на Дебальцеве і взялине один «опорник», а три. І вони почали своєю артою крити своїх
же.
«Мурашник» був нашим 5 годин. Тоді все було гарно сплановано, операція була дуже продумана, бойовики не встигали
підтягти артилерію, почали переправляти її з-під Авдіївки. Якбив Авдіївці був наказ стріляти, вони б її так і не підвезли. І булоб усе чудово. Але нам таки наказали відступити, і ми відійшли.
Під час відходу в мене було семеро поранених, один загинув — боєць Татарчук. Він вийшов тоді, а потім передали, що в насдвоє тяжко поранених. Наш старшина поїхав на МТЛБ їх витягати, бо водій цієї машини відмовився їхати через сильний обстріл.
А цей хлопець, Татарчук, був санінструктором, і він повернувся
туди рятувати поранених. Його віддали через три дні. Головине було, вона була просто обвуглена — десь розірвалося зовсім
близько біля нього. Була страшенна спека тоді. Ми поїхали в моргйого впізнавати. Мама сказала, що в нього татуювання на тілі.
До моргу не можна було підійти — такий сморід стояв. Його розкрили — тіло розпухле і черви лазять… Уже неможливо було знайтитам якесь татуювання, упізнали лише розгрузку — він у такій
ходив. Але тіло було в такому стані, що ніхто не взяв на себе відповідальність підписати акт. Сморід стояв такий, що старшина тільки
промокнувши ганчірку бензином і закривши носа, зміг зайти туди.
Його лише у вересні за ДНК упізнали. Якби ми тримали висоту,а не відступали, ми б не мали таких втрат…
202Оксана Якубова

Довгий час страху не було. Спершу його не було зовсім, бо я вірила в наших. Приїжджаєш на позицію, а там пацани.
Ти знаєш, що коли десь голову висунеш куди не треба, тебе по нійстукнуть. Страх почався після «лісу» (операція 54-ї бригади по просуванню позицій 18 грудня 2016 року, коли в ході кількаденних
жорстких боїв українська армія зазнала великих втрат. — Авт.).
У мене був водій, то він доїжджав до повороту на Світлодарські все: «Далі не поїду». А тут ці події... Справжній дурдом.
Потім, 23 січня 2017-го, артилерія накрила місце розташування нашого батальйону. Дуже сильний обстріл був. Забор
пробили, машину побило. Я тоді говорила по телефону, то відвибуху відлетіла і навіть не зрозуміла, що сталося.
А 2 лютого загинула Наташа Хоружа. Після смерті Наташі
мене, як то кажуть, «накрило». Я повинна була їхати туди, до хлопців, і тоді саме почали крити… І вона загинула. Це вже зараз
мені психолог пояснила, чому саме тоді «накрило» — бо загинула дівчинка, мого віку… Тоді зі мною почалось щось таке…
Кожен день я почала виїжджати на передову, в найгірші місця.
203

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЇздила по найнебезпечніших відрізках. Почала кайфувати відтого, що по мені стріляють... Ти не вдягаєш бронежилет, не вдягаєш каску, ти їдеш і отримуєш кайф від того, що тебе ось зараз
можуть убити. Страху на той момент уже взагалі не було. Колитихо було, ставало погано. Кожен день боліла голова, мене«крапали» — контузія.
Мені доводилося дзвонити батькам і повідомляти, що їхнядитина загинула. Ти телефонуєш у військкомат, з’ясовуєш, можуть
вони прийти чи ні. Якщо ні — дзвониш сам. Бажано було дзвонити батькові. Перше питання було вже завчене: «Чи є хтосьіз вами зараз поряд?» Просиш дати трубку тому, хто поряд. Попереджаєш, що зараз буде неприємна новина. Говориш. Далі в трубці
крик. Це треба пережити. Просто мовчати, а потім розповідати,що робити далі, що потрібно для похорону.
Часто спочатку кидали трубку. Потім людина приходить до тями і набирає перепитати, чи правда це. Ти відповідаєшіще раз, що так, правда. Головне — не плакати, плакати простоне можна було. Починаєш пояснювати, що робити далі. І починається робота: зібрати, передивитися речі загиблого, упізнати,оформити всі документи, а це дуже багато паперів. Знайти
машину, людину, що тіло відвезе, отримати дозвіл на вивіз…
Страшно було, коли перебираєш їхні речі, а вони ще теплі,в когось іще із вогкою грязюкою — тобто він їх ось щойно вдягав,а тепер його нема. А далі розслідування, і ти переживаєш це по другому колу. Особливо тяжко було з Наташею Хоружою. Звикладо хлопців, а тут дівчинку вбили. Прийшли збирати речі, а там м’якііграшки лежать, кофточка, ліфчик, помада, рюкзак маленький…
Потім іще треба проконтролювати, як тіло доїха лона місце, відправити когось на похорон. Я на похорони не їздила,204

Оксана Якубова

ніколи не їздила. Я пам’ятаю кожного з них, яким я його прийняла, я бачила їх у морзі, але ніколи не бачила у труні.
Це зіграло зі мною злий жарт. У морзі я ще не до кінця усвідомлювала, що їх більше немає. Коли звільнилася, я з ними говорила,вони для мене були як живі. Психолог сказав, що я їх для себене поховала, і це не дає мені спокійно жити. Я постійно думала:що ми зробили не так, що вони загинули? Я поховала так 140 своїх
бійців. Постійно звинувачую себе і думаю: що ми зробили не так,що могли зробити, аби вони вижили? Тілом я тут, а думками —там, уся там…
Я постійно спілкуюся з їхніми рідними, батьками. Бували
випадки, коли першою реакцією батьків була агресія. Якось одинхлопець був тяжко поранений. Ми батькові подзвонили, а він каже:«Це ви винні, це ви допустили, що таке сталося з моїм сином. Ви —командири, ви за нього відповідали». Годину я слухала, що в тому,що сталося, винна я. Хлопець вижив, залишився інвалідом, алевижив. Батько відійшов потім, але, тим не менш, той випадок глибоко засів у мені.
Колись зателефонувала дружині вбитого, а вона каже:«Ви жартуєте?» Потім передзвонює: «Ну ви ж шахраї, правда?
Як же він може померти, якщо йому через два дні вже додому
повертатися?» І ти думаєш: а якби ми його туди не відвезли,а якби поставили на іншу позицію, на іншу посаду, може, він бувби живий? Може, справді винні ми?
Раз подзвонила батькові вбитого хлопця. Він був за кермом,попросила зупинити машину. Єдина дитина в сім’ї, пізня дитина…
Сказала. Він кинув слухавку. Потім набирає, через деякий час.
Не плакав, нічого, спитав, хто я. Я сказала. А він мені: «І як меніжити далі? Це єдина моя дитина. Як мені тепер жити без нього?»205

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиА ти сидиш і не знаєш, що сказати. І просто починаєш говорити
текст про похорон…
Ці батьки мені час від часу дзвонять, ми спілкуємося. МамаАндрія Байбуза, який загинув під час штурму «лісу», постійно розпитує, як він загинув: «Ну ти ж знаєш, як він загинув? А що вінперед смертю сказав? Який у нього голос був?» І ти розповідаєшїй надцятий раз про те, як він загинув, а вона потім запитує знову.
Вона дуже просить приїхати, а я не можу… Я ще не була на могилі
жодного з наших хлопців. Не можу, просто не можу.
Страшна ситуація була з мамою «Шайтана» (командир ротиМикита Яровий. — Авт.), який загинув 18 грудня 2016-го разомз Андрієм Байбузом. Їхні тіла спершу забрали сепаратисти.
Ми знали точно, що вони вже мертві. А вони взяли його телефон,подзвонили мамі й сказали, що він у шпиталі…
206

Оксана ЯкубоваМоє життя — це було життя батальйону. Ти просто не відокремлюєш себе від нього. Це — твоя родина. Перший рік після
демобілізації я була морально там. Вони дзвонять — неначе дітидзвонять. За весь час служби в батальйоні через мене пройшло триз половиною тисячі людей, і я пам’ятаю всіх. З армії я звільнилась,але з війни ще не повернулася. Весь час тягне туди, назад.
Після повернення почалося справжнє пек ло. Бажанняхоч щось робити не було взагалі. Вдома стояло ліжко, поряд чайник, був увімкнутий телевізор, і так проходили дні — мені нічогоне треба було. Місяць я не розмовляла. Взагалі. Поклали в лікарню,з палати виводили за руку. Психічне стало впливати на фізичне,і почалися великі проблеми зі здоров’ям. Час від часу вони вилазять, постійно.
У нас безліч усіляких програм, багато говорять про реабілітацію, але на власному прикладі я переконалася, що тут, в Україні,насправді ніхто не знає, що робити з такими, як ми, як із цього
стану людину виводити. Є психолог, яка мучилася зі мною півроку, вона дуже старалась, і ми досягли певних результатів. Заразя продовжую боротися з цим. Та думки мої все одно постійнона війні — звідти не повертаються. Постійно тягне назад — здається, що зараз ти займаєшся якимись абсолютно безглуздимиі нікому не потрібними речами…

207

208

Ольга
Бенда
7 2 - ГА О К Р Е М А М Е Х А Н І З О В А Н АБ Р И ГА Д А І М . Ч О Р Н И Х З А П О Р О Ж Ц І В209Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиКолипочалася

мобілізація,булозрозуміло,що мого чоловіка теж можуть забрати у військо.

Він просив говорити, як по нього прийдуть, що я не знаю, де віні що. Це була остання крапля… В армію я пішла після того, як розлучилася з чоловіком.
Мені ду же хотілося чимось допомогти, щось робити.
Пішла в обласний військкомат і сказала, що хочу служити. Менеспершу направили до Василькова, але там не знайшлося жодної
посади, і мене відіслали назад. Буквально через день з’ясувалося,що в навчальній частині у Старичах є посада кухаря. Я довго
думала. Ким я хочу служити, я не знала, розуміла лише, що хочубути корисною, тож чим займатися, було байдуже — аби потрапити в армію. Так я підписала контракт. Через два місяці нас малипослати у 59-ту бригаду, але там дівчат брати не захотіли, тож насперевели у 72-гу. У квітні 2016 року я прийшла у свою бригаду.
В Авдіївку ми зайшли в жовтні 2016-го. Хлопці з нашого
взводу вже побували в АТО, і вони постійно розповідали проте, як стояли під Волновахою, що там страшно і «чого ти тудипрешся?». Мені страшно не було, радше дуже цікаво. Хотілося всепобачити на власні очі, відчути, як це. Авдіївка особливих емоцій не викликала — місто як місто. Тим більше, роздивлятися булоніколи, бо одразу з’явилася робота — розвозити продукти по позиціях. Я мала розподілити припаси по всіх ротах. Завантажували
харчі. Спершу одній роті привезли, потім другій, третій… Було такважко залазити щоразу у високий кузов машини, що я навіть зняла
бронежилет. Мене хлопці питають: «Ти що? Тобі не страшно?»А не страшно було, бо тихо — саме тоді не стріляли.
З жовтня до листопада я була на командному пункті
батальйону, і вже наприкінці листопада перевелась у першу
210

Ольга Бенда

роту — на позиції. І там служила до свого поранення. Найстрашніші обстріли були в січні 2017 року. Дуже важкий був
час. А так — я робила свою роботу, на інше не звертала уваги,і на обстріли теж не надто, бо обід має бути за розкладом,хоч війна, хоч там що, ви ж знаєте. Тривожно було, звісно,за хлопців. А от у січні вже доводилось ховатися. Особливо запам’ятались обстріли з «Градів». Найважчий період для мене почався
29 січня — коли були бої за позицію «Алмаз». Я спершу не знала,що відбувається. Обстріли починалися десь о сьомій ранку, а потім
вступало важке озброєння. І так тривало тиждень. Багато приліталов поле перед нами. Було пару днів, що ночувала в погребі — набридло
бігати постійно в погріб і нагору, тож вирішила там і спати.
Хлопці ставилися до мене добре, підтримували. Бувало,що допомагали почистити картоплю, дров притягти чи сміття
винести. Пару разів шоколадки приносили. Там я познайомиласязі своїм нинішнім чоловіком. Це сталось у грудні 2016-го, колия розвозила продукти по позиціях. Це була остання точка на той
день. Він вийшов, застрибнув на кузов машини і, такий: «Боже!
Їжа, продукти! Ми вже три дні нічого не їли», — а я на те: «То забирай усе!» Отаким було наше знайомство. Потім він часом приходивна нашу позицію, просто вітався і все. А далі так вийшло, що менеперевели до його взводу на кілька днів — їжу готувати. Там почали
спілкуватись, а потім і зустрічатися. Навіть на війні є місце дляромантики. Якось був обстріл неподалік, вибухи… А в нас на позиції альтаночка така, зі столиком, ми з ним сидимо, чай-каву п’ємо,говоримо… Чим не романтика?
Готувала максимум на 70 осіб на добу, але зазвичай буломенше. Зранку одні встали, поїли і пішли на позиції, поки наготуєш другу порцію — вже другі повернулися, і треба готувати,211

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипотім треті... Разом виходило кілька десятків людей за день. По півтора відра картоплі доводилося чистити — якщо на пюре, на денну
порцію супу чи борщу для хлопців — відро. Вставала о шостій
ранку — і до плити. Зранку щось, що швидше робиться, наприклад,макарони. Потім одразу готувала обід, а між обідом і вечерею малатрішки вільного часу — могла й відпочити, поспати.
Меню складала за принципом — аби не щодня однакове,бо хто ж захоче те саме їсти по кілька днів поспіль? Але особливих вимог якихось у хлопців не було. Тож готувала для них,212

Ольга Бендаяк удома — макарони, плов, картопля, рис, каші з підливками. Запікала в духовці картоплю із салом і рибу, коли мені привезли газову
плиту на позицію. Любили плов — він і найпростіший для менебув у тих умовах, і смачний якийсь виходив, тож ним частувала
хлопців через день. Секрету того фронтового плову не було — просто вже пропорції були оптимальні дібрані й довго готувала йогона відкритому вогні — може, через те так смачно й виходило.
А потім мене поранили. Це була шоста ранку, «прихід».
Прийшовся він на сусідню кімнату. Мене викинуло вибуховою
213

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косихвилею з ліжка, воно саме підстрибнуло аж до стелі, впало і загородило вихід із кімнати. Піс ля першого вибу х у я просто
залишилася лежати на підлозі. Вікно теж замуроване. Я намагаюся вибратись, але через те ліжко не можу вийти з кімнати.
Я почала кричати і кликати на допомогу. Хлопці після першого
вибуху вибігли і поховались у погріб. І я почула другий «вихід».
І вже всередині було якесь відчуття, що воно до мене летить. Впалана землю, згрупувалася, знала, що треба максимально притиснутись до підлоги... І думаю: «Мабуть, це все. За першим разом
прокинулась, а другий — куди вже…» Я ж уже знаю, що коли відхлопців за 5-6 метрів падає, вони від осколків стають як сито,а тут — зовсім поряд. Сказати, що було страшно, — це нічогоне сказати. Дуже страшно… І потім почула голос побратима — вінкричав, шукав мене. Я якось таки перелізла через те ліжко. Він214Ольга Бенда

спитав мене, де болить, я відповіла, що болить нога. І втратила
свідомість.
Прийшла до тями, коли мені джгутом перетягували ногу.
Що її ампутували, я дізналась уже в Покровську, у шпиталі. Я попросила поправити ногу, а мені сказали: «Яку ногу? В тебе її вже немає».
Потім розкрили мене… А я боялася поворушити ногою — що лівою,що правою… А коли розкрили — побачила, що вона перебинтованаі її там немає. Я навіть не пам’ятаю, які були емоції. Просто плакала.
Мені було прикро, було боляче. Не стало ноги — як це?! У головуне вкладалося. Коли я відійшла від наркозу, почала дзвонити своєму
хлопцеві. Він сказав, що вже в дорозі, що все знає. Приїхав, підтримував, допомагав, все, що треба, робив. Пам’ятаю, сказав: «Нічого
страшного не сталося, не хвилюйся. Просто будемо прогулюватись
трішки повільніше тепер». Не відходив від мене ні на хвилину.
215

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПідтримка Льоші й батьків допомогла мені пережитице і йти далі. Мені важливо було, що Льоша мене без ноги не покинув, не сказав: «Ізінітє-простітє», — а доглядав і допомагав на ногистати наново. Був один хлопець, Ігор, його мій Льоша витягав пораненого. Коли я приїхала в госпіталь на реабілітацію, він теж тамлежав, теж з ампутацією. Я його почала тормошити — то в магазин, то прогулятися, то в місто, не давала йому спокою. Сама216

Ольга Бенда

займалася спортом і його примушувала. Так намагалася розворушити і його, й інших, хто був зі мною там, у шпиталі. Я булаактивна весь час, тренувалася, щоб якомога швидше стати на ноги.
Чоловіки дивились і теж ставали жвавішими, навіть ті, хто передтим кілька місяців не хотів рухатись.
Перша прог улянка відбулася в київськом у госпіталі.
У неділю мене поранили, а в середу я вже була у Києві. Мені дозволили виїхати на каталці, лежачи, на прогулянку. І тут я зрозуміла:дороги в Києві погані — то дрібниці, справжній жах — це доріжкидля пішоходів! Мене трусило шалено, нога боліла. Але світило
сонечко, мені морозиво потім передав один з військових. У менетоді ще з пам’яттю певні проблеми були — трішки забувала,що робила. А коли могла вже сидіти на візочку, намагалася самавиїздити на прогулянки. Було важко, тіло відвикло від такого руху,трусило всю… Стрес був тоді для організму сильний.
В мене є синочок, Діма. Йому три роки. Поки я була на реабілітації, просила не привозити його — не хотіла, щоб він бачив
маму такою. А коли вже більш-менш прийшла до тями, він приїхав. У формі він мене бачив лиш пару разів, і в нього такий захват:«Ого, мама, вау!» Зараз іноді він починає мене смикати — пішли,мовляв, кудись. Кажу йому: «Синочку, я ж іще ногу не одягла».
Він несе мій протез: «Одягай швидше і пішли». До протезу звиклане одразу, навіть зараз іноді він мені заважає. Якщо довго сиджув ньому, доводиться потім і кремом ногу мастити, і ванночки
робити. Ті, в кого 25 років немає ноги і вони ходять на протезах, кажуть, що й через роки воно натиратиме, і дискомфорт
буде. Кожен ремонт протезу чи культьоприйомника — це щоразуяк новий протез, і наново треба звикати. До нього надовго не звикнеш, час від часу його треба регулювати.
217

218

Ольга Бенда

Зараз я продовжую служити, але тепер вже у військкоматі.
Паралельно навчаюся на другому курсі Одеської академії зв’язку.
Отримала водійські права. Брала участь у відборі на Ігри Нескорених — це спортивний чемпіонат для поранених воїнів АТО.
Нещодавно навіть перемогла в конкурсі краси серед жінок-військових. Волонтери зробили мені круту фотосесію, і ці фото перемогли.
Нещодавно мені також вру чили відзнак у «Жінка-українка»в номінації «Героїчна постать». Та головне — 16 грудня 2017 рокуми з Льошею одружилися. Ми пішли до магазину по сережки длямене, а Льоша показує на обручки й усміхається: «Купимо?» У тойже день ми подали заяву. А через місяць стали подружжям.
Піс ля поранення, коли я таки вижила, я зрозуміла,що в мене, у всіх нас, надто мало часу. І не варто його марнуватина поганий настрій, негативні емоції. Треба посміхатися, творити
добро і по максимуму реалізовувати свої можливості. А до проблем ставитись легше. Більшість проблем можна розв’язати,головне — щось робити для цього. Але й це треба робити посміхаючись. Люди відповідатимуть тобі такою самою посмішкою,допоможуть і підтримають. А тим, у кого виникла така проблема,як у мене з ногою, головне — не опускати руки. Якщо їх нікому підтримати — давайте їм мій номер, і я підтримаю їх. Хай ставлять
собі цілі і йдуть до них. Життя на пораненні й ампутації не закінчується. От я скоро вчитимусь на ковзанах кататися. Це моя мріятепер. Хоч комусь це, можливо, здасться маячнею, як би важко
мені не було, я все одно навчуся і здійсню її.

219

220

Яна
Червона
46-Й ОКРЕМИЙ ШТУРМОВИЙБ АТАЛ Ь Й О Н « Д О Н Б А С - У К РА Ї Н А »( РА Н І Ш Е — 5 4 - ТА О М Б Р )221Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиСпершу, коли війна тільки почалася, у 2014-му,я стала волонтером — збирала необхідне і везлана передову своїм підопічним — батальйону «Айдар». В мене не булоякоїсь однієї причини піти в армію. В якийсь момент волонтерство
стало мені нецікаве, бо два з половиною роки мого життя були досить одноманітними. Якось ми приїхали у черговий раз в «Айдар»,розносимо по бліндажах замовлення, і один з бійців каже мені:«Вам, волонтерам, добре — ви приїхали, добу побули, відпочилиі поїхали. А ми тут день при дні, і нам важко». І я захотіла дізнатися,наскільки це важко — зовсім нестерпно чи таки мені під силу.
Спершу я, звісно, дуже хотіла потрапити у свій рідний
«Айдар». Але ті посади, які мені там запропонували, мене не зацікавили, бо були надто «жіночі». Може, вони так хотіли меневберегти і це був вияв турботи, може, просто не бачили мене бійцем, не знаю… Моя подруга в той час ішла служити в 54-ту бригаду,і я попросила її взяти мене з собою. І в цьому підрозділі в меневже була можливість вибрати посаду і справу, якої я хотіла навчитися. Так я опинилась у 1-му батальйоні 54-ї окремої механізованої
бригади. Потім так склалося, що ми разом з побратимами перейшли в батальйон «Донбас».
З моменту мого приходу в армію в мене не було жодних обмежень по службі через стать — ніхто не забороняв менізайматися тим, чим я хочу. Я, у свою чергу, ніколи не говорила,що «я ж дівчинка» і не піду на мороз чи на пост уночі. Ми з дівчатами виконували всі обов’язки рядового солдата, старалися
воювати нарівні з усіма. Я дуже хотіла навчатися на оператора-навідника БМП. Та спершу мене призначили санітаром-стрілком(це найпростіша посада), але з умовою, що я навчатимусь на навідника. Машина, на якій я мала вчитися, була в ремонті, і я чекала,222

Яна Червона

доки її полагодять. Якось так сталося, що в один момент я взялав руки кулемет — і зрозуміла, що це моє і що я хочу стати кулеметником. Це було випадково. В моєму житті взагалі багато чоговідбувається саме випадково, та чи не щоразу це стає поштовхомдля досягнення того, чого я прагну. Зараз змінюються лише типикулеметів. Але вчитися треба постійно, освоювати нову зброю —це цікаво і зайвим на війні ніколи не буде, тож, можливо, колисья ще повернуся і до ідеї навчатися на навідника БМП.
Моя служба почалась на Світлодарській дузі. Я потрапила
туди у вересні 2016 року. Мене багато що пов’язує з цими місцями. Там я знайшла друзів, побратимів, здобула свій перший
військовий досвід, навчилася того, що вмію. Тут я зустріла людей,з якими навряд чи ми перетнулись би в мирному житті. Попри
те, що це вже була окопна війна, нас постійно обстрілювали всім,чим тільки можна — з кулеметів, мінометів, артилерія працювала
постійно. Але в мене так склалося, що я бачила більше обстрілів,коли ще була волонтером. І хоча зараз їх інтенсивність не така,як на початку війни, але менш небезпечними від того вони не стали.
Разом зі світлими спогадами зі Світлодарки багато і дужеболючих. Там я знайшла друзів і там їх втратила. Найстрашнішим для мене був грудень 2016 року. Тоді був тиждень, колия дивилася в дзеркало і сама себе не впізнавала — за кілька днівпостаріла на кілька років. Одного дня загинуло одразу п’ятеро моїхпобратимів.
У той день в нас була операція, ми мали взяти «ліс».
Спершу я сиділа на раціях, але й після того, як моя зміна закінчилася, залишилась. Ми всі майже добу постійно були на раціях,чули весь ефір, все, що тоді відбувалося… Єдине, про що шкодую —треба було тоді записати усі ті перемовини. Всі хлопці були за те,223Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косищоб іти туди, але вони говорили і про недосконалість плану. Звісно,на війні немає нічого ідеального, але подібні операції мають бутидуже ретельно сплановані. Ніхто, звісно, не знав, що так вийде,і вже нічого, на жаль, не зміниш.
Особливо страшно було почути вперше: «В нас 200-й».
Саме я приймала цей сигнал. Потім друге повідомлення: «В нас
200-й». Ми не знали навіть, хто саме загинув, група тоді розбилася і хлопці втратили одне одного з виду. Потім іще одне такеповідомлення. І я сиділа й не знала, кого вже немає в живих,а хто повернувся в бліндаж. Єдине ім’я, яке ми на той момент
знали — «Шайтан» (Микита Яровий) — командир нашої роти. Даліповідомлення в ефірі стали уривчастими, з криками, і взагалі
неможливо було зрозуміти, що там відбувається.
Серед загиблих у той день був Андрій Байбуз (позивний «Ефа»). Він воював разом з дружиною, Вікою. Я не забуду
224

Яна Червона

ніколи той момент, коли ми вже знали, що він загинув, а Вікаще ні. І ми всі ховали очі. Бо вона все ще чекала, що ось він повернеться. А ми вже знали, і сказати ніхто нічого не міг. І коли хтось,не пам’ятаю навіть, хто це був, сказав про смерть її чоловіка, воназаплакала, але продовжила працювати — в той момент вона самесиділа на раціях. Ми хотіли її підмінити, але вона не погодиласьі дочергувала свою зміну.
У той день крім «Ефи» і «Шайтана» загинули ще «Санич»(Дмитро Клименко), «Сім’янин» (Андрій Широков), «Гюрза» (Роман
Радивилів). Істерик не було. Усі ці смерті я плакала, але, як би сказати правильно… спокійно плакала. Біль за ними був і є, от навіть
зараз згадую, і всередині знову ниє і коле. Та попри це, ми всі плакали спокійно. І працювали. Горе було велике і спільне, але відроботи не відмовлявся ніхто. Можливо, це якась така захисна
реакція. Якби це сталося на «гражданці», може, реакція була225

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиб іншою. А тут… Приїжджають до нас з іншої роти хлопці, щосьрозповідають, жартують — і ти починаєш посміхатись, навіть сміятись, відволікаєшся. А за кілька хвилин у бліндажі проходиш повзліжко (чи правильніше сказати, мабуть, нари), де спали хлопці,бачиш їхні речі, їхню зброю — і знову починаєш плакати.
Нам волонтери привезли якось три жилетки. Одну вдягала я, другу постійно носив «Сім’янин». Моя здебільшого просто
лежала, я її якось майже не носила. Коли загинув «Сім’янин»,я збирала його речі. Взяла його жилетку і не могла змусити
себе покласти її в мішок. От не могла і все. Просто сиділа і тримала її в руках — жилетку мого друга, якого вже немає. Це булодуже боляче. Потім усе ж склала, відправила — і зрозуміла,що свою жилетку, таку саму, я вже точно ніколи не одягну. Я не те,що носити її, я навіть дивитись на неї не могла.
Після цих хлопців у нас був іще один загиблий брат —«Крук», наймолодший з нас. Його друг тоді так кричав… Він навітьне кричав, він вив просто, як звір, я вперше чула, щоб чоловік таккричав. Це було страшно боляче — і через убитого «Крука», і через
оцей біль людини, яка втратила кращого друга.
В моїх «айдарівців» була дуже правильна традиція: колихтось помирав, після моргу, експертиз, усіх цих процедур тіло,по змозі, привозили в батальйон і давали можливість попрощатись із побратимом. Ясна річ, увесь «опорник» не міг приїхати
разом і водночас, по черзі приходили. А на той момент у бригаді ми змогли попрощатися тільки з «Круком». І то лише тому,що ми везли його тіло до «швидкої». А з тими хлопцями, що загинули 18 грудня, ми не те що не попрощалися — жодну людинуз нашої роти не відпустили на похорон. Це неправильно, колипобратими не прощаються з тими, з ким пліч-о-пліч воювали.
226

Яна ЧервонаЦе була одна з багатьох причин, через які, власне, я вирішила змінити підрозділ.
Бійців нашої роти, які вирішили піти з 54-ї бригади, забралив батальйон «Донбас-Україна». Потрапивши сюди, ми поїхалив сектор «М» (Маріупольський. — Авт.), але побратими не дадуть
збрехати — я завжди хотіла повернутися на Світлодарську дугу.
Сюди тягнуло, як додому, як у рідні місця. Зараз я воюю на дузі.
Хоч і не в тому самому місці, але бачу ті позиції, на яких загинулимої друзі й з якими в мене так багато пов’язано. Спершу в складі
«Донбасу» ми поїхали в Чермалик. Це був найспокійніший секторз тих, де особисто мені доводилося бувати. Обстрілів там майжене було. Здавалося, що ми просто стоїмо і охороняємо поля. Тамми пробули місяців зо три. А потім я потрапила в нещодавно
зайняте нашими військами село Травневе.
Тут складно. Місцеві ще ставляться до нас з недовірою, хочає ті, що дуже нам раді, що й морально підтримували військових,і навіть пригощали домашніми пиріжками. Більшість місцевих —пенсіонери. Село досить забите — без магазину, школи, садочка,сіре й бідне. Ці люди насправді нічого в житті й не бачили доброго.
До того, як армія зайняла село, вони постійно ходили в окуповану
Горлівку, торгували там молоком, яйцями, курми, міняли російські
рублі на гривні. А тепер це все перекрили їм. Часом виникає думка,що багатьом мешканцям села вже пофіг, Україна чи Росія. З іншого
боку, зрозуміло, що вони зовсім віднедавна з військовими, вонище звикають до нас, і, ясна річ, декого обурює, що в нього за городом — лінія фронту й окопи.
Крім того… Раніше і я не любила Україну. Чесно в цьому
зізнаюся. В мене не було вишиванки, вінка, і слів Гімну я не знала.
Українську мову і літературу я знаю добре, це були мої улюблені
227

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косипредмети. Але українською я практично не спілкувалася. А заразя намагаюся з дітьми говорити українською, зі своїми друзями,з побратимами. Це вийшло якось само собою. У мене з’явилася
перша вишиванка, потім друга, потім сукня з домотканого полотна,вінки, потім дітям почала купувати. І от така усвідомлена любовдо свого, рідного прокинулась уже під час Майдану. Це сколихнуло,змусило замислитись і зрозуміти, як ти любиш свою країну.
Одна жінка мені зізналася, що хотіла йти на референдум,але чоловік зупинив, сказав, мовляв, дивись, на що це перетворюється. І зараз вона каже, що не шкодує, що вона — за Україну, хочаспершу була за референдум. Тут є бабусі, які, здається, і за межісела ніколи не виїжджали й не усвідомлюють, яка вона, Україна.
Роботи і то в них не було. Хтось розповідав, що працював на очисних спорудах. І мені цих людей щиро жаль, бо їм немає між чимвибирати — добра вони не бачили ні від кого.
Побу тові питання на війні для мене — дрібниці. Так,не курорт, але нічого страшного, було б бажання — завжди можна
облаштуватися, створити собі нормальні умови. На Світлодарціми мали душ, у ньому була буржуйка, тож можна було і в холоди
помитися. Хоча була й одна «проблемка» — цей душ постійно
прострілювався.
Я не розумію оцих вимог — що у жінок має бути окремий
бліндаж, хоча були ті, хто його вимагав. Я проти цього. В нас бліндажбув на 25 осіб, і там жило дві-три дівчинки, а інші були хлопчики.
І нікому це не заважало. Інакше треба розділяти армії на жіночуі чоловічу. І який тоді сенс брати жінок в армію? Ми не здобудемо
поваги і нас не будуть сприймати як рівних із чоловіками, якщоми постійно вимагатимемо для себе чогось особливого — окремого
житла, окремих наметів на полігоні, особливих умов служби.
228

Яна ЧервонаА цю поваг у чоловіків ду же непросто зас лу жити.
Що б не робила жінка, як би добре не виконувала завдання, небагато
чоловіків скажуть, що пишаються нею, що вона — молодець. Заразуже легше, але все ж чоловіки ще сприймають армію як свою територію, на яку проникли чужинці — ми. І якщо з нашим перебуванняму війську і на передовій уже більш-менш звиклись, то коли жінка хочекомандувати взводом, бути кулеметником, водити БМП — це всеще важко сприймається. Пам’ятаю, як я вперше сказала, що хочупостріляти з кулемета. З мене всі сміялись і говорили: «Не займай,дівчинко, кулемет, бо зламаєш». Нашій армії ще потрібен час, абиостаточно звикнути до того, що віднині жінки — теж її частина.
Звісно, дівчата ідуть у військо з різних міркувань, алей у чоловіків мотивація теж буває різна. Є жінки, які справді
хочуть воювати, які знайшли себе у військовій професії. Є ті, хтохоче влаштувати таким чином особисте життя. І я таких не засуджую, бо в армії є дуже гідні чоловіки, бо ж воювати пішли кращі,або із ЗСУ, або в добровольчі батальйони. І багатьом хотілосяб мати таких чоловіків.
229

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиДо нас побратими ставляться як до сестер. Я ж на чоловіків т у т дивлюсь, як на дітей. Навіть не як на братів,а як на підопічних. Я називала «айдарівців», якими опікуваласьяк волонтер, дітьми, навіть тих, кому було за 50. А вони сміялися
кожен раз: «Мамця наша приїхала». Залицятися ніхто з побратимів навіть не намагається, бо знають, що в мене є коханий. Іноді я,звісно, заздрю тим жінкам, які служать разом зі своїми чоловікамиі потім разом щасливі йдуть на «дембель». Мій коханий залишивсяна «гражданці», і він мене чекає. Сподіваюсь, що дочекається.
Рідні неоднозначно сприйняли моє рішення піти в армію.
Мама — дуже негативно. Зараз вона зареєструвалась у Фейсбуці,бачить усі мої пости з передової, й тепер їй спокійніше. А моїдіти, звісно, болісно переживають розрив з мамою, і я за нимисумую дуже сильно. Заспокоюю себе тим, що я — мама, якій згодом буде про що розповісти дітям, мама, що має життєвий досвід,який варто передати. Колись я розповім їм про хороших і мужніх
людей, багатьох з яких уже немає в живих, і про важливі для країни події. З іншого боку, звісно, це погано, що я не бачу їх, а вонимене, місяцями. Після повернення я спробую надолужити втрачене за час моєї відсутності. Якби не було війни, я б, мабуть, булазвичайною мамою, яка водить дітей до школи, вчить з ними урокиі готує їм їсти. Але так сталося, і я не шкодую, що пішла в армію,бо отримала тут колосальний і унікальний досвід.
Я не знаю, що буде далі, я не знаю навіть, що буде завтра. Моє життя може кардинально змінитися будь-якої миті. Алемені цікаво спостерігати, як змінюється армія зсередини. Бо те,що я застала, приїхавши вперше в «Айдар» в 2014-му, і те, якевійсько зараз — це абсолютно різні речі. Я ніколи не знала, кимя хочу бути і чим хочу займатися. Я і вчитися не пішла лише тому,230

Яна Червонащо не знала, на кого мені вступати. А в армії я чи не вперше відчула себе на своєму місці — це професія, яка мені подобається, якоїмені хочеться навчитися і в якій я прагну вдосконалюватись.

231

232

Юлія
Паєвська
«Тайра»В О Л О Н Т Е Р - П А РА М Е Д И К ,6 1 - Й М О Б І Л Ь Н И Й Г О С П І ТАЛ Ь З С У233Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯпочала з того, що була медиком Майдану. Потім це плавно перейшло у викладання тактич-ної медицини. Спершу в Києві, на підготовчих курсах для тих, хтойде на фронт. Потім я поїхала на передову, бо вирішила, що тамя потрібніша, ніж у мирному Києві. Потім з’явилися перші поранені, я кількох вивезла і зрозуміла, що я потрібна там як парамедик,а не як інструктор. Так і залишилася. І відтоді я тут — займаюсь евакуацією поранених, надаю першу допомогу, доправляю у шпиталь.
До війни я займалась айкідо, була тренером, президентом
Федерації айкідо-айкікай України, 5 дан. Була і дизайнером.
Я не боялася, в мені є дух авантюризму. Під час перших
обстрілів було, звісно, страшно. Ну, страшно, поки не розумієш,234

Юлія Паєвськащо відбувається, що, звідки, куди летить. Перший мій обстріл бувдесь біля Маріуполя, вже точно й не пригадаю. Працювала фактично по всій лінії — і у Щасті, й під Донецьком, і на Світлодарській
дузі… Маріуполь, Широкине, Павлопіль, Золоте... Десь затримувалась довше, десь менше.
У 2014-му це була зовсім інша історія. Зараз ми працюємо з батальйонними і бригадними медиками. Вони вивозятьз передка зазвичай на броні або спецтехнікою. Ми перевантажуємо пораненого в реанімобіль з усіма необхідними девайсами,з добрим водієм, препаратами, парою парамедиків, аби довезти
його живим і якомога швидше. Наші парамедики — дуже добре
підготовлені люди, такі на вагу золота. А в 2014-му було все по-іншому. Бувало, що з узбіччя дороги підбирала поранених. Іноді
хтось їхав, вивозив наших хлопців, бачив машину з хрестами,гукав: «Медики!» — і віддавав їх нам.
Найважчим періодом для мене була, мабуть, Світлодарська дуга, грудень 2016 року, коли ми буквально жили в машині.
Був великий мороз. Це тривало 8 днів. Спершу ми вивозили поранених, а під кінець уже — тих, у кого були контузії. Перші три днібули надзвичайно жорсткими — кров просто крапала з машинина лід… Це було справжнє сортування. Хоча було й не так,як це викладають у медичних закладах, — життя і реальна війна
вносять свої корективи. Я взагалі часто порівнюю парамедицинуі воєнну медицину з мистецтвом. Незважаючи на всі протоколи,іноді потрібне просто правильне рішення. Це щось схоже на осяяння, щось на кшталт артистичного дару — обрати, кому в першу
чергу надати допомогу. Пояснити «на пальцях», як це, я не можу.
Це досвід. Цей досвід надзвичайно цінний і оплачений, в буквальному сенсі, кров’ю і життями.
235

Багато пережито за ці роки… Тримає усвідомлення того,що коли нас там не буде — буде гірше. Я вже навчилася виконувати свою роботу добре. Ми — це те, що ми робимо. Я — вивожу
поранених з фронту. Коли я займалася дизайном, я була дизайнером. Коли займалася спортом — спортсменкою. Зараз я — бойовий
236

Юлія Паєвська

парамедик. Жінкам легше адаптуватися. Психіка у нас більш
мобільна. В жорстких ситуаціях нам легше абстрагуватися. Розгубленості, нерозуміння, що я зараз маю робити, ніколи не було.
Розгубленість настає потім, коли ти привозиш пораненого, дужетяжкого, живим, здаєш його в госпіталь, розумієш, що він помре,але все ж сподіваєшся на диво… Хоча і див я бачила на цій війні
чимало. Я вірю в дива. Боротися завжди треба за кожного пораненого до останнього. В мене бували випадки, коли абсолютно
безнадійний раптом розплющував очі й зрештою виживав.
Ці хлопці потім дзвонять. На всі свята. «Тайро, зі святом!
А пам’ятаєш мене? А пам’ятаєш, як ми під кулями бігали? А пам’ятаєш, як ти мене везла?» Це надзвичайно приємно. Тих, з ким довго
стояла на одному місці, я пам’ятаю всіх. А з іншими… Я пам’ятаюкожне поранення, але забуваю обличчя і часто не впізнаю хлопців.
237

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиБагато хлопців, які запам’яталися, дуже багато. Олександр Д.,наприклад. Він із 8-го полку спецпризначення. Втратив обидва окаі ногу. Він був у надзвичайно важкому стані. Поки ми його везли, віну мене двічі намагався померти. Але я не дала, втримала… Багато
хлопців запам’яталося. Контузії іноді дають побічні ефекти… В одного
хлопця вона була дуже незвичайною… «Двохсотих» усіх пам’ятаю.
Всіх. Чи я фартова, чи машина в мене фартова, але в мене в машині
ніхто не помирав. Бувало, що я приїжджала, коли вже було пізно.
Я нічого не могла зробити. На точці перевантаження я приймала
тіло, від якого щойно відірвалася душа… Або довозила до госпіталя,і хлопці помирали вже в шпиталі. Але в машині смертей не було.
Моя команда — це шикарні люди. Патріоти. Абсолютно безкорисливі. Кожному з них — честь і хвала. Усім «Ангелам Тайри»насправді. Всі, хто з нами працює — герої. Вони працюють безкоштовно. Жертвують частину свого життя, ризикують. І вонищасливі тим, що потрібні.
В армії, порівняно з 2014 роком, коли не було практично нічого, зараз дуже непогане забезпечення. Трапляється,звісно, що щось закінчилося і не встигла прийти нова партія.
А в 2014-му це була катастрофа. Рятували волонтери. Якби не вони,нам був би гаплик. З досвідом знаєш уже, що чим можна замінити,якщо не вистачає якихось препаратів. Хоча є речі, які замінити
неможливо.
Мій позивний — «Тайра». Я колись грала в комп’ютерну
гру, і коли створювала собі персонажа, треба було якось йогоназвати. І серед можливих імен випало «Тайра». Тайра — це знаменитий самурайський рід у Японії. Так я й назвала свого персонажа.
А коли вже на фронті запитали позивний, я автоматом відповіла:«Тайра». В мене є ще кілька позивних, але які саме — секрет.
238Що буде після війни? Подивимось. Може, буду тренувати.
А може, вирощувати троянди в саду. А може, знайду іншу війнуі поїду туди — знову рятувати людей. Чи займуся дизайном…
Я ще не знаю.

239

240

Ольга
Нікішина
«Холєра»1 6 - Й М О Т О П І Х О Т Н И Й Б АТАЛ Ь Й О Н58-Ї ОКРЕМОЇ МЕХАНІЗОВАНОЇБ Р И ГА Д И241Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯк і в багатьох, у мене все почалося з Майдану.
Після Криму стало очевидно, що щось далі буде.

З’явилися перші загиблі на Донбасі. Дивишся телевізор — і сльози, сльози, сльози... А потім береш себе в руки і починаєш думати:«Ну яка користь із тих сліз? Треба щось робити!» Почали збирати
волонтерку. В нас у Полтаві як таких волонтерських організаційне було. Самі, по друзях збирали. Потім познайомилась із полтавським «Правим сектором» і пішла туди. Вдень працювала в обленерго, вечорами займалася роботою — просвітницькою, волонтерською.
Я в собі сили відчувала на щось більше. Хоча те, що я жінкаі вже в такому віці, мене стримувало від того, щоб іти безпосередньо на передову, на війну. Було нерозуміння з боку знайомих.
Та що знайомі — батьки не розуміють досі, чого я сюди пішла:«Ти — жінка, ти в такому віці, тобі вже онуків пора бавити». Підрозділ свій вибрала через те, що саме в 16-му батальйоні багато
знайомих було. Це був наш батальйон територіальної оборони
раніше. Все ж таки свої, рідні тут.
Але почати служити виявилося не так просто. Сім місяців, здається, мої документи ходили по всіх інстанціях — як сімкіл пекла. Як згадаю — не хотіла б іще раз пройти те, що пройшла, доки оформлювалась у ЗСУ. Почалося з того, що я прийшлав полтавський військкомат, і мені сказали: «До свіданія, тьотя,ми беремо до 40 років, іди додому». Я пішла раз, другий, пробилася до воєнкома, ка ж у йом у: «Ви серйозно вва жаєте,що до 40 років я можу захищати Батьківщину, у мене є сили,я зобов’язана, а після 40 ні?» Я їх дістала так, що мене зрештою взяли. І от у 43 роки я стала на військовий облік, не маючині навичок, ні досвіду військового, нічого. Через 7 місяців прийшли
докумети, і я поїхала в батальйон.
242

Ольга НікішинаВ нас у батальйоні було дуже мало жінок. Я була єдиною
жінкою-офіцером на той час. Приїхала в штаб, мені показали: отутбудеш спати, у вас із дівчинкою окрема кімната. А я їм: «Почекайте… Як я буду працювати з особовим складом і виконувати
свої посадові обов’язки, сидячи в штабі, якщо мої хлопці там?»А вони мені: «Ми жінок на передову не пускаємо, лише медиків».
Але я у штабі так жодного разу і не заночувала — одразу поїхаладо хлопців. Забрав мене ротний, дивиться круглими очима, мовляв, куди тебе подіти? Приїхали на опорний пункт — хлопці теждивляться, не можуть зрозуміти: хто ця тітка? Навіщо приїхала?
Чого вона буде в нас сидіти? Але буквально через пару днів вонимене прийняли.
Я потрапила одразу в Авдіївку, на опорник «Лєнта». Пробула там деякий час, потім перебралася на інший опорник.
Почалося моє життя на передовій у липні 2016-го. Тоді здебільшого були мінометні обстріли. Через два дні після мого приїзду
навідався до нас ротний — подивитись, як ми, і каже: «Що ж у вас,Ольго Василівно, спальничок досі не розстелений?» А у нас щойно
темніло — починались обстріли, і ми мусили тікати, ховатисяв укриття.
Якось в нас дуже смішний випадок трапився. Ми щойно
приготувалися вечеряти — і тут починається обстріл, причому
такий конкретний. До нас прилетіло, балка тріснула, ми повибігали. А один боєць у цей час мився в душі. І от прибігає він,матюкається, брудний увесь, спіднє — задом наперед. І розповідає:«Я вискочив, біжу в укриття і згадую, що в нас же баба на опорнику, треба труси надіти. І починаю ж одягати білизну на бігу.
Та не побачив, задом наперед надів, поки надягав — упав…» І отак,мокрий та брудний, уже добіг до нас.
243

Моє перше завдання було — не напружувати в побутовому
плані. Як зазвичай буває? Як в армії ставляться чоловіки до жінок?
Окрема кімната, окрема душова… Я сама собі раду давала.
Треба собі відро води принести — сама взяла і принесла. Треба
цвях забити — взяла і забила. Не просила піднести мені ящикчи ще щось.
Свій перший обстріл я пережила в Авдіївці, коли волонтерку привозила. Міномети, 120-міліметрові, почали крити. Хлопці
кричать: «В укриття!» А я стала і стою. Не можу зрушити з місця.
Розумію, що треба бігти, усвідомлюю небезпеку, але ніг наченемає — наче стовпчики. Хлопці мене попід руки — і у бліндаж.
Переляку не було, просто ступор: я — наче сторонній спостерігач,і усе це відбувається не зі мною.
Не можу сказати, скільки часу мені знадобилося, щобзвикнути до обстрілів — день-два-чотири… Мабуть, тиждень…
Тиждень я звикала. Не лише до обстрілів, а й до нового графіку,точніше, до його повної відсутності. В зоні АТО ж немає 8-годинного робочого дня: буває таке, що сьогодні можеш поспати однугодину, завтра — п’ять, а то й взагалі не поспати. Так само і з харчуванням — їси коли є час, хоч і серед ночі. Звикала до того,що нічого не могла спланувати. А взагалі — ну як це не боятися? Я, наприклад, боюся. Але не самого обстрілу, того, що менепоранять чи я загину. Боюся зробити щось неправильне, що приведе до непоправних тяжких наслідків. Страх — це природно,244

інстинктивне прагнення зберегти життя. Але страху панічного тутне повинно бути. Він має бути контрольований. Зазвичай страх
приходить потім, коли все вже закінчилося. От минає хвилин 40,і в мене починається… Як до жирафи доходить.
В А вд іївці я прове ла 4 міс яці. Потім — рота ці яу Кримському на Луганщині. Плюси Авдїівки були в тому,що 10 хвилин — і ти вже в місті. Можна було, їдучи у справах,заїхати купити собі шоколадку чи підстригтися. Там, у самому
місті, — банкомати, магазини, відносно мирне життя. Там цілодобово було світло. У Кримському світло лише від генераторів, якіпрацюють на бензині. Його треба економити. Тож світло в нас так —підзарядити рації, телефони, батарейки. Тут — поле, степ, бліндаж.
Зараз я вже не єдина жінка в підрозділі. Нас на рації здебільшого саджають. Але й дрова носимо, і воду, і їсти готуємо.
У нас таки переважно дівчата готують їсти, бо хочеться розвантажити хлопців по максимуму.
Мій позивний — «Холєра». Якби я вибирала — була б якась
«Квіточка» чи «Зірочка». Я довго противилась, але цей позивний
причепився до мене ще з часів волонтерства, коли я у 2015-му привозила допомогу хлопцям. Приїхала така — чобітки, джинси,курточка з хутром… А хлопці, які були на спостережному пункті:«Холєра ясна! Хто до нас приїхав!» Так і причепилася та «Холєра».
З позивними в нас пов’язана купа історій. Був один хлопець, весь час говорив: «Капєц». От і дали йому позивний «Капєц».
245

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиА він насупився — мовляв, не хочу такий позивний. Ну, кажу,значить, треба тобі щось робити, щоб інший був... І от полігон,навчання, і по рації передають: «Капєц» — «Кепу». Командуваннявсе в шоці. Ми, звісно, пояснили, що нічого з «Кепом» не сталося,що «Капєц» — це позивний. А коли вже вийшли в зону, він командиром став, дуже хорошим, і позивний у нього тепер «Палич».
Місцеві були різні. В Авдіївці я зустріла багатьох людей
хороших, проукраїнських, познайомилася з місцевими волонтерами. З деякими ми досі спілкуємось. Одна цими днями
прислала мені сюди з Авдіївки магнітики на згадку. Про авдіївчан залишилися гарні спогади. В Кримському я менше стикаюсяз місцевими, бо ми стоїмо досить далеко від селища. І людей тутдоволі мало, здебільшого старенькі. Малечі мало, хоча школа працює. Коли зустрічаємось у магазині чи в сільраді, вони до менедоброзичливі.
Найстрашніші обстріли — це коли по рації викликають
медиків. Незалежно від того, з чого, скільки часу стріляють. Найстрашніше тут — готувати довідку-доповідь на загиблого бійця.
Першим з наших був Рома Нетеса — він загинув 6 липня 2016
року, через тиждень після мого заходу в зону. Йому було 19!
От це страшно. Що робити, як батькам про це сказати? Булалюдина, півгодини тому її бачила, а тепер її немає. Чи пережила я смерть хлопців? Таке не переживеш. Кажуть, час лікує.
Він не лікує. Сняться інколи хлопці, приходять уві сні, розповідають щось… Ми не повинні їх забувати. Ні мертвих, ні живих. Вонивиконують таку роботу! Не для себе, не для своїх сімей. Спілкуюсяз рідними наших загиблих хлопців. Вони вітають з усіма святами.
Їду в Полтаву — можемо з ними побачитись. Як я можу когосьіз них забути, якщо вони наші?
246

Ольга НікішинаВже під час служби я вийшла заміж. З чоловіком ми булизнайомі давно, ще у Полтаві. Якось я зателефонувала йомупо роботі, а він сказав, що зараз в АТО. А потім, коли я вже почала
збиратися, подзвонила порадитись, що із собою взяти, що купитидля роботи. Він радив, підтримував, підказував. Спілкувались,спілкувались… і доспілкувалися до того, що він одягнув меніобручку.
Ми служимо в різних підрозділах. Вони стояли недалековід Авдіївки, коли ми воювали там, і раз на місяць ми зустрічалися на «Новій пошті», забираючи посилки. Ото такий у нас був«канфєтно-букєтний» період. Зустрічі романтичні по 10–15 хвилин.
Зараз бачимось у відпустках — 30 днів на рік. Намагаємось розбивати відпустки, щоб частіше зустрічатись.
Він, звісно, говорив, що не хоче, аби я йшла на війну.
«А ле ти така, що все одно зробиш, як задумала, тож моя
247

248

Ольга Нікішина

справа — підтримати тебе. Переконувати ні в чому не буду —ти вже доросла людина». Так він мені сказав, і я вдячна йому за це.
До побратимів не ревнує. В нас абсолютна довіра.
Тяжко було знайти точк у, коли тебе сприйматиму тьяк людину, яка допоможе, з якою можна поговорити. Бути на передовій і водночас не втратити жіночих якостей. Зараз хлопці
сприймають мене як сестру, дехто — як маму навіть.
Раніше я була як з картинки. А тепер… Приїхала у відпустку, бачу, що сивина, треба б зафарбувати... Кілька днівзбиралась у перукарню. І якщо раніше я могла просидіти в салоні
краси зранку до вечора — манікюри, педикюри — й отримувала відцього задоволення, то зараз мені не хочеться марнувати на це час,хочеться прожити його з користю. Наприклад, по максимуму
чогось навчитися. Ось нещодавно просила хлопців навчити мене«ЗІЛ» водити…
Телефонна книжка дуже поріділа. З багатьма тепер маємо
різні погляди. Шкода витрачати час на пустопорожні балачки.
Про те, що ніготь зламала, консервація, вії наростити треба…
На війні я знайшла людей, яким близьке те, що й мені. Це мої однодумці. Війна зробила мене терплячішою, менш емоційною. Ранішея вимагала результату «зараз і негайно», тепер навчилася чекати,усвідомила, що часто треба довго щось робити і вкладати, аби цейрезультат був. І головне, що мені дала війна — це люди. Неймовірні
люди навколо мене, з якими я навряд чи перетнулася б і почала
дружити у цивільному житті. Вони вчать мене, підтримуютьі роблять кращою.

249

Марина
Валицька
«Ксена»« П РА В И Й С Е К Т О Р » , 5 4 - ТА О К Р Е М АМ Е Х А Н І З О В А Н А Б Р И ГА Д А ,4 6 - Й О К Р Е М И Й Б АТАЛ Ь Й О Н« Д О Н Б АС - У К РА Ї Н А »

250

251

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиМоя історія почалася на Майдані. Я була одружена, в нас був сімейний бізнес. Попереду

були вибори, я брала участь у передвиборчих кампаніях. Думала,що в політичній сфері принесу більше користі, бо у військовій справія нічого не розуміла і не бачила, чим можу бути корисною на війні.
Трішки займалася волонтерством. Пройшли одні вибори, другі, алежодних змін не відбулося. У жовтні-листопаді 2014-го я вирішила
пройти якийсь вишкіл, бо хтозна, чого чекати завтра, в будь-якиймомент може початися повномасштабне вторгнення, і до того треба
бути готовим. Знати, як поводитись зі зброєю, і в разі чого захистити своїх рідних і себе. Хоч я сама з Центральної України, і жодних
ознак того, що в нас це може початися уже завтра, не було. Я записалася на вишкіл, мені запропонували піти в «Правий сектор» волонтером — допомогти і паралельно навчатися. Я приїхала на базу,почала опановувати перші навички і заодно допомагала — спочатку розбирати волонтерську допомогу, потім працювати з паперамив штабі. Там і залишилася.
В 2016 році 54-та бригада запропонувала нам підписати
контракти і вступити до Збройних сил нашим підрозділом «Правого сектора» як окрема рота. Відтак ми почали отримувати
зарплати і легальну можливість воювати. Бо поки підрозділ не бувофіційним, нас могли прирівняти і до ОЗГ. Підрозділ мав залишитися цілісним, усі в одній роті, що для нас було важливо. Самена таких умовах нас брали в бригаду. Я погодилась і підписала
контракт.
Було багато охочих долу читися до нас: і «правосєки»,й ОУН, «азовці», «айдарівці» — різні добровольці. Ми почали
доукомплектовувати свій підрозділ. Тоді шоста хвиля мобілізації вже пішла, вакансій було багато. Плани в нас були грандіозні.
252

Марина ВалицькаМи собі воювали, виконували бойові завдання, всіх усе влаштовувало. І, уявіть собі, до цього ж ми воювали без будь-якихзарплат, пільг, статусів. Тож спершу була навіть трохи ейфорія.
Потім, щоправда, в нас стосунки з керівництвом погіршились.
Нас почали розсіювати по різних місцях. І розумієте, це все булов рамках закону — командир же має право не пустити кудись,щось заборонити, перевести в інший підрозділ. А для нас головне
було — продовжити воювати разом, тим складом, яким ми прийшли. Тож улітку 2017 року ми перейшли невеликою частиною
підрозділу в батальйон «Донбас». Це було дуже непросто. Спершунас хотіли просто розкидати по різних бригадах. Мене мали перевести, на моє ім’я вже наказ був, як і на моїх побратимів. Я, за тимнаказом, мала перейти в 92-гу бригаду. Тоді ми оголосили голодування на полігоні на знак протесту. Це набуло значного розголосу,і нас таки перевели в «Донбас». Я і кілька моїх побратимів потрапили у першу штурмову роту.
У війську нас, жінок, сприймали по-різному. Мої побратими мене знають не перший рік. Вони знають, що ми можемо,чого не можемо. Незнайомі хлопці в новій роті спершу придивлялися до нас. Упродовж двох тижнів після переходу в «Донбас»нас, наш підрозділ — і жінок, і чоловіків, — перевіряли інструкториі дали досить високу оцінку нашій підготовці. Я хотіла служити
саме на бойовій посаді. І зараз я стрілець — помічник гранатометника. Основна моя зброя — автомат і кулемет. У «Донбасі» я вженавчилася трохи працювати з АГС (автоматичний станковий
гранатомет), якщо треба — можу працювати з РПГ (ручний протитанковий гранатомет).
Зараз ми нічого не штурмуємо, наше основне завдання —стримати і не пустити далі. Ми стоїмо на позиціях, спостерігаємо
253

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиза ворогом, виявляємо його вогневі точки. Можемо дати вогоньу відповідь, якщо є наказ командира. Укріплюємо позиціїй розв’язуємо побутові питання. Наразі ми виконуємо такі самібойові завдання, як і чоловіки, на рівних, якоїсь дискримінаціїя не відчуваю.
Коли вперше потрапила на позиції, аж не могла повірити
своїм очам — справді стріляють, справді вороги, справді війна.
Я прийшла в підрозділ через день після штурму «Мурашника»(висота на Світлодарській дузі, нині перебуває під контролем бойовиків. — Авт.). І адаптувалась до воєнних умов просто за лічені
години. Пам’ятаю, приїхала дуже втомлена й одразу лягла спати.
Перезнайомилась із тими, кого ще не знала. Мені показали позиції, розповіли, що до чого. На Світлодарській дузі обстріли булипостійні. Я там пробула 10 місяців. Спочатку в нас була позиція
передова, крайня, а останній місяць я провела вже на більш віддаленій і безпечній точці. Наша позиція за довгий час уже була добре
пристріляна бойовиками. Особливо часто стріляли з крупнокаліберних кулеметів — з ДШК, «утьосів». Обстрілів зі стрілецької зброїя взагалі не рахую. Часто працювали БМП. Ну, і 82-міліметрові
міни також прилітали регулярно. Не було такого дня, щоб узагалі
254

Марина Валицька

було тихо. Ми звикли до того швидко, це не вибивало нікого з рівноваги. Траплялися й такі дні, коли обстріли розбивали нам трохи
позиції або машини.
У грудні 2016 року, коли була битва за «ліс» — лісосмугуна Світлодарській дузі, яка була під контролем бойовиків, — у насбуло найбільше загиблих і поранених. Звісно, той день ніколине забудеться. Я тоді втратила п’ятьох побратимів. Тоді я булана командному пункті батальйону, задіяна як помічник замполіта.
Взагалі замполіт — це офіцерська посада, але підготовлених людей
було досить мало, тож у нашому підрозділі за цю роботу взялась
я — багато паперів, рапорти — і допомагала замполіту батальйону. Відповідала на дзвінки, яких було безліч, виконувала різні
доручення. Я почула, що в нас є загиблий. Першим убили нашого
командира — «Шайтана». Але потім я не знала, на якій стадії зараз
бій. Повідомляли час від часу: той поранений, той зник безвісти,той убитий. Цю інформацію передавала «побратим» «Перлинка» —вона доповідала про наші втрати.
Наш загиблий командир — «Шайтан» (Микита Яровий)був не з «Правого сектору». Спершу ми не знали, хто то такий, —у нас були свої командири, з якими ми прийшли в бригаду. А він,255

отримавши роту «правосєків», теж не дуже розумів, що з намиробити. Ми не одразу подружилися, спочатку мало спілкувались.
У побутовому плані ми були досить самостійними, звикли всеробити самі: і побут свій забезпечувати, й укомплектовуватись
самостійно.
Микита був молодий зовсім, вродливий хлопець, реально
дуже гарний. Карі очі, смуглявий, східна в нього така зовнішність
була. Він був розумний, дуже відкритий, комунікабельний, завжди
вислухає... До нього можна було звернутись абсолютно з будьякого приводу. Веселий, з таким добрим почуттям гумору. Я йомудопомагала у роботі з документацією, паперами, «штатками», журналами займалась як його помічник… якщо у двох словах. У насне було жорсткої армійської дисципліни, «Правий сектор» живдещо за іншими правилами, а «Шайтан» був усе-таки прибічником правил і дисципліни. Але, попри якісь такі моменти, ми з нимдуже здружились і дуже його полюбили. Він був не за віком дорослим і серйозним, але часом бував дитина дитиною. В нього скоро
мало бути весілля, і він усе просив поради, які йому фужери
купити, — показував мені весь час картинки. Кажу: «Оці бери».
А він: «Ні, ці не візьму, ці дорогі». Але до весілля він не дожив
256

Марина Валицька

буквально кілька тижнів. Його наречена була вагітна, і син «Шайтана» народився вже після смерті батька.
Не можу сказати, що мене одразу почали сприйматияк бійця. Більше просили розбиратися з документами, забирати посилки, розв’язувати організаційні проблеми і побутові такіпитання. Але от, наприклад, «Сім’янин», мій побратим загиблий,навчив мене з «мухи» стріляти. З іншого виду гранатомета —РПГ-7 — я вміла, а з «мухи» — ні. А він каже: «Так неправильно.
Треба, щоб кожен умів зброєю користуватися по максимуму».
Бувало, з мене жартували: «Та ти ж блондинка!» Їсти я ніколине варила. А коли перевелась у батальйон «Донбас», стала вжеабсолютно звичайним бійцем, як усі. В нас були навчання, тренування, практика. Зараз — пости, чергування на позиціях, всеяк у всіх. Але, попри всю гендерну рівність, фізично я таки слабша.
Ну не можу я мішок із глиною не те, що закинути, а й від землі
відірвати. А чоловіки в нас роблять це досить легко. Але з напарником разом мішки таки кидаю, справляюся.
Найважче т у т — втрачати побратимів. Коли помирають чи отримують поранення мої близькі. Бо вони всі стають
близькими. Раніше кожен солдат український, якого вбивали, —це була особиста трагедія для мене, як і для багатьох українців.
Але коли це людина, з якою ти поряд спиш, їси з однієї миски,стоїш пліч-о-пліч, а потім її вбивають — це страшно дуже, і пережити це непросто, а забути неможливо. А погодні умови — холод,дощ — чи, там, побут, брак їжі — то все дрібниці. На Світлодарській дузі ми жили усі разом в одному великому бліндажі. Спалина таких нарах — збитих з дощок двоповерхових ліжках. Ясно,що це війна — догола тут ніхто не роздягається і в піжамі не спить.
Переодягнутись чи помитися — взагалі не проблема. Завжди
257

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиможна знайти час, коли в бліндажі нікого немає або ті, хто є,сплять. Треба помитись — береш тазик, відгороджуєшся і миєшся.
Ніхто ж не буде за тобою підглядати. Але всі умови мене абсолютно влаштовують. Я б не хотіла жити в суто жіночому колективі,як часом пропонують зверху. Якщо ти живеш з чоловіками,то ту саму побутову роботу — нарубати дров, принести води —разом робити легше. Чоловіки небалакучі, мені з ними комфортно.
258

Марина Валицька

Спершу комбат нас хотів відселити окремо — за правилами, алеми з дівчатами попросили цього не робити. Зараз у бліндажінас живе четверо — двоє хлопців, двоє дівчат — і чудово уживаємось. Була на моїй пам’яті кухарка, яка просила її селити окремо,це її право.
Після Світлодарської дуги я ще побувала у Мар’їнці, аленедовго — лише 11 днів. Нас завели й одразу ж вивели. Крайня мояточка — село Зайцеве, що під Горлівкою. Там ми пробули із січнядо червня 2018 року. Мені подобається в армії, тут у мене чудовий колектив. Вони — мої справжні друзі, я знаю, що можу на нихпокластися. А це дуже багато важить.

259

260

Юлія Толопа
«Валькірія»Б АТАЛ Ь Й О Н « А Й Д А Р » / Б АТАЛ Ь Й О Н« Д О Н Б АС - У К РА Ї Н А » / 5 8 - М А О К Р Е М АМ Е Х А Н І З О В А Н А Б Р И ГА Д А

261Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯродом з Росії. 2 квітня 2014 року приїхала в Україну, аби довести собі, що в Росії ЗМІ говорять

неправду — про Майдан, про те, що відбувається в країні. Я хотіла
побачити все, як є, на власні очі. Тож я приїхала, побула на Майдані. Ясна річ, він як такий тоді вже завершився, але люди в наметахіще були, і я хотіла їм чимось допомогти. За законом я мала тримісяці, аби побути в Україні з російським паспортом. Я готувала
їсти на Майдані. Люди, які мене зустріли у Києві (я познайомиласяз ними через Інтернет), пропонували жити в квартирі, але я ж приїхала на революцію, тому хотіла жити на Майдані.
Я мала їхати назад на початку червня, але вже почались
активні бойові дії у Слов’янську. Тоді вже формувалися перші
добровольчі батальйони, відправлялися перші автобуси з Укрдому. Я намагалася влізти в перші три автобуси — дуже хотіла
поїхати на війну. Я взагалі не розуміла, що відбувається. Ну хайви там, у Росії, годуєте людей маячнею, але як ви могли прийтив чужу країну з автоматами і почати війну?! Я говорила, що не всяРосія така і росіяни є різні. Я хотіла довести це своїм прикладом.
Я завжди за правду боролася, тож для мене було важливо поїхати.
Четвертий автобус став моїм. 14-15 червня ми приїхали в батальйон у Половінкіно, і вже за два дні я була на фронті. Так усеі почалося.
Зі зброєю я знайома років з 12. Ходила в усілякі патріотичні клуби, мені була цікава військова справа. Стріляти нас учили.
Я була чемпіонкою Росії зі штурмового рукопашного бою, займалася бойовим самбо (маю 3-й розряд). Таке в мене було незвичайне
«звичайне дитинство». Та все ж у тирі й на стрільбищі стріляти —це одне, і зовсім інше — коли в тебе стріляють і ти стріляєш. Алестрашно мені не було, я була готова до цього.
262

Перше місце, куди я потрапила, був Металіст під Луганськом. Перший раз я пробула на передовій без виїзду, навітьщоб помитися чи нормально поїсти, тиждень. Тоді не вистачало
нормальних бійців. Коли людина приходить у батальйон, її перевіряють, придивляються, як вона поводиться в різних ситуаціях,і приймають рішення щодо того, де від неї буде найбільша користь.
І мене залишили на передку.
Перший мій бій був дуже смішний насправді. Ми сиділиу засідці. А у хлопців таке буває, що вони починають стрілятипо зайчиках і їжачках — туди, де шарудить. Тож під час першої
стрілянини я не розуміла, що взагалі відбувається — хлопці стріляють, але нікого ж немає… Навіщо вони це роблять? Але тоді досвідбув далеко не в усіх, і отаке найменше шарудіння вже викликалов моїх товаришів захисну реакцію — стріляти.
Через деякий час зі свого першого взводу я перейшлав інший. Перший серйозний бій навіть не пригадаю… Добре
пам’ятаю перший обстріл. Це було 6 липня 2014 року. Ми йдемоіз «секрету», і тут починається обстріл наших позицій з «Градів»,прилітає снаряд і розривається неподалік. Я отримала контузію,один з моїх побратимів «упіймав» осколок, а другого відкинуло вибуховою хвилею. Але паніки не було. Просто розуміли,263

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косищо треба чимшвидше виходити звідси, бо якщо затримаємось —гаплик нам буде.
За своє життя я взагалі не боялася протягом усієї служби.
От чесно, не боялася. Страшно було за товаришів постійно,а за себе — ні. Мене ніхто ніколи не ображав, лише в перші днів батальйоні час від часу чулися фрази типу «Ой, дівчинко, нащоти автомат береш?» або натяки, мовляв, може, «замутимо»? Алеце один-два рази було, а далі я дала зрозуміти, що жартуватине варто: спершу перевір, як я поводжусь у бою, а потім говоритимеш. Тож надалі це вже ніколи не повторювалось.
Я потрапила на самий початок війни — наступи, штурми, —на активну її фазу. Зараз усі говорять більше про Донецький
аеропорт, Іловайський котел, а про інші бої інформації обмаль,264Ю л і я То л о п аненаче там війни й не було. Я застала бої за Георгіївку, Лутугине,Новосвітлівку, Хрящувате, Луганський аеропорт. Тобто якщо подивитись на карту Луганської області, то це лінія від Металістадо Хрящуватого.
З жорстких моментів — підрив у Жовтому. Наша машина
тоді підірвалась на фугасі. Тоді в нас стояло завдання утримати
висоту. Нас було осіб 60–100. Командир узяв мене і ще двох бійців — ми мали тримати оборону перехрестя. Сіли в машину…
і буквально хвилин через 15 я просто лежу з розплющеними очимай не розумію, що взагалі сталося. Ми наїхали на фугас, і стався
вибух. Командира і водія просто розірвало на шматки, бо вибух
припав на передню частину машини. Мене викинуло, і я дивом
залишилася жива. Обійшлося лиш контузією і переломами ребер.
Це найстрашніше, що сталося саме зі мною за час війни. Це було12 липня 2014 року.
При взятті Лутугиного в нас загинуло дуже багато людей —осіб 40. Були жорсткі перестрілки, але я була, як завжди, спокійна,поки не побачила, що поранило мого друга. Я на той момент булакомандиром БМП. Вилізла з машини і почала кричати на нього.
Отака дивна реакція була.
Потім взяття Георгіївки, там теж були ду же страшні
бої. Я вже зараз погано пам’ятаю, що там було, — після крайньої контузії у 2017 році (а загалом у мене їх було 7) деякі події
можу згадати тільки шматками, уривками. Новосвітлівку добре
пам’ятаю…
Ми були на Вергунці, приїхали звідти, і нам кажуть,що ми їдемо на Новосвітлівку. І три групи, які на той момент буливільні, а це разом осіб 30, поїхали на підкріплення до наших товаришів, яких уперше відправили з бази на передову. Ми їхали
265

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косина чотирьох легкових машинах, а одна з них — квадроцикл,до якого був приварений АГС, і двоє хлопців на ньому. «Слабоуміє,отвага і егегей!»Село було розбите нереально, бо крім «Градів» по ньому
били і з «Ураганів», а там снаряди величезні просто, і радіус ураження в них іще той… Ми приїхали в будинок культури — здається,одне з небагатьох уцілілих на той момент приміщень. Місцева
церква вже була зруйнована. Згодом в Інтернеті бойовики почали
писати, що ми «бабусь і дідусів розстріляли в церкві». Насправдіце вони влучили внеї снарядами.
Нас приїхало, як я казала, тридцятеро — змінити сотню.
Поки я пішла до знайомих дізнатися, що до чого, — там уже нікого
немає, реально всі за 5 хвилин зібралися. Командир спершу наказав іти на вулицю і рити окопи, щоб тримати оборону. А тамі собаки на вулицю не виходили, бо одразу ж починались обстріли.
Врешті ми вирішили, що ми не можемо утримувати село. У армійців, які стояли поряд, теж був наказ відходити. З автоматамиі «мухами» ми ніяк не змогли б утримати цей населений пункт.
Ми покинули ці позиції, бо просто не було сил їх утримати.
Ще були бої за Хрящувате. Мене там не було — мене саметоді відправляли в Київ. Тоді було багато поранених і загиблих.
У нас був такий боєць, «Сороковий». Геніальна абсолютна людина.
Він один вийшов проти танка. З кількома «мухами» вийшов і спробував його «погасити». Він стріляв у танк, але потім танк вистріливу відповідь. І його не стало.
Я гадала, що ніколи не буду думати про загиблих, згадувати, що я — бездушна, але виявилося, це не так. Зараз, 4 рокипотому, знову починаються дати: річниці перших загиблих, похорони — і мені дуже тяжко. Часто думаю: «А на хріна ти взагалі
266

Ю л і я То л о п авижила?» Крім того, що такі думки приходять, вилізла купа проблем зі здоров’ям — я весь час щось забуваю, є якась дезорієнтація
постійно... І ти розумієш, що починаєш перетворюватись на овоч,через 4 роки... Ще рік тому я була не така. Весь час нервові зриви,небажання жити постійне. Прокидаєшся і думаєш: «Навіщоти прокинулась? Що тобі робити далі?» Останні два місяці взагалі
найважчі якісь…
Найстрашніше, що я встигла з багатьма хлопцями подружитися. І дружила з тими, кого зараз немає. Коли я вперше йшлаз АТО в 2015 році — я йшла, бо була вагітна, вже на шостому
місяці, — мені говорили побратими, що будуть поряд, що підтримуватимуть. А тепер якщо подивитися, з ким я спілкуюсь
нині з тих, із ким служила в 2014-му, то це десь п’ятеро людей.
А інших — їх просто немає. Після кожної нової смерті я говорила
собі, що більше не прийду на похорон, що з мене досить, але всеодно йшла.
Жахлива втрата була 5 вересня, коли вже були укладені
Мінські угоди. Ми тоді стояли у Щасті на блокпосту, я дивилася,скільки техніки виходить після наказу, і не могла зрозуміти:де ви всі були?! Ми стояли на ТЕЦ. Нам наказали брати БМПі мчати на підкріплення до наших хлопців. Але наша БМП не заводилась, і тоді нам сказали їхати до Металіста і брати машинуу військових. Ми туди. Металіст горить. Приїжджаємо на Веселу
гору, говоримо, щоб нам дали машину. Півгодини армійці вирішували, що робити, а тим часом десь наших хлопців розбили. Це бувостанній раз, коли я була на Металісті, на Веселій горі. Зараз
вони в окупації. І це були на моїй пам’яті наші крайні великі таківтрати — тоді загинуло близько 40 наших хлопців. В мене булонерозуміння тоді: як ми могли все кинути — все, відвойоване
267

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиза три місяці, — просто за кілька днів залишити і втратити в останній день стільки людей?
Але найбільша моя втрата, яка мене просто зламала, була31 січня 2015 року. Ми стояли тоді на ТЕЦ під Щастям. В менебув побратим «Діджей». Він дуже хотів воювати, дуже рвавсяв АТО, і я взяла його під свою опіку. Він своїй мамі згодом говорив: «Мам, у мене тут з’явилася сестра. Давай не будемо її кидати,в неї тут немає взагалі нікого». І він іще часто їй жартома говорив:«Ти не переживай, раптом що — мене Юля привезе». І я привезла…
31 січня в результаті влучання з «Граду» помер «Діджей», ще одиннаш побратим і хлопець з 80-ї бригади. Це була остання краплядля мене, найгірший похорон…
На війні не можна ні до кого прив’язуватись, щоб потімне було так боляче… Це навіть болючіше, ніж коли тебе рідні зрадили. Мене мама зрадила, дядько зрадив — це було не так боляче,як втратити хлопця, якого я знала лиш кілька місяців і якого раптом не стало… Коли ти тримаєш його телефон, а в той день ви вжеговорили з його мамою, про те, що, мовляв, разом приїдемо у відпустку на кілька днів… І ти маєш подзвонити його мамі… Набираю,а вона запитує: «То що, ви вже виїхали?» А ти не знаєш, як їй сказати і що сказати… А ле виходить, що я таки виконала йогообіцянку і привезла його мамі.
Зараз ми з нею ще підтримуємо стосунки, але це длямене дуже болюче питання. Я не можу з нею спілкуватись,я не можу дивитися їй в очі — мені соромно перед нею, я розумію, що це я винна, я його не вберегла. Вона ображається,що ми не приїжджаємо, бо всі знають, що ми були нерозлийвода.
І навіть багато хто думав, що в нас стосунки, але це неправда —ми були просто дуже близькими друзями.
268

Ю л і я То л о п аПро свою вагітність я дізналася саме на його похороні.
Мені стало дуже погано в той день. Крім страшної істерики, яказі мною зчинилася, мені стало зле: мене хапають нирки, і о другій
годині ночі я їду в лікарню. Мене перевіряють на хвороби нирок…
і я дізнаюся, що вагітна.
Це ще одна причина того, що мені тяжко спілкуватисяз мамою «Діджея»: в неї помер син, ми дружили, і коли вонадізналася, що я вагітна, в неї одразу з’явилися думки, що це — йогодитина. І мені дуже важко пояснити їй, що це не так, що тато моєїдоньки — зовсім інша людина. Зараз вона вже розуміє це, але їй дужетяжко було це прийняти, бо дуже хотілось як мамі, щоб післяїї дитини хоч щось залишилося. Коли я дізналася, що чекаю дитину,в мене був шок: як?! Що мені тепер робити? Як жити далі? Але моядонька стала моїм рятівним колом. Вона показала мені, що можна
жити не лише війною. Хоча жити — це голосно сказано. Я тут — чужалюдина, в мене нікого тут, по суті, немає, і нині я просто виживаю.
Всі мої родичі в Росії. Мій дядько ФСБ-шник, це не секрет.
З дідусем, дядьком і тіткою ми не розмовляємо взагалі, для нихя — «ворог народу». З мамою спілкуємося більш-менш. Дуже рідкой епізодично. До мого рішення вона поставилась негативно. Моїхпоглядів вона не поділяє, і про політику ми з нею не говоримо
ніколи, взагалі. «Привіт! Як справи?» — і все.
Після смерті «Діджея» мною опікувались мої товариші.
Але настав час, коли вони сказали: «Юлю, досить. Їдь народжуй».
Я пішла з війни рівно на півтора роки. Потім знову повернулася. Було складно, але допомагали фінансово друзі й волонтери.
І зараз багато допомагають. Бо в мої 23 роки в мене немає абсолютно нічого. Я взагалі не знаю, як я живу. Житла не маю, дитина
маленька, робота є, але вижити на зарплату… трохи складно.
269

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси270

Ю л і я То л о п аПерші 11 місяців, які я пробула на війні, я була там неофіційно. В мене жодного документа немає про службу в «Айдарі».
Бо я була іноземка, і на той час мене офіційно оформитине могли. І мені потрібен був хоча б військовий квиток, щоб пітина контракт. Коли я вирішила повертатися, саме прийняли закон,що добровольці-іноземці можуть воювати.
Спершу я прийшла в «Донбас». Але надовго не затрималась, пробула там два місяці. А потім пішла в 58-му механізовану
бригаду. Туди — бо на той час я почала їздити разом з Марією
Берлінською і займатись аеророзвідкою, і приїхавши в Авдіївку,зустрілася з комбригом Заболотним. Я запам’ятала його ще з боївна Луганщині. Запитала, чи візьме він мене служити в свою бригаду. А він пожартував, що візьме, якщо я кину палити.
Втім, коли я вирішила перевестися, командир бригадибув уже інший. Але все ж мені дали відношення у цю бригаду,і я пішла в 16-й батальйон. Моя ротація в складі цієї бригади булана Луганщині — ми змінили 93-тю. Я прослужила з ними півроку
(мала піврічний контракт). Займалась аеророзвідкою. «Літала»безпілотником і дивилася, де ворог, де його техніка. Почули
гудіння — дивимося, де і що їде, де воно стоїть.
Якось під Новолуганським взагалі цікаво вийшло — вже«відлітала», залишилося зовсім трішки, а погода жахлива, туман
такий… Як то кажуть, «молоко» — і нічого не видно. Опустиласьна свій страх і ризик нижче, а там — вони: мінують навколо наших
позицій, розставляють там... Ну ми, ясна річ, роботу їм закінчити не дали… Доповіла командиру, показала на карті, де це. Тамці сапери і залишились.
Перед тим, як іти із ЗСУ, стала навіть старшим солдатом. Потім вирішила зробити перерву. Тоді я думала, що це буде271

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косимій останній контракт. Але тепер розумію, що скоро повертатимусь. Нині в планах — переїхати в Северодонецьк із донькою і пітислужити в батальйон «Луганськ-1». Мирослава буде в садочку,а я працюватиму.
Я вже майже говорю українською. Найсмішніше, що в менебагато друзів-українців — з Запоріжжя, Рівного, — і я дуже рідко
чую, щоб вони говорили українською. Я їх питаю: «Чому так?
Ти ж тут народився!» А вони кажуть, що їм так просто зручніше і звичніше. Я прочитала вірші Жадана і вирішила, що треба
вивчити напам’ять парочку. А потім — що треба вивчити мову.
Тож Жадан став для мене таким поштовхом. Я вчила мову сама,тож вона ще далека від бажаного рівня. Подруга-кримчанка каже,що мені краще не говорити українською, але я, навпаки, прошу
мене виправляти.
Громадянства в мене ще немає. Це дуже довга історія.
Ми вже неодноразово намагалися зробити мені місцеве громадянство. І товариші допомагали. У 2016 році Росія подавала
запит на мою «екстрадицію», бо там мене вже чекають зі статтею «Найманство». Україна відмовила. Мені потрібні булидовідки про громадянство, їх ми зробили. А потім треба булоще довідку про несудимість. Ще я мала отримати російський
закордонний паспорт, але як я за ним поїду — а раптом менепросто в консульстві «прийму ть»? Їм же нічого не завадить,за бажання… І так це все тягнеться без кінця. Питання завислов повітрі.
Коли воювала, розуміння було, що по той бік воюють
«свої». Я часом думала: «А що, коли зустріну когось знайомого?
Ну от, наприклад, когось, із ким ми в клубі патріотичному булище в дитинстві, чи когось, із ким ми росли поряд». І я давала собі272

відповідь: якщо побачу когось із автоматом, то я таки вистрелю…
Я вже вважаю і відчуваю себе українкою. Мій дім уже тут. Бо дімне там, де ти народився, а там, де ти почуваєшся вдома.

273

274

Ірина Цвіла
«Лінза»Б АТАЛ Ь Й О Н « С І Ч » / П О Л К П О Л І Ц І ЇСПЕЦІАЛЬНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ
«КИЇВ»

275

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯк і в багатьох, у мене все почалося з Майдану.
Тож коли прийшла війна, питання про те, щобзалишатися осторонь, не стояло, питання було лише в тому, як самея візьму в цьому участь. До військової справи я відношення не малажодного, у володінні зброєю досвіду теж ніякого, і як якісну бойову
одиницю я себе не бачила.
Мій колишній чоловік запропонував піти в добровольчий батальйон. Я вагалася: «Що я там робитиму? Це будесмішно. З мене не буде користі». Я все звикла робити якісной відповіда льно, і в цьом у себе не бачила. А ле я ма лапевний досвід громадської роботи з колективом людей. Ми гуртувалися, зокрема, й на націоналістичній ідеї, і всі вони йшли у цейбатальйон, у «Січ». Я їх знала і з Майдану, і з домайданної діяльності — мітингів, пікетів, — коли ми разом відстоювали свої права.
Було своє середовище, і вже було не так страшно, бо знала, принаймні, з ким буду поруч. Додало впевненості й те, що я часто
змінювала протягом життя сфери діяльності і знала: якщо робити
щось відповідально, з мотивацією, любов’ю, то всього можна
навчитися і все можна опанувати. Тому я вирішила: оскількив мене є бажання, я все зможу.
Звісно, стовідсоткової впевненості не було. Коли проходили
перші тренування на базі в Межигір’ї, я то займалась, то не займалася, то спостерігала, як хлопці тренуються. В нас були вишколи,тактичні заняття, дуже добрі інструктори. Потім почала долучатися: узялася за спорт, стала бігати, тренуватись потихеньку, щоббути не гіршою за інших. Мені було соромно і ніяково займатисяпри всіх практикою володіння зброєю, й інструктори займалисязі мною індивідуально. Так я почала вчитися тримати зброю в рукахі не труситись при цьому. Перші стрільби для мене були величезним
276

стресом. Треба було виконати певну вправу в тирі, виконати
завдання, перезарядитись… Я трусилась, у мене тремтіли руки,я напартачила, і мені було соромно страшенно. От тоді я на себерозізлилась і почала дуже наполегливо працювати над цим.
Перша ротація була у Слов’янськ улітку 2014-го. На під’їздікомандири попросили нас одягти повну екіпіровку, загнати патрону патронник, поставити на запобіжник. Сказали, що ми заїжджаємо в зону бойових дій і тут небезпечно. Правду кажучи, тамна той момент уже не було небезпечно, бо Слов’янськ уже бувзвільнений. Напевне, це було сказано для того, щоб ми сконцентрувалися. Ми сіли, як мишки, в автобусі. До цього всі гомоніли,травили анекдоти, співали, реготали, а тоді затихли.
Коли ми заїхали у Слов’янськ і я побачила перші зруйновані будинки, розбиті стіни — це справило враження, я відчула
277

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косихолодок, певний страх. Приїхали надвечір. Нас поселили в авіаційному училищі. Там усе було розбите, покоцане, шибки вибиті,по кімнатах цинки, гільзи валяються, все розтрощено. Це справляло доволі гнітюче враження. Перша ніч в зоні АТО була для менедуже страшною, поки я не побачила перший промінчик сонця
через заклеєні газетами вікна. От через дірку в газеті пробилось
сонце, і мені якось на душі стало тепліше й оптимістичніше. Потім
виявилося, що все не так страшно. Ми патрулювали місто. Першу
ротацію нам зробили таку, просту, щоб ми трохи звикли, адаптувалися до війни. Такий інкубаційний період між мирним життямі війною.
Це була перша ротація. Після повернення додому я вирішила, що треба розвиватися — більше знати і вміти. Вже буловідчуття й усвідомлення того, наскільки це все серйозно. Це вжене кіношна картинка, а реальна війна. Я бачила, як гільзами бувповністю залитий асфальт на місцях недавніх боїв. Бачила вигорілу хвою, залишки «Градів», величезні дерева, побиті снарядами,як зламані сірники. Це були такі перші враження… Коли ми виїжджали ближче до Світлодарської дуги, я чула перші постріли, боїнеподалік — чула війну. Але в першу ротацію я її не побачила.
278

Ірина ЦвілаПід час другої ротації наші позиції були вже у Пісках. Базабула в Кураховому. Я довго просила, щоб мене пустили в Піски,але завжди знаходились відмовки, чому мені не треба туди їхати.
Тепер я розумію, що мене просто берегли, турбувалися про мене.
Але врешті-решт я домоглася свого. Перша моя поїздка в Піски…
Ми дохали до Республіки Міст — нашого останнього форпосту,де проходила межа між мирним життям і війною. Там тоді стояло
багато волонтерських машин, там зупинялися, аби одягти повну
екіпіровку, бо далі треба було проїхати 800 метрів дуже швидко,залетіти в селище. Це була пряма траса на Донецьк, дуже добре пристріляна сєпарами, і по ній постійно гатили. Вона вся була побита,всіяна поламаними деревами, тополями. Був певний фарватер,яким треба було проїхати дуже вправно, щоб не зачепити ці деревана великій швидкості. А вночі це треба було робити всліпу.
Так от, тоді ми вперше доїхали до Республіки Міст і зупинилися, бо саме йшов бій і дорога на Піски була закрита. Звідти
чулися постріли, валив чорний дим, щось горіло, їздили танки.
Ми чекали під мостом п’ять годин. За цей час у моїй душі чоготільки не було: і страх, і невпевненість, і робота над собою — щобне показати, як мені страшно, щоб мене не повернули назад.
279

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ була там не сама, були й Лєра Бурлакова, і Ксюша Бикова, вонаволонтер. Вони мені додали впевненості, і я заспокоїлась. Від бійців
інших батальйонів я неодноразово чула: «Куди ти їдеш, дівчино?
Там війна. Повертайся. Нащо воно тобі?»Приїхали у штаб, мені все показали. На передові позиції
пустили не одразу — спершу ніхто не хотів брати на себе відповідальність, але таки знайшовся сміливець, який сказав, що підезі мною. І провів мене Пісками, все показав. Була зима, дужеслизько. Я пам’ятаю, як тоді вперше перебігала через перехрестя, яке прострілювалося снайпером. «Техас» — боєць, який бувзі мною, — сказав: «Іринко, тут треба бігти чимшвидше, бо тутусе прострілюється». Він високий, у нього кроки великі. І я біглав повній амуніції за ним, як П’ятачок — слизько, страшно, бігти
важко... Іще й обстріл почався — щось важке, схоже на САУ,почало прилітати. Мені завжди було страшно підставити хлопців,нашкодити їм.
Селище було — суцільний жах: спустошене, все у вирвах,розбите, розграбоване, дуже багато бездомних тварин… Це бувстрашний біль — коли бачиш обтягнуті шкірою скелети цих нещасних тварин, колись домашніх улюбленців, а зараз покинутих,голодних, хворих, кволих… Часто наші хлопці їх підгодовували.
Ми якось навіть робили такі рейди — годували тварин. Багатьохми з Пісків вивезли.
Була одна дивовижна історія, із цим пов’язана. Ми врятували собачку, яку назвали А лісою. Вона прибилася до насна позиції, і в неї на боці було фарбою написано — «дурак». Вонапостійно залазила в машини, неначе просилася, щоб ми її вивезли.
Кілька разів нам це не вдавалося, але одного разу таки вивезли.
Вимили, відгодували, зістригли той напис, гуляли з нею. Я зробила
280

Ірина Цвілапро неї допис у Фейсбуці, і так знайшлись її господарі з Пісків, якіприїхали і забрали її.
Мої перші 20 днів на передовій. Це був період перед взяттям
аеропорту, і Піски були епіцентром війни. Я потрапила зі світлав пітьму, з тепла в холод, з цивілізації у жорстку ситуацію виживання… І я зараз скажу, забігаючи наперед, що була абсолютно
щаслива бути поруч із нашими хлопцями і допомагати в усьому,в чому виникала потреба на той час. Я заряджала стрічки набоями, чистила зброю, чергувала вночі на раціях, даючи змогу
відпочити тим, хто повернувся з позицій, шила, прибирала, замовляла волонтерам необхідні речі й виконувала з власної ініціативи
взяту на себе місію військового репортера. Я фільмувала, фотографувала — тому що бачити війну зсередини можуть не всі, а знатипро неї має кожний. Готуючи борщі під пострілами «Градів», я хвилювалася тільки за те, щоб вибухова хвиля не перевернула казан
доброї гарячої страви, такої потрібної змерзлим хлопцям, якімають повернутися з чергування.
На війні кожен показує, ким він є насправді. Без прикрасі бравади. Коли ти спиш, наморившись за день, і на тебе падає
каміння й сиплеться відбита штукатурка, а по обличчю бігають
миші, і ти не намагаєшся втікати з цього нового для тебе страшного світу… Коли ти гасиш у собі всі страхи, щоб їх не бачили
твої побратими, які хвилюються за тебе. Щоб не передатиїм свою невпевненість. Коли ти, втомлена і знесилена, просиш
дати тобі ще якусь роботу, щоб дати можливість відпочити тим,хто був там, де кожної секунди смерть кружляє над головою…
Маленький гвинтик, сам по собі незначущий, який є частинкою, маленькою складовою великого механізму, що наближає
нашу спільну перемогу. То було для мене щастя. Для мене то було281

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косивідчуття потрібності, рівності й доцільності мого перебування
тут.
Щодо побуту… На війні є не лише над чим поплакати,а й із чого посміятися. І з побутових питань передусім. Я часто
жартую в розмовах із цивільними друзями, що на війні, мовляв, засинаєш з одним, а прокидаєшся з іншим. Вони дивуються.
А я пояснюю, що була в мене кімнатка, де я спала, і там поміщалося три спальники в рядочок. От ти засинаєш — одна людина білятебе спить, а вночі бійці змінилися, і ти прокидаєшся — вже інший
хлопець поряд.
Це жарти, звісно. Але загалом усе як у всіх було. Коли буламожливість виділити мені окрему кімнатку, хлопці, звісно, старалися мене туди поселити. Туалет… Дверей немає — просиш когось
постояти «на шухері». На самих позиціях важко у броніку, і коливиходила «у справах», дуже боялася, щоб нічого не прилетіло, щобне померти отак, зі спущеними штанами. Бо якось воно зовсімне героїчно було б. Ну, це, знову-таки, із серії армійських жартів…
Звісно, у жінки на війні є певні труднощі, але немає нерозв’язних
проблем.
Вологі серветки — наше всьо! Як людині, що звикла приймати душ щодня, вранці й увечері, мені цього не вистачало.
Бувало, що по вісім діб поспіль я не бачила не те що теплої води,а й води взагалі. Вода була в баклажках і лише для приготування їжі та чаю-кави. Про таку розкіш, як помити посуд, голову
чи, тим більше, себе всю, і мови не могло бути. Бо ж яка ціна цієїводи! Тому шапка закривала немите волосся (воно вже таке було,що й із собою наодинці боялася ту шапку зняти). А все інше…
Вологі серветки могли чудово виконати функції душа. Посуд доводилось витирати туалетним папером, він добре жир убирав.
282

Ірина Цвіла

І — вологі серветки! Ще й антисептик у кишені був. Взагалі в менеу кишенях був запас усіляких потрібних речей.
Важко повірити, але до війни я страшенно любила комфорт, та навчилася спати і на карематах, і на якихось лахах.
Навіть із мишами затоваришувала. Бувало, біжить вона по мені,а я така втомлена, що лише подумки її прошу, щоб вона шкодине робила, а пробігла собі швиденько своїм маршрутом. Нормально. Коли стояла в наряді… Дуже важко багато годин стоятиу бронежилеті, все затерпає... Я винайшла собі «бронік-фітнес»:спостерігала і водночас виконувала вправи. Бувало, що я не діставала до бійниці (занизький у мене зріст) — тоді ставила собі ящикпід ноги і стояла так.
Свого першого пострілу я не пам’ятаю. Не закарбувався віну моїй пам’яті. З часом я полюбила зброю, мені сподобалоя стріляти, і сподіваюся, що мені це добре вдавалося. Є ворог, якийзайшов на нашу територію. Ми на чуже не зазіхаємо, відстоюємо
своє, тому ніяких сумнівів не було. Ми робимо святу справу —захищаємо свою землю і своїх людей, це без пафосу.
Крім Пісків, я слу жила з добровольцями в Авдіївці.
Ще у полку «Київ». Були моменти втоми, передусім психологічної, часом фізичної. Але я свідомо вибрала цей шлях і бачила мету,до якої треба прийти, тому думки покинути це не було. Я можузвільнитись у будь-який момент, я служу не в ЗСУ, і можу піти,коли захочу. Коли я приїжджаю в Київ на ротації, мені складніше,ніж там, на війні.
Що було найважче? Я не буду оригінальною. Втрачати. Втрачати людей. До цього звикнути неможливо, як би довго не тривала
війна. Це, мабуть, єдине, до чого там неможливо звикнути.
Як я вже говорила, я багато фотографую на війні. От, приміром,283

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косия знімаю того, кого фотографувати не можна. Він з Донецька,його батьки там, на окупованій території. Він заперечує, а я кажу,що після перемоги це фото буде цінністю для його батьків. Якічекають на його повернення і не мають змоги бачитись із ним.
Що у підручниках новітньої історії України можуть бути і йогосвітлини. Що тільки справжніх я хочу фотографувати, тільки серед
справжніх волію бути. Мені вірять, і я їх не зраджу — ці фотобудуть тихо лежати в архіві й чекати свого часу.
Але бувають випадки, від яких душа починає кричати.
Фото є, а його вже нема. Ти сидиш із ним, чистиш картоплю і розмовляєш про те й про се, смієшся і співаєш повстанських пісень.
А за деякий час дізнаєшся, що то був останній раз, коли ви бачились, і тепер ти його бачиш на фото в труні.
Відверто кажучи, війна — це найяскравіша сторінка могожиття. Вона трагічна і світла водночас. Трагічна тим, що це біль,284

Ірина Цвіла

кров, втрати. Але це і велике надбання, це такий еволюційний
момент творення і становлення нашої нації, який ми мусимо пройти. На ґрунті втрат ми вирощуємо надії, вирощуємо нове, те,без чого не може відбутися Україна. Я роблю це для своєї доньки,я хочу, щоб онуків вона мені народила в країні, яка називається
Україна. Дочка свого часу підтримала мене, коли постало питання
моєї служби в батальйоні. Вона переживала, але не відмовляла.
А от мама нічого не знала. Коли я була на ротаціях у Пісках, тамне було зв’язку, і я казала мамі, що їду на гірськолижний курорт.
Знайомі якісь їй розповіли, що бачили мене «там», але мамане вірила. А потім я вирішила зізнатися — соромно було брехати.
Вона прийняла це. Не схвалювала, але й не сердилась, поставиласяз розумінням.
На війні я часто згадувала свій садок і дуже перед нимвибачалася. Поки я була там, він вимерз, бо нікому було йогодоглянути. Сидимо, мороз мінус 25, і я розумію, що гинуть останні
троянди моєї колекції… Свого часу я захопилася трояндами,зібрала унікальну колекцію — у ній були сорти з Англії, Франції, Сербії, інших країн. Я всіма правдами-неправдами, за шалені
гроші діставала рідкісні зразки. Створила сайт, хотіла зробити перший і єдиний україномовний ресурс, присвячений трояндам. Зараз
немає можливості ним зайнятися. Але збереглися записи, фотографії — я хотіла зробити каталог троянд з описом того, як вониповодяться в наших умовах (як ростуть, чим хворіють, чи пахнуть,як квітнуть). Може, саме цим я і займуся після війни…

285

Маргарита
ТаірянТимченко
«Дика»

4 6 - Й О К Р Е М И Й Б АТАЛ Ь Й О НСПЕЦІАЛЬНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ« Д О Н Б АС - У К РА Ї Н А »

286

287

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЗброю в руки я взяла влітку 2016 року. До того, починаючи з 2014-го, намагалася потрапити до лавдеяких добровольчих батальйонів, але, проходячи військовий
вишкіл, отримала травму, через що довелося відкласти на певнийчас мою участь у війні.
Ще до війни я вступила у Львівський національний університет на спеціальність «Політологія». Навчаючись, з перших днівбрала участь у Революції Гідності. А коли зайшли у Крим російські
танки, стала на облік у львівському військовому комісаріаті. І колихтось від повістки ховався, я її виглядала просто! Багато моїх знайомих воювали в добровольчих підрозділах. Бійці батальйону ОУНзапропонували пройти разом з ними вишкіл. Отож коли виповнилося мені 18 років, буквально наступного дня, я виїхала зі Львовав Ніжин.
Матері сказала, що я на навчанні — загалом все, як і має
бути. Та якимось чином вона дізналася. Мабуть, вплинув тойфакт, що у Львові я жила на квартирі, і її власниця, побачивши,що мене нема, щось запідозрила. Мама подзвонила мені: «Скажи
чесно, де ти є і що далі плануєш робити». Я їй все сказала як є.
Вона мала б зрозуміти, що я не можу інакше, бо змалку виховувала себе в націонал-патріотичному дусі. Ще у старшому
шкільному віці почала захоплюватись історією визвольних змагань, проте найбільше мене надихала боротьба Української
Повстанської армії. Тож задовго до подій на Сході дала собі слово,що у разі потреби буду боротися і готова загинути за свою країну — так, як це робили бійці УПА. Навіть якщо сили нерівними
будуть... Приїхала моя мама в Ніжин, влаштувала моїм товаришам
скандал. На цій оптимістичній ноті мій перший військовий вишкілі закінчився.
288

М а р г а р и т а Та і р я н -Ти м ч е н к оЧерез пару місяців я знову туди заїхала, але під час однієїз перебіжок забила коліно. Та я все ж намагалася покращувати свою фізичну форму в побутових умовах, наскільки це буломожливо. Потім пішла в другу резервну сотню Добровольчого
українського корпусу (ДУК «Правий сектор». — Авт.). Згодом
мені порадили першу штурмову роту ДУК, командиром якої бувОлександр Карась «Подолянин». Зв’язалася з ним, і він сказав приїжджати в Бахмут.
Я, маючи на руках обмежен у с уму, до Бахму та всеж прибула. Поїздом доїхала до Харкова, там прямую на автовокзал — квитків до Бахмута немає. Беру до Слов’янська: вирішила,що якось доберуся, досвід мандрівок автостопом був. Приїхаладо Слов’янська, зчепилася на автовокзалі з двома місцевими сепаратистами. Кажуть: «Росія нам допомагає». А я питаю: «То чогож тоді у вас тихо й спокійно зараз, а не при ваших «помічниках»було?» До Бахмута мене підвезли військові. На автовокзалі менезустріли і наступного дня відразу відправили на передову. Я булабезмежно щаслива. Так я опинилася в першій штурмовій роті,частина якої згодом підписала контракт із 54-ю механізованою
бригадою.
Я потрапила на позицію «Бутон». Атмосфера там була надзвичайна — братерська, тепла. Зараз такого, на жаль, немає: досить
відчутним став поділ на тих, хто прийшов заробити грошенят,і національно свідомих людей. У бригаді я була санітаркою, алестаралася весь час проводити на «нулі». Там було непросто, алея була морально готова до того.
Коли я вже служила на контракті, мій товариш, мій найкращий товариш, підірвався, і це найважче було пережити.
Ми з іншим другом намагалися його врятувати, надали першу
289

допомогу, посприяли евакуації до шпиталю. Але зранку мені повідомили, що його вже немає... Безумовно, це залишиться назавжди.
Час від часу згадуєш той період, ті пов’язані з ним світлі моментиі шкодуєш, що нічого цього ніколи вже не повернути...
Страх? Я намагаюсь абстрагуватися від чисто біологічних проявів, інстинкту самозбереження зокрема. Переломлюю
себе. І у найважчі моменти думаю про тих, хто залишився в менеза спиною. Я усвідомлюю, що навіть якщо від мене колись усі відвернуться, поряд усе одно залишаться найрідніші мені люди. Всівони — українці, і їхню землю я не зраджу. Мама з моїм вибором уже змирилася. Мої побратими були свідками нашої розмовина підвищених тонах, коли друг «Бугай» змусив мене сказатиїй правду, що я йду на контракт. Але тепер мама навіть пишається
моїм рішенням.
Ця війна для України — необхідна оборона. Якщо в побуті
тебе особисто намагаються зачепити — ти будеш відбиватися усіма
доступними способами. Винен той, хто почав перший, а в тому,щоб захищатися, нічого поганого немає. На рівні держав так само.
Були конфлікти з командуванням 54-ї бригади, які закінчились оголошенням нами голодування на полігоні Башкирівка.
Після того я перейшла служити у 46-й батальйон «Донбас». Тутя стрілок. Все на рівних — живемо разом з хлопцями. Щодо290

побуту… Перевдягатися, звісно, намагаюсь, коли нікого немає абоколи сплять. У крайньому разі можу попросити відвернутись.
З особистою гігієною теж можна дати собі раду — це питання, якілегко вирішуються.
Я вважаю, всім є місце в армії, коли йдеться про захист
Батьківщини. Якщо будь-яка людина, незалежно від статі, виявляє
бажання боротися з ворогом — треба всіляко сприяти його здійсненню. Гірше, коли такого бажання немає. Паралельно продовжую
вчитися. Їжджу на сесії, пишу дипломну роботу. В університетіна мою службу реагують більш ніж позитивно: викладацький
склад і ректор мене підтримують, за що я їм щиро вдячна.

291

292

Анастасія
Цебринська
«Фенікс»Б АТАЛ Ь Й О Н « З О Л О Т І В О Р О ТА »293Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЧому я вирішила піти на війну? Це моя позиція
була — хотілося допомогти хлопцям хоч як-не-будь. Я тут народилась, освіту тут здобула, і для мене це було обов’язком — піти захищати свою Батьківщину і зробити все, що я можу.
Це був самий початок, 2014 рік, на той час важко було кудись потрапити. Але я дуже старалася, заповнювала анкети на вступ у різні підрозділи, куди тільки можна було, аби лиш узяли хоч кудись.
І нарешті в мене вийшло. Я побачила відеоролик про батальйон
«Золоті ворота», заповнила на сайті анкету. Спершу не було ні слуху, ні духу, а потім подзвонили, сказали: «Приїжджайте, чекаємо».
Я довго не думала, сповістила батьків. Поставила перед фактом,що їду. Тато досить спокійно відреагував. Ясно, що його це тривожило, але він мене не відмовляв. А мама — зі сльозами на очах.
Вона дуже хвилювалась, була проти, бо я — дочка. Тим більше, тодіна Сході було дуже гаряче і страшно. Яка ж мама хоче відпускати
дитину на війну?
За фахом я товарознавець-комерсант, але на той час не працювала. Коли прийшла в батальйон, ніхто нічого не казав, алекосі погляди були, не знаю, що вони думали. Може, що я якась
легковажна чи прийшла, щоб хлопця знайти. Може, багато хтоі не сприймав мене всерйоз — не знали, як я себе покажу. Може,думали, що довго не протягну. Але прийняли мене досить швидко.
Ми дуже швидко з хлопцями подружилися. І дуже гарні стосункив нас були.
Проблематично було знайти потрібні речі через моїпараметри. Все було дуже велике. В мене була форма ще з Майдану — нам привозили «дубок», — вона більш-менш була могорозміру. Потім почали люди допомагати, волонтери, щось під менезнайшли. Хоча, по правді, все одно все було великувате, але нічого,294

так і ходила. Бронежилет мені зробили у Збаражі — батько Героя
Небесної Сотні Володимир Голоднюк. Він дуже мені допомагав,і не лише мені. Із взуттям було легше — в мене 38-й розмір, алебувало, що доводилось і більші берці носити: грубіші шкарпеткиі шнурки тугіше зав’язати — і нормально. Згодом з амуніцією
стало легше. Але, зізнаюся, більшість часу я чомусь ходила безбронежилета. Мені постійно нагадували, щоб носила, але я надягала його лише перший час, потім ходила в розгрузці, крім днів,коли виїзди були…
Коли їхали на Донбас, я майже весь час в автобусі посміхалась. Не страшно було зовсім. Я була щаслива, що я їду тудиі буду щось робити. Думок про погане взагалі не було. Колиприїхала в Щастя, виявилося, що все не так, як я собі уявляла, —я думала, буде страшніше. Гарна назва у міста, і мені сподобалося
там. Ми жили біля лісу. Я готувалась до страшного, думала,295

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косищо бачитиму багато смертей. Але, дякувати Богу, обійшлося,і я нікого з друзів там не втратила, і все було добре.
На базі мені виділили кімнату, хлопці допомогли її прибрати, все зайве повиносили, позабивали вікна для безпеки, і я тамжила сама. Почалася служба. Були випадки, коли мене не бралина завдання. Я, звісно, дуже обурювалась — я завжди хотіла усюди,куди хлопці їдуть, завжди просилася. Але не завжди мене брали,і мене то дуже гнітило. Я це виказувала і ледь не сварилась. Булаякась така своєрідна дискримінація. Хоч я розуміла, що вони переживають за мене, але хотіла бути на рівних.
Зброя мені з дитинства подобалась. Я завжди її роздивлялася, цікавилась. Часто замислювалась над тим, і командир мійпокійний запитував мене, чи зможу я вбити людину. Я, звісно, йомуговорила, що зможу. Але остаточної думки з цього приводу не маюдонині. Усе залежить від ситуації… Якби це був самозахист…
Не знаю… На щастя, мені не довелося стріляти прямо в когось.
Були дуже сильні обстріли. Там автомат нічим не зарадить — лише чимшвидше ховаєшся. Щастя було дуже гарячою
точкою, обстрілювали часто. І міномети, й «Гради», і танки. Руйнували будинки. Нас якось, на щастя, облітало воно. Але страшно
було. Бувало, лежиш, відпочиваєш, а воно гупає, гупає, гупає...
І ти не знаєш, куди воно прилетить. Чуєш — близько, потім —трішки десь далі. Дійсно страшно було.
Раз приїхала на блокпост на зміну. І тут починається сильний мінометний обстріл. «І от куди бігти?» — думаю. Мені стометрів бігти, щоб заховатися до якогось бліндажа. Присіла білямашини і сиджу. І подумки прошу: «Господи, спаси і сохрани!
Нехай воно нас усе облетить». Тоді дуже було страшно. Я дужепереживала. Згодом, здавалося, звикла. А ле потім, коли вже
296Анастасія Цебринська

приїхала в Київ, був один випадок. Навіть не знаю, скільки часупройшло. Я йшла вулицею, і зненацька почула, як летить літак.
Я спершу не зрозуміла, що це таке, звук якимось різким здався —і я якось на автоматі схопилася і присіла.
Щастя в 2014 — на початку 2015-го було напівпорожнє.
Людей мало було, дуже мало. В магазинах нікого з місцевихне побачиш, так, двох-трьох. Більше солдати ходили щось собікупували. Багато тоді повиїжджало. Обстріляні добряче будинки
були, багато квартир поруйнували.
Найважче було мало спати. І важко було, бо багато завдань.
Людей мало, завдань багато. Морально змучувалась і фізично. Аледень-другий, і втягнулася потроху.
297

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯк хлопці ставились? Як друзі. Ну, була, звісно, трішки
увага, бувало, що хтось і залицявся. Часом з інших підрозділів
знайомились, посміхались. Але я туди не за коханням і не за грошима приїхала. В мене була інша, цілком чітка мета — захищати
країну. Але все ж так сталося, що там я зустріла свого чоловіка.
Ми познайомилися ще до ротації, під Києвом. Але щоб спілкуватися — такого не було. А в Щасті роззнайомились. Побачень
традиційних не було. Одна була прогулянка — ми під вечір пройшлися містом. І то за мене всі переживали, вже хотіли йтишукати, хоча й попередила, що я йду прогулятися. Потім він менійогурти приносив, якісь фрукти. Отак женихався. Або десь просто могли сидіти спілкуватися. Поїсти мені приносив, піклувався
дуже про мене, стежив, щоб я їла. Бувало, і в наряд ішов за мене,казав: «Іди відпочинь, я за тебе постою». Чекала освідчення в зоніАТО, але він зробив це, коли ми вже повернулися зі Щастя. Одружилися, донечку маємо, живемо щасливо. І в нас багато спільних
спогадів.
Мама телефонувала часто. Я могла з нею всім поділитися.
Дуже мій чоловік мене підтримував, без нього я не справилася
б. І мої побратими — вони дуже мені допомагали, піклувалися.
Вони — чудові люди. Односельці ставилися по-різному. Одні казали:«Ну нащо воно тобі? Чого ти туди поїхала? За що туди йти?» Булитакі, що підтримували, пишалися мною. Нас двоє із села пішло
служити в «Золоті ворота». Я і мій друг, вже, на жаль, покійний.
Він дізнався, куди я йду, і теж захотів. Ми їхали разом. Потім віну Северодонецьку служив, а я — в Щасті. Він повернувся додому,і в нього стався крововилив у мозок. Це величезна для мене втрата.
Дуже хороший, молодий хлопець, не побоявся, зібрався і пішовна фронт. Але сталось ось так…
298

Я дуже сумую за своїми друзями з батальйону. Згадую
постійно, як воно було. Тягне дуже назад. Я б поїхала, але дитинка
маленька, я її не залишу, треба її виховувати. Я помужнішала,стала розважливішою. Мама каже, що я сильно змінилася після
повернення зі Сходу. Змінилося ставлення до багатьох речей.
Я ще більше полюбила свою країну. Бо бачила, як хлопці готові
були віддати за неї життя.

299

Діана
Виноградова
«Дана»« П РА В И Й С Е К Т О Р »

300

301

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиВійна не робить скидок на те, що ти жінка. І боєкомплект тобі доводиться носити такий, як усім.

Я проходила війну в складі 1-ї штурмової роти 5-го батальйону Добровольчого українського корпусу «Правий сектор». Ми — добровольці, й на фронт поїхали одразу після вторгнення російських
військ на нашу територію. Для нас це була абсолютно принципова
позиція. Це — наша земля, ми їдемо її захищати, керуючись навіть
статтею Конституції, яка покладає на кожного громадянина України відповідальність за цілісність території держави. Ми поїхали
взагалі своїм ходом, власною автівкою, родиною: я, чоловік, нашкум — отакий сімейний підряд.
Які емоції були? Чесно кажучи, ненависть і така злість…
Я б сказала, навіть лють. Просто хотілося розірвати все на шмаття.
Це було таке якесь нечуване нахабство — як це так, узяли й напалина мою землю? На мою державу, на мою Україну, на мою солов’їнуненьку хтось узяв і напав, і от уже горить Донбас... Було важко
дуже з цим змиритися.
На моє рішення чоловік відреагував нормально, ми ж разом
поїхали. Він знав, що я його самого не відпущу, і знав, що він менене відпустить саму. Я теж спортсменка, доволі активна людина,ми націоналісти обидва, радикального такого духовного покликання. У нас, скажімо так… Не «ку хонні» ми. І стало одразу
зрозуміло, що ми не будемо сидіти і лиш увечері за чаєм обговорювати ситуацію в Україні.
Звісно, ми були не зовсім підготовлені до того, і з плином
війни ми вже в ході боїв отримували цю підготовку. Хвала богам,що серед нас були професійно навчені «правосєкі», які до того вжепроходили службу в різних спеціальних родах військ, які були302

Діана Виноградова

готові поділитися своїм бойовим досвідом, які бували в «гарячих
точках». Вони, по суті, нас і навчали.
У «Правом у секторі» нікого не відправл я ли зразуна фронт — була службова база, і ми всі проходили через службову базу. Я до того, ще в ліцеї, проходила допризовну підготовку
юнаків. І стрілецька підготовка, і тактична там були на досить
високому рівні, тож мені було не вперше все це бачити і робити.
На озброєнні в нас була стрілецька зброя. Наше завдання булозабезпечувати не лише вогневе прикриття чи вогневий наступ,а ще й зачистки… Скажімо так, складні досить завдання, для якихпотрібна витривалість. Те саме подолання великої відстані у повній
викладці…
Війна для нас виявилася менш травматичною, ніж Майдан. «Правий сектор» не спонсорувався державою, на початкуми не мали ні харчів, ні зброї, ні баз, ні амуніції, нічого. Протеми вже мали досвід Майдану, «безумство» і відвагу, і це, в принципі, було запорукою нашого успіху. Коли відбувалися першібої за Карлівку, здається, на початку червня, ми їхали хтоз чим — з ножами, з травматичними пістолетами. Зараз це видається повним абсурдом, але тоді саме так ми їхали в бій. Може,навіть, не вести бій, а психологічно тиснути на ворога, томущо сепаратисти на тому боці були насправді теж дуже малопідготовлені, це ще до входу росіян. У них були тільки керівники-куратори москалі, а так здебільшого ті, з ким ми стикалися,були урки — з кримінальним минулим, кримінальним майбутнім і кримінальним сьогоденням. Тобто більшість із них отримали
нарешті нагоду взяти до рук зброю і грабувати, вбивати, ще й безкарно, ще за це, може, й медальку дадуть… Але навчені вони були303

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косидуже погано, тому що кримінальний досвід тут не дуже годився,та й у страху очі великі…
Здійснили ми чотири чи п’ять походів на Карлівку, причому
таких навмисних походів, бо нашим завданням було не звільнити
Карлівку, а забрати зброю у сепаратистів — у нас не вистачало
зброї, а походи на Карлівку були в цьому плані дуже плідними.
Тобто заїжджали кілька автомобілів «Правого сектора», на якихрозвівалися величезні, розміром з будинок, червоно-чорні прапори.
І ми влаштовували там «чеченське весілля» — безладну стрілянину. Звісно, малопідготовлені урки-мурки кидали зброю й тікали.
Ми потім зачищали, збирали зброю, сідали і від’їжджали, і такщоразу. Ясна річ, з кожним разом зброї прибувало: ті, хто спершу
їхав з ножами, поверталися з короткими стволами, потім, за третім разом, уже з довгими. І так ми помаленьку «прибарахлялися».
Саме це й породило легенду про «Правий сектор» — що ми безстрашні й відважні, бо таки у страху очі великі. Сепаратистам
було незрозуміло, що у нас робиться в головах, чому ми біжимоз ножами на кулі, — видавалося, ніби ми справді якісь кіборги,роботи. Так усе починало розбудовуватися.
Важко було усвідомлювати, що твій чоловік десь там є. Начепоруч, але й так далеко водночас, і ти не можеш це контролювати, не можеш його захистити. На той час іще й брат мій воював(я під Донецьком, він — під Луганськом), і це було дуже важко
переживати. Коли не можеш заснути ні вдень, ні вночі й думаєш
тільки про одне: що з тими бовдурами, одним й іншим, робиться.
Бо лише в собі ти впевнена, що з тобою все гаразд, а що з ними —невідомо, зв’язку ж немає. Це, напевне, було найск ладніше,і не один десяток сивих волосин з’явився саме через це, не через
сепаратистів чи міномети. На щастя, з обома все добре.
304

Діана ВиноградоваМи захищали Піски, тил аеропорт у. Пробули ми тамліто-осінь. Як почали штурмувати у липні 2014-го, так до 19 листопада я там і пробула. Насправді, це були найкращі моменти могожиття. Війна — це така заразна штука… Якщо ти вже встиг захворіти війною, то потім вилікуватися дуже важко, це дуже велика
залежність — постійно хочеться адреналіну, вражень. Напевно, найцінніше враження я як митець виношу з війни — це відчуття життя
взагалі.
Відчуття, що ти живий, настільки гостре… Як у моменти,коли ти усвідомлюєш, що зараз загинеш. Таких випадків булобагато — що от нам усім «гайки»... І в такі от моменти це відчу ття — коли ти бачиш, яке неймовірно гарне сонце, колипросто прекрасне небо, причому в будь-яку погоду, коли тобі подобаються мурахи на землі, коли тобі просто все подобається, томущо це світ, з яким ти, по суті, вже прощаєшся, і він стає таким чудовим, таким кайфовим, таким яскравим… Ти живеш кожну хвилину
305

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косияк останню і намагаєшся робити все, що хочеш робити. Відкидаєш
убік свої комплекси, проблеми. Нічого не відкладаєш на потім,на завтра. Бо завтра може не настати. Якщо хочеш людині щосьсказати — ти просто береш і говориш це. Насправді, це дуже крутий час був. Важкий, не можу сказати, що він легкий був, але длямене як для людини творчої це був час, повний натхнення, життя.
Так може бути, мабуть, лише коли смерть зовсім близько. Напевно,дуже багато людей, повертаючись, впадають у депресію через те,що тут, у мирному житті, немає такого загострення почуттів і всездається якимось чорно-білим, звичним, абсолютно не епічним.
Я закінчила ліцей, там училася на тренера, а у виші здобула фах «дизайнер-художник». Багато віршів написала, є автором
пісень гурту «Сокира Перуна», і чимало пісень створено саметам, в АТО. Вірші, сидячи на позиціях, я записувала в телефон.
Ще робила замальовки для картин. Ескізи для 24 картин зробила.
Довела їх уже на цивільній території до пуття, і та виставка —«Буремна Україна» — мандрувала країною. Деякі ескізи з війнище лежать і чекають свого часу.
Після повернення я вже видала збірку, яка називається
«Голос Крові. Фронтова лірика», — це вірші, написані під час війни.
Там є один дуже кумедний вірш — «Війна жіночими очима».
Насправді найбільший мій особистий страх… я, здається, вжев якомусь інтерв’ю розповідала про це… Найперший страх — це те,що мене вбивають, привозять у морг, а в мене волосся нефарбоване, манікюру немає, ноги неголені, і патологоанатом каже:«Тьху, блін, ще й «Правий сектор»… Гляньте на це чмо». Це бувтакий великий страх, що я завжди пам’ятала, що треба бути файною, гарною, бо ж можуть убити в будь-який момент. Другий
страх — це похід у «сортір». Мене найбільше переймала проблема
306

Діана Виноградова

естетики… що коли прилетить у «сортір», коли я саме там перебуватиму, то потім буде дуже неестетично, коли мене повезуть такузагиджену і нефайну. З приводу гігієни. По-перше, я стрижуся
коротко, то мені з цим простіше. Бувало таке, що мені вистачало
«півторачки» води, щоб повністю покупатися, помити голову.
У пляшці пробивалися дірочки, робилася лієчка, і поливали, колитреба було змити. Так само, в принципі, з жіночою гігієною. Тимпаче у нас, у моїй групі, були самі хлопці, тому всі старалися менідопомогти. Різне було…
Щe фізично важко було мерзнути, осінь тоді була дужехолодна. І вогкість велика часто в Пісках була. У нас нічого не опалювалось, не було тоді ще бліндажів таких, як слід облаштованих,і в нас було дуже холодно. Постійно обвітрені губи, промерзлі
нирки. Тому коли я потрапила до госпіталя, перше, що потішило —як там тепло. У мене важка контузія — отримала 19 листопада 2014року. Прилетіла 120-міліметрова міна. Я тоді саме мала бойовий
вихід. Мені пощастило — між мною і міною опинився шмат стіни.
Він урятував, бо прийняв осколки. Наслідки контузії відчуваю досі.
Але активно займаюся спортом. Спорт — найкраща реабілітація.
Хочу розповісти страшну історію про Вадика, яка менетравмувала так, що в мене, по суті, розвинувся ПТСР — посттравматичний стресовий розлад, не через те, що на мене війна таквплинула, а через випадок з Вадиком — моїм чоловіком, «Зірваним».
Це було літо 2014-го, середина липня. Вадик був під Іловайськом
(тоді точилися перші бої за Іловайськ), я у Пісках. Ми взагалі намагалися з ним не перетинатися на бойових, бо це психологічно
дуже незручно: кожен замість того, щоб перейматися тим, когоприбрати з ворогів, дивиться, чи все добре з коханим чи з коханою. А саме напередодні, за два місяці до цього, ми домовилися
307

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиз «азовцями», що я виступлю у них на концерті з поезією — вонизбиралися робити в Києві благодійний концерт «Чорне сонце».
Я ж не знала, що за два місяці буду вже на фронті. Але оскільки
пообіцяла, то домовлялася, щоб мене швиденько вивозили на Київ.
Планувалася поїздка лише на добу. Піски просто навпростець через
базу. Захопити якісь речі та й їхати на Київ, там перебути і одразу
назад — таким чином це планувалося.
Але вийшло трохи інакше. Зібрався повний бусик тих, комутеж потрібно було в Київ у справах. До речі, в чому великий плюс«Правого сектора»: у нас усі ротації добровільні, в тому плані,що кожна людина має можливість водночас і воювати успішно,й відпочивати, приділяти якийсь час сім’ї, її не відривають відсоціуму. Тобто будь-хто з нас має можливість сказати: «Вибачте,хлопці, але я вже перегорів, для мене два тижні постійного бою —це забагато, я вже втомився, хай-но я трішки відпочину». І він їдедодому, їсть шашлик, лежить на дивані, піднімає ноги догори, відпочиває, потім розуміє, що треба їхати назад, збирає речі й претуди з новими силами. Тобто така існує взаємозамінність… Томуми не перегоряємо, не перевтомлюємося.
У кожної людини свій запас цієї енергії. Хтось горитьяк петарда, тобто він яскравий, голосний, але швидко гасне, а хтосьяк свічка: підпалили, і рівно, довго, поки все не оплавиться, будегоріти. Тобто люди різні, й кожен сам собі знає, коли йому краще
кудись поїхати, відпочити і взагалі забутися в чомусь, полетітиза кордон, на море, просто аби забути все, що було вчора, а потімвін прилетить з новими силами, і все буде добре. І власне, тоді тежзібралися у тому бусіку: хтось їхав у відпустку, хтось у справах...
Ми вже заїхали за Дніпро, були вже десь на Пирятинському напрямку по трасі, і тут дзвонить мій телефон. Телефонує
308

Діана Виноградованаш капелан, отець Петро, і каже: «Дуже перепрошую, що мушутаке повідомляти, але Вадим «Зірваний» не повернувся з бою підІловайськом». Звісно, він почув неприємні слова на свою адресу,і я поклала слухавку. З’ясувавши в нього, що це не перевірена
інформація, тобто тіла немає, я сказала: «Немає тіла, значить, немапро що говорити». А у самої все просто впало. В той момент у менереально був якийсь шок. Я взагалі погано пам’ятаю, що відбувалося, — все пливло навколо мене.
Коли я говорила по телефону, хлопці вимкнули музику,всі замовкли, бо, може, мені дзвонить хтось посадовий, ЦУ, щосьважливе. Тому вони мовчали і практично все чули. Машину
зупинили, ми вийшли, довго палили, мене намагалися трохи підтримувати, але… Такі доволі незручні ці ситуації, коли хтось гине,і ти не знаєш як… сказати: «Не парся» чи «Не переживай», чи «Всебуде добре». Абсолютно всі аргументи, які зазвичай «працюють»у трагічних ситуаціях… вони не працюють, і насправді це, як правило, важка мовчанка і поплескування по плечу, типу «тримайся».
На той момент я вже уявляла собі план помсти. У менені сльозиночки не скотилося. Я була настільки в шоці, що в меневсі думки були зосереджені тільки на тому, що їм зробити таке,аби моя помста була яскравою і надовго всім запам’яталася.
Я тоді напланувала страшні речі. Подзвонила нашому саперу, щобвін мені зібрав «пояс шахіда», бо він мені колись жартома сказав: «Якщо знадобиться, звертайся, я зварю». І от я йому кажу:«Я звертаюся, буду завтра, приїду, заберу». Він потім розповідав:«Я сиджу в шоці, сльози котяться з очей, паяю це все, розумію,для кого, і розумію, що коли відмовлю, то ти у когось іншого…
А може, він не так якісно зробить». Коротше кажучи, така профінформація вже у всіх.
309

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ їхала і думала, що приїду в Київ, куплю на OLX якийсь
б/у ве лосипед, к у п лю якийсь спортивний костюм, такий,як на Донбасі в ходу (оксамитовий або велюровий, обов’язково зі стразами, бо це на Донбасі модно, там усі так ходять),уберуся так і буду їхати в Донецьк, у мотель, — тоді там булизбори їхньої техніки, на території, де мотель розташований,у Донецьку. Думаю, буду їхати, і якщо мене зупинять по дорозіна блокпосту, то, ясна річ, злетить весь блокпост, а якщо пощастить і я проїду далі, то злетить мотель, а там буде ще більше
жертв, там буде ще більше техніки. І я такі підступні думки збирала в голові дві з половиною години, більше ні про що я тодіне думала, навіть про Вадика намагалася не думати, взагалі.
Єдине, що у мені пульсувало, що я за свого кошенятка заберу
сотні, тисячі, скільки змож у, стільки й заберу їх на той світіз собою разом.
А через дві з половиною години дзвонить телефон, дивлюся — «Коханий». Подумала, що сепари дзвонять. На той моменту них уже виробилася така традиція — забирати з тіла телефоні дзвонити родичам загиблого. Хтось насміхався, хтось хотів тілопродати, у них є різні сценарії. Думаю: «Візьму». Беру слухавкуі чую — мій коханий: «Серденько, я живий. Ми відступали, я відійшов. Ми просто йшли по зеленці». Виявляється, вони йшли іншим
боком, обходили, там підірвався їхній «камаз», а перед тим танк.
Така неприємна і болюча для мене історія…
Найнебезпечніше, що може бути на війні, — коли ти до неїзвикаєш, звикаєш до небезпеки. Звісно, людина така тварина — до всього призвичаюється, але я маю на увазі, що колити перестаєш боятися, треба збирати лепехи. Наприклад, колиу мене з’являлися такі відчуття, я брала за шкібарки свого
310

Діана Виноградова

коханого — коли бачила в нього в очах те саме, — себе бралав кулак, і ми їхали в Одесу, до друзів, на море, ми їхали на відпочинок у Карпати. Просто з фронту заїжджали додому — кинули
речі, взяли нові, й навіть не заночувавши, ми вже їхали десьу потязі, в автобусі, у літаку, байдуже, де, аби кудись, бо я знала,що нам зараз треба зупинитися на цьому етапі, ми повинні поставити в даний момент три крапки. І в жодному разі тоді не можна
залишатися на фронті, тому що, як правило… Всі, кого я знаюз Добровольчого Українського Корпусу, хто проігнорував цей стан,усі вже давно на цвинтарях, усі загинули.
Навіть не знаю, як це пояснити. Просто втрачається пильність і відчуття страху, людина починає почуватися безсмертною.
Вона вже може собі дозволити не ховатися в укриття, якщо обстріл,може собі дозволити, наприклад, стріляти, стоячи на повний зріст,під час штурму, перестає берегти себе — їй здається, що вона вжебог війни. Як правило, з цього моменту вже йде відлік на години,тому що у таких випадках люди довго не залишаються живими.
Це дуже прикро, і насправді саме через це загинуло дуже багато
наших талановитих бійців, таких бійців, що кожна втрата — це трагедія для української нації.
І не про гени йдеться, а про діяльність цих людей, про їхнюхаризму, про розум, про відданість Україні. Якби вони зараз булиживі, я думаю, вони б дуже багато класних речей зробили, але,на жаль, їх немає. Той самий Орест Козюбчик загинув, Семен, Сєва,дуже багато молодих хлопців загинули якраз від цього.... Хоча,наприклад, «Сєвєр», коли їхав, взагалі був налаштований на те,що він не повернеться з війни, із самого початку, писав вірші про
це. «Сєвєр» у нас був розумний хлопчик, йому було вісімнадцятьчи дев’ятнадцять, коли він загинув.
311

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯ не відразу повернулася з фронту. Як наркоман з голки
зістрибує, і я так само, спершу почала час від часу заїжджати
додом у. Першим прецедентом було моє офіційне весілля.
Ми з чоловіком уже вісім років разом, але не розписувалися,а війна трішечки внесла свої корективи, то ми суто з практичних
міркувань вирішили розписатися — бо ж коли неодружені, тілоне видадуть у разі чого, в лікарню не потрапиш. Це бюрократичний аспект, але досить важливий, і ми вирішили, що його треба
закрити.
19 листопада 2014 року мене поранили. Як я вже говорила,тяжка контузія голови і тулуба. А на 22-ге у нас було призначене весілля. Після контузії я пару днів поспала на базі, і вже
21-го ввечері виїхала до себе на весілля. 22-го я була в Києві,ми розписалися і влаштували тут з друзями такий невеличкий…
Це була перша така невеличка відпустка, на кілька днів.
Нагород не маю. Вважаю, що не заслужила жодних нагород.
Нічого героїчного, за що варто нагороджувати, я не зробила.
Зараз прийнято говорити «атовці» з такою… кислинкою в голосі. Чесно кажучи, багато неприємних моментів зараз
твориться, чимало ходить «міфів» про атовців — що вони малоне хворі на голову. Мовляв, люди там пройшли таке, звикли вбивати… А я от вдячна долі, що вона мене поєднала, хоч і через такежахливе явище як війна, але з такими крутезними людьми, якихза інших умов було б непросто, напевне, зустріти.

312Діана Виноградова

Подруга «Дана»П Р И С В Я ТА Г Р У П І « Б А Р С А » Д У К П СХолодні черги автоматні стрекотали,Сухий їх голос наполохав ніч,І крок за кроком тихо підступали
Солдати України пліч-о-пліч.
Село порожнє пусткою зустрілоІ зграєю худих безхозних псів.
Аж раптом небо лунко засвистілоІ ніч наповнилася сотнями вогнів.

313

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиДодолу впав, і зрадницька «зеленка» не рятує.
Затиснув серце у лещата тихий жах.
Полями смерть у соняхах крокуєІ залиша розтяжки у житах.
Ні з чим не сплутаєш той грім в нічному небі,Коли на землю впав палючий град.
Усі разом і кожен сам за себе.
Регоче десь ворожий автомат.
Пекельний жар у гумових годинах бою,Горить повітря і розорана рілля,Палає техніка, ти борешся з собою,Щоб кинутись у бій крізь полум’я.
Котрась доба, непевні сни в окопах,І крає тишу твій суворий кулемет.
Болить спина, печуть від втоми стопи...
Ти вперто заряджаєш кілька лент.
Смердять огидно трупи, снайпер валить,А ти стріляєш, аж в руках гуде.
Вогонь із мінометів небо смалить,А ти сі дивиш, де воно впаде.
Пилюка і гранат уламки ріжуть тіло,Впинаються у плоть, немов голки.
Воронки мінометні, мов могили,Роззявили свої криві роти.

314

Діана Виноградова

Заклинив кулемет, панічно смикаєш за ленту,За кришку і затвор, але вже ні ―Шалена куля снайперським презентом
Нежданно опинилась у тобі.
Упав солдат, у мороці безвітрянім втопився.
Він воював за себе і за нас.
О боги праві, як же він втомився!
Але спочити не прийшов ще його час.
Як пахне бинт! Як пахнуть йод і ліки!
Білизна чиста та хрустка і біле світло…
Він не «двохсотий» і, на щастя, не каліка.
Кохана дівчина всміхається привітно.
Тебе на плечах виніс побратим,І наречена біля коєчки чекає.
Запам’ятай, солдат: ти не один,Тебе діждуться і тебе кохають.

ТУМАНу білім мороці туману, в клубах тягучих, як кисіль,повзуть нечутно в клаптях рваних полки ворожі звідусіль.
в густих зрадливих білих плямах, в примарних абрисах руїнкрадеться зло до нас полями, і чути їх крізь тиші дзвін.
земля здригнулась, застогнала, повітря різане свистить.
і сяє каламутний спалах, додолу, адже є лиш мить!

315

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косивдивляються в напрузі очі у теє біле молокоале не можуть, чи не хочуть, прозріти крізь вологе тло.
розкати грому артилерій затіяли свій бадмінтона бляклі вогники їх серій нагадують жахливий сон.
а раптом кроки їх і звуки, ну ось і лізуть вороги,та звичний рух здійсняють руки, ідуть у бій штурмовики.
весь зір на слух перетворився, затвор і черга в біле тломоскалю, ти вже помолився? Сьогодні здохнеш все одно.
а черга чергу заміняє, невтомно лупиш у імлу.
ворожі крики, хтось конає, то ворог падає в труну.
навколо бійня не вщухає, тут ти когось або тебене бачиш, але точно знаєш, з якого боку зло іде.
в кривавім киселі повітря солоний присмак ворогів —так пахне перемоги вітер, або невдалий їх прорив.
у білім мороці туману, в клубах тягучих, як кисіль,лежать нечутно в клаптях рваних полки ворожі звідусіль.
в густих зрадливих білих плямах, в примарних абрисах руїнздихає ворог в тяжких ранах, а тиша знов бринить, мов дзвін.

ВІЙНА ЖІНОЧИМИ ОЧИМА
Головне ― не забути постригтися і забацати манікюр,Депіляцію чи поголитися, одягнути білизну «ажур».
Щоб не терли незручні стринги й не висіли великі труси,Щоб не пріли тендітні ноги і не тиснули пояси.

316

Діана ВиноградоваЩоб пом’якшить обвітрені губи, не забуду помадку взяти.
Покладу у підсумок пластир ― заліпити натерті п’яти.
Іще купу дрібничок різних по кишенях собі розпихаю,Хай гранатам живеться тісно, та дрібнички з собою маю.
Щоб до форми все гарно личило і одягнена була зі смаком.
Чи поранена, чи покалічена, бруд під нігтями сховаю за лаком.
Непритомна я буду й поранена, у крові я, роздягнена й боса я,Але ноги ж бо будуть поголені, і не соромно їхати в госпіталь.
Позбирають розірване тіло, якщо я раптом буду «двухсота»,А воно буде чисте й надухане, і не тхне із мертвого рота.
Привезуть труп солдата-дівчини в гарній формі й білизні ажурній ―Санітари всміхнуться ввічливо й паталогоанатом діжурний.
І подумають: «Що за дівчинка! Що за милеє личко й фігурочка!»І лежатиму там героїчна я, акуратна, вродлива і дурочка.
Хоч солдат я, та статі жіночої, і жіноча у мене врода,На війні бути гарною хочу я, у боях, за любої погоди.
Не хизуюсь я і не зваблюю, я воюю, я лаюся матом,Та завжди залишаюсь бабою, навіть в формі й із автоматом.

317

Галина
Євко
1 3 - Й Б АТАЛ Ь Й О Н , 5 8 - М А О К Р Е М АМ Е Х А Н І З О В А Н А Б Р И ГА Д А З С У318

Га л и н а Є в к оСтати військовою було моєю мрією ще з 9-го класу. Але натомість я стала провідником, 4 рокипоспіль їздила на напрямку «Львів — Сімферополь». Моя дитяча
мрія збулася, коли я вийшла заміж. Мій чоловік — кадровий військовий, в армії він уже майже 20 років. У мене і тато був військовим.
Причин іти в армію було дві. Перша — хотілося зробити
щось для перемоги. Друга — я прагнула бути поряд із чоловікомна Сході, бути ближче, підтримувати його. Хоча сам він спершубув категорично проти, дуже сильно відмовляв мене. Ми довгоне могли порозумітися в цьому питанні, сварились, я просила йоговзяти мене з собою, плакала постійно. Дуже сумувала за ним. А вінсильно переживав за мене і боявся, що я не впораюсь. Потім такипоступився, наважився, а зараз усе докорінно змінилося — він менепідтримує і дуже пишається мною.
Спершу мені дали відношення в бригаду, на посаду зв’язківця. Я поїхала вчитися в Полтаву. Тоді я не знала, що такеавтомат і як із ним поводитись, із чого він складається і як з нимподружитися. Але там нас дуже добре навчили користуватися
зброєю. Намагалася, мов губка, всотувати всю інформацію. Почала
служити. Але розуміла, що то не моє, не рідне, хотілося воювати,і я почала просити перевести мене на бойову посаду.
На передову потрапила старшим стрільцем, а зараз я вжекомандир відділення. Знову довелося повчитися, цього разув «Десні». Після навчання отримала звання молодшого сержанта.
Зараз я працюю із зенітною установкою. Спершу спробувала:зможу — не зможу. Вийшло — ця зброя припала мені до душі. Такя й знайшла своє місце у війську.
Дуже багато чого навчив мене чоловік. У нього до того булотри ротації в зону АТО. Прийняли мене в підрозділі дуже добре,319

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коситепло. В нас не було якогось такого поділу, що я — жінка, а вони —чоловіки. Звісно, важкого носити не давали, але якщо треба буловиїхати попрацювати, питань жодних не виникало.
Коли вперше потрапила у бліндаж, а це було влітку 2017-го,було все ж трохи страшно — тоді я не розуміла, що таке передоваі як мені тут буде. У перший день взагалі було… ну дуже страшно,але наступного ж дня взяла себе в руки. Спершу жила біля чоловіка, згодом він уже жив на іншій позиції, але все ж можливість
бачитись хоча б час від часу залишилася. Це було поблизу селаНовотошківське Луганської області. Там ми пробули 10 місяців.
Перший мій обстріл був зі стрілецької зброї й гранатометів. Ми посиділи в окопі, перечекали, потім відповіли. Не можусказати, що нас аж так сильно обстрілювали, але все ж бувало.
Ми спостерігали і якщо бачили ворога чи починався обстріл —доповідали. Далі, якщо була команда, працювали у відповідь.
320Га л и н а Є в к оЗгодом, коли мене перевели в інший підрозділ, на тих позиціях ужебуло гарячіше: обстріли зі стрілецької зброї, бувало, по нас лупили
з 82-міліметрових мінометів. Якоїсь системи не було — стріляли,коли їм схочеться. Вночі навіть менше. Провокували нас постійно.
Мій перший бій відбувся, коли ми з напарником стоялина посту, вночі. Я стою, бачу — світло. Дивлюсь у «нічник» (прилад
нічного бачення. — Авт.) — щось ходить, але для тварини зависоке. Повідомили командира, він дав дозвіл на вогонь. І я почала
стріляти з ручного кулемета. Вразила ціль чи ні — не знаю. Емоції після перших пострілів були… Адреналін, мабуть. Незвично
було. А от коли вперше стріляли із зенітної установки, нам у тойдень теж добре прилітало. Тож коли відпрацювала по ворогу, пам’ятаю, чомусь сміялася. Істеричний такий сміх був. А потім такий
«отходняк»... Але в момент роботи розум був холодний — чітко
виконувала все, чого мене вчили.
321Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЯк на мене, коли йдеш воювати, дуже важливо віритиу свого командира, довіряти його рішенням, наказам, бути впевненим у ньому. Тоді все буде добре. Якщо не віриш — краще
змінити підрозділ. Наш батальйон — як сім’я: ми знаємо все однепро одного — хто що вміє, хто що може і чого не може. Важливо, що завжди хтось із побратимів поряд — і на посту, й під час
бою. Ти віриш їм, знаєш, що вони не розгубляться, раптом що —не кинуть тебе напризволяще.
Наш підрозділ повернувся тоді на ротацію без втрат. Найважчим за ці 10 місяців для мене було перебувати так далеко від
дому. На якісь побутові речі я не зважаю взагалі — знала ж, кудиїду і навіщо: захищати країну і бути поряд із чоловіком. Булож розуміння, що то не готель, а бліндаж. З продуктами було нормально, воду нам привозили теж справно, тож і поїсти, і помитисями могли. У нас був добрий бліндаж, хлопці хазяйновиті — зробили
душову. А так — звичайна військова служба. У вільний час, колипочистив зброю, можна було трішки відпочити і почитати.
З місцевими в Новотошківському ми спілкувалися мало.
Здебільшого в магазині, коли ходили в село чогось докупити.
Я зі Львівщини, говорю українською. Тож мене спершу не дужесприйняли, не надто привітно на мене реагували. А потім уже нормально — змирилися чи звикли, не знаю. Агресії в наш бік не було,але й підтримки сильної не відчувалося. Лиш раз чула, як кричала
одна жінка — в неї зять воює з того боку і стріляє в нас. Село булоне надто розбите, і під час нашого перебування там було досить
тихо. Там є садок, школа, магазини, пошта — тобто умови дляжиття більш-менш.
Коли я прийшла в армію, зрозуміла, що подруг у мененемає. Були, наприклад, заздрощі через зарплатню. Родина мою322

Га л и н а Є в к ослужбу сприймає теж неоднозначно. Мама постійно плаче, переживає. Спершу вона не знала, де я. Я говорила, що служу десьдуже далеко, а потім випадково проговорилася. Була велика
сварка, така, що а ж не розмовляли якийсь час. Довелося
сказати, що я трохи побула на передовій, а потім знову перевелась — «у такий глибокий тил, що навіть не чую, як стріляють».
А от дядьки мої взагалі цього не сприймають: «Нащо пішла? Вонотобі треба було?» Своє майбутнє поки що я бачу в армії: меніця робота подобається, і чоловік іще служить.

323

Героїне вмирають...

324

Ге р о ї н е в м и р а ю т ь . . .

Зпочатку бойових дій на Сході України внаслідок обстрілів загинуло троє жінок. Щонайменше

стільки ж віднесено до небойових втрат серед жінок-військових.
16 серпня 2015 року на Донеччині загинула військовослужбовець 17-го окремого мотопіхотного батальйону 57-ї бригадиЗСУ Катерина Носкова (позивний «Кет»). Вона служила зв’язківцем за контрактом. До війни Катерина працювала на пошті, попри
те, що з дитинства мріяла стати військовою. З перших днів війни
жінка рвалася на передову, і зупиняла її лише родина — 4-річнийсин Тимофій, мати й коханий чоловік. Після мобілізації нареченого Любомира Катерина теж пішла воювати. Вона хотіла
служити разом з ним, та зрештою опинилася в іншому підрозділі —57-й бригаді ЗСУ. В зону АТО Катерина Носкова приїхала у лютому
2015 р., служила в селищі Зайцеве, що в передмісті окупованої Горлівки. За спогадами побратимів, дівчина не хотіла служити у штабі,в тилу і весь час просилася на передову, вміла тримати дисципліну,планувала навчатися далі й залишитись в армії. Під час однієї з відпусток Катерина побралася з нареченим. Напередодні трагедії
сама попросила відпустити її на передову. Під час обстрілу, намагаючись урятувати пораненого, вона вибігла з укриття, і в цеймомент перед нею розірвалася міна. Дівчину ховали в закритій труні. На момент загибелі їй було лише 26 років. Посмертно
К. Носкова нагороджена орденом «За мужність» ІІІ ступеня та відзнакою «Народний Герой України», яку отримав її синочок Тимофій.
325

326

327

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиЩе одна жінка, яка віддала життя за Україну під часвійни, — медик Наталія Хоружа. Вона загнула на Світлодарській
дузі, неподалік від селища Луганського. Медсестра за фахом,улітк у 2016-го вона добровільно пішла до війська, слу жилаза контрактом санінструктором роти 54-ї окремої механізованої бригади ЗСУ. 2 лютого 2017 р. під час чергового загострення
ситуації на Світлодарській дузі, коли Наталія вивозила поранених з позицій, у її медичний автомобіль поцілила протитанкова
керована ракета бойовиків. Поховали героїню на Дніпропетровщині, у с. Просяна, де вона мешкала з чоловіком та донькою.
Посмертно Наталія Хоружа нагороджена орденом «За мужність»ІІІ ступеня.
20 лютого 2018 р. всю країну сколихнула смерть медсестри
10-ї окремої гірсько-штурмової бригади Сабіни Галицької. Дівчина
загинула так само, як і Наталія Хоружа, — внаслідок прямого
потрапляння протитанкової керованої ракети в БРДМ, яким Сабіназ побратимами їхали в село Катеринівка (Луганська обл.). Двоєбійців було контужено, один отримав тяжкі поранення, дівчинаж загинула на місці. У той день Сабіна везла медикаменти мешканцям щойно звільненої Катеринівки, планувала надати допомогу
хворим літнім людям.
Сабіна Галицька закінчила Новоград-Волинський медичний коледж, після випуску працювала у дитячій лікарні. Пішладо війська у 2016 р. Перша ротація дівчини пройшла у Мар’їнці,неподалік від окупованого Донецька. Наталія Ногайчук, інший
медик бригади, згадувала, що дівчина неодноразово витягала
поранених з позицій і плакала, коли її не брали на передову.
Сабіна не мала позивного, але побратими називали її «красунею».
Убивство Сабіни Галицької викликало бурхиву реакцію і далеко
328

Ге р о ї н е в м и р а ю т ь . . .

за межами України. Зокрема, представник ДерждепартаментуСША Хізер Нойерт засудила дії Росії, заявивши: «…цей інцидент
нагадує, що конфлікт у Східній Украні триває. Цивільні особита рятувальники щоденно зіштовхуються зі смертельною небезпекою». Посмертно Сабіна Галицька нагород жена орденом«За мужність» ІІІ ступеня.
Серед загиблих захисниць варто згадати бійця ДУК «Правий
сектор» Анастасію Горбачову (позивний «Ліса»). Попри вроджену
хворобу серця, Анастасія займалася спортом, а з початком російської агресії вирушила на Схід як стрілець-парамедик. Побратими
згадують її безстрашність, надзвичайну витривалість під часдовгих переходів у повній викладці, а також талант обходити мінита розтяжки під час виходів у розвідку. Снайперка Олена Білозерська, посестра загиблої героїні, згадувала про Анастасію так:«Ззаду на касці вона носила лисячий хвіст. Одного разу цейхвіст урятував кілька життів. Наша розвідгрупа пішла на вихід,а забрати їх звідти мали армійці з бехою, на яку, крім них, посадили також двох правосєків, одним з яких була Ліса. Водій
бехи наплутав і з’явився у полі зору розвідників не там і не тоді,де і коли було домовлено. Розвідники, ясна річ, прийняли наших
армійців за сепарів, і командир групи мало не розніс цю бехуз гранатомета. В останній момент, за частку секунди до пострілу,він побачив у одного з бійців на касці рудий хвіст... Ліса пережила дві контузії. Першу вона отримала, коли восени нас накрило
«Градами» на Водяному, другу — взимку, під ДАП, під час атакина нашу базу. Мене тоді викинуло вибухом і порвало зв’язкина нозі, а їй поламало ребра і вдруге контузило.
У Насті була тяжка доля. Її батько рано помер, багатодітна
мати жила у злиднях і змушена була віддати дітей до інтернату,329

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косизвідки забирала їх лише на вихідні. Ставши дорослою, Настя працювала санітаркою, потім продавцем на ринку, в останні рокище й доглядала тяжкохвору матір. Незадовго до війни мамапомерла, і Настя дуже тяжко переживала її смерть. Якби не це, розповідала вона, навряд чи пішла б воювати».
На передовій Анастасія знайшла свою половинку і чекала
дитину. Та навіть будучи при надії, на перших місяцях «Ліса»продовжувала ходити в розвідку. 6 серпня 2015 р. «Ліса», будучина сьомому місяці вагітності, загинула за нез’ясованих обставин
у м. Маріуполі (Донецька обл.) від вогнепального поранення. Похована на Алеї Слави центрального кладовища Чернівців. Посмертно
нагороджена медаллю «На славу Чернівців».

330

Жінка війни

332

Жінка війни

Жінки були присутні в зоні бойових дій з перших днів війни — як зв’язківці, медики, во-лонтерки, журналістки, військові. Втім для більшості жінок, які вирішили стати воїнами, попри високу мотивацію та бажання, шляхна передову був надзвичайно складним. Протягом 2014–2015 рр.
чи не кожній з них довелося в прямому сенсі слова виборювати своєправо воювати нарівні з чоловіками і доводити, що жінки можуть
бути повноцінними бойовими одиницями підрозділів. Більш лояльними до жінок виявились добровольчі батальйони, зокрема «Донбас», «Айдар», Українська добровольча армія, ДУК «Правий сектор»,«Золоті ворота», «Карпатська січ», де жінки могли обіймати бажані
бойові посади або ж сполучати кілька важливих функцій водночас
(жінки з добробатів згадували, що нерідко займалися паперовою
роботою, забезпеченням і водночас брали безпосередню участьу боях). Велика кількість жінок увійшли до медичного батальйону
«Госпітальєри» (офіційна дата створення — 6.07.2014), заснованого
18-річною (на той момент) Яною Зінкевич.
Значно складнішою була ситуація у Збройних силах України. Починаючи з військкоматів, які здебільшого відмовлялися
мобілізовувати жінок (окрім як на тилові посади та медиками),до офіційного оформлення в штат підрозділів. Станом на 2014 рікпосади в підрозділах розподіляли відповідно до наказу № 337.
Згідно з ним, жінки мали право служити артистками, архіваріусами, поштарками, перукарями, фельдшерами, діловодами,333Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косидезінфекторами, радистками, телефоністками, дешифрувальницями, кухарками, швачками, начальниками лазень. Таким чином
формально роль жінки в армії зводилася до «обслуговуючого персоналу» чоловіків-військових. Парадоксально, але в перші рокивійни для жінок були закриті не лише бойові посади, а й такі«мирні», як фотограф, перекладач та начальник продовольчого
пункт у. Через дискримінаційні закони більшість жінок, якіде-факто були гранатометницями, снайперками, артилеристками,розвідницями, офіційно оформлювали на «дозволені» посади —швачками, начальницями лазень чи телефоністками. А отже, дляних були закриті можливості кар’єрного зростання, отримання
пільг та заслужених бойових нагород.
Поштовхом для зміни правового статусу жінки в українській армії стала, зокрема, діяльність активістки, волонтеркита аеророзвідниці Марії Берлінської. Вона очолила адвокаційну кампанію за рівні права жінок із чоловіками в армії підназвою «Невидимий батальйон». Одним з перших її етапів стало
334

Жінка війни

фото: https://novynarnia.com

однойменне соціологічне дослідження, у якому вперше булокомплексно висвітлено реальне становище жінки в українському
війську (автори — Т. Марценюк, А. Квіт, М. Берлінська та Г. Гриценко). В ньому йшлося про права жінок-воїнів, побутові умови,проблеми із забезпеченням, стереотипи й утиски, з якими стикаються жінки під час служби. Далі були круглі столи, переговори,зустрічі — велика інформаційна робота, спрямована водночасна посадовців та на українське суспільство.
21 січня 2016 р. жінки пройшли маршем від Київського залізничного вокзалу до Міністерства оборони України. Учасниці акції
були вбрані у фартушки, а в руках тримали каструлі, друшлякита інше кухонне начиння. Український «Марш з каструлями» ставвідповіддю на наказ генерал-майора С. Наєва від 5.12.2015 про тимчасове припинення набору жінок на контрактну службу (згодомцей наказ було скасовано). Київську акцію підтримали львівські
активісти, які 5 лютого 2016 р. вийшли під стіни Львівської ОДАз вимогою забезпечити жінкам у війську рівні права з чоловіками.
335

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси

У 2016 р. було внесено зміни до законодавчої бази, що відкрило жінкам шлях до близько сотні посад і дало можливість
офіційно служити стрілками, снайперами, танкістами, мінометниками та ін. Втім тоді йшлося лише про розширення прав, а не проповне знищення статевої дискримінації в армії. Адже право вступити на контрактну службу мали лише жінки у віці до 40 років
(чоловіки — до 60), закритими для жінок залишалася ціла низка
спеціальностей у військових вишах, зокрема вони не могли вступати до військових ліцеїв.
Ще одним позитивним кроком стало ухвалення Верховною
Радою 6 вересня 2018 р. закону № 6109, який суттєво розширив
права жінок у війську. Він, зокрема, урівняв віковий ценз щодочоловіків і жінок в армії, скасував обмеження щодо проходження
жінками служби в запасі та уніфікував принципи призначення
жінок у наряди, відрядження та на проходження військових зборів
нарівні з чоловіками.
Станом на жовтень 2015 р. Міноборони повідомляло проучасть в АТО 938 жінок (тоді як формально в лавах ЗСУ перебувало 14,5 тис. жінок-військових). Станом на 2016 р. в ЗСУ служило
понад 49 тис. жінок, з них статус учасників АТО мали близько 2 тис.
За даними Міноборони на 1 грудня 2017 р., в українському війську
служили 55 тисяч жінок (22 % особового складу ЗСУ), з них 3100 —офіцери, 15 300 — солдати і 31 000 — цивільний персонал; статус
учасників бойових дій за безпосередню участь в АТО отримали
10 009 жінок. Однак частина ветеранок дотепер не мають офіційного
статусу учасників бойових дій. Це стосується дівчат, що служилив добровольчих батальйонах, передусім у «Правому секторі».
Станом на 2018 р. в Україні сформувався помітний жіночий ветеранський рух. 28–29 липня 2018 р. відбувся перший зліт336

Жінка війни

ветеранок у м. Ірпінь Київської обл. Цього ж року запрацював
проект «Мандри ветеранок», який очолили редакторка журналу
«Мандри» Л. Василенко, ветеранка А. Сусак та М. Берлінська.
У рамках проекту ветеранки отримали змогу мандрувати та відпочивати у різних країнах світу за кошти благодійників. Булознято низку журналістських сюжетів та проектів про жінок війни,зокрема фільми «Вона та війна», «Невидимий батальйон» і «Явних
проявів немає» (реж. Аліна Горлова) — про реабілітацію, лікуваннята повернення до мирного життя Оксани Якубової.

337

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиПРИМІТКИ
«ГРАД» (БМ-21) —реактивна система залпового вогню калібру 122 мм. Дальність
ураження — 5–40 км.
«РАПІРА» —див. МТ-12.
«УРАГАН» (БМ-27) —реактивна система залпового вогню калібру 220 мм. Дальність
ураження — 8–35,8 км.
«УТЁС» (рос.) —див. НСВ-12,7.
«ФАГОТ» (ПТРК) —протитанковий керований ракетний комплекс. Прийнятийна озброєння в СРСР у 1970 р. Дальність ураження — до 2 км.
120-ММ МІНОМЕТ (ПМ-120) —радянський міномет. Дальність ураження — до 5,7 км.
«ДВОХСОТИЙ» —умовне позначення в армії загиблого військовослужбовця. Використовується з часів війни в Афганістані (1979–1989 рр.).

338

Примітки

«ТРЬОХСОТИЙ» —умовне позначення пораненого військовослужбовця. Використовується з часів війни в Афганістані (1979–1989 рр.).
АВТОМАТ КАЛАШНИКОВА —автоматична стрілецька зброя, прийнята на озброєння в СРСРу 1949 р. Найбільш поширені моделі — АК-47 (калібр — 7,62 мм)та АК-74 (калібр — 5,45 мм).
АГС-17 «ПОЛУМ’Я» (рос. «ПЛАМЯ») —30-мм станковий автоматичний гранатомет. Вип ускається
з 1971 р. Прицільна дальність — 1,7 км.
АК-74М —модернізована модель автомата Калашникова калібру 5,45 мм,прийнята на озброєння в Росії у 1993 р.
АТО (АНТИТЕРОРИСТИЧНА ОПЕРАЦІЯ) —збройний конфлікт на території частини Луганської та Донецької
областей між регулярними підрозділами збройних сил Російської Федерації та проросійськи налаштованими терористичними
угрупованнями, з одного боку, і правоохоронцями та Збройними
силами України — з іншого. Розпочалася 14 квітня 2014 р., завершилася 16 березня 2018 р., з початком Операції об’єднаних сил(ООС).
БАТАЛЬЙОН —тактичний підрозділ чисельністю до 800 осіб.

339

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають косиБЕЗПІЛОТНИК (БПЛА) —літальний апарат, що виконує польоти без присутності людинина борт у. Використовується військовими для аеророзвідкита коригування вогню.
БК —боєкомплект (військовий жаргон).
БЛІНДАЖ —заглиблена в землю фортифікаційна споруда, що має перекриттяз присипаних шаром ґрунту балок.
БЛОКПОСТ —загороджувальний укріплений контрольно-пропускний пунктна дорозі або на в’їзді до населеного пункту.
БМП (БОЙОВА МАШИНА ПІХОТИ) —броньована г усени чна машина, перебу ває на озброєнніу механізованих підрозділах. Під час АТО та ООС широко використовуються БМП-1 («копійка») та БМП-2 («беха», «двійка»).
БРДМ (БРОНЬОВАНА РОЗВІДУВАЛЬНО-ДОЗОРНА МАШИНА) —легкий бронеавтомобіль для ведення розвідки.
БТР —бойова броньована машина, призначена для транспортування
піхоти.

340

Примітки

ГАУБИЦЯ —тип артилерійської системи, призначений для ведення навісної
стрільби з закритих вогневих позицій без прямої видимості цілі.
ДРГ —диверсійно-розвідувальна група.
ДШК —станковий кулемет Дегтярьова — Шпагіна калібру 12,7 мм. Дальність ураження — до 3,8 км.
МІНОМЕТ —артилерійська зброя для навісної стрільби й ураження критих
цілей.
МТ-12 («РАПІРА», 2А29) —100-мм радянська протитанкова гармата. Випускається з 1970 р.
Максимальна дальність ураження — 8,2 км.
МОН («МОНКА») —протипіхотна міна, призначена для ураження живої сили. Ураження людини під час вибу х у міни відбувається готовими
елементами — кульками або роликами. Вибух здійснюється оператором за допомогою пульта керування або ж у випадку зачіпання
датчика підривача. На Донбасі здебільшого використовуються
МОН-50, МОН-90 та МОН-100. Елементи самоліквідації у цьому
типі мін не передбачені.

341

Євгенія Подобна. Дівчата зрізають коси«НУЛЬ» —уявна лінія, що визначає межі підконтрольної Збройним силам
України території, передова лінія оборони.
ПКМ (рос. «ПУЛЕМЕТ КАЛАШНИКОВА МОДЕРНИЗИРОВАННЫЙ») —радянський кулемет калібру 7,62 мм. Розроблений у 1961 р. Дальність ураження — 3,8 км.
ПОЛК —

військова частина чисельністю від 800 до 1500 осіб.
ППД (ПУНКТ ПОСТІЙНОЇ ДИСЛОКАЦІЇ) —територія з капітальними будівлями, призначена для тривалого
використання підрозділами збройних сил.
ПТУР (рос. «ПРОТИВОТАНКОВАЯ УПРАВЛЯЕМАЯ РАКЕТА») —вид протитанкової зброї, що має кориговану траєкторію польоту,яка задається оператором або її власною голівкою самонаведення.
РПГ-7 —

ручний протитанковий гранатомет калібру 40 мм. Дальність ураження — 550 м.
РПК (рос. «РУЧНОЙ ПУЛЕМЕТ КАЛАШНИКОВА») —ра д янський ру чний к улемет ка лібру 7,62 мм. Да льність
ураження — 3 км.

342

Примітки

САУ (САМОХІДНА АРТИЛЕРІЙСЬКА УСТАНОВКА) —артилерійська система (найчастіше гаубиця) на самору хомій базі. На Донбасі використовуються здебільшого калібри
122 мм та 152 мм.
СВД (рос. «СНАЙПЕРСКАЯ ВИНТОВКА ДРАГУНОВА») —снайперська самозарядна гвинтівка калібру 7,62 мм, оснащена
оптичним прицілом. Дальність ураження — до 1,2 км.
СІРА ЗОНА —територія між позиціями, яку не контролює жодна зі сторіну збройному протистоянні.
СЕКРЕТ —сторожовий орган, що виставляється на певний час на відповідній
дистанції від сторожової застави з метою завчасного виявлення
супротивника.
Т-72 —

танк багатоцільового призначення. Прийнятий на озброєння
радянською армією у 1973 р. Основний танк у збройних силах РФ.
ТЕПЛОВІЗОР («ТЕПЛИК») —електронний оптичний прилад, що служить для спостереженняза ворогом в темну пору доби.

343

«ЛІС», БІЙ ЗА «ЛІС» —бій, що відбувся 18 грудня 2016 р. на Світлодарській дузі, під часякого бійці 54-ї окремої механізованої бригади просунулись уперед, зайнявши позиції противника і частину лісосмуги в районі
селища Луганського. Під час бою загинуло шестеро військовослужбовців ЗСУ, серед них командир роти Герой України (посмертно)Микита Яровий. Багато бійців ЗСУ зазнали поранень різного ступеня тяжкості. За даними української розвідки, втрати бойовиків
були в рази більшими.

344

ФОТО:

Алекс Заклецький
Алекс Инеррен
Артем Мудрий
Віктор Залевський
Вікторія Пришутова
Денис Щербак
Дмитро Карабіньовський
Євгенія Жарікова
Ігор Свенцицький
Клеопатра Анферова
Микола Сєвєрін
Сергій Старостенко
Станіслав Стась
Роман Туровець
Ivar Heinmaa
Sanro Madalena
WM Bloodта зі сторінок героїнь книги в соцмережах

Публіцистичне видання
Подобна Євгенія Володимирівна

Дівчата зрізають косиВідповідальний редактор: Тетяна Ковтунович
Літературний редактор: Тетяна Небесна
Дизайн, верстка: Андрій Гончарук

Український інститут національної пам’яті
01021, м. Київ, вул. Липська, 16
www.memory.gov.ua
uinp@memory.gov.ua

Видавництво «Люта справа»(Видавець Гончарук А.Б.)Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру
видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції:серія ДК, No 4958 від 18.08.2015 р.
info@lutasprava.com
www.lutasprava.com
books.lutasprava.com
fb.com/lutaspravaПідписано до друку: 14.11.2018 р.
Формат 70х100/16. Ум. друк. арк.: 28,6
Друк: офсетний. Гарнітура: Bandera Text, ZionTrain
Hаклад: 2000 прим. Замовлення: ____
Друк: ТОВ «Гнозис». Київ, Межигірська, 82—АСвідоцтво про внесення до державного реєстру виготовників:серія ДК, No 2328

Printed in Ukraine