1

Helsingin hovioikeudelle

22.6.2024

kautta: helsinki_muutoksenhaku.ko@oikeus.fi

Jatkokäsittelyluvan hakijat:
Mika Vauhkala
Aki Nummelin
Puolesta,
OTM, lupalakimies Aki Nummelin (Lakiasiaintoimisto Aki Nummelin Oy)
Prosessiosoite: aki.nummelin@gmail.com
Puh. 0400432428
Postiosoite: Viimatie 14, 28190 Pori

Vastaajat:
1) Suomen valtio
2) Fazer Ravintolat Oy

JATKOKÄSITTELYLUPAHAKEMUS
Asia:
Jatkokäsittelylupahakemus koskien Helsingin käräjäoikeuden tuomiota asiassa L706/2022/1504(31.5.2024, ratkaisunumero 1017 5944)

Oikeudenkäymiskaaren mukaiset perustelut jatkokäsittelyluvan hakemiselle:
Pyydämme Helsingin hovioikeutta mitä kunnioittavimmin myöntämään hakijoillejatkokäsittelyluvan koko tuomion osalta, koska on ilmennyt aihetta epäillä käräjäoikeuden ratkaisun
lopputuloksen oikeellisuutta, eikä käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuutta ole
mahdollista arvioida jatkokäsittelylupaa myöntämättä.
Edelleen kyseessä on poikkeuksellinen tapaus, missä arvioidaan tartuntatautilain
perustuslainmukaisuutta, Fazer Ravintolat Oy:n velvoitetta noudattaa kaikkia tartuntatautilain
pykäliä samassa tapauksessa samaan aikaan, Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja Euroopan

2ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön velvoittavuutta ja soveltuvuutta tartuntatautilainsoveltamiseen, perustavaa laatua olevia prosessioikeudellisia kysymyksiä sekä yhdenvertaisuuslain
tulkintaa. Tässä mielessä hovioikeuden tulisi mitä kunnioittavimmin myöntää jatkokäsittelylupa
myös lain soveltamiseksi muissa samanlaisissa asioissa. Katsomme, että Helsingin käräjäoikeus on
jättänyt kokonaan arvioimatta edellä mainittujen lakien ja oikeuskäytännön merkityksen kantajan
nostamassa asiassa.

Kanteen kohde ja oikeudelliset perustelut
Kantaja Mika Vauhkalaa (jatkossa joko kantaja, Vauhkala tai hakija) on estetty pääsemästä Fazer
Cafe´hen (Kluuvikatu 3, Helsinki) asiakkaaksi 10.12.2021 klo 9. Kantajaa on vaadittu näyttämään
nk. koronapassi ehtona pääsylle syömään. Kantajalla ei tällaista passia ole ollut esittää, joten hänet
on käännytetty pois kahvilasta. Kantaja katsoo, että hänen osaltaan vaatimus koronapassin
näyttämisestä on ollut perusteeton ja laiton mm. siksi, ettäa) hän on ollut kahvilaan mennessään täysin terveb) hän ei kuulu nk. riskiryhmiin ja kun on ollut jo tuolloin tiedossa, että koronarokotteet
aiheuttavat haitallisia sivuvaikutuksia, häntä ei ole voinut pakottaa ottamaan mahdollisesti
haitallinen koronarokotec) THL:n ylilääkärin Hanna Nohynekin ja HUS:n infektioylilääkärin Asko Järvisen
käräjäoikeudessa antamien lausuntojen perusteella koronarokotteet oli tarkoitettu ainoastaansuojaamaan sen ottaneita henkilöitä, eikä Vauhkala olisi voinut suojata ketään Fazer
Cafe´ssa ollutta henkilöä koronataudilta ottamalla itse koronarokotteen. Tämän vahvistaa
myös kirjallinen todisteemme, missä Euroopan lääkevirasto vahvistaa Nohynekin ja Järvisenkertoman tiedon: koronarokotteella on suojattu ainoastaan heitä, jotka ovat ottaneet
koronarokotteend) kantaja katsoo vaatimuksen rokotteen ottamisesta ehtona päästä kahvilaan (Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan 1. artikla edellyttää valtiota huolehtimaan siitä,
ettei yksilöitä mm. estetä mielivaltaisesti pääsemästä ravintolaan syömään) olevan hänen
vakaumuksensa ja uskontonsa vastaista, koska uskovaiset muodostavat Jeesuksen ruumiin
maan päällä, eikä Jeesuksen ruumista saa pilata haitallisilla aineksillae) jo joulukuussa vuonna 2021 on ollut lääketieteellisen yhteisön tiedossa, että koronarokotteet,jotka ovat olleet perusteena koronapassin saamiselle, eivät estäneet tuolloin koronataudin
leviämistä. Tämän ovat käräjäoikeuden käsittelyssä vahvistaneet mm. THL:n ylilääkäri

3

Hanna Nohynek ja HUS:n infektioylilääkäri Asko Järvinen. Lisäksi olemme esittäneet
käräjäoikeuden istunnossa laajasti lääketieteellistä näyttöä siitä, että koronarokotteet eivät
ole estäneet koronataudin leviämistä. Nohynek ja Järvinen ovat todistaneet, että he ovat
välittäneet asiasta tietoa valtioneuvostolle jo kesällä 2021f) perustuslakivaliokunta on hyväksynyt koronapassilainsäädännön sillä perusteella, että sen
saama lääketieteellinen näyttö osoitti, että koronarokotteet estävät koronataudin leviämistä.
Samalla perustuslakivaliokunta on edellyttänyt, että valtioneuvosto seuraa koronatautiin
liittyvän lääketieteellisen tietämyksen kehitystä. Koska Nohynek ja Järvinen ovat kertoneet
käräjäoikeuden istunnossa, että he ovat välittäneet tietoa koronarokotteiden tehottomuudesta
valtioneuvostolle, eikä valtioneuvosto ole hankkinut tietoa koronarokotteiden todellisesta
vaikuttavuudesta myöskään edes julkisesti saatavilla olleista tietolähteistä (joista olemme
käräjäoikeuden istunnossa esittäneet lukuisia näytteitä kirjallisina todisteina), ei
valtioneuvosto mitä ilmeisimmin ole seurannut rokotteisiin liittyneen lääketieteellisen
tietämyksen kehitystä. Olisimme halunneet kuulla nimenomaan tästä asiasta entistä
pääministeri Sanna Marinia, joka oli vastuussa koronapassilainsäädännön laatimisen
aikoihin valtioneuvoston toiminnasta, mutta käräjäoikeus on kieltänyt meitä kutsumasta
häntä todistajaksi. Koska valtioneuvosto ei ole noudattanut perustuslakivaliokunnan
vaatimusta lääketieteellisen tiedon edistymisen seuraamisesta, ei koronapassilainsäädäntöä
ole laadittu perustuslainmukaisesti, eikä sitä ole ainakaan sovellettu perustuslainedellyttämällä tavalla. Samaten valtioneuvosto ei ole seurannut lääketieteellisen tiedon
kehitystä sen osalta, ovatko koronatestit eli ns. PCR-testit olleet valideja toteamaan
riittävällä varmuudella henkilön sairastuminen covid-19-tautiing) kantaja on päässyt samana päivänä (10.12.2021) aamiaiselle hotelli Kämppiin sekä tulevina
päivinä aamiaiselle myös muihin paikkoihin, jopa Fazer Ravintolat Oy:n muihin
toimipisteisiin. Kun yhdenvertaisuuslain mukaan ”syrjintä on välitöntä, jos jotakuta
kohdellaan henkilöön liittyvän syyn perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta on
kohdeltu, kohdellaan tai kohdeltaisiin vertailukelpoisessa tilanteessa”, niin tämä
vertailukelpoinen tilanne on syntynyt siitä, kun Vauhkala on päässyt asiakkaaksi muihin
kahviloihin/ravintoloihin suurin piirtein samaan kellonaikaan ja samankoronapassilainsäädännön voimassa olleessa, kuin hän ei ole päässyt asiakkaaksi Fazer
Cafe´hen (Kluuvikatu, Helsinki). Syrjintä on perustunut Vauhkalan terveydentilan
oletukseen, kun hänelle ei ole ollut esittää koronapassia. Vauhkala on kuitenkin ollut täysin
terve mennessään kahvilaan, eikä hän ole tuolloin (10.12.2021) voimassa olleen

4

lääketieteellisen tietämyksen perusteella aiheuttanut läsnäolollaan kahvilassa mitään
terveydellistä vaaraa muille kahvilassa olleilleh) Fazer Ravintolat Oy on kantajan näkökulmasta rikkonut yhdenvertaisuuslakia, koska yhtiö
on syyllistynyt Vauhkalan välittömään syrjintään, sillä Fazer Ravintolat Oy:n toiminta ei ole
perustunut lakiin. Fazer Ravintolat Oy on jättänyt noudattamatta tartuntatautilain 58 h ja i§:iä sen osalta, ettei yhtiö ole laatinut kirjallista suunnitelmaa siitä, miten se toteuttaa EteläSuomen aluehallintoviraston päätöksessä asetetut velvoitteet ja rajoitukset, sekä 58 j §:ääsen osalta, ettei se ole informoinut Vauhkalaa koronapassiin merkittyjen henkilötietojen
käsittelemiseen liittyen. Lisäksi Fazer Ravintolat Oy on päättänyt ryhtyä vaatimaan
kahvilansa asiakkailta koko päivän ajan koronapassia, vaikka normaalisti koronapassia on
vaadittu ravitsemusliikkeissä vasta klo 17 eteenpäin. Tämä on perustunut siihen, että näin
Fazer Ravintolat Oy on voinut ottaa asiakkaita liiketiloihinsa ilman tarvetta noudattaa
minkäänlaisia tiloihinsa liittyviä rajoituksia, jolloin yhtiö on voinut maksimoida
liikevoittonsa. Kun pääsyn estäminen ravintolaan on rikkonut perustuslailla taattua oikeutta
yhdenvertaiseen kohteluun sekä yksityiselämän suojaan terveystietojen julkisuuden osalta
sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksella taattua oikeutta nauttia yksityiselämän kunnioitusta
sekä uskonnon- ja omantunnonvapautta sekä oikeutta syrjimättömyyteen sekä toisaalta
ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan 1. artiklalla taattua oikeutta olla joutumatta
tilanteeseen, missä mielivaltaisesti estetään pääsemästä ravintolaan, ei Fazer Ravintolat Oy
ole noudattanut omaksumiaan ihmisoikeussitoumuksia, joiden mukaan se ei siedä
liikkumisrajoituksia ja Fazer kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja
perusoikeuksia, eikä hyväksy minkäänlaista syrjintääi) valtion koronapassilainsäädäntö on ollut perustuslainvastaista myös siksi, että se on
mahdollistanut merkittävän julkisen vallan siirron yksityiselle yritykselle, tässä tapauksessa
Fazer Ravintolat Oy:lle. Lainsäädäntö on antanut yksityiselle yritykselle luvan itse päättää,
milloin se ryhtyy vaatimaan koronapassia edellytyksenä pääsylle ravintolaan. Fazer
Ravintolat Oy on vaatinut koronapassia edellytyksenä tiloihinsa pääsylle koko
aukioloaikansa, yleensä vaatimus on muissa ravintoloissa esitetty vasta klo 17 alkaen.
Perustuslain 124 §:n mukaan ”julkinen hallintotehtävä voidaan antaa muulle kuin
viranomaiselle vain lailla tai lain nojalla, jos se on tarpeen tehtävän tarkoituksenmukaiseksi
hoitamiseksi eikä vaaranna perusoikeuksia, oikeusturvaa tai muita hyvän hallinnon
vaatimuksia. Merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan kuitenkin antaa
vain viranomaiselle.” Pääsyn estäminen ravintolaan koko päiväksi poikkeuksena muista

5

samalla alalla toimivista yrityksistä on tarkoittanut merkittävää julkisen vallan käyttöä,
jonka saa antaa vain viranomaiselle. Edelleen kantaja katsoo, että merkittävää julkisen
vallan käyttöä on ollut myös se, että tavallinen ravintolatyöntekijä on oikeutettu
tarkistamaan koronapassi, jonka kautta kyseinen ravintolatyöntekijä on saanut haltuunsa
Vauhkalan henkilökohtaisia terveystietojaj) myös muut, kuin vain koronarokotteiden ottaminen, perusteet koronapassin saamiselle ovat
rikkoneet Vauhkalan perus- ja ihmisoikeuksia. Vauhkalalta ei ole voitu edellyttää
yleisvaaralliseen tartuntatautiin sairastumista puolen vuoden välein. Perusterveenä ja
hyväkuntoisena Vauhkala ei ole sairastunut kertaakaan koronatautiin. Oikeustieteiden tohtori
Matti Muukkonen on käräjäoikeuden istunnossa todistanut – myös ainoan
koronapassilainsäädäntöön liittyneen vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelinsa pohjalta– että jotta koronapassilainsäädäntö olisi varmistanut myös ideologisista syistä
koronarokotteet ottamatta jättäneiden, terveiden yksilöiden perusoikeuksien toteutumisen,
olisi valtion pitänyt kustantaa kaikille ilmainen koronatestaus, jotta yksilöt olisivat päässeet
nauttimaan heille kuuluvista perus- ja ihmisoikeuksista. Koronapassin saamiseksi vihreälle
ja kaikille kuuluneiden perusoikeuksien nauttimiseksi olisi potilaslain 6 §:n, Oviedon
kansainvälisen sopimuksen 5. artiklan ja lääkärien eettisten ohjeiden IV kohdan mukaisesti
lääketieteellisestä toimenpiteestä kieltäytyneiden tullut mennä kolmen vuorokauden välein
PCR-testiin ja maksaa siitä joka kerta 100-200 euroa. Tämä olisi tarkoittanut sitä, että perusja ihmisoikeuksien toteutumiseksi täysimääräisesti olisi koronarokotteesta kieltäytyneen
pitänyt maksaa kuukaudessa 1000-2000 euroa omista varoistaan, mikä olisi ollut täysin
kohtuutonta taloudellisesti. Perus- ja ihmisoikeuksien tulee kuulua kaikille riippumatta
hänen varallisuudestaan

Käräjäoikeusprosessin aikana tapahtuneet prosessioikeudelliset vakavat virheet, jotka ovat estäneet
asian puolueettoman käsittelyn
Jatkokäsittelyluvan saaminen on välttämätöntä siksi, että käräjäoikeusprosessin yhteydessä on tehty
useita prosessioikeudellisia vakavia virheitä, jotka ovat estäneet asian puolueettoman käsittelyn javaarantaneet kantajan oikeussuojan.
Kyseisiä vakavia virheitä ovat seuraavat asiat:
1) Asiaa käsitellyt tuomari Markku Saarikoski oli esteellinen käsittelemään asiaa
2) Asiaa käsitellyt tuomari Marko Lepistö oli esteellinen käsittelemään asiaa

63) Kantajan todistajaksi nimeämän Sanna Marinin kuulemisen epääminen ei perustunut lakiin
4) Kantajan todistajaksi nimeämän Satu Koskelan kuulemisen epääminen ei perustunut lakiin
5) Vastaajan nimeämän oikeudellisen asiantuntijan Janne Salmisen suullinen kuuleminen
pääkäsittelyssä oli vallitsevan oikeuskäytännön vastaista
6) Hanna Nohynekin kuuleminen asiassa asiantuntijana oli lainvastaista
7) Vastaajien esittämien lainvalmisteluasiakirjojen hyväksyminen asiassa kirjallisiksi
todisteiksi on jura novit curia -periaatteen vastaista
8) Kantajan esittämä editiovaatimus Suomeen liittyvien koronarokotehankintasopimusten
toimittamiseksi valtiolta kantajalle hylättiin, vaikka kantajan keskeinen peruste kanteelle oli
koronarokotteiden toimimattomuus covid-19-taudin leviämistä vastaan
Seuraavaksi edellä mainittujen vakavien virheiden tarkemmat erittelyt perusteluineen.

Tuomari Markku Saarikosken esteellisyys
Oikeudenkäymiskaaren (OK, 4/1734) 13 luvun (441/2001) 6 §:n 2 kohdan mukaan tuomari on
esteellinen, jos tuomarilla on palvelussuhteen perusteella tai muuten asianosaiseen sellainen suhde,
että se, erityisesti käsiteltävänä olevan asian laatu huomioon ottaen, antaa perustellun aiheen epäillä
tuomarin puolueettomuutta asiassa. Saman pykälän 2 momentin mukaan esteellisyyttä ei 1
momentin nojalla aiheudu yksin sen vuoksi, että asianosaisena on valtio, kunta tai muu julkisyhteisö.
OK 13 luvun 7.3 §:n mukaan tuomari on esteellinen myös, jos jokin muu tässä luvussa tarkoitettuun
seikkaan rinnastettava seikka antaa perustellun aiheen epäillä tuomarin puolueettomuutta asiassa.
Saimme 9.11.2023 tietoomme, että asiassamme käräjätuomarina ja puheenjohtajana toiminut
Markku Saarikoski toimii lainkäyttötyönsä lisäksi sovittelijan virassa valtakunnansovittelijan
toimistossa. Hänet on 16.9.2021 määrätty kolmivuotiselle kaudelle valtioneuvoston toimesta
20.9.2021 alkaen (uutinen asiasta: https://valtioneuvosto.fi/-/1410877/markku-saarikoskisovittelijaksi-valtakunnansovittelijan-toimistoon).
Toisena vastaajana kanteessamme on Suomen valtio. Käytännössä vastaajana toimii Suomen
valtion edustajana valtioneuvosto, eli sama taho, joka on määrännyt Saarikosken sovittelijaksi
valtakunnansovittelijan toimistoon. Valtion puolesta kanteen hoitaminen on osoitettu sosiaali- ja
terveysministeriölle, joka toimii osana valtioneuvostoa ja sen puolesta käsiteltävänä olevassa
asiassa. Lisäksi valtakunnansovittelijan toimisto toimii hallinnollisesti Työ- ja elinkeinoministeriön
alaisuudessa. Sanottu ministeriö on ollut keskeisessä roolissa valmistelemassa kanteessa riidan
kohteena olevaa koronapassilainsäädäntöä.

7

Tieto Saarikosken sivutoimesta valtioneuvoston määräämänä sovittelijana valtakunnansovittelijan
toimistossa tuli meille täytenä yllätyksenä, sillä tästä sivutoimesta ei löytynyt mainintaa
oikeushallinnon ylläpitämästä tuomareiden sidonnaisuus- ja sivutoimirekisteristä (ns. Sisi-rekisteri,https://asiointi.oikeus.fi/sidonnaisuus-ja-sivutoimirekisteri/ilmoitus/search). Rekisterimerkintöjen
mukaan Saarikoski on tuomarin virassa Helsingin käräjäoikeudessa 1.9.2007 alkaen, ja hän on ollut
sivutoimisena asiantuntijajäsenen varajäsenenä ja asiantuntijajäsenenä työtuomioistuimessa
1.1.2019 – 31.12.2023. Sisi-rekisterissä olisi tullut olla maininta myös Saarikosken kolmivuotisesta
virasta sovittelijana valtakunnansovittelijan toimistossa. Tieto tästä virasta lisättiin Sisi-rekisteriin
kuitenkin vasta sen jälkeen, kun esteellisyysväitteemme saatettiin Saarikosken tietoon. Saarikoski
kertoi selityksessään, että tieto oli “epähuomiossa jäänyt merkitsemättä” Sisi-rekisteriin.
Väitimme kanteessamme Suomen valtion, eli käytännössä vuonna 2021 toimessa olleen
valtioneuvoston, syyllistyneen Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkomiseen. Samavaltioneuvosto, jonka väitämme syyllistyneen vakavaan ihmisoikeusloukkaukseen, on nimittänyt
Saarikosken sovittelijan virkaansa.
Nämä seikat yhdessä sen kanssa, että Saarikosken sovittelijan virasta ei ollut lain edellyttämää
mainintaa tuomareiden sidonnaisuus- ja sivutoimirekisterissä, antavat mielestämme perustellun
aiheen epäillä Saarikosken puolueettomuutta asiassa OK 13:6 §:n 2 kohdan ja OK 13:7.3 §:ntarkoittamalla tavalla.
Edellä mainituin perustein teimme OK 13:8 §:n mukaisen väitteen tuomari Saarikosken
esteellisyydestä.
Käräjäoikeus hylkäsi Saarikoskea koskevan esteellisyysväitteen 22.1.2024 antamallaan ratkaisulla(ratkaisunumero 1015 0438). Käräjäoikeus perusteli ratkaisuaan mm. siten, että “[s]illä seikalla,
että käräjätuomari Saarikosken sivutoimi oli jäänyt merkitsemättä sidonnaisuusrekisteriin, ei ole
merkitystä [esteellisyyttä koskevassa] arvioinnissa”. Tämä seikka oli kuitenkin keskeisimpiä
perusteitamme epäilyllemme Saarikosken esteellisyydestä; lakisääteisen ilmoituksen tekeminen
tästä virasta Sisi-rekisteriin on Saarikosken toimesta laiminlyöty yli kahden vuoden ajan.
Lakisääteisen ilmoituksen tekemättä jättäminen ja valtioneuvoston, joka on toisena vastaajana
Vauhkalan ajamassa asiassa, alaisessa virassa toimiminen nostattavat perustellun syyn väittää, että
Saarikoski on ollut esteellinen toimimaan Vauhkalan asiassa tuomariston puheenjohtajana.
Lisäksi käräjäoikeus toteaa päätöksessä seuraavaa:
Käsillä olevassa asiassa on perusteltua kiinnittää huomiota siihen, että
Valtakunnansovittelijan toimistolla ei tiettävästi ole ollut osaa kanteessa tarkoitettujen

8

päätöksen valmistelussa. Vastaavasti kanteen lopputuloksella ei tule olemaan
vaikutusta Valtakunnansovittelijan toimiston toimintaan taikka sen virkakuntaan.
Ministeriön ja käräjätuomari Saarikosken välistä yhteyttä on pidettävä varsin
etäisenä.
Emme kuitenkaan edes väittäneet, että valtakunnansovittelijan toimistolla olisi ollut osaa kanteessa
tarkoitettujen päätösten valmistelussa, vaan valtioneuvostoon kuuluvalla työ- ja
elinkeinoministeriöllä. Emme myöskään väittäneet, että kanteen lopputuloksella olisi tullut olemaan
vaikutusta valtakunnansovittelijan toimistoon taikka sen virkakuntaan. Väitimme, että työ- ja
elinkeinoministeriö toimii Saarikosken palkanmaksajana, ja että hänet nimitti virkaansa sama
valtioneuvosto, joka oli valmistelemassa riidan kohteena olevaa koronapassilainsäädäntöä.
Käräjäoikeus siis jätti täysin vastaamatta esteellisyysväitteemme keskeisimpiin perusteisiin taikka
sivuutti ne. Päätös ei ole siten riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin oikeuskäytännössä onedellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen riittävyyttä on harkittava siitä
näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta
tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta ei toteudu, sillä perustelut
eivät vastaa kantajan esittämiin argumentteihin asiallisesti taikka ollenkaan. Päätös on siis edellä
mainitun KHO:n vuosikirjaratkaisun oikeusohjeen valossa lainvastainen.

Tuomari Marko Lepistön esteellisyys
Oikeudenkäymiskaaren 13 luvun 7 §:n (1.6.2001/441) 2 momentin mukaan tuomari on esteellinen
käsittelemään samaa asiaa tai sen osaa uudelleen samassa tuomioistuimessa, jos on perusteltua
aihetta epäillä hänellä olevan asiaan ennakkoasenne hänen asiassa aikaisemmin tekemänsä ratkaisun
tai muun erityisen syyn vuoksi. 3 momentin mukaan tuomari on esteellinen myös, jos jokin muu
tässä luvussa tarkoitettuun seikkaan rinnastettava seikka antaa perustellun aiheen epäillä tuomarinpuolueettomuutta asiassa.
Antti Tapanilan väitöskirjan “Tuomarin esteellisyys” (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja:
A-sarja 2007) mukaan tuomarin esteellisyyden kannalta merkityksellistä voi olla oikeuskysymystä
koskeva ennakkoasenne, joka saattaa ilmetä mm. aikaisemman oikeudenkäynnin yhteydessä.
Tuomarin oikeuskysymystä koskeva ennakkokäsitys ilmenee niistä ratkaisuista, joita hän on
käsiteltävään asiaan nähden samankaltaisissa tapauksissa antanut. (s. 307–308). Tapanilan mukaan

9poikkeuksellisen ehdottomien kannanottojen esittäminen irrallaan oikeuslähteistä voi antaa aiheen
epäillä tuomarin puolueettomuutta vaarantavaa ennakkoasennetta (s. 309, alaviite 269).
Käräjätuomari Marko Lepistö on toiminut käräjätuomarina asiassa L 706/2021/2416 (tuomio
10.9.2021, ratkaisunumero 165570/2021). Tapauksessa oli kyse kantajien vaatimasta hyvityksestä
yhdenvertaisuuslain rikkomisen johdosta, kun HUS / Helsingin naistenklinikka ei ottanut kantajia
vastaan, koska he eivät käyttäneet kasvomaskeja. Naistenklinikalla oli tuolloin voimassa
maskisuositus. Lepistö hylkäsi kanteen haastetta antamatta mm. sillä perusteella, että:“[Kantajien] kannevaatimuksen taustalla oli denialismiin perustuva Koronapandemian vakavuuden kieltäminen. Käräjäoikeuden käsityksen mukaan [kantajiin]
väitetysti kohdistettu menettely on perustunut kuitenkin tapahtuma-aikana yleisen
käsityksen mukaan tarpeelliseen ja välttämättömään keinoon suojata
sairaalaympäristössä oleskelevien muiden ihmisten terveysturvallisuus.
Yhdenvertaisuuslaki ei voi suojata yksilön sellaista mielipidettä, joka on tai saattaa
olla omiaan vaarantamaan muiden ihmisten terveyden tai yleisen turvallisuuden."Edelleen tuomion mukaan “[kantajat] olivat aviopari, jota oli estetty esitetyn mielipiteen vuoksi
pääsemästä lapsivesitutkimukseen. Kantajat olivat ilmoittaneet, että he eivät uskoneet Covid-19pandemian vakavuuteen, ja että ainakaan maskit eivät auttaneet kyseistä tautia vastaan. Maskin ja
visiirin käyttö aiheutti molemmilla paniikkikohtauksen.”
Tuomari Marko Lepistö on siis jättänyt toimittamatta haasteen HUS:lle sillä perusteella, että hän
itse on esittänyt kantajien kannevaatimuksen perustana olleen ”denialismiin” perustunut
koronapandemian vakavuuden kieltäminen. Mitään tällaista ”denialismiin” liittyvää väitettä ei
kuitenkaan haastehakemuksessa esitetty. Lisäksi kantajiin kohdistettu menettely (maskin käytön
vaatiminen) on tuomarin mielestä perustunut tarpeelliseen ja välttämättömään keinoon suojata
terveysturvallisuutta.
Oikeudenkäymiskaaren 5 luvun 6 §:ssä säädetään kanteen tutkimatta jättämisestä ja asianratkaisemisesta vastausta pyytämättä:Tuomioistuimen on jätettävä kanne tutkimatta, jollei kantaja noudata hänelle annettua
5 §:ssä tarkoitettua kehotusta ja haastehakemus on niin puutteellinen, epäselvä tai
sekava, ettei se kelpaa oikeudenkäynnin perustaksi, taikka jos tuomioistuin ei muusta
syystä voi ottaa asiaa tutkittavaksi.

10

Tuomioistuimen on hylättävä kanne tuomiolla siltä osin kuin se on selvästi
perusteeton.
Edellä mainitun 6 §:n 2 momentin esitöissä ja oikeuskirjallisuudessa on katsottu, että kanteen
selvällä perusteettomuudella tarkoitetaan sellaista puutetta kanteen aineellisoikeudellisessa
perustassa, joka ei voi myöhemminkään prosessin aikana korjaantua. Tällainen tilanne on käsillä,
jos kantajan esittämistä faktaperusteista (oikeustosiseikoiksi esittämistä faktoista) ei voi seurata sitä,
mitä kantaja haastehakemuksessaan vaatii (ns. oikeudellinen perusteettomuus).
Tuomari Lepistö on siis jo ennen haasteen toimittamista päättänyt OK 5:6.2 §:n nojalla, että
haastehakemus on ollut selvästi perusteeton. Lepistön mukaan kantajat eivät olisi edes väittäneet,
että heitä olisi kohdeltu epäsuotuisammin kuin muita sairaalan asiakkaita on kohdeltu, ja että tästä
väittämistaakan täyttämättä jättämisestä johtuen kanteessa ilmoitetuista seikoista ei voisi seurata
heidän pyytämäänsä seurausta, jonka vuoksi kanne oli hylättävä. Väite on kuitenkin absurdi:
kantajathan nimenomaan totesivat oikeustosiseikkana, että edellytykseksi heidän pääsylleen
lapsivesitutkimukseen 23.3.2021 oli asetettu maskin tai visiirin käyttäminen ja että he eivät mm.
terveydellisistä syistä voineet maskia tai visiiriä käyttää, eli että heitä kohdeltiin kiellettyyn
syrjintäperusteeseen nojautuen epäsuotuisammin kuin maskia tai visiiriä käyttäviä sairaalanasiakkaita, jotka pääsivät sairaalaan hoitoon. Siten pelkästään sitä, että kantajat eivät
nimenomaisesti ”alleviivaten” todenneet, että heitä kohdeltiin eriarvoisesti kuin maskia käyttäneitä
asiakkaita, on hyvin vaikea nähdä riittävänä syynä kanteen ”ilmiselvälle” oikeudelliselle
perusteettomuudelle OK 5:6.2 §:n tarkoittamalla tavalla.
Lainsäädännön tarkoitushakuisesta soveltamisesta
Lepistön ennakkoasenteellisuuteen ja tuomion perustelujen fasadimaisuuteen viittaa myös se, että
hän viittaa tuomion perusteluissa yhdenvertaisuuslain 11 §:n 2 momenttiin jättämällä ilmeisentarkoitushakuisesti siteeraamatta säännöksen loppuosaa. Hän toteaa, että erilainen kohtelu on
kuitenkin oikeutettua siinäkin tapauksessa, että kohtelun oikeuttamisperusteista ei ole säädetty, joskohtelulla on perus- ja ihmisoikeuksien kannalta hyväksyttävä tavoite ja keinot tavoitteen
saavuttamiseksi ovat oikeasuhtaisia. Säännös kuitenkin jatkuu siten, että tätä säännöstä ei
kuitenkaan sovelleta, kun kyse on mm. julkisen vallan käytöstä tai julkisen hallintotehtävän
hoidosta. Lepistö tiesi tai hänen olisi tullut tietää, että lapsivesitutkimukset kuuluvat
terveydenhuoltolain (1326/2010) 15 §:n mukaisten neuvolapalveluiden piiriin, jotka kuuluvat
yhdenvertaisuuslain 11.2 § 1 kohdan mukaiseen julkisen hallintotehtävän hoitamisen alaan. Näin

11toteaa esim. Eeva Nykänen artikkelissaan "Yksityiset palveluntuottajat julkisten sosiaali- ja
terveyspalvelujen tuottajina" (Lakimies-lehti 3-4/2020 s. 8):"… julkisen vallan järjestämisvastuulle kuuluva sosiaali- ja terveydenhuolto kuuluu
julkisen hallintotehtävän alaan. Julkisiksi hallintotehtäviksi luettavat julkiset
palvelutehtävät voivat olla sisällöltään samanlaisia kuin yksityisen sektorin tuottamat
palvelut. Tehtävän luonteen määrittelyn kannalta ratkaisevaa on, vastaako julkinen
sektori palvelujen järjestämisestä ja rahoittamisesta. … Esimerkiksi terveydenhuollon
palveluja tai vanhusten asumispalveluja tuottavan yrityksen tarjoamat palvelut eivät
siis kuulu julkisen hallintotehtävän alaan, ellei palvelun tarjoaminen perustu - kunnan lakisääteiseen järjestämisvelvollisuuteen. Jos kyseisen palvelun tarjoaminen
perustuu tällaiseen järjestelyyn, on kyse julkisesta hallintotehtävästä, jonka yksityinen
palveluntuottaja tässä tapauksessa toteuttaa."
Nykäsen artikkelin perusteella on selvää, että neuvolapalvelut – mukaan lukien lapsivesitutkimukset– kuuluvat julkisten hallintotehtävien alaan, koska ne perustuvat kunnan lakisääteiseen
järjestämisvelvollisuuteen terveydenhuoltolain 15 §:n nojalla. Siten lapsivesitutkimusten
järjestämistä koskee yhdenvertaisuuslain 11.1 §:n mukainen erilaisen kohtelun lakiin perustumisen
vaatimus, eikä Lepistön soveltama 11.2 § tule lapsivesitutkimuksiin liittyen sovellettavaksi. Tästä
johtuen lapsivesiklinikan esittämän maskivaatimuksen olisi tullut perustua eduskunnan säätämään
lakiin yhdenvertaisuuslain 11.1 §:n edellyttämällä tavalla, jotta vaatimus olisi voinut olla
yhdenvertaisuusvaatimuksen mukainen ja siten laillinen. Suomessa ei kuitenkaan missään vaiheessa
säädetty maskien käyttöä lailla pakolliseksi, ja vaikka valtioneuvosto esittikin tällaista lakia
keväällä 2021, veti se esityksensä pois käsittelystä 31.3.2021, eikä missään vaiheessa palannut
asiaan.
Lepistön asenteellisesta kielenkäytöstä
Lepistön kantajien kannevaatimuksesta käyttämä denialismi-sana (sana, jota kantajat itse eivät
missään vaiheessa olleet käyttäneet) yhdistetään yleisessä kielenkäytössä lähinnä yhteiskunnallisesti
erityisen paheksuttaviin ilmiöihin, kuten ilmastodenialismiin, holokaustin kieltämiseen ja
rokotedenialismiin. Katso esim. Osmo Pekosen kirjoitus 27.4.2022 “Monen sortin denialisteja(https://www.tiedetoimittajat.fi/tiedekeskiviikko/monen-sortin-denialisteja/), jossa todetaan, että
“denialismi on aikamme sairaus”. Katso myös esim. Syksy Räsäsen ja Kari Enqvistin kirjoitus
5.5.2014 “Denialismi, luonnontieteiden edistyksen oheisvahinko?”(https://journal.fi/tt/article/view/41570), jossa jo otsikossa denialismi-sana yhdistetään “vahinkoon”

12

eli kielteiseen, ei-toivottavaan ilmiöön. Molemmissa kirjoituksissa käy ilmi denialismi-sanaan jo
ainakin kymmenen vuotta yleisessä kielenkäytössä yhdistetty voimakas paheksuttavuus ja
vältettävyys.
Kantaja katsoo, että Lepistön denialismi-sanan käyttöä asian kantajan kannevaatimukseen liittyen
on pidettävä poikkeuksellisen ehdottoman kannanoton esittämisenä irrallaan oikeuslähteistä, joka
antaa aiheen epäillä tuomarin puolueettomuutta vaarantavaa ennakkoasennetta (kts. edellä ja
Tapanila 2007 s. 309, alaviite 269).
Edellä esitetyn perusteella kantaja pitää selvänä, että Lepistön 10.9.2021 antamassa tuomiossa
käyttämä voimakas kielellinen ilmaisu antaa OK 13:7.2:n tarkoittamalla tavalla perustellun aiheen
epäillä hänen puolueettomuuttaan tapauksen kanssa samankaltaisia oikeuskysymyksiä sisältävien
koronatoimia kyseenalaistavien asioiden käsittelyssä, kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa
Vauhkala vs. Suomen valtio ja Fazer.
Koska Marko Lepistö on soveltanut asiassa L 706/2021/2416 yhdenvertaisuuslakia edellä mainitulla
tavalla ilmeisen tarkoitushakuisesti, käyttänyt voimakkaasti asenteellista kieltä kantajan
kannevaatimuksiin liittyen sekä hylännyt kyseisen kanteen haastetta antamatta ilmeisen kevein ja /tai kyseenalaisin perustein, antaa tämä perustellun aiheen epäillä hänellä olevan OK 13:7.2 §:ntarkoittamalla tavalla ennakkoasenne yleisemminkin koronapandemiaan liittyviin ja koronatoimia
kyseenalaistaviin oikeustapauksiin. Kantaja katsoo Lepistön ennakkoasenteen olevan sellainen, että
hän ei kykene toimimaan tapauksessa Vauhkala vs. Suomen valtio ja Fazer objektiivisesti japuolueettomasti.
Käräjäoikeus hylkäsi Lepistöä koskevan esteellisyysväitteen 19.3.2024 antamallaan ratkaisulla(ratkaisunumero 1016 1641). Käräjäoikeus perustelee päätöstään mm. seuraavasti:
Vauhkalan näkemys siitä, että käräjätuomari Lepistö olisi esittänyt poikkeuksellisen
ehdottoman kannanoton irrallaan oikeuslähteistä on perustunut lähinnä siihen, että
käräjätuomari Lepistö on osana perustelujaan käyttänyt ilmaisua ”denialismi”.
Näiltä osin käräjäoikeus toteaa, että yksistään sanotun ilmaisun käyttämistä ei voida
pitää oikeuslähteistä irrallaan olevana kannanottona, saati poikkeuksellisen
ehdottomana sellaisena.
Ratkaisevaa on, että asioissa L 706/2021/2416 ja L 706/2022/1504 ovat arvioitavana
eri oikeudelliset kysymykset. Käräjätuomari Lepistö ei ole ensin mainitussa asiassa
esittänyt sellaista oikeudellista kantaa, josta voisi seurata esteellisyys myöhemmässä

13

asiassa. Sanottua johtopäätöstä ei ole perusteltua arvioida toisin jonkin
käräjätuomari Lepistön käyttämän yksittäisen ilmaisun perusteella.
Yhteenvetona käräjäoikeus toteaa, että asianosaisen oma käsitys tuomarinesteellisyydestä ei ole ratkaiseva vaan epäilyn tulee olla objektiivisesti arvioiden
aiheellinen. Vauhkala ei ole esittänyt esteellisyysväitteensä tueksi sellaista seikkaa,
joka objektiivisesti arvioiden antaisi perustellun aiheen epäillä käräjätuomari
Lepistön puolueettomuutta asiassa.
Väite käräjätuomari Lepistön esteellisyydestä on siten hylättävä.
Käräjäoikeuden arvio siitä, että Lepistön käyttämää “denialismi”-ilmaisua ei voitaisi pitää
oikeuslähteistä irrallaan olevana kannanottona, saati poikkeuksellisen ehdottomana sellaisena, onvirheellinen. Myös käräjäoikeuden toteamus siitä, että kantaja ei olisi esittänyt
esteellisyysväitteensä tueksi sellaista seikkaa, joka objektiivisesti arvioiden antaisi perustellun
aiheen epäillä käräjätuomari Lepistön puolueettomuutta asiassa, on virheellinen. Denialismi-sanan
käyttö yhdessä lainsäädännön tarkoitushakuisen soveltamisen sekä kanteen hylkäämisen haastetta
antamatta ilman riittäviä perusteita antoivat objektiivisesti arvioiden perustellun aiheen epäillä
Lepistön esteellisyyttä myös muissa koronatoimia kritisoivissa asioissa.

Todistaja Sanna Marinin kuulemisen epääminen
Vaadimme käräjäoikeudessa suullisesti kuultavaksi koronapassilainsäädännön valmistelun aikaan
pääministerinä toiminutta Sanna Marinia todistusteemalla “mihin valtioneuvosto on perustanut
näkemyksensä koronapassilainsäädännön välttämättömyydestä sekä miten valtioneuvosto on
seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien
toteutumiseen”.
Käräjäoikeus eväsi Marinin kuulemisen asiassa todistajana perustellen asiaa 27.2.2024 antamassaan
päätöksessä mm. seuraavasti:
Käräjäoikeus katsoo, että asiassa on kysymys valtiosääntöoikeudellisista ja
prosessuaalisista oikeuskysymyksistä. Yksittäisen poliitikon, vaikkakin kysymyksessä
olevan normiston säätämisen aikaan pääministerinä toimineen henkilön käsityksillä
tai näkemyksillä ei ole sanotun kaltaisia oikeuskysymyksiä harkittaessa merkitystä.
Emme suoraan sanottuna edes ymmärrä, mitä käräjäoikeus tällä tarkoittaa. Asiassa on eittämättä
kyse ainakin valtiosääntöoikeudellisista kysymyksistä. Olemme myös samaa mieltä käräjäoikeuden

14kanssa siitä, että pääministerinä toimineen Marinin henkilökohtaisilla käsityksillä tai näkemyksillä
ei ole merkitystä asiaan liittyviä oikeuskysymyksiä – koronapassilainsäädännön välttämättömyyttä
ja valtioneuvoston seurantavelvollisuuden toteutumista – harkitessa. Sen sijaan merkitystä on
konkreettisilla teoilla, joita valtioneuvosto pääministeri Marinin johdolla teki tai oli tekemättä, jaluontevimmin näistä asioista kykenee kertomaan valtioneuvoston johtovastuussa ollut Sanna Marin.
Erityisesti koska vastaajat eivät ole esittäneet minkäänlaista näyttöä, jotka valottaisivat näitä
oikeuskysymyksiä, Marinin kuulemisen epäämiselle ei ole minkäänlaisia lakiin pohjautuvia
perusteita, ja siten Marinin kuuleminen olisi ollut kantajan kanteen menestymisen kannalta
ensiarvoisen tärkeää.
Oikeuskirjallisuudessa esitetyn kannanoton mukaan tuomioistuimen on syytä soveltaa OK 17:8:n
rajoittamissäännöstä tietyllä varovaisuudella ja kohdistaa rajoittamisratkaisut selviin tapauksiin.
Vastoin asianosaisen tahtoa tuomarin on vaikea mennä rajoittamaan todistajien määrää, koska
tuomari ei voi etukäteen tehdä päätelmiä todistajien uskottavuudesta, paitsi jos todistajia on selvästi
nimetty liikaa (Vuorenpää ym. 2021, Prosessioikeus, Alma Talent 2021 s. 609; kts. myös HE
46/2014 s. 56 ja LaVM 19/2014 s. 8).
OK 17:8:n esitöiden mukaan ennen kuin tuomioistuin ryhtyy pykälän nojalla torjumaan näyttöä,
olisi yleensä perusteltua keskustella asianosaisten kanssa todistelun laajuudesta. Ensisijaisesti on
pyrittävä mahdollisuuksien mukaan yhteisymmärrykseen niin, että asianosaiset vapaaehtoisesti
luopuisivat tarpeettomasta tai muuten torjuttavasta näytöstä (HE 46/2014 vp s. 57; kts. myös Rautioym., Todistelu: oikeudenkäymiskaaren 17 luvun kommentaari, Edita lakitieto 2020 s. 85).
Käräjäoikeus ei kuitenkaan tässä tapauksessa ole edes yrittänyt keskustella asianosaisten kanssa
Marinin kuulemisen tarpeellisuudesta tai tarpeettomuudesta, vaan se vain yksioikoisesti jakäytännössä perustelematta totesi, ettei hänen kuulemisellaan olisi asian kannalta merkitystä.
Kysymys saattaa olla jopa Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksesta silloin, jos päätöstä
todistelun rajoittamisesta ei perustella asianmukaisesti (esim. Suominen v. Suomi 1.7.2003; kts.
myös Rautio ym. 2020 s. 85).
Käräjäoikeus on siis ilmeisesti tulkinnut olennaisen virheellisesti todistusteemamme Marinin
kuulemiseen liittyen; emme nimittäin saaneet mistään minkäänlaista vastausta todistusteemamme
kysymykseen siitä, että miten valtioneuvosto oli seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn
välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien toteutumiseen. Siten Marinin kuulemisen epäämiselle
ei ollut mitään laillista perustetta.
Käräjäoikeus perusteli Marinin kuulemisen epäämistä edelleen seuraavalla tavalla:

15

Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n mukaan tuomioistuimen on evättävä näyttö,
joka on asiaan vaikuttamatonta tai muutoin tarpeetonta.
Todistaja Sanna Marinin kuulemisella ei ole tässä asiassa merkitystä, joten todistajan
kuuleminen on tässä asiassa tarpeetonta. Tuomioistuimen on siten evättävä hänen
kuulemisensa asiassa.
Lisäksi käräjäoikeus totesi 28.3. antamassaan käsittelyratkaisussa Sanna Marinin ja Satu Koskelan
kuulemisen osalta, että oikeuskäytännössä on vakiintuneesti evätty vastaavanlaisissa tai
rinnasteisissa tapauksissa ministerien ja ministeriöiden osastopäälliköiden kuulemiset todistajina.
Kuitenkaan käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia tarkempia viittauksia tällaiseen vakiintuneeseen
oikeuskäytäntöön, eikä millään tavoin perustellut, että miksi Marinin kuulemisella ei olisi tässä
asiassa merkitystä. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen oikeudelliseen päättelyyn
kyseinen oikeuskäytäntö perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Marinin kuulemisen epäämiseen ei
ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut epäämiselle käytännössä mitään konkreettisia
perusteita; tarkemmin: käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia konkreettisia perusteluita sille, että
miksi Marinin kuulemisella ei olisi asiassa merkitystä ilmoittamaamme todistusteemaan liittyen.
Käräjäoikeus vastasi ainoastaan itse keksimäänsä todistusteemaan, jonka vuoksi häntä olisi kuultu
oikeudessa: hänen käsityksensä tai näkemyksensä asiaan liittyen. Kuten jo totesimme, Marinin
käsityksillä ja näkemyksillä ei kuitenkaan meidänkään mielestämme ole mitään merkitystä asiassa.
Käräjäoikeus ei siis itse asiassa edes perustellut millään tavoin Marinin kuulemisen epäämistä.
Epääminen oli jo tästä syystä lainvastaista.

Todistaja Satu Koskelan kuulemisen epääminen
Vaadimme käräjäoikeudessa suullisesti kuultavaksi koronapassilainsäädännön valmistelun aikaan
STM:n osastopäällikkö Satu Koskelaa todistusteemalla “millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen
tai oikeudelliseen arviointiin STM:n aluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut”.
Käräjäoikeus eväsi Koskelan kuulemisen asiassa todistajana perustellen asiaa 27.2.2024
antamassaan päätöksessä mm. seuraavasti:

16

Niinikään kyseisen säännöksen valmisteluun osallistuneen virkamiehen käsityksillä tai
näkemyksillä ei ole käräjäoikeuden mukaan sanotun kaltaisia oikeuskysymyksiä
harkittaessa merkitystä. Kyseinen näyttö on käräjäoikeuden mukaan myös esitettylainsäädäntöhankkeessa aina hallituksen esityksessä ja sen valmisteluasiakirjoissa
kirjallisessa muodossa, joten näyttö on mainitun säännöksen 3-4 pykälässä säädetyin
tavoin korvattava asiakirjatodisteilla.
… Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n mukaan tuomioistuimen on evättävä näyttö,
joka on asiaan vaikuttamatonta tai muutoin tarpeetonta.
... Todistaja Satu Koskelan kuulemisella ei ole tässä asiassa merkitystä ja näyttö onkorvattava asiakirjatodisteilla, joten todistajan kuuleminen on tässä asiassa
tarpeetonta. Tuomioistuimen on siten evättävä hänen kuulemisensa asiassa.
Koskelan osalta todistusteemamme oli, että millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen tai
oikeudelliseen arviointiin STM:n aluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut. Olemme
käräjäoikeuden kanssa samaa mieltä siitä, että kuten Marinin, myöskään Koskelan
henkilökohtaisilla käsityksillä tai näkemyksillä ei ole merkitystä asiaan liittyviä oikeuskysymyksiä
harkitessa. Asiasta, josta olisimme Koskelaa halunneet kuulla (STM:n aluehallintovirastoihin
kohdistama ohjaus), ei kuitenkaan esitetty minkäänlaista kirjallista materiaalia missään vaiheessa
oikeudenkäyntiä tai sen valmistelua; käräjäoikeuden mainitsema ”kyseinen näyttö
lainsäädäntöhankkeessa aina hallituksen esityksessä ja sen valmisteluasiakirjoissa” ei kuitenkaan
liity millään tavalla STM:n aluehallintovirastoihin kohdistamaan hallinnolliseen ohjaukseen, vaan
ainoastaan lainvalmisteluun.
Siten Koskelan kuulemista ei voitu korvata olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla
saatavissa olevalla ja olennaisesti luotettavammalla todisteella, ja siten Koskelan kuulemisen
epäämiselle ei ollut mitään laillista perustetta. Joka tapauksessa asiaan pätee edellä mainittu
oikeuskirjallisuudessa esitetty kannanotto siitä, että tuomioistuimen on syytä soveltaa OK 17:8:n
rajoittamissäännöstä tietyllä varovaisuudella ja kohdistaa rajoittamisratkaisut vain selviin tapauksiin.
Lisäksi käräjäoikeus totesi 28.3. antamassaan käsittelyratkaisussa Sanna Marinin ja Satu Koskelan
kuulemisen osalta, että oikeuskäytännössä on vakiintuneesti evätty vastaavanlaisissa tai
rinnasteisissa tapauksissa ministerien ja ministeriöiden osastopäälliköiden kuulemiset todistajina.
Kuitenkaan käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia tarkempia viittauksia tällaiseen vakiintuneeseen
oikeuskäytäntöön, eikä millään tavoin perustellut, että miksi Koskelan kuulemisella ei olisi tässä
asiassa merkitystä. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen oikeudelliseen päättelyyn

17kyseinen oikeuskäytäntö perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Koskelan kuulemisen epäämiseen
ei ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut epäämiselle käytännössä mitään
konkreettisia perusteita; tarkemmin: käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia konkreettisia
perusteluita sille, että miksi Koskelan kuulemisella ei olisi asiassa merkitystä ilmoittamaamme
todistusteemaan liittyen.
Käräjäoikeus ei siis itse asiassa edes perustellut millään tavoin Koskelan kuulemisen epäämistä.
Epääminen oli jo tästä syystä lainvastaista.

Oikeudellisen asiantuntija Janne Salmisen suullinen kuuleminen
Valtio esitti oikeudellista asiantuntijaansa Janne Salmista kuultavaksi oikeudenkäynnissä kirjallisen
myös suullisesti, sen lisäksi että hän antoi kirjallisen asiantuntijalausunnon oikeudenkäyntiä varten.
Vakiintuneen suomalaisen oikeuskäytännön mukaan oikeudellisia asiantuntijoita ei kuitenkaan
kuulla oikeudenkäynneissä suullisesti. Jopa vastaaja Suomen valtio itse on asiamiehensä
välityksellä todennut 31.8.2022 käräjäoikeudelle antamassaan vastauksessa seuraavaa:
117. Suomalaiseen oikeudenkäyntiin ei kuulu oikeudellisten asiantuntijoiden(suullinen) kuuleminen. Keskeinen periaate on, että tuomioistuin tuntee lain (juranovit curia). Asianosaiset (tyypillisesti asiamiesten/avustajiensa suulla) voivat
luonnollisesti esittää oikeudellisen argumentaationsa kirjelmissään ja etenkin
loppulausunnossa, ja he voivat halutessaan viitata oikeuslähteisiin ja oikeudellisiin
asiantuntijalausuntoihin sekä esittää tällaisia tuomioistuimelle.
Yhdymme valtion 31.8.2022 vastauksessa esitettyyn näkemykseen siitä, että oikeudellisia
asiantuntijoita ei lähtökohtaisesti tulisi suomalaisessa oikeudenkäynnissä kuulla suullisesti
asiantuntijoina. Tästä johtuen hämmästelemmekin, että miksi valtio on täysin ristiriidassa aiemman
lausuntonsa kanssa kuitenkin kutsunut Salmisen kuultavaksi myös suullisesti, ja että miksi
käräjäoikeus on tämän hyväksynyt.
Edellä mainituista syistä olemme sitä mieltä, että käräjäoikeuden olisi tullut evätä Salmisensuullinen kuuleminen oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n nojalla, sillä se voidaan korvata

18olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla saatavissa olevalla ja olennaisesti
luotettavammalla todisteella (Salmisen kirjallinen asiantuntijalausunto), ja koska hänen suullinen
kuulemisensa on muutenkin tarpeetonta vallitsevan suomalaisen oikeuskulttuurin näkökulmasta.
Tämä käsitys tuli vahvistetuksi pääkäsittelyssä tapahtuneen Salmisen suullisen kuulemisen aikana,sillä hän ei lausunut pääkäsittelyssä suullisesti mitään sellaista, mitä ei olisi jo lukenut hänen
kirjallisessa asiantuntijalausunnossaan; pikemminkin hän vaikutti vain lukevan paperilta ääneen
otteita kirjallisesta lausunnostaan.
Käräjäoikeuden olisi tullut ottaa edellä mainittu Salmisen suullisen kuulemisen tarpeettomuus
huomioon jo viran puolesta, erityisesti koska se eväsi kantajan tärkeimpien todistajien, Sanna
Marinin ja Satu Koskelan, kuulemiset. Jo pelkästään asianosaisten yhdenvertaisuus lain edessä jakontradiktorinen periaate edellyttää, että käräjäoikeus olisi oma-aloitteisesti huomioinut näin
perustavanlaatuiset prosessinjohtoon kuuluvat kysymykset asianmukaisesti ja asianosaisten
oikeuksia kunnioittaen.

Hanna Nohynekin suullinen kuuleminen asiantuntijana
Valtio hankki oikeudenkäyntiä varten THL:n ylilääkäri Hanna Nohynekin kirjallisen
asiantuntijalausunnon, ja lisäksi esitti häntä suullisesti kuultavaksi käräjäoikeudessa asiantuntijana,
minkä esityksen käräjäoikeus hyväksyi. Näkemyksemme mukaan Hanna Nohynekia ei kuitenkaan
olisi voitu kuulla oikeudessa asiantuntijana, sillä hän toimi koronapassilainsäädäntöä valmistellessa
ja sen voimaan tullessa Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen ylilääkärinä, antaen julkisuuteen
toistuvasti voimakkaita kannanottoja koronarokotteisiin ja koronapassiin liittyen. Lisäksi, kuten
valtio on todennut vastauksenaan editiovaatimukseemme, ”valtio on koko
koronapassilainsäädännössä tukeutunut THL:lään, joista THL on antanut asiassa lukuisia
lausuntoja jotka ovat saatavilla julkisista lähteistä” (kts. esim. yhteenveto 6.11.2023, s. 43). Koska
valtioneuvosto on koronapassilainsäädäntöä valmistellessaan koko ajan tukeutunut THL:een, niin
mitä ilmeisimmin myös Nohynek on osallistunut koronapassilainsäädännön valmisteluun. Näistä
syistä Nohynek on asiaan sellaisessa suhteessa, että hänen puolueettomuutensa vaarantuu. Samoista
syistä Nohynek ei käsityksemme mukaan voi toimia myöskään Suomen valtion asiantuntijana, niin
kirjallisesti kuin suullisestikaan. Siksi häntä olisi tullut kuulla asiassa nimenomaan todistajana.
Täten myös Nohynekin antama kirjallinen asiantuntijalausunto olisi tullut jättää ottamatta asiassa
huomioon.
Käräjäoikeus totesi Nohynekin asiantuntijana kuulemiseen 27.2.2024 antamassaan päätöksessä
seuraavaa:

19

Käräjäoikeus katsoo, ettei ... Nohenekin asema ole oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 35§:n tarkoittamin tavoin sellainen, että he olisivat asiaan tai asianosaiseen sellaisessa
suhteessa, että heidän puolueettomuutensa olisi vaarantanut tai että objektiivisesti
arvioiden olisi muutakaan syytä arvioida heidän puolueettomuuden vaarantuneen.
Kantajan vetoamissa seikoissa on kysymys asiantuntijalausuntojen normaalista
näytön arvioinnissa huomioitavista seikoista. Siten heitä voidaan kuulla asiassa
asiantuntijoina tai mikäli kirjallista asiantuntija lausuntoa ei ole esitetty tai nimeävä
osapuoli katsoo, niin vaihtoehtoisesti todistajana.
Käräjäoikeus ei kuitenkaan perustele tätä näkemystään millään tavoin. Päätös ei ole siksi riittävästi
perusteltu sillä tavoin, kuin oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan
hallintopäätöksen perustelujen riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen
oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Nohynekin asiantuntijana
kuulemiseen ei ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut päätökselle mitään
konkreettisia perusteita. Päätös on jo yksin tästä syystä lainvastainen.
Lisäksi on käsityksemme mukaan lain silmissä mahdotonta, että samaa henkilöä kuullaan
oikeudenkäynnissä samanaikaisesti sekä asiantuntijana (valtion kuultavana) että todistajana(kantajan kuultavana). Näin kuitenkin tapahtui oikeudenkäynnissä. Tämä on kysymys, joka
ansaitsee näkemyksemme mukaan ennakkoratkaisun valitustuomioistuimelta.

Lainvalmisteluaineisto kirjallisina todisteina
Valtio ja Fazer esittivät kirjallisina todisteinaan V1 ja V6 lainvalmisteluaineistoa, eli hallituksen
esityksen 131/2021 vp ja perustuslakivaliokunnan lausunnon PeVL 35/2021 vp. Käsityksemme
mukaan ne eivät voi kuitenkaan olla kirjallisia todisteita joita käydään läpi pääkäsittelyn
todisteluvaiheessa, koska ne ovat lainvalmisteluasiakirjoja ja osa lainsäädäntöä, jotka
tuomioistuimen tulee tuntea viran puolesta. Tämä on kysymys, joka ansaitsee näkemyksemme
mukaan ennakkoratkaisun valitustuomioistuimelta.

Näytön huomiotta jättäminen ja sivuuttaminen
Käräjäoikeus jätti täysin huomiotta mm. kantajan todistajan Matti Muukkosen kertomuksen ja
oikeudellisen analyysin riidan kohteena olevan koronapassilainsäädännön

20

yhdenvertaisuustarkasteluasetelmasta. Käräjäoikeus tyytyi vain toteamaan tismalleen valtion
asianajajan pääkäsittelyssä käyttämää sanamuotoa käyttäen, että “Muukkonen ei mainitse mitään
oikeudesta elämään ja terveyteen, joka on ollut valtion ja PeVK:n tärkeimpänä perusteena
koronapassilainsäädännölle.” Muukkosen artikkelissa – kuin myöskään Vauhkalan kanteessa – ei
kuitenkaan ollut kyse kokonaisvaltaisesta koronapassilainsäädännön perusoikeustarkastelun
kritiikistä, vaan ensisijaisesti koronapassilainsäädännön yhdenvertaisuustarkastelun kritiikistä. Joka
tapauksessa, vaikka Muukkonen olisikin maininnut artikkelissaan jotain oikeudesta elämään ja
terveyteen, se ei olisi kumonnut Muukkosen artikkelin keskeisintä oikeustieteellistä havaintoa,
jonka käräjäoikeus sivuutti täysin – perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta olisi ollut lievempi
puuttuminen rokottamattomien (ml. kantajan) oikeuksiin se, että heille olisi tarjottu maksuton
testaus (Muukkosen artikkeli s. 13), ja tämän vuoksi koronapassilainsäädäntö ei toteuttanut
perusoikeusrajoitusten suhteellisuusvaatimusta.

Käräjäoikeus sivuuttanut perustuslain 106 §:nHelsingin käräjäoikeuden ratkaisu etenee siten, että ensiksi käräjäoikeus sivuuttaa Vauhkalankeskeiset perusteet kanteelleen ilmoittaen, ettei käräjäoikeus ole toimivaltainen arvioimaan
koronapassilainsäädännön perustuslainmukaisuutta. Näin käräjäoikeus tosiasiallisesti laiminlyö
perustuslain 106 §:n sille suoman toimivallan arvioida käsiteltävänä olevassa tapauksessa
koronapassilainsäädännön ja sen toteutuksen perustuslainmukaisuutta. Tästä syystä ja jotta
jatkokäsittelylupahakemus etenisi loogisesti samassa tahdissa suhteessa käräjäoikeuden päätökseen,
kantaja hakee jatkokäsittelylupaa myös siksi, että lain soveltamisen kannalta muissa samanlaisissa
asioissa on tärkeää arvioida, millaisissa oikeustapauksissa tuomioistuin voi arvioida eduskuntalain
perustuslainmukaisuutta. Helsingin käräjäoikeus on kokonaan sivuuttanut perustuslain 106 §:nilmoittaen, ettei tuomioistuin voi arvioida eduskuntalain perustuslainmukaisuutta, koska arviointi on
jo tehty perustuslakivaliokunnassa.
Kantajan keskeinen peruste kanteelleen on ollut se, että valtion koronapassilainsäädäntö on hänen
osaltaan johtanut hänen perus- ja ihmisoikeuksiensa kumoamiseen ja että koronapassilainsäädäntö
on ollut perustuslain vastainen. Perustuslain 106 §:n mukaan ”[J]os tuomioistuimen käsiteltävänä
olevassa asiassa lain säännöksen soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa,
tuomioistuimen on annettava etusija perustuslain säännökselle.”
Käräjäoikeus katsoo tuomiolauselmassaan, että ”tässä tapauksessa, jossa perustuslakivaliokunta on
arvioinut koronapassilainsäädännön eli tartuntatautilain 58 i § perustuslainmukaiseksi, ja katsonut

21

siten, että laki voidaan säätää tavallisessa lainsäädäntöjärjestyksessä, ei käräjäoikeudella ole
lähtökohtaisesti toimivaltaa arvioida sen väitettyä perustuslainvastaisuutta. Säännöksen
perustuslainmukaisuus on arvioitu perustuslakivaliokunnan käsittelyssä, eikä
perustuslakivaliokunta tai yksikään perustuslakivaliokunnan käsittelyssä kuultu
valtiosääntöoikeuden asiantuntija ole ollut sitä mieltä, että säännös olisi perustuslain vastainen”.
Kuitenkin käräjäoikeus lausuu myös seuraavasti: ”perustuslain valvontakäytännössä on pidetty
lähtökohtana, että PL 106 §:n etusijasäännöstä voidaan soveltaa vain sellaisessa
laintulkintatilanteessa, jotka eivät ole olleet perustuslakivaliokunnan arvioitavina”.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa perustuslakivaliokunta on jättänyt ennakkoehdon sille, miten
valtioneuvoston tulee toimia koronapassilainsäädännön kanssa kehittyvän lääketieteellisen
tietämyksen valossa. Lisäksi perustuslakivaliokunta ei ole arvioinut koronapassilainsäädäntöä
perustuslain 124 §:n suhteen, mistä esitämme oikeudellista arviota ja todistelua myöhemmin.
Kuten käräjäoikeuden tuomiolauselmassa kerrotaan, ”kantaja on katsonut, että
koronapassilainsäädännön perusteena ollut tavoite taudin leviämisen ehkäisystä ei perustunut
ajantasaiseen tieteelliseen tietoon, vaikka perustuslakivaliokunta oli useassa yhteydessä korostanut
valtioneuvoston velvollisuutta seurata tarkkaan koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn voimassaolon
välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti havaittavia ongelmia”.
Kaikissa perustuslakivaliokunnalle annetuissa asiantuntijalausunnoissa todettiin
koronapassilainsäädännön olevan oikeasuhtaista ja välttämätöntä nimenomaan esitetyn
lääketieteellisen ja epidemiologisen tiedon valossa. Perustuslakivaliokunta puolestaan lausui,
että ”[v]aikka ehdotus asettaa henkilöt eri asemaan, ei ehdotettua sääntelyä voida
perustuslakivaliokunnan mielestä sen taustalla olevat lääketieteelliset perusteet huomioiden pitää
mielivaltaisena”. Kantajan käräjäoikeudessa esittämän kirjallisen todisteen 8 osalta todettakoon
yhdenvertaisuusvaltuutettu Stenmanin lausuneen, että koronapassin käyttö on Stenmanin mukaan
ollut hyväksyttävää, jos sillä voidaan helpottaa tautitilannetta.
Koronapassilainsäädännölle asetettu ennakkoehto on siis ollut selvä: koronapassilainsäädäntö onollut oikeasuhtaista ja välttämätöntä vain ja ainoastaan esitetyn lääketieteellisen tiedon valossa.
Looginen oikeudellinen johtopäätös tästä on se, että mikäli lääketieteellinen tieto muuttuu, onlainsäädäntöä ja sen toteutusta muutettava. Asia on oikeudellisesti tärkeä, kun ottaa huomioon
perusoikeuksien yleiset rajoittamisedellytykset. Perusoikeuksien rajoitusopin mukaan
perusoikeuksia voidaan rajoittaa perustuslakia alemman asteisella sääntelyllä vain tietyin tarkasti
määritellyin edellytyksin. Edellytyksiin kuuluu muun muassa, että rajoitusperusteen tulee perustua

22

eduskuntalakiin, rajoituksen tulee olla hyväksyttävä ja painavan yhteiskunnallisen tarpeen vaatima,
ja että rajoitusten tulee olla suhteellisuusvaatimuksen mukaisia. Suhteellisuusvaatimuksen voidaan
katsoa koostuvan sekä soveltuvuus- että välttämättömyysvaatimuksista; rajoituksen täytyy olla
ylipäätään soveltuva asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, ja lisäksi tavoitetta ei voida saavuttaa
vähemmän perusoikeuksiin puuttuvin keinoin.

Valtioneuvostolle asetettu velvollisuus seurata sääntelyn vaikutuksia ja ryhtyä korjaaviin
toimenpiteisiin
Valtioneuvoston velvollisuus seurata lainsäädännön vaikutuksia selviää mm.
perustuslakivaliokunnan lausumista koronapassilainsäädäntöä koskien:
PeVL 35/2021 vp (koronatodistuksen käyttöä koskeva sääntely) s. 4, kohta 10:(10) Valtioneuvoston on seurattava tarkoin sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa
ryhdyttävä sääntelyn korjaamiseen.
PeVL 26/2021 vp (rajatestaaminen ja mm. TTL 16a-16f §) s. 4, kohta 9:(9) Valiokunta korostaa lisäksi tarvetta seurata sääntelyn vaikutuksia tarkasti jaryhtyä tarvittaessa lainsäädännön muutoksiin.
PeVL 14/2020 vp (ravintoloiden toiminnan väliaikainen rajoittaminen, TTL 58a §) s. 6:
Perustuslakivaliokunta korostaa, että ehdotetun sääntelyn voimassaolo on myös
ajallisesti rajattava välttämättömään. Valtioneuvoston on seurattava tarkkaan
sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti
havaittavia ongelmia ja ryhdyttävä toimenpiteisiin näiden ongelmien korjaamiseksi.
Perustuslakivaliokunta on asettanut lausumassaan koronatodistuksen käyttöä koskevasta sääntelystä
ehdoksi sen, että valtioneuvoston on seurattava tarkoin sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa
ryhdyttävä sääntelyn korjaamiseen. Mikäli siis lääketieteellinen tietämys olisi muuttunut, olisi
sääntelyä (koronapassin käyttöönottoa ja sen vaatimista aluehallintovirastojen päätösten perusteella)tullut korjata. Kantajan mukaan valtioneuvosto ei tähän ryhtynyt, mikä johti siihen, että häneltä
vaadittiin 10.12.2021 klo 9 tarpeettomasti ja perusoikeuksia rajoittaen koronapassia Fazer Kluuvikahvilassa.

Entisen pääministerin Marinin todistajaksi kutsuminen estettiin käräjäoikeuden toimesta

23

Koska valtioneuvosto on perustuslakivaliokunnan kannan mukaan ollut velvoitettu seuraamaan
sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa ryhtymään sääntelyn korjaamiseen ja koska pääministeri vastaa
valtioneuvoston toiminnasta, oli kantaja päättänyt kutsua entisen Suomen pääministerin Sanna
Marinin todistajaksi käräjäoikeuteen. Hänen aikanaan valtioneuvosto on esittänyt
koronapassilainsäädäntöä eduskunnalle hyväksyttäväksi. Sanna Marinin todistusteemaksi oli
merkitty: ”mihin valtioneuvosto on perustanut näkemyksensä koronapassilainsäädännön
välttämättömyydestä sekä miten valtioneuvosto on seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn
välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien toteutumiseen”.
Keskeinen koronapassin tavoite on ollut ehkäistä koronataudin tarttumista henkilöstä toiseen.
Kantajan käräjäoikeudelle esittämien kirjallisten todisteiden sekä suullisten todistajanlausuntojen,
erityisesti THL:n ylilääkäri Hanna Nohynekin ja HUS:n infektioylilääkärin Asko Järvisen, kuten
myös kardiologi Aseem Malhotran lausuntojen, perusteella viimeistään kesällä 2021 on ollut
tiedossa, että koronarokotteet eivät ehkäise koronataudin tarttumista henkilöstä toiseen kuin
korkeintaan alle puolessa tapauksista. Keskeinen tieto on ollut kuitenkin se, että myös rokotettu
henkilö on voinut tartuttaa koronataudin toiseen rokotettuun henkilöön. Näin muodoin koronapassi
on voinut johtaa siihen, että rokotettu henkilö, joka on päässyt johonkin tilaan vihreällä
koronapassilla, on voinut tartuttaa pahaa-aavistamattomiin henkilöihin koronataudin.
Aiemmin kuvatulla tavalla käräjäoikeus kuitenkin kielsi kantajaa kutsumasta Sanna Marinia
todistajaksi, eikä tuomioistuimella näin muodoin ollut mahdollisuutta saada ensi käden tietoa siitä,
miten valtioneuvosto toteutti perustuslakivaliokunnan asettamaa ennakkoehtoa
koronapassilainsäädännön hyväksymiselle.

Lääketieteelliset todistajanlausunnot ja lääketieteelliset tutkimukset kirjallisina todisteina
Käräjäoikeudessa kuullut todistajat Järvinen ja Nohynek – Nohynek myös asiantuntijan roolissa –ovat vahvistaneet kantajan esittämät näkemykset siitä, että koronarokotteet eivät ole estäneet covid19-taudin leviämistä. Järvisen mukaan jo aivan loppuvuonna 2020 eli ensimmäistenkoronarokotteiden ilmaantuessa käyttöön oli lääketieteellisen yhteisön tiedossa, että ne suojasivat
koronaviruksen tartunnalta vain 50-prosenttisesti ja vaikutus kesti 2-3 kuukautta. Aina uuden
virusvariantin ilmaantuessa on rokotteiden teho ja vaikutuksen kesto heikentynyt. Tämä ontarkoittanut sitä, että joulukuun alussa 2021 koronarokotteiden teho on heikentynyt selvästi.
Nohynekin lausunnon mukaan viimeistään 6 kuukautta koronarokotteen antamisesta sen tarjoama
suoja oli laskenut nollaan.

24

Kantaja on oikeudenkäynnissä esittänyt sekä Järviselle että Nohynekille todisteen numero 13, joka
oli USA:n Wisconsinin osavaltiossa heinäkuussa 2021 tehty tutkimus siitä, miten virus SARS-CoV2 on levinnyt rokotteesta huolimatta hetkellä, jolloin Deltavariantti on ollut yleinen. Tutkimuksessa
USA:n Wisconsinissa oleskelleilta henkilöiltä mitattiin samanlaisia viruskuormia riippumatta
rokotusstatuksesta aikana, jolloin Delta-variantin esiintyvyys oli korkea ja nousemassa.
Tutkimusaineisto osoitti todeksi käsityksen siitä, että rokotetut yksilöt, jotka saivat Delta-varianttiinfektion, pystyivät levittämään SARS-CoV-2-virusta toisiin ihmisiin samalla tavoin kuin
rokottomattomatkin. Molemmat todistajat ovat oikeudessa myöntäneet tuntevansa tutkimuksen
osoittamat tulokset. Nohynekin mukaan tutkimuksessa esitetyt tulokset ovat olleet tiedossa jo useita
kuukausia ennen elokuuta 2021, jolloin kyseinen tutkimus on julkaistu.
Sekä Nohynek että Järvinen ovat kertoneet välittäneensä ministeriölle ja ministeriön kautta
valtioneuvostolle tiedon siitä, että koronarokotteet eivät ole estäneet covid-19-taudin tarttumista
jopa rokotetusta toiseen rokotettuun. Näitä tietoja on välitetty jo ainakin kesällä 2021. Molempien
mukaan rokotteet ovat ehkäisseet tehokkaasti vain sairaalahoitoon joutumista ja tämä Nohynekinlausuman mukaan on koskenut vain hauraita ihmisiä, kuten erityisen ikääntyneitä.
Sekä Nohynek että Järvinen ovat kertoneet heitä kuultaessa, että yksittäisen rokotetun astuminen
tilaan, missä on isokin joukko rokotettuja henkilöitä, ei ole aiheuttanut vaaraa rokotetuille, jotka
ovat rokotuksen ansiosta olleet suojassa sairaalahoitoon joutumiselta. Sen sijaan rokottamattoman
henkilön astuminen tilaan, missä on rokotettuja, ei ole kummankaan mielestä merkittävässä määrin
eronnut siitä tilanteesta, missä tilaan on astunut jo ennestään rokotettu henkilö, koska myös
rokotettu on voinut kantaa sisällään koronaviruskuormaa ja on voinut sitä välittää muille henkilöille,
jotka ovat rokotteista huolimatta hyvin voineet sairastua koronatautiin.
Kantajan kirjallisten todisteiden osalta nostamme esiin seuraavat kohdat, joiden katsomme
osoittavan, että koronapassin saamisen edellytyksenä ollut korona-mRNA-rokotteen ottaminen, ei
ole toteuttanut sille asetettua tehtävää eli estänyt covid-19-taudin leviäminen edes rokotetusta
toiseen, eikä myöskään suojata covid-19-taudilta.
Todisteen 14 osalta todetaan, että tutkimusdata viittaa siihen, että tauti on levinnyt täysin
rokotettujen yksilöiden välillä. Todisteen 15 osalta todetaan, että läpilyönti-infektion saaneilla
yksilöillä havaitaan samansuuruisia viruskuormia kuin rokottamattomilla ja he pystyvät tehokkaasti
levittämään infektiota kotiolosuhteissa, myös täysin rokotettuihin kontaktihenkilöihin. Todisteen 16
osalta todetaan, että monet päätöksentekijät olettivat, että rokotetut henkilöt voidaan poissulkea
mahdollisten tartuntojen lähteistä. Näyttää olevan vakavan välinpitämätöntä laiminlyödä rokotettu

25

väestö mahdollisena ja oleellisena tartuntojen lähteenä, kun päätetään julkisista terveystoimista.
Edellä mainitut todisteet osoittavat myös sitä, että päästämällä rokotetut henkilöt julkisiin tiloihinkoronapassin turvin on tosiasiassa aiheutettu se tilanne, että rokotuksesta huolimatta covid-19tautiin sairastuneet yksilöt ovat voineet ja ovat levittäneet koronatautia muihin – pahaaaavistamattomiin – kanssaihmisiinsä. Jotta olisi noudatettu yhdenvertaisuutta ja samalla myös –kuten valtio on ilmoittanut halunneensa tehdä – suojella ihmisiä koronataudilta, olisi kaikki Fazer
Kluuvi-kahvilaan pyrkineet asiakkaat pitänyt testauttaa siltä varalta, onko heillä koronatautia.
Kirjallisen todisteen 17 osalta todetaan, että koronarokotteet eivät ole estäneet tautiin sairastumista,
kun kolmannen rokoteannoksen saaneilla on todettu Israelissa (joka oli etunenässä jakamassa
koronarokotteita) koronatartuntoja. Kirjallinen todiste 18 kertoo edelleen Israelin kehityksestä ja
sen mukaan Israelissa on rokotettu lähes kaikki aikuiset, mutta koronatauti on vain levinnyt.
Rokottaminen ei ole estänyt taudin leviämistä, eikä taudin tarttumista myös rokotettujen kesken.
Todisteessa 19 todetaan, täyden rokotesarjan saaneilla hoitajilla on todettu Pohjanmaalla
koronatartuntoja, todisteessa 20 todetaan, että Pirkanmaalla rokotuskattavuuden kasvu korreloi
covid-19-tautiin sairastumisen lisääntyvyyden kanssa ja todisteen 21 mukaan Kainuun
keskussairaalassa koronatartuntoja on ilmennyt koronarokotetuilla potilailla ja henkilöstöllä. Rokote
ei siis näiden todisteiden mukaan ole estänyt koronataudin leviämistä, vaan päinvastoin on
näkyvissä viitteitä, että se on jopa kiihdyttänyt taudin leviämistä.
Todisteen 31 mukaan THL:n ylilääkäri Nohynek kertoo, että tutkimuksissa havaittiin, että rokote
vähentää eteenpäin tartuttamista vain hieman ja ratkaisun taustalla ollut käsitys rokotteen hyödyistä
oli liian mustavalkoinen, eikä se edes vastannut sen hetkistä tieteellistä tietoa. ”Rokote suojasi
tartunnalta, mutta vain kohtuullisesti ja lyhytaikaisesti”. Todisteen 32 mukaan Euroopan
lääkeviraston EMA:n mukaan covid-19-rokotteiden ei ole tarkoitettu estävän taudin siirtymistä
yhdestä henkilöstä toiseen ja että rokotteen tarkoituksena on ollut ainoastaan suojella rokotettuja
itseään. Lääkeviraston lausunto kertoo siitä, että vaikka Vauhkala olisi ottanut rokotteen, hän ei olisi
sillä suojannut ketään muuta taudilta. Näin ollen Vauhkalan pääsyn estäminen Fazer-kahvilaan eiole suojannut ketään, se ei ole suojannut oikeushyviä, mutta on sen sijaan loukannut Vauhkalan
oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun sekä loukannut Euroopan ihmisoikeussopimuksella taattua
oikeutta päästä asioimaan ravintolassa. Todisteen 34 mukaan kansallinen rokotusasiantuntijaryhmä
KRAR katsoi THL:n Kontion mukaan, että koska rokotukset eivät estä tartuntoja täysin, rokotukset
eivät olisi ensisijainen keino tartuntojen estämiseksi. Edelleen Kontion mukaan
laumaimmuniteetista ei voitu puhua, koska sellaista ei saavutettu.
Käräjäoikeus kuittaa asian lääketieteellisen arvioinnin ainoastaan toteamalla seuraavaa:

26”Käräjäoikeus arvioi esitettyä lääketieteellistä näyttöä niin, että vallitsevan
lääketieteellisen käsityksen mukaan koronarokotteet ovat olleet tehokkaitasuojaamaan rokotettuja vakavilta tautimuodoilta, minkä lisäksi rokotteet auttoivat
koronan leviämisen estämisessä. Lisäksi koronapassilla turvattiin myös muita
kansalaisten perusoikeuksia ja vähennettiin terveydenhuollon kuormitusta
haastavassa tautitilanteessa. Koronapassilainsäädännöllä pyrittiin varmistamaan
mahdollisimman laaja kansalaisten perusoikeuksien toteutuminen ja yhteiskunnalle
pandemiasta aiheutuvien haittojen ehkäiseminen.”
Asiassa esitetyn todistelun valossa pidämme hyvin kyseenalaisena käräjäoikeuden väitettä siitä, että
koronarokotteet olisivat auttaneet koronan leviämisen estämisessä syksyllä ja joulukuussa 2021.
Joka tapauksessa perusoikeuksien rajoittaminen vain ”auttavan” hyödyn perusteella ei täytä
perusoikeuksien rajoitusedellytysten suhteellisuus- ja välttämättömyysvaatimusta; nyt käräjäoikeus
jättää tekemättä tämän suhteellisuusarvioinnin täysin.

Koronatestaus suoritettu epäluotettavalla testillä
Valtion mukaan Vauhkalaa ei ole syrjitty myöskään sillä perusteella, että hän olisi voinut 72 tunnin
välein hankkia itselleen negatiivisen PCR-testituloksen. Tämä olisi kuitenkin maksanut 100-200
euroa kerralta, mikä olisi kuukautta kohden tarkoittanut 1000-2000 euron lisälaskua vain sitä varten,
että Vauhkala olisi voinut nauttia hänelle perustuslailla ja Euroopan ihmisoikeussopimuksella
säädetyistä oikeuksista. Tämä olisi luonnollisesti katsottava jo lähtökohtaisesti perusoikeuksia
rikkovaksi menettelyksi.
Kantaja kyseenalaistaa kuitenkin myös PCR-testien tehokkuuden. Asiantuntija Astrid
Stuckelbergerin lausunnon perusteella on katsottava, että Suomen viranomaisten käyttämät PCRtestit antavat 97-prosenttisesti vääriä positiivisia tuloksia. Näin ollen PCR-testeihin perustuvat
perusoikeusrajoitukset eivät voi täyttää perusoikeuksien yleisiä rajoitusedellytyksiä. Huomioitava
on myös se, että perustuslakivaliokunta ei – lääketieteelliseen tietämykseen vetoamisesta huolimatta– ole arvioinut PCR-testien käytön edellytyksiä, vaikka ne ovat toimineet keskeisenä osana
koronataudin ilmaantuvuuden arviointia. On katsottava, että perustuslakivaliokunta ei ole arvioinut
koronapassilainsäädäntöä riittävässä määrin, koska se on jättänyt kokonaan arvioimatta PCR-testinmahdollisen epäluotettavuuden. Covid-19-taudin leviämistä ja laajuuttahan on arvioitu käytännössä
yksinomaan PCR-testeillä saatujen tulosten perusteella. On pelättävissä, että kyseisellä

27

testimuodolla on saatu erittäin suuri määrä vääriä positiivisia tuloksia, mitkä ovat johtaneet
kyseisten henkilöiden osalta tarpeettomiin perus- ja ihmisoikeuksien rajoituksiin.
Jo yksistään tällä perusteella Helsingin hovioikeuden tulisi myöntää Vauhkalalle jatkokäsittelylupa,
jotta voidaan arvioida, onko koronapassilainsäädäntö perustuslainmukainen suhteessa covid-19taudin toteamiseen lähes yksinomaan PCR-testauksella.
Stückelbergerin asiantuntijalausunto osoittaa, että PCR-testitulokset eivät ole kertoneet luotettavasti
testattavan henkilön terveydentilasta tai tartuttavuudesta koronaviruksen suhteen. Koronapassin
pystyi saamaan ns. vihreälle koronarokotteiden ottamisen ja koronataudin sairastamisen lisäksi
negatiivisella koronatestituloksella, vaikka koronatesti ei ole toteuttanut siltä
koronapassilainsäädännössä säädettyjä odotuksia.
On riidatonta, että Covid-19:n aiheuttama tartunta todetaan PCR-testituloksen perusteella ja tätä
tarkoitusta varten kantaja on esittänyt useita kirjallisia todisteita. Stückelbergerin lausunnosta käy
ilmi, että PCR-testi ei ole diagnostinen työkalu, ja että missään tapauksessa ei voida sanoa tarkasti,
onko positiivinen testi osoitus viruksen tai vanhan infektion vasta-ainejäämien läsnäolosta
näytteessä. Myös Yhdysvaltojen tartuntatautien valvonta- ja ehkäisykeskus CDC on todennut PCRtestin käyttöä koskevissa ohjeissaan, että ”viruksen RNA:n havaitseminen ei välttämättä osoita
tartuttavan viruksen esiintymistä tai että 2019-nCoV olisi kliinisten oireiden aiheuttaja”. Pelkästään
jo nämä seikat riittävät osoittamaan sen, että PCR-testeillä saadut testitulokset, ja siten myös
koronatilastot, ovat epäluotettavia.
Valtio esitti kotimaiseen HUS:n alueen otantatutkimukseen liittyen, että kyseisessä
otantatutkimuksessa positiiviset PCR-testitulokset olisi saavutettu verrattain matalilla Ct-arvoilla,
mikä tekisi testituloksista luotettavia. Kuitenkin todisteemme 31 – HUS:n diagnostiikkakeskuksen
HUSLAB:n tutkimustiedote – osoittaa, että HUS:n diagnostiikkakeskuksen itsensä mukaan Ctarvon perusteella ei voi tehdä luotettavia päätelmiä näytteen antaneen henkilön viruskuormasta ja
siten hänen tartuttavuudestaan, ja että näytteiden kliiniseen tulkintaan ylipäätään liittyy suuria
epävarmuuksia. Tämän suuren epävarmuuden vuoksi PCR-testitulokset siis eivät kerro luotettavasti
yhtään mitään testattavan henkilön sairastavuudesta taikka tartuttavuudesta koronaviruksen suhteen.
HUS:n diagnostiikkakeskuksen korostama suuri epävarmuus PCR-testitulosten suhteen selittyy
Stückelbergerin lausunnossa esitettyjen tieteellisten faktojen avulla. PCR-tekniikalla voidaan
tunnistaa viruksen geneettistä materiaalia, mutta ei koko virusta: vaikka PCR-tekniikka on hyvä
tunnistamaan viruksen geneettistä materiaalia oikein, se ei havaitse, onko se peräisin kokonaisesta

28

viruksesta. Siksi PCR-testillä ei voida diagnosoida mitään virusinfektiota, eikä se ole pätevä testi
infektiivisyyden osoittamiseen.
COVID-potilaat ovat tartuttavia 7–8 päivää, mutta tartunnan saanut henkilö voi saada positiivisen
PCR-testituloksen, vaikka hän ei olisi enää sairas tai tartuttava. Ihmiset, joilla on ollut COVID,
voivat saada positiivisen PCR-testituloksen 80 päivän ja sitä pidemmän ajan, vaikka he eivät ole
enää sairaita, tartunnan saaneita tai tartuttavia. Potilaat, jotka ovat immuuneja ja joilla ei koskaan
ole ollut oireita, voivat saada positiivisen testituloksen.
THL:n ylilääkäri Nohynek on asiantuntija- ja todistajalausunnossaan kertonut, että PCR-testit ovat
hyvin herkkiä, eivätkä ne kerro tartuttavuudesta koko kuvaa. PCR-testitulokset voivat säilyä pitkään
positiivisena tartuttavuuden loppumisen jälkeen. Henkilö voi erittää viruksen jäänteitä, mutta ei ole
välttämättä tartuttava. Tosiasiallisesti Nohynek vahvisti Helsingin käräjäoikeudelle antamassaan
lausumassa Stückelbergerin lausuman.
Käräjäoikeus kuittaa edellä esitetyn todistelun seuraavasti (tuomiolauselman s. 47 ja 51):
Käräjäoikeus toteaa lisäksi, että koronarokote ei ole ollut ainoa edellytys
koronapassin saamiselle. Mikäli henkilö ei ole halunnut/voinut ottaa koronarokotetta,on tällaisella henkilöllä ollut mahdollisuus saada koronapassi myös hankkimalla
negatiivinen koronatesti, tai mikäli henkilö oli sairastanut koronataudin viimeisen
kuuden kuukauden aikana. Mikäli Vauhkala ei halunnut ottaa koronarokotteita, koska
uskontonsa vuoksi koki rokotteiden ottamisen vakaumuksensa vastaiseksi, ei häntä
siihen missään vaiheessa pakotettu. Tämä on otettava huomioonkoronapassilainsäädännön EIS 9 artiklan mukaisuutta arvioitaessa nimenomaisesti
suhteellisuusperiaatteen näkökulmasta. Ja joka tapauksessa koronapassilainsäädäntö
oli voimassa ainoastaan sellaisilla toimijoilla, jotka eivät tuota ns.
välttämättömyyspalvelulta. Näin ollen esimerkiksi apteekeissa tai ruokakaupoissa
koronapassia ei vaadittu, mikä on tärkeä seikka tarkasteltaessa
koronapassilainsäädännön suhteellisuusedellytyksen täyttymistä.
Käräjäoikeus ei siis millään tavoin huomioi koronatestien luotettavuuteen tai testien
maksullisuuteen liittyvää asiassa esitettyä näyttöä, vaan toteaa ainoastaan, että Vauhkalalla olisi
ollut mahdollisuus käydä testeissä niin halutessaan. Käräjäoikeus siis täysin sivuuttaa ja jättää
huomioimatta olennaisen asiaan liittyvän näytön. Tuomio on jo yksin tämän, asiallisten perustelujen
antamatta jättämisen vuoksi, lainvastainen.

29

Koronapassilainsäädäntö menettänyt perustuslakivaliokunnan antaman hyväksynnän
Kantajan näkemyksen mukaan suulliset todistajanlausunnot sekä kirjalliset todisteet osoittavat, että
valtioneuvosto ei ole huomioinut lääketieteellistä tietoa siinä vaiheessa, kun
koronapassilainsäädäntöä on laadittu, perustuslakivaliokunnalle on mitä ilmeisimmin välitetty
vääristettyä tai ainakin vanhentunutta lääketieteellistä tietoa rokotteiden hyödyistä, eikäkoronapassilainsäädäntö ole voinut perustua ajantasaiseen lääketieteelliseen tietoon.
Koronapassilainsäädäntö ei viimeistään 10.12.2021 ole täyttänyt perusoikeuksien yleistenrajoittamisedellytysten asettamia kriteereitä, koska rajoitus, eli koronapassin vaatiminenedellytyksenä pääsystä ravitsemisliikkeeseen, ei ole ollut soveltuva asetetun tavoitteen
saavuttamiseksi. Tämä on johtunut siitä, että koronapassin saamisen edellytys eli koronarokotteen
ottaminen ei ole johtanut siihen, että koronatauti ei leviäisi, eikä koronarokotteella ole voitu suojata
kuin korkeintaan sitä henkilöä, joka itse on ottanut koronarokotteen. Mikäli Vauhkala olisi ottanut
koronarokotteet ja saanut sillä vihreän koronapassin, millä hän olisi päässyt Fazer Kluuvi-kahvilaan,ei tilanne olisi koronataudin tarttumisen suhteen muuttunut mitenkään kahvilassa jo olleiden ja
sinne mahdollisesti tulevien uusien asiakkaiden osalta.
Näin muodoin ei voida katsoa, että perustuslakivaliokunta olisi arvioinut koronapassilainsäädännön
perustuslainmukaisuuden, kun lainsäädännön perustuslainmukaisuus on muuttunut muuttuvan
lääketieteellisen tietämyksen valossa. Valtioneuvoston olisi tullut seurata lääketieteellisen
tietämyksen kehitystä. Näin valtioneuvosto ei ole toiminut. Edelleen valtioneuvoston olisi tullut
ryhtyä sääntelyn korjaaviin toimenpiteisiin, kuten perustuslakivaliokunta on edellyttänyt. Koska
valtioneuvosto ei ole ryhtynyt korjaaviin toimenpiteisiin, on koronapassilainsäädäntö menettänyt
perustuslakivaliokunnan sille antaman perustuslainmukaisuuden hyväksynnän.

Perustuslain 124 §:n rikkomukset
Valtion koronapassilainsäädäntö on ollut perustuslainvastaista myös siksi, että se on mahdollistanut
merkittävän julkisen vallan siirron yksityiselle yritykselle, tässä tapauksessa Fazer Ravintolat Oy:lle.
Lainsäädäntö on antanut yksityiselle yritykselle luvan itse päättää, milloin se ryhtyy vaatimaan
koronapassia edellytyksenä pääsylle ravintolaan.
Fazer Ravintolat Oy on vaatinut koronapassia edellytyksenä tiloihinsa pääsylle koko aukioloaikansa,
yleensä vaatimus on muissa ravintoloissa esitetty vasta klo 17 alkaen. Perustuslain 124 §:nmukaan ”julkinen hallintotehtävä voidaan antaa muulle kuin viranomaiselle vain lailla tai lain

30

nojalla, jos se on tarpeen tehtävän tarkoituksenmukaiseksi hoitamiseksi eikä vaaranna
perusoikeuksia, oikeusturvaa tai muita hyvän hallinnon vaatimuksia. Merkittävää julkisen vallan
käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan kuitenkin antaa vain viranomaiselle.” Pääsyn estäminenravintolaan koko päiväksi poikkeuksena muista samalla alalla toimivista yrityksistä on tarkoittanut
merkittävää julkisen vallan käyttöä, jonka saa antaa vain viranomaiselle. Tartuntatautilain
tarkoituksena on ehkäistä tartuntatauteja ja niiden leviämistä sekä niistä ihmisille ja yhteiskunnalle
aiheutuvia haittoja, ei säädellä liikkeiden aukioloaikoja. Liikkeiden sulkemisella on pyritty
ehkäisemään covid-19-taudin leviämistä ja kun liikkeiden sulkemisella vaikutetaan perustuslain 18§:llä turvattuun elinkeinovapauteen, ei elinkeinovapauteen puuttuvaa oikeutta voida siirtää
yksityisen yrityksen päätettäväksi, vaan tällainen merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältävä
tehtävä olisi voitu antaa vain viranomaiselle.
Edelleen kantaja katsoo, että merkittävää julkisen vallan käyttöä on ollut myös se, että tavallinenravintolatyöntekijä on oikeutettu tarkistamaan koronapassi, jonka kautta kyseinenravintolatyöntekijä on saanut haltuunsa Vauhkalan henkilökohtaisia terveystietoja.
Koronapassilainsäädännön ilmeinen perustuslainvastaisuus ilmenee siitä, että lainsäädäntö eli
tartuntatautilain 58 i § ei ole ollut tarkkarajainen, vaan se on antanut yksityisen toimijan elikäsiteltävänä olevassa tapauksessa Fazer Ravintolat Oy:n itsensä valita, rikkoako perusoikeuksia
vai ei. Fazer-konsernin edustajilla on ollut mahdollisuus valita joko syrjimätön toiminta kantajaa
kohtaan, mikä olisi johtanut Fazerin taloudellisiin menetyksiin, tai syrjivä toiminta kantajaa kohtaan.
Perusoikeuksien loukkaamisen puolustelu vetoamalla taloudellisiin menetyksiin ei ole lain mukaista.
Vastaajan toimitusjohtajan Kostilaisen mukaan ”toisaalla viittaamassanne materiaalissa(Aluehallintoviraston sivuilla) todetaan, että ”ravitsemisliike voi itse määritellä ajankohdat, jolloin
se ottaa koronapassin käyttöön.”.
Kun lainsäädäntö ei ole tarkkarajainen eli se antaa yksityiselle yritykselle oikeuden päättää, estääkö
se yksittäisen henkilön pääsyn tiloihinsa oletettuihin terveystietoihin perustuen tiettyyn
kellonaikaan vai eikö se estä, ei lainsäädäntö ole perusoikeuksien rajoitusopin mukainen. Kuten
vastaajan toimitusjohtaja itse kertoo kirjeessään kantajalle, on se käyttänyt aluehallintoviraston
sivuilla mainittua ”oikeutta” määritellä itse ajankohdat, jolloin yritys on ottanut koronapassin
käyttöön.
Käräjäoikeus totesi edellä esitettyyn perustuslain 124 §:ää koskevaan argumentointiimme
seuraavasti (tuomion s. 56):

31

”Käräjäoikeus katsoo, että myös mainittu kysymys on selvitetty vakiintuneen
käytännön mukaan koronatodistuslainsäädäntöä käyttöön otettaessa ja että
kysymyksessä ei ole merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä, kun
kahvilatyöntekijä ainoastaan tarkistaa, onko henkilöllä koronatodistus vai ei.”
Käräjäoikeuden ratkaisusta ei kuitenkaan käy ilmi, että mikä tämä ”vakiintunut käytäntö” on, ja että
miten asia on sen mukaisesti selvitetty. Tätä nimenomaista kysymystä ei nimittäin käsitelty
valtiopäiväasiakirjoissa (HE 131/2021 vp), lukuunottamatta Mikael Hidénin lausunnossaan tekemää
yritystä nostaa asia keskusteluun. Käräjäoikeus siis vain täysin sivuuttaa ja ohittaa kantajan
oikeudellisen argumentoinnin ”katsomalla”, että asia ei ole kantajan väittämällä tavalla, eikä
kuitenkaan perustele asiaa millään tavalla. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen
oikeudelliseen päättelyyn ratkaisu perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Asian merkittävyys näkyy myös siinä, että kun perustuslakivaliokunta ei lausunnoissaan ole ottanut
kantaa tähän kysymykseen millään tavalla, on nähtävissä, että kysymys on aidosti avoimesta asiasta,johon tuomioistuimen tulisi perustuslain perusteella ottaa kantaa perustuen lainsäädäntöön,
oikeudellisiin periaatteisiin ja oikeuskäytäntöön. Epäselvässä tilanteessa, ja varsinkin kun asiaa ei
ole käsitelty lainvalmisteluvaiheessa asianmukaisesti, asiaa tulisi tulkita kantajan eduksi.
Jotta oikeudellisesti voidaan arvioida merkittävää julkista valtaa käyttävän tehtävän määritelmä
sekä se, onko tartuntatautilailla ja viranomaisten toimenpiteillä siirretty merkittävää julkista valtaa
muulle kuin viranomaiselle, pyydämme Helsingin hovioikeutta mitä kunnioittavimmin antamaan
asiassa Vauhkalalle jatkokäsittelylupa.

Koronapassilainsäädännön valmistelu perustuslain vastaista
Edelleen käräjäoikeus ei ole arvioinut mitenkään sitä ilmeistä perustuslainvastaisuutta
koronapassilainsäädännön valmistelun yhteydessä, että kantajan vaatiessa editiona valtiota
toimittamaan koronapassilainsäädännön valmisteluasiakirjat, on valtio oikeudenkäyntiprosessin
aikana ilmoittanut, ettei sillä ole tällaisia valmisteluasiakirjoja, vaan valtio on tukeutunut ainoastaan
THL:n antamiin lausumiin. Tämä on perustuslakivaliokunnan ottaman kannan vastaista, sillä
perustuslakivaliokunnan lausunnossa PeVL 11/2016 vp – HE 13/2016 vp (liittyen hallituksen

32

esitykseen eduskunnalle tartuntatautilaiksi ja eräiksi siihen liittyviksi laeiksi) lausutaan, että
hallituksen esityksen yleisperusteluiden mukaan pohjaehdotuksen hallituksen esitykseksi valmisteli
konsultti sosiaali- ja terveysministeriön toimeksiannosta. Lainvalmistelu on yksi keskeisimmistä
ministeriöiden tehtävistä. On selvää, että sitä ei voi ulkoistaa. Käytännössä on kuitenkin katsottu,
että tämä ei estä ulkopuolisten selvitysten tai asiantuntija-avun hankkimista.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kuitenkin riidattomasti niin, että valtion lausuman mukaan
koronapassilainsäädännön valmistelu on kokonaan perustunut THL:n, ei ministeriöiden, lausumiin
ja valmisteluun. Pyydämme Helsingin hovioikeutta mitä kunnioittavimmin myöntämään asiassa
jatkokäsittelyluvan myös siksi, että valtion esittämä lausuma siitä, että se on tukeutunut
koronapassilainsäädännön valmistelussa ainoastaan THL:n antamiin lausumiin, voidaan tutkia ja
selvittää, onko koronapassilainsäädännön valmistelussa rikottu perustuslakivaliokunnan näkökantaa,
jonka mukaan lainvalmistelu on yksi keskeisimmistä ministeriöiden tehtävistä.
Valtion vedotessa todistelussaan mm. THL:n viikkotiedotteisiin on selvää, että kyse ei ole
puolueettomista asiantuntijaelimen antamista lausunnoista, vaan välittömästi ja ilmeisen keskeisesti
koronapassilainsäädännön valmisteluun osallistuneesta organisaatiosta, jonka laatimat tiedotteet
ovat tukeneet organisaation valmistamaa lainsäädäntöä. Näin ollen valtion esittämää todistelua ei
tältä osin voida pitää uskottavana.

Yhdenvertaisuuslain 28 §:n soveltaminen tapaukseen
Edelleen Vauhkala katsoo, että Helsingin käräjäoikeus ei ole arvioinut tapauksen käsittelyn
yhteydessä yhdenvertaisuuslain 28 §:n merkitystä. Myös tästä syystä jatkokäsittelylupa tulisi
myöntää.
Kun Vauhkala oikeudenkäynnin kuluessa on esittänyt riittävät perustelut väitteelleen, että häntä on
syrjitty sekä Fazerin että valtion toimesta, on yhdenvertaisuuslain 28 §:n perusteella vastapuolten
osoitettava, että kieltoa ei ole rikottu.
Valtio on kuitenkin oikeudenkäyntiprosessin kuluessa tehnyt kaikkensa estääkseen asianselvittämisen. Vauhkala ei esityksistään huolimatta ole onnistunut saamaan oikeuteen todistamaan
valtion edustajia eli ex-pääministeri Sanna Marinia, eikä STM:n osastopäällikkö Koskelaa.
Editiovaatimuksesta huolimatta valtio ei ole luovuttanut edellä mainittuja koronapassilainsäädännön
valmisteluasiakirjoja, eikä myöskään korona-mRNA-rokotteiden hankintasopimuksia siltä osin,
kuin ne ovat koskeneet Suomeen toimitettuja koronarokotteita. Hankintasopimusten merkitys olisi

33

ollut se, että niistä olisi nähty, onko rokotteille annettu valmistajan toimesta takuuta toimivuudesta
ja onko rokotetta testattu sen varmistamiseksi, että ne myös toimivat.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkomukset
Vauhkala hakee jatkokäsittelylupaa myös sillä perusteella, että hovioikeus arvioisi, onko Vauhkalantapaukseen syytä soveltaa Euroopan ihmisoikeussopimusta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
oikeuskäytäntöä. Helsingin käräjäoikeus on katsonut hyvin lyhyin perusteluin, ettei Vauhkalantapauksessa ole syytä katsoa, että valtio olisi syyllistynyt Vauhkalan osalta
ihmisoikeusloukkaukseen.
Käräjäoikeuden näkemys perustuu yksinomaan valtion puolesta asiantuntijalausunnon antaneen
Salmisen lausuntoon, jonka mukaan koronatodistuksen on arvioitu perustuslakivaliokunnan
lausunnoissa täyttävän perusoikeusrajoituksilta edellytettävät hyväksyttävyyden ja suhteellisuuden
vaatimukset sekä edelleen, että ”arvio on yhteneväinen EIS:n vastaavilta perusoikeusrajoituksilta
edellyttämien vaatimusten kanssa ja että näin ollen perusoikeusrajoitukset eivät loukkaa myöskään
EIS:n velvoitteita”. Käräjäoikeuden lausuman mukaan ”Salminen on kertonut, että vakiintuneesti
perustuslakivaliokunnan arvioitavana olevissa lakiehdotuksissa tehdään myös vastaava
ihmisoikeussopimusten mukaisuuden kontrolli, ja että sitä on pidetty EIS:n tulkinnassa oikeana”.
Käräjäoikeus vetoaa tuomiolauselmassaan edelleen Salmiseen mainiten, että ”Salminen on myös
kertonut, että hän on pitänyt PeVL:n lausunnossa mainittujen seikkojen ohella ja lisäksi huomioon
ottaen lainsäädännön voimassaolon erittäin lyhyet määräajat selvänä, että koronatodistusta
koskeva sääntely on täyttänyt perusoikeutta rajoittavan lainsäädännön suhteellisuutta koskevat
vaatimukset.”
Edelleen tuomiolauselmassa käräjäoikeus lausuu, että ”käräjäoikeus arvioi jäljempänä kantajan
todistajan Muukkosen kertomuksen merkityksen, mutta toteaa jo tässä, että Muukkonen ei ole tältä
osin kertonut tähän arvioon vaikuttavista seikoista merkityksellistä.”
Jäljempänä esitettävin perusteluin Vauhkalan tapauksella on hyvin likeinen suhde Euroopan
ihmisoikeussopimukseen ja se, että käräjäoikeus sivuuttaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen
yksinomaan Salmisen antaman lausunnon perusteella, sivuuttaa samalla Vauhkalan oikeuden
oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiprosessiin. Tämän osalta toteamme, että jatkokäsittelyluvan
saaminen on keskeisen tärkeää, jotta Vauhkalan oikeus oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiprosessiin toteutuisi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6. artiklan mukaisesti.

34

Käräjäoikeuden kieltäytyessä arvioimasta tapausta Euroopan ihmisoikeussopimukseen
kohdistuneiden rikkomusten osalta ja vedotessa perusteluissa ainoastaan Salmisen lausuntoon,
muistutamme, että jo jatkokäsittelylupahakemuksen alussa olemme todenneet, että vastaajan
nimeämän oikeudellisen asiantuntijan Janne Salmisen suullinen kuuleminen pääkäsittelyssä oli
vallitsevan oikeuskäytännön vastaista seuraavin perustein:
Vakiintuneen suomalaisen oikeuskäytännön mukaan oikeudellisia asiantuntijoita ei kuulla
oikeudenkäynneissä suullisesti. Jopa Suomen valtio itse on asiamiehensä välityksellä todennut
31.8.2022 käräjäoikeudelle antamassaan vastauksessa seuraavaa:
117. Suomalaiseen oikeudenkäyntiin ei kuulu oikeudellisten asiantuntijoiden(suullinen) kuuleminen. Keskeinen periaate on, että tuomioistuin tuntee lain (juranovit curia). Asianosaiset (tyypillisesti asiamiesten/avustajiensa suulla) voivat
luonnollisesti esittää oikeudellisen argumentaationsa kirjelmissään ja etenkin
loppulausunnossa, ja he voivat halutessaan viitata oikeuslähteisiin ja oikeudellisiin
asiantuntijalausuntoihin sekä esittää tällaisia tuomioistuimelle.
Yhdymme valtion 31.8.2022 vastauksessa esitettyyn näkemykseen siitä, että oikeudellisia
asiantuntijoita ei lähtökohtaisesti tulisi suomalaisessa oikeudenkäynnissä kuulla suullisesti
asiantuntijoina. Tästä johtuen hämmästelemmekin, että miksi valtio on täysin ristiriidassa aiemman
lausuntonsa kanssa kuitenkin kutsunut Salmisen kuultavaksi myös suullisesti, ja että miksi
käräjäoikeus on tämän hyväksynyt.
Edellä mainituista syistä olemme sitä mieltä, että käräjäoikeuden olisi tullut evätä Salmisensuullinen kuuleminen oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n nojalla, sillä se voidaan korvata
olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla saatavissa olevalla ja olennaisesti
luotettavammalla todisteella (Salmisen kirjallinen asiantuntijalausunto), ja koska hänen suullinen
kuulemisensa on muutenkin tarpeetonta vallitsevan suomalaisen oikeuskulttuurin näkökulmasta.
Tämä käsitys tuli vahvistetuksi pääkäsittelyssä tapahtuneen Salmisen suullisen kuulemisen aikana,sillä hän ei lausunut pääkäsittelyssä suullisesti mitään sellaista, mitä ei olisi jo lukenut hänen
kirjallisessa asiantuntijalausunnossaan; pikemminkin hän vaikutti vain lukevan paperilta ääneen
otteita kirjallisesta lausunnostaan.
Käräjäoikeuden olisi tullut ottaa edellä mainittu Salmisen suullisen kuulemisen tarpeettomuus
huomioon jo viran puolesta, erityisesti koska se eväsi kantajan tärkeimpien todistajien, Sanna
Marinin ja Satu Koskelan, kuulemiset. Jo pelkästään asianosaisten yhdenvertaisuus lain edessä jakontradiktorinen periaate edellyttää, että käräjäoikeus olisi oma-aloitteisesti huomioinut näin35

perustavanlaatuiset prosessinjohtoon kuuluvat kysymykset asianmukaisesti ja asianosaisten
oikeuksia kunnioittaen.
Muukkonen on koulutukseltaan oikeustieteiden tohtori ja hän on käräjäoikeudessa kertomallaan
tavalla tarjoutunut kirjoittamaan perustuslakivaliokunnan käsittelyyn arvion rokottamattomien
perusoikeuksien toteutumisesta suhteessa koronapassilainsäädäntöön, mihin tarjoukseen sosiaali- ja
terveysministeriö sekä opetus- ja kulttuuriministeriö eivät ole tarttuneet. Hän on myös kirjoittanut
ainoan koronapassia ja perusoikeuksia käsitelleen vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin, joka
on mukana Vauhkalan käräjäoikeudelle toimitetuissa kirjallisissa todisteissa.

Muukkosen lausunnon sivuuttaminen ilman pätevää syytä
Käräjäoikeus on tosiasiallisesti jättänyt täysin huomioimatta Muukkosen todistajanlausunnon sekähänen kirjoittamansa vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin merkityksen sillä ainoalla
perusteella, että Muukkonen ei olisi arvioinut oikeutta elämään millään tavalla. Perusoikeuksia on
kuitenkin lukuisa määrä, eikä niistä yhtä ainutta voida nostaa merkitykseltään valtavasti muita
ylemmäksi. Myös tämän Muukkonen on tuonut käräjäoikeudelle antamassaan todistajanlausunnossa
esille toteamalla, että perusoikeudet muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden, josta ei voida erottaa
palasia erilleen ja asettamalla ne eriarvoiseen asemaan. Hänen mukaansa perusoikeuksien arviointi
tapahtuu tapaus kerrallaan. Esimerkiksi WHO:n määritelmän mukaan terveys ei ole yksinomaan
sairautta luovien elementtien, kuten viruksen, poissaoloa, vaan se on ennen kaikkea mielekkään
elämän kokonaisuus. Mikäli ihminen ei pysty elämään täysipainoista elämää vaikkapa pakotettujen
lääketieteellisten toimenpiteiden ja rajoitusten vuoksi, tämä tosiasiallisesti ja tutkimusten mukaan
lyhentää elämää ja vaikuttaa negatiivisesti elämän laatuun.
Joka tapauksessa, vaikka Muukkonen olisikin maininnut artikkelissaan jotain oikeudesta elämään ja
terveyteen, se ei olisi kumonnut Muukkosen artikkelin keskeisintä oikeustieteellistä havaintoa,
jonka käräjäoikeus sivuutti täysin – perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta olisi ollut lievempi
puuttuminen rokottamattomien (ml. kantajan) oikeuksiin se, että heille olisi tarjottu maksuton
testaus (Muukkosen artikkeli s. 13), ja tämän vuoksi koronapassilainsäädäntö ei toteuttanut
perusoikeusrajoitusten suhteellisuusvaatimusta.
Myös näiden kysymysten käsittelemiseksi pyydämme mitä kunnioittavimmin Helsingin
hovioikeutta myöntämään asiassa jatkokäsittelyluvan.

36

Vauhkalan oma näkemys on jätetty sivuun
Vauhkalan mukaan käräjäoikeuden tuomiolauselman keskeinen ongelma suhteessa
oikeudenmukaisen oikeudenkäyntiprosessin toteutumiseen on se, että hänen oma näkemyksensä on
tuomiolauselmassa jätetty käytännössä kokonaan sivuun. Käräjäoikeus on myöntänyt, että
Vauhkalalla on uskonnollinen vakaumus, mutta oikeastaan mitään muuta ei tuomiosta tule ilmi siitä,
mitä Vauhkala itse on asiasta sanonut häntä oikeudessa kuultaessa. Kuitenkin myös Korkeimman
oikeuden oikeuskäytännön (KKO:2016:20) mukaan arvio yksilön kokemasta loukkauksesta
perustuu hänen itsensä kokemaan loukkauksen tunteeseen, eikä tätä voida tuoda esille muuten kuin
yksilöä kuulemalla ja hänen kertomustaan arvioimalla. Käräjäoikeus ei tätä ole suorittanut
käytännössä lainkaan. Asia on tärkeä myös siinä mielessä, että käräjäoikeus on pitkintuomiolauselmaa tuonut esiin Korkeimman oikeuden oikeuskäytäntöä suhteessa siihen, mitkä ovat
valtion ihmisoikeusloukkaukseen perustuvan vahingonkorvausvelvollisuuden edellytykset. Nämä
ovat seuraavat: (i) ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, (ii) loukkausta voidaan pitää riittävän
vakavana, (iii) loukkauksesta on aiheutunut siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa.
Loukkauksen vakavuus ja siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa tulisi siis arvioida perustuen
Vauhkalan itsensä kokemaan loukkaukseen ja sen syvyyteen.
Vauhkala on aktiivisesti ottanut selvääa) kuuluuko hän koronataudin riskiryhmiin, joihin hän ei kuulub) millaisia seurauksia hänelle voisi aiheutua koronarokotteen ottamisesta. Oman
selvitystyönsä kautta hän on päätynyt siihen, että hänen riskinsä sairastua vakavasti
koronasta on ollut minimaalinen, eikä hän ole halunnut ottaa riskiä, että hänelle puolestaan
rokotteesta voisi aiheutua vakavakin terveydellinen haitta.
Vauhkala on oikeudessa kertonut, että hänen uskonnollinen vakaumuksensa on ollut ristiriidassa senkanssa, että mahdollisesti haitallinen rokote voisi vahingoittaa uskovaisten yhdessä muodostamaa
Kristuksen ruumista. Vauhkala on myös tiennyt, että koronarokotteen ottaminen ja ylipäänsä
lääketieteelliseen toimenpiteeseen suostuminen ovat olleet vapaaehtoisia, eikä vapaaehtoisesta
toimenpiteestä kieltäytyminen saisi johtaa perusoikeuksien kumoutumiseen.
Fazer Kluuvi-kahvilassa Vauhkala on tullut lyhyen väittelyn jälkeen estetyksi pääsemästä kahvilan
asiakkaaksi, koska hänellä ei ole ollut esittää koronapassia. Vauhkala kertoi Fazer-kahvilan
asiakkaiden seuranneen hänen ja työntekijöiden keskustelua. Vauhkala koki tilanteen sellaiseksi,
että hän ei kuulu joukkoon ja on alemman tason kansalainen. Hän kertoi kuulemisen yhteydessä
joutuneensa useasti myös myöhemmässä vaiheessa estetyksi palvelujen saamisesta. Vauhkala oli

37joutunut kuulemaan runsaasti julkisuudessa hyökkäyksiä sitä ihmisryhmää kohtaan, jota hän katsoi
edustavansa eli tietoisesti – joko ns. ideologisista tai uskonnollisista tai muista syistä –koronarokotteista kieltäytyneitä ihmisiä. Tuo ihmisryhmä katsoi, että heillä on oikeus keholliseenkoskemattomuuteen ja oikeus kieltäytyä lääketieteellisistä toimenpiteistä. Vauhkalan mukaan nuo
hyökkäykset olivat mm. huhtikuussa 2021 Ilta-Sanomien toimittajan Mannisen kirjoitus
rokottamattomista kulkususina ja piispa Laajasalon lokakuussa 2021 antama ilmoitus, että
rokottamaton on vastuussa lähimmäisensä kuolemasta. Marraskuussa Lasse Lehtonen oli kehottanut
markkinoinnin ja propagandan keinoin pakottamaan ihmiset koronarokotuksiin. Vauhkala koki
tämän julkisuuden henkilöiden ja päättäjien toiminnan hänen itsensä demonisoimisena jaleimaamisena.
Vauhkala kertoi häntä kuultaessa, että julkinen painostus ja useat kieltäytymiset palvelemasta häntä
aiheuttivat hänelle tunteen, että hän elää avovankilassa, missä hänellä olisi enää oikeus käydä vain
lähikaupassa, mutta ei sitten enää paljon muualla. Hän on kokenut joutuneensa tilanteeseen täysin
ilman omaa syytään. Hän kertoi ryhtyneensä suunnittelemaan muuttoa pois Helsingistä etsiäkseen
itselleen paikan, missä hän ei olisi kokenut elävänsä avovankilan olosuhteissa. Erityisen tuskallista
Vauhkalalle oli se, että hän ei tiennyt, miten kauan olotila tulisi kestämään ja hän jopa perusti
yhdistyksen kamppailemaan hänen kaltaistensa perustuslaillisten oikeuksien puolesta.
Vauhkala on päätynyt ratkaisuun olla ottamatta koronarokotuksia tietoisen asioiden selvittämisen ja
uskonnollisen vakaumuksen myötä. Hän on kuultaessa kertonut, että hän oli kuullut keväällä 2021
Jarista, jonka toinen silmä oli sokeutunut Pfizerin koronarokotteen vuoksi ja saanut tästä myös
lääkevahinkokorvausta. Myöhemmin Vauhkala oli tavannut kyseisen Jarin. Hän oli jo aiemmin
nähnyt PCR-testin kehittäjän Kary Mullisin lausuman videolla, jossa Mullis kertoi, ettei testiä ollut
kehitetty sairauden toteamiseen. Vauhkala tiesi, että kansainväliset lääkeyhtiöt oli useasti tuomittu
miljardiluokan korvauksiin epärehellisistä toimistaan lääkkeiden markkinoinnin yhteydessä.
Ryhtyessään edelleen selvittämään koronaan liittyviä asioita, on hän saanut selville lukuisia
muitakin tietoja siitä, miten koronarokotteet ovat aiheuttaneet haittaa ihmisille. Hän on myös
kuullut yrityksensä toimistolle tulleelta asiakkaalta nuoresta, jonka terveys oli mennyt täysin pilallens. sikapiikin seurauksena. Tutkiessaan asioita hän on saanut selville, että koronarokotteita on
suositeltu riskiryhmille, joihin Vauhkala ei aktiivisesti liikuntaa harrastavana, perusterveenä
ihmisenä kuulu.
Edelleen Vauhkala kertoi hänen olleen kristillisessä uskossa vuodesta 1994 lähtien. Uskoon hänellä
kuuluu näkemys, että uskovaiset ovat Kristuksen ruumis maan päällä ja että tästä Jumalantemppelistä on pidettävä huolta. Kun Vauhkalalla ovat olleet tiedossa edellä mainitut haitat, joita

38koronarokotteista on aiheutunut, sekä se, että hänelle ei koronasta voi terveenä ja hyväkuntoisena
aiheutua vaaraa, on hän päättänyt olla ottamatta rokotteita. Hän on myös tiennyt, että ottamalla
koronarokotteen hän ei ole voinut suojella muita, vaan riskiryhmiin kuuluneiden ihmisten on
täytynyt suojautua ottamalla itse koronarokote.
Vauhkala on kuulunut kahteen eri ryhmään, joiden oikeuksia valtio on perustuslain ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksen mukaisella koronapassilainsäädännöllä ja sen käytännön toteutuksella
rikkonut. Vauhkala on ollut toisaalta terve yksilö, joka ideologisista syistä ei ole halunnut ottaa
korona-mRNA-rokotetta, sekä toisaalta hänen uskonnollinen vakaumuksensa on kieltänyt häntä
ottamasta rokotetta, jonka hän on oman tietämyksensä, joka on perustunut mm. tuttavilta saatuun
tietoon ja asiaa opiskellessa hankittuun tietoon, perusteella arvioinut voivan vaurioittaa hänen
kehoaan, joka taas on hänen uskonsa perusteella osa Kristuksen ruumista, mistä uskossa olevien
tulee huolehtia parhaalla mahdollisella tavalla. Ideologisista syistä koronarokotetta ottamattomien
näkemys on myös lain suojaama, sillä potilaslain 6. pykälä, ns. Oviedon sopimuksen 5. artikla ja
lääkärien eettisten ohjeiden IV kohta takaavat, että kenenkään ei tarvitse vastoin tahtoaan suostua
lääketieteelliseen toimenpiteeseen.

EIT:n oikeuskäytäntö suhteessa kansalliseen lainsäädäntöön
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on ihmisoikeusasioissa Suomen tuomioistuinjärjestelmän
yläpuolella ja suomalaisten tuomioistuinten tulee noudattaa EIT:n oikeuskäytäntöä omissa
ratkaisuissaan. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan Salmisen lausunto siitä, että
perustuslakivaliokunta on jo arvioinut koronapassilainsäädännön sopivuuden Euroopan
ihmisoikeussopimuksen kanssa, riittää takaamaan sen, että valtio on Vauhkalan tapauksessa
noudattanut Euroopan ihmisoikeussopimusta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö
ei tätä tue, sillä EIT:n tehtävänä on nimenomaan arvioida sitä, noudattavatko EIS:ään sitoutuneet
valtiot Euroopan ihmisoikeussopimusta. EIT:n oikeuskäytännön perusteella jopa kansallinen
lainsäädäntö on suoraan mahdollistanut sen, että yksilön ihmisoikeuksia on rikottu. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen tapauksessa Norris v. Irlanti (1988) on ihmisoikeustuomioistuin ottanut
kantaa siihen, että Irlannin lainsäädäntö on mahdollistanut jatkuvan puuttumisen hakijan oikeuteen
nauttia kunnioitusta hänen yksityiselämäänsä kohtaan, mikä on tuomioistuimen toimesta katsottu
Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkaukseksi.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tapaus I.B. v. Kreikka (2013) kytkeytyy suoraan Vauhkalantapaukseen ja toimii ennakkopäätöksenä tapauksen osalta. Tapauksessa I.B. v. Kreikka oli kyse HIV-

39

positiivisen valittajan irtisanomisesta pian taudinmäärityksen jälkeen. Valittajan korvausvaatimuksetmenestyivät osittain alioikeuksissa, mutta maan ylin tuomioistuin hylkäsi vaatimukset suppein
perustein ja käyttäen taudin tarttuvuudesta ilmeisen virheellistä premissiä. EIT:n mukaan menettely
merkitsi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklassa tarkoitettua syrjintää suhteessa 8 artiklassa
turvattuun yksityiselämän suojaan. Nyt kanteen kohteena oleva tapaus on hyvin samanlainen kuin
mainittu EIT:n tapaus, sillä koronapassin käyttöönottokin on perustunut covid-19:n tarttuvuudesta
vallinneisiin ilmeisen virheellisiin premisseihin: EIT:n tapauksen kohteena olleen irtisanomisen
hetkellä oli laajasti tiedossa, että HIV:n kantaja ei tartuta HI-virusta normaalissa kanssakäymisessä
ihmiseltä toiselle, ja samoin oli jo koronapassilainsäädäntöä valmistellessa laajasti tiedossa, että
koronapassittomat henkilöt eivät tartuta SARS-CoV-2-virusta normaalissa kanssakäymisessä
ihmiseltä toiselle eri tavalla kuin koronapassilliset henkilöt.
EIT:n oikeuskäytännössä asetetaan huomattava merkitys Euroopan neuvoston parlamentaarisen
yleiskokouksen päätöslauselmille. PACE:n päätöslauselma 2361 (2021): kohdassa 7.3.2 yleiskokous
edellyttää jäsenvaltioiltaan, ml. Suomelta, että kukaan ei saa joutua syrjityksi
koronarokottamattomuutensa vuoksi, riippumatta siitä johtuuko rokottamattomuus mahdollisista
terveydellisistä riskeistä tai vain haluttomuudesta rokottautua. Tästäkin syystä
koronarokottamattomuus – ja välillisesti myös koronapassittomuus – on nähtävä EIS 14 artiklan ja
12. lisäpöytäkirjan tarkoittamana ”muuna asemaan perustuvana syynä”. Erityisen merkillepantava
on Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen päätöslauselman 2383 (2021) kohta
13.3.8, jonka mukaan koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi asianmukaista
huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai vakaumukseen liittyvistä
syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta koronarokotetuksi, ja että erityisesti tämän ihmisryhmän
osalta jäsenvaltioiden tulisi varmistaa, että minkäänlainen koronapassijärjestelmä ei käytännössä
johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi koronarokottautumista pakolliseksi.
Käräjäoikeus toteaa oikein, että Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen
päätöslauselmat eivät ole suoranaisesti oikeudellisesti velvoittavia, mutta tosiasiassa Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin antaa niille oikeuskäytännössään huomattavaa merkitystä, ja koska
Suomen tuomioistuinten tulisi soveltaa myös EIT:n oikeuskäytäntöä tuomioissaan, olisi Helsingin
käräjäoikeudenkin tullut näin tehdä.
Erityisen merkillepantava on seuraava ote tuomion perusteluista (s. 52):
Käräjäoikeus toteaa, että kummassakin kantajan viittaamassa PACE-päätöslauselman
kohdissa (7.3.1 ja 7.3.2) on kuitenkin maininta siitä, että samalla kun varmistetaan,

40

että ketään ei painosteta taikka syrjitä rokottamattomuuden vuoksi, tulee kuitenkin
myös varmistaa korkea rokotuskattavuus. Lausumista käy myös ilmi, että valtion
sisäiset epidemiologiset tilanteet ja arviot ovat parhaiten paikallisten viranomaisten
arvioitavissa. Lisäksi PACE- päätöslauselma ei ole juridisesti EU-jäsenvaltiota sitova.
Käräjäoikeus katsoo, että kantaja ei ole myöskään näyttänyt PACE-päätöslauselmaa
rikotun asiassa valtion toimesta.
Kantaja on jo osoittanut, että koronapassilainsäädäntö oli painostava ja / tai syrjivä
koronarokottamattomia kohtaan. PACE:n päätöslauselmassa todetaan, että sen lisäksi, että ketään ei
painosteta tai syrjitä rokottamattomuuden vuoksi, tulee varmistaa korkea rokotuskattavuus. Eli
rokotuskattavuutta ei olisi saanut varmistaa painostamalla tai syrjimällä rokottamattomia, kuten
Suomessa tehtiin. Lisäksi rokotuskattavuuden nostamistavoitetta ei tuotu Suomessa virallisesti esiin
missään vaiheessa koronapassilain valmistelua. Tästä huolimatta käräjäoikeus kuitenkin lopultakatsoi päinvastoin perustelujensa loogisen johtopäätöksen kanssa, että kantaja ei olisi näyttänyt
päätöslauselmaa rikotun valtion toimesta. Käräjäoikeuden harjoittama päättely ei noudata loogisen
syllogismin sääntöjä, ja on siten sisäisessä ristiriidassa itsensä kanssa.

EIT:n tapauksesta Vavricka ym. v. Tsekin tasavalta
Valtio esitti, että EIT:n tapaus Vavricka v. Tsekin tasavalta (2021) olisi soveltunut
ennakkoratkaisuna myös käsiteltävänä olevaan asiaan. Asiassa oli kyse lasten pakollisista polioyms. rokotuksista ja valtion harkintavallasta asettaa tämänkaltaisia velvoitteita hallintoalamaisiaan
kohtaan. Kantaja kuitenkin perusteli Helsingin käräjäoikeudessa kattavasti ja yksityiskohtaisesti,
että miksi kyseinen tapaus ei sovellu asiaan oikeusohjeeksi miltään osin:
1) Tapauksessa oli kyse vuosikymmeniä käytössä olleista perinteisistä rokotteista, joiden
turvallisuusprofiili ja mahdolliset lyhyen ja pitkän aikavälin haittavaikutukset olivat tulleettieteelliselle yhteisölle ja kansalaisille hyvin selväksi (kts. esim. Vavricka-tuomiolauselman
kohta 290: ”The vaccination duty concerns nine diseases against which vaccination isconsidered effective and safe by the scientific community”). Sen sijaan useimmat Suomessa
käytetyt koronarokotteet olivat uutta teknologiaa edustavia mRNA-rokotteita, joita ei oltu
ikinä ennen korona-aikaa käytetty ihmisillä, ja joiden toimintamekanismi on täysin erilainenkuin perinteisten rokotteiden, kuten todisteemme 23–26 osoittavat. Lisäksi mRNArokotteiden turvallisuudesta ja tehokkuudesta ei vallinnut tieteellisessä yhteisössä
yksimielisyyttä.

412) Vavricka-tapaus perustui suurilta osin siihen, että tarpeeksi korkea rokotuskattavuus (polioyms. muiden perinteisten rokotteiden) aiheuttaa ns. laumasuoja- tai laumaimmuniteettiefektin, minkä saavuttaminen on jäsenvaltioiden julkisen edun mukaista, ja saattaa oikeuttaa
jonkintasoista yksittäisten kansalaisten yksityisyydensuojan rajoittamista (kts. EIT:ntuomiolauselman kohta 276, ja esim. Tšekin valtion pääterveysviranomaisen lausuntoVavřička-tuomiolauselman kohdassa 153; Ranskan väliintulokommentit, erit. kohdat 213 ja
215, sekä Puolan väliintulokommentit, erit. 223). Kuten todistelustamme käy selvästi ilmi,
koronarokotteet eivät kuitenkaan aiheuttaneet tällaista laumasuoja-efektiä, elikoronarokotteet eivät estäneet taudin leviämistä, eivätkä edes tautiin sairastumista, ja tämä
oli tiedossa jo syksyllä 2021 (kts. esim. kantajan kirjallinen todiste 34, jossa THL:n johtava
asiantuntija Mia Kontio totesi marraskuussa 2021, että laumaimmuniteetista ei voitu puhua
koronarokotteiden kohdalla).
3) Keskeinen EIT:n tekemä havainto oli myös, että Tšekin lainsäädäntö mahdollisti
rokotuspakosta poikkeamisen ilman sanktion uhkaa, mikäli asianosainen esitti ”pysyvän
vasta-aiheen” lapsensa rokottamiselle (tuomiolauselman kohta 291, ”a permanentcontraindication to vaccination”). Vasta-aiheella tarkoitetaan lääkkeen tai muun hoidon
käyttöä vastaan puhuvaa syytä tai käytön estettä (lähde:https://www.terveyskirjasto.fi/ltt03681). Suomessa koronapassin asettaman voimakkaan
rokottautumispainostuksen välttämiseksi kantaja Vauhkalalla ei taas ollut käytännössä muuta
vaihtoehtoa kuin sairastaa koronavirustauti, taikka maksaa 100–200 euroa kolmen
vuorokauden välein.
4) Kantaja esitti lisäksi, että Vavřička-tapauksessa annettua oikeusohjetta siitä, että
pakkorokottaminen puuttuu EIS 8 artiklan 1 kohdan mukaiseen oikeuteen, täytyy tulkita
erityisesti edellä mainitun PACE:n päätöslauselman valossa siten, että myös voimakas
poliittinen ja sosiaalinen painostaminen erityisesti ehdollisilla myyntiluvilla käytössä
olleiden, ihmisillä aiemmin käyttämättömien mRNA-rokotteiden ottamiseen, puuttuu EIS 8
artiklan 1 kohdan mukaiseen oikeuteen.
Käräjäoikeus kuittasi kaiken edellä Vavricka-tapauksesta esitetyn argumentoinnin seuraavasti(tuomio s. 47-48):
Käräjäoikeus katsoo myös, että EIT:n ratkaisemasta tapauksesta Vavricka/Tsekintasavalta saa johtoa vastaajan tulkinnan mukaisesti siihen, että valtiolla on laaja
harkintavalta väestötason terveyden ja terveydenhuollon kestävyyden suojelussa ja
vahva oikeus suojata ja ottaa käyttöön asianmukaisia toimenpiteitä henkilöiden

42

elämän ja terveyden suojelemiseksi ja että on oikeasuhteista vaatia niitä, joillerokotus edustaa etäistä terveysriskiä, hyväksymään tätä yleisesti noudatettavaa
suojatoimenpidettä sosiaalisen solidaarisuuden nimissä niiden hyväksi, jotka eivät
terveydellisistä syistä voi hankkia rokotteita.
Käräjäoikeus siis jälleen kerran täysin sivuutti ja jätti huomiotta kantajan esittämät perustelut; jopa
käräjäoikeuden käyttämä käsite sosiaalisesta solidaarisuudesta perustui nimenomaan perinteisten
rokotteiden aiheuttamaan laumasuoja-efektiin, josta ei kuitenkaan voitu THL:n johtavan asiantuntija
Mia Kontion mukaan puhua koronarokotteiden kohdalla. Itse asiassa loppuosa käräjäoikeuden em.
perusteluista on suoraa lainausta valtion vastalausumasta 31.8.2023 (kappale 47, s. 16):
Vielä EIT totesi, että ei voida pitää suhteettomana vaatia niitä, joille rokotus edustaa
etäistä terveysriskiä, hyväksymään tätä yleisesti noudatettavaa suojatoimenpidettä
sosiaalisen solidaarisuuden nimissä niiden hyväksi, jotka eivät terveydellisistä syistä
voi hankkia rokotteita.
Käräjäoikeus siis jättää täysin huomiotta kantajan esittämät laajat perustelut, ja tyytyy vain suoraan
kopioimaan vastaajan vanhaa kirjallista lausumaa (jota ei edes esitetty pääkäsittelyssä, ja johon ei
siten saisi tuomiota edes perustaa), joka ei kuitenkaan sovellu oikeusohjeeksi käsillä olevaantapaukseen, koska koronarokotteet eivät edes pystyneet saamaan aikaan laumasuojaefektiä, eikä
niitä voitu siten keneltäkään vaatia ”sosiaalisen solidaarisuuden nimissä”. Käräjäoikeuden
perustelut eivät siis millään tavoin vastaa kantajan esittämiin argumentteihin, ja tuomio on jo tästä
syystä riittämättömästi perusteltu ja siten lainvastainen.

Terveiden rokottamattomien asemaa suhteessa koronapassilainsäädäntöön ei ole arvioitu lainkaan
Pyydämme Helsingin hovioikeudelta jatkokäsittelylupaa myös siksi, että hovioikeus arvioisi, missä
määrin valtiovallan olisi tullut taata terveiden rokottamattomien sekä uskonnollisista syistä
koronarokotteista kieltäytyneiden oikeus heidän perusoikeuksiensa ja ihmisoikeuksiensa
toteutumiseen.
Vauhkala kutsui käräjäoikeuden pääkäsittelyyn todistajaksi oikeustieteiden tohtorin Matti
Muukkosen, joka on julkaissut ainoan vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin perusoikeuksien
toteutumisesta koronapassilainsäädännön toteutuksen yhteydessä.
Muukkosen oikeustieteellisessä artikkelissa sekä hänen suullisessa kuulemisessaan pohdittiin
kysymystä, mistä tilanteesta perusoikeuksien rajoittamista pitää tarkastella koronapassiin

43liittyneiden rajoitusten osalta. Muukkosen mukaan lähtötilanteena on pidettävä normaalitilannetta
eli tilannetta, missä rajoituksia ei ole, koska mikäli lähtökohdaksi otetaan olemassa oleva
tosiasiallinen tilanne, tarkoittaisi se käytännössä sitä, että hyväksyttäisiin ajatus, jonka mukaan
ensin voitaisiin joillain perustein rajoittaa perusoikeuksia ja tämän jälkeen säädettäisiin uusia
rajoituksia vertaamalla niitä säädettyihin rajoituksiin. Hallitus oli kuitenkin valinnut toisin eli
verrannut koronapassilainsäädännön myötä syntyvää tilaa jo valmiiksi rajoitettuun yhteiskuntaan.
Muukkosen mukaan yhdenvertaisuusarviointia terveiden rokottamattomien osalta ei
perustuslakivaliokunnassa suoritettu lainkaan. Tällöin lopputulokseksi muodostui se, että kahden
terveen pääsy nauttimaan heille kuuluneista oikeuksista riippui täysin siitä, onko heillä voimassa
olevaa koronapassia vai ei. Muukkonen huomioi, että vertailutilanne on väärä, koska
rokottautuminen on ollut vapaaehtoista ja ei voi olla oikein, että perusoikeuksista nauttiminen
perustuisi vapaaehtoiseen lääketieteelliseen toimenpiteeseen suostumiseen. Tosiasiassa jopakoronaan sairastunut, mutta vihreän koronapassin hankkinut henkilö olisi tervettä, mutta
koronapassia hankkimatonta henkilöä paremmassa asemassa oikeuksiensa toteutumisen
näkökulmasta. Tämä ei olisi myöskään oikeuden elämään -perusoikeuden näkökulmasta oikea
tarkastelukulma, koska sairas, mutta koronapassin hankkinut henkilö mitä todennäköisimmin
levittäisi tautiaan muualle tilassa, mihin hän koronapassilla pääsisi sisälle. Muukkosen mukaan
julkilausumattomana, mutta tosiasiallisena tavoitteena koronapassilainsäädännöllä on ollut
rokotuskattavuuden kasvattaminen, mitä voidaan pitää hyvin kyseenalaisena perusoikeuksien
rajoitusopin ”painava yhteiskunnallinen tarve”-kriteerin kannalta.

Koronatestauksen olisi tullut olla maksuton yhdenvertaisuuden toteuttamiseksi
Muukkosen mukaan perusoikeuksien rajoitusedellytyksistä suhteellisuusperiaate olisi toteutunutparhaiten, mikäli koronatesti olisi ollut maksuton myös henkilöille, jotka eivät ideologisista tai
muista ei-terveydellisistä syistä ottaneet koronarokotteita. Perustuslain 6.2 § vaatii hyväksyttävää
syytä eriarvoiselle kohtelulle: oliko hyväksyttävää, että kaksi tervettä ihmistä asetetaan eriarvoiseen
asemaan siksi, että toinen on tehnyt vapaaehtoisen toimen eli ottanut koronarokotteen ja toinen ei;
toisaalta sairas ja tartuttamiskykyinen henkilö, joka on tehnyt toimen pääsi parempaan asemaanversus terve ja tartuttamiskyvytön henkilö, joka ei ole tehnyt toimea. Ja tämä eriarvoinen asettelu
tilanteessa, jossa rokottautumista perusteltiin nimenomaan tartuntojen ehkäisyllä ja tautitaakan
keventämisellä. Ja kuten olemme Muukkosen, Järvisen, Nohynekin ja Malhotran

44

asiantuntijalausunnoista kuulleet, rokotettujen ryhmää ei ainakaan lähtökohtaisesti ollut tarpeen tai
edes voinut suojata siten, että he välttäisivät rokottamattomien läsnäoloa.
Muukkosen mukaan terveet rokottamattomat joutuivat myös poliittisen ja sosiaalisen paineen
alaisiksi rokottautua: logiikka oli, että joko luovut yhdenvertaisesta oikeudesta palveluihin, tai sitten
otat täyden rokotussarjan passin voimaan saamiseksi, taikka sairastat taudin, taikka maksat 72
tunnin välein 100-200 euroa PCR-testistä. Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen
PACE:n päätöslauselmassa 2361 vuodelta 2021 kohdassa 7.3.1 kuitenkin kiellettiin minkäänlaisenpoliittisen taikka sosiaalisen paineen asettaminen mistä tahansa syistä koronarokottautumisesta
kieltäytyneille henkilöille. Lisäksi PACE:n toisessa päätöslauselmassa vuodelta 2021, numero 2383,
kohdassa 13.3.8 todetaan, että koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi
asianmukaista huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai
vakaumukseen liittyvistä syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta koronarokotetuksi, ja että erityisesti
tämän ihmisryhmän osalta jäsenvaltioiden tulisi varmistaa, että minkäänlainenkoronapassijärjestelmä ei käytännössä johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi
koronarokottautumista pakolliseksi.
Muukkonen kertoi suullisessa kuulemisessaan, että hän oli oma-aloitteisesti lähestynyt sosiaali- ja
terveysministeriötä tarjoten mahdollisuutta koronapassilainsäädännön ”happotestaamiseen”. STM
ohjasi Muukkosen ottamaan yhteyttä opetus- ja kulttuuriministeriöön, mutta sielläkään ei
Muukkosen tarjouksesta innostuttu. Muukkonen tarjoutui siis antamaan oikeudellisen arvion
koronapassilainsäädännön yhdenvertaisuusasetelmaan liittyen ministeriöille, mutta ne eivät tästä
tarjouksesta kiinnostuneet. Tämä ministeriöiden kiinnostumattomuus on osaltaan johtanut siihen,
että Vauhkala on joutunut terveenä rokottamattomana eriarvoisen kohtelun kohteeksi ilman
hyväksyttävää syytä. Mikäli ministeriöt olisivat toteuttaneet perustuslakivaliokunnan niilleasettamaa huolellisuusvelvollisuutta ottamalla vastaan Muukkosen oikeustieteellisen arvion, ei
Vauhkalan syrjintää olisi luultavasti päässyt tapahtumaan.
Muukkonen ei osannut kertoa, mistä tämä kiinnostumattomuus ja innostumattomuus ministeriöissä
ottaa vastaan huippuluokan oikeustieteellistä arviointia olisi johtunut. Toisaalta Asko Järvinen kertoi
suullisessa kuulemisessaan, että koronapandemia oli ”ensimmäinen poliittinen pandemia”. Järvinen
tarkoitti tällä mm. sitä, että esim. infektioylilääkärit ovat olleet eri mieltä koronarajoituksiin
liittyvistä toimenpiteistä ministeriöiden kanssa. Toisaalta rokotuskattavuuden nostaminen oli mitä
ilmeisimmin ääneen lausumaton tavoite laajemmaltikin ministeriöissä ja viranomaisissa, ja kenties
Muukkosen arviosta innostumattomuus johtui siitä, että objektiivinen arviointi olisi johtanut siihen,

45

ettei valittua rokotuskattavuuden kasvattamiseen toivotusti johtavaa painostusmenettelyä olisi
pystytty perustelemaan avoimesti ja oikeudellisesti kestävällä tavalla.
Myöskään uskonnollisista syistä koronarokotteista kieltäytyneiden asemaa ei ole arvioitu
koronapassilainsäädäntöä valmisteltaessa millään tavoin.

Perusoikeuksista nauttiminen ei voi riippua varallisuudesta
Koronapassilainsäädäntö johti siihen, että mikäli kieltäydyit vapaaehtoisen koronarokotteen
ottamisesta, jouduit joko hankkimaan itsellesi yleisvaarallisen tartuntataudin tai käymään 72 tunnin
välein koronatestauksessa, joka maksoi 100-200 euroa joka kerta eli noin 1000-2000 euroa
kuukaudessa. Perus- ja ihmisoikeuksista nauttiminen ei kuitenkaan voi riippua varallisuudesta.
Pyydämme Helsingin hovioikeutta mitä kunnioittavimmin myöntämään jatkokäsittelyluvan myös
tämän asian käsittelemiseksi. Lain tulevaa tulkintaa varten on saatava selvyys siitä, onko perus- ja
ihmisoikeusperusteisesti asioita tulkiten valtiovallalle oikeutettua edellyttää ihmisiä maksamaan
siitä, että he saisivat nauttia perus- ja ihmisoikeuksistaan.

Käräjäoikeuden tuomiolauselma perustelematon myös yksittäisten säännösten arvioinnin osalta
Helsingin käräjäoikeuden ratkaisun logiikka on siis ollut se, että ensiksi estetään kantajaa
kutsumasta tärkeimmät todistajansa pääkäsittelyyn, eikä suostuta kantajan esittämiin
editiovaatimuksiin, vaikka kyseessä ovat olleet olennaisen tärkeät todisteasiakirjat, ja sen jälkeen
ilmoitetaan oikeudellisesti erittäin kevein perustein, ettei tuomioistuin ole toimivaltainen
arvioimaan koronapassilainsäädännön perustuslainmukaisuutta, eikä tuomioistuin katso, että valtio
olisi rikkonut Euroopan ihmisoikeussopimuksessa sille asetettuja velvoitteita.
Vaikka hyväksyttäisiinkin – eikä kantaja hyväksy – tuomioistuimen edellä mainitut lähtökohdat, jää
käräjäoikeuden arvioinnista edelleen huomattavan paljon oikeudellisesti keskeisiä seikkoja
puuttumaan.

Käräjäoikeus kielsi lainvastaisesti kantajaa kutsumasta STM:n osastopäällikön Koskelan
kuultavaksi todistajana
Tärkein niistä on se, että koronapassilainsäädäntö ei suoraan johtanut koronapassivaatimuksen
esittämiseen Fazer Kluuvi -kahvilassa 10.12.2021, vaan siihen tarvittiin vielä erikseen Etelä-46

Suomen aluehallintoviraston tekemä päätös, jonka perusteella Fazer Ravintolat Oy on voinut asettaa
asiakkailleen vaatimuksen esittää koronapassi ehtona sisäänpääsylle Fazer Kluuvi -kahvilaan klo 9
aamulla. Asiaan liittyy kantajan todiste numero 7. Sen mukaan aluehallintovirastot lähettivät
lokakuussa kyselyn sosiaali- ja terveysministeriölle siitä, millä perusteilla rajoituksia tulee asettaa.
STM ilmoitti osastopäällikkö Koskelan allekirjoittamassa vastauksessa, että rajoituksia tulee asettaa
matalalla kynnyksellä.
Kirjallisen todisteen mukaan aluehallintovirastot ovat pyytäneet tarkennusta sosiaali- ja
terveysministeriön antamaan ohjaukseen koskien rajoitusten asettamista Terveyden ja hyvinvoinnin
laitoksen riskipotentiaalin arviointitaulukkoa hyödyntäen, kun otetaan huomioon, ettäa) THL:n mukaan taulukko on suuntaa-antava jab) paikallisilta ja alueellisilta asiantuntijoilta saatujen tietojen mukaan tartunnat eivät
tällä hetkellä lähde erityisesti merkittävän riskin tilaisuuksista.
Aluehallintovirastot tiedustelivat:
1. Ohjaako STM epidemiatilanteessa, jossa tartuntoja ei ole arvioitu tulevan erityisesti
yleisötilaisuuksista, harkitsemaan rajoitusten asettamista yleisötilaisuuksille tai tilojen
käytölle yleisemmin ja edellä esitetyistä seikoista huolimatta?
2. Mikäli STM ohjaa harkitsemaan rajoitusten asettamista yleisemmin, tulisiko niitä
ministeriön arvion mukaan asettaa• kaikkiin THL:n riskipotentiaalin arviointitaulukossa mainittuihin
merkittävän riskin yleisötilaisuuksiin (ottaen huomioon, että taulukko onainoastaan suuntaa antava)?
• kaikkiin yleisötilaisuuksiin ja yleisiin kokouksiin?
• kaikkiin 58 d §:n mukaisiin tiloihin (mukaan lukien tilat, joissa
järjestetään THL:n riskipotentiaalin arviointitaulukon mukaisia vähäisen
riskin toimintoja), mikäli TTL 58 d §:n soveltamisen edellytykset
täyttyvät?
• jollakin muulla tavalla?
3. Miten päätökset saadaan edellä mainituissa ohjauksen mukaisissa tilanteissa
perusteltua juridisesti kestävällä tavalla?

47

Aluehallintovirastojen kyselystä STM:lle siis käy selkeästi ilmi, että rajoitukset ovat pohjautuneet
THL:n antamaan suuntaa antavaan arviointitaulukkoon, joka ei ole ollut eksakti, eikä mitä
ilmeisimmin lääketieteelliseen tietämykseen perustuvaa, kuten jatkossa tulemme näkemään. Lisäksi
aluehallintovirastoilla on ollut tuolloin (kirjelmä on päivätty 1.11.2021 eli vajaat 1,5 kk ennen
Vauhkalaan kohdistunutta syrjintää) tiedossa, että paikallisilta ja alueellisilta asiantuntijoilta
saatujen tietojen mukaan tartunnat eivät tällä hetkellä lähde erityisesti merkittävän riskin
tilaisuuksista.
Kuten Koskelan allekirjoittamasta vastauksesta selviää, kirjelmässä ei vastata yhteenkään
aluehallintovirastojen esittämään kysymykseen. Kirjelmä on täynnä yleisluonteista pyörittelyä
jättäen aluehallintovirastot tietämättömyyden valtaan, miten tulisi reagoida siihen, että tartunnat
eivät tuolloin lähteneet liikkeelle merkittävän riskin tilaisuuksista, eikä siihen, miten AVIn päätökset
tulisi perustella juridisesti.
Tähän kysymyksiin vastaamattomaan kirjelmään perustuen Etelä-Suomen AVI asetti joulukuun
alussa rajoituksen mm. Helsingin seudulle, jonka perusteella koronapassia on vaadittu kantaja
Vauhkalalta 10.12.2021.kello 9.00 Fazer Cafe’hen (Kluuvikatu 3, Helsinki).
Perustuslain 107 §:n mukaan ”Jos asetuksen tai muun lakia alemmanasteisen säädöksen säännös onristiriidassa perustuslain tai muun lain kanssa, sitä ei saa soveltaa tuomioistuimessa tai muussa
viranomaisessa.” Koko episodi Vauhkalan syrjinnästä on lähtenyt liikkeelle ESAVIn tekemästä
rajoituspäätöksestä, joka on perustunut STMn ohjeistukseen, joka ei ole pohjautunut juridisille, eikä
lääketieteellisille perusteille. ESAVIn rajoituspäätös on jo lähtökohtaisesti ollut ilmeisessä
ristiriidassa perustuslain tai muun lain kanssa, eikä sitä tule soveltaa tuomioistuimessa. Näin ollen
valtionviranomaisen toiminta on jo lähtökohtaisesti ollut syrjivää, jo ennen kuin Vauhkala on
pyrkinyt kahvilaan 10.12.2021 klo 9.
Kantaja olisi halunnut kutsua STM:n osastopäällikkö Koskelan todistamaan oikeudessa seuraavasta
teemasta: ”millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen tai oikeudelliseen arviointiin STM:naluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut”. Käräjäoikeus kielsi Vauhkalaa
kutsumasta Koskelaa, vaikka teemasta ei ollut minkäänlaista kirjallista tai suullista todistelua
muuten saatavilla.
Vauhkalan mukaan aluehallintovirastoille STM:n toimesta annettu vastaus ei ole perustunut
lääketieteelliseen tai oikeudelliseen arviointiin tarpeesta edellyttää koronapassia
ravitsemusliikkeissä, kuten Fazer Kluuvi -kahvilassa, mutta se on kuitenkin ohjannut Etelä-Suomen
aluehallintovirastoa laatimaan rajoituspäätöksen, joka on johtanut Vauhkalan syrjimiseen

48

10.12.2021 klo 9 aamulla. Näin muodoin aluehallintoviraston tekemä päätös ei ole ollut
koronapassilainsäädännön näkökulmasta välttämätön, eikä se ole johtanut tavoiteltuun
lopputulokseen eli covid-19-taudin leviämisen ehkäisyyn. Edelleen tavoite olisi saavutettu
vähemmän perusoikeuksia rajoittavalla tavalla, kuten kehottamalla ihmisiä pesemään kätensä
huolellisesti ennen kahvilan asiakkaaksi ryhtymistä.
Mitä ilmeisimmin Etelä-Suomen aluehallintoviraston päätös sallia koronapassin vaatiminen on ollut
perustuslain ja perusoikeuksien yleisten rajoitusedellytysten vastainen, jolloin sitä ei saa soveltaa
tuomioistuimessa tai muussa viranomaisessa. Edelleen aluehallintoviraston päätös on ollut
perustuslain 124 §:n vastainen salliessaan ravitsemusliikkeen eli Fazer Kluuvi -kahvilan itsensä
päättää, millä kellonlyömällä se alkaa vaatia koronapassia asiakkailtaan.
Jo yksistään tämä STM:n perustelemattomaan kirjeeseen perustunut aluehallintoviraston päätös
riittää siihen, että Helsingin hovioikeuden tulisi myöntää asiassa Vauhkalalle jatkokäsittelylupa. Se,
että käräjäoikeus ei ole sallinut kutsua STM:n kirjeen allekirjoittanutta Koskelaa oikeuden
kuultavaksi, osoittaa käräjäoikeuden toimineen prosessioikeudellisesti laittomasti ja tästäkin syystä
asiassa tulee myöntää jatkokäsittelylupa.

Käräjäoikeus arvioi OKV:n selvityksen merkityksen ilmeisen virheellisesti
Vastaaja Suomen valtio esitti kirjallisena todisteenaan V4 oikeuskanslerin 12.4.2023 antaman
ratkaisun koskien sote-henkilöstön koronarokotuksista tehtyä kantelua. Kantaja esitti, että kyseinenratkaisu ei liity kanteen kohteena olevaan tapaukseen millään tavalla. Käräjäoikeus toteaa asiasta
seuraavaa (tuomion s. 48):”… oikeuskanslerinvirasto (jäljempänä ”OKV”) on pyytänyt 2.12.2022 sosiaali- ja
terveysministeriöltä (jäljempänä ”STM”) selvitystä siitä, miten ministeriö onseurannut tartuntatautilain 48 a §:n (joka koski hoitajien koronarokotuksia)
valtiosääntöoikeudellisten edellytysten täyttymistä ja varmistunut kyseistenedellytysten olemassaolosta.
… OKV on myöhemmin selvityksensä perusteella tullut siihen tulokseen, että se ei ole
havainnut STM:ssä lainvastaista menettelyä tai velvollisuuksien laiminlyöntiä sen
suhteen, miten kyseessä olevan säännöksen voimassaolon valtiosääntöoikeudellisia tai
lääketieteellis-epidemiologisia edellytyksiä on seurattu ja arvioitu.

49

Käräjäoikeus katsoo, että OKV:n päätöksestä on tulkittavissa, että STM:n menettely
koronapandemian aikaisten toimenpiteiden valtiosäännönmukaisuuden
varmistamisessa on ollut täysin hyväksyttävää ja riittävää.”
Käräjäoikeuden tulkinta on täysin kestämätön, ja kantajan mielestä ilmeinen merkki tuomareiden
puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.
Ensinnäkään, OKV:n TTL 48 a §:ää koskevasta selvityksestä ei voida (ainakaan perinteisenloogisen syllogismin keinoin) tehdä minkäänlaisia päätelmiä tai tulkintoja siitä, että STM:mmenettely myös muiden koronapandemian aikaisten toimenpiteiden kuin koronapassilainsäädännön
valtiosäännönmukaisuuden varmistamisessa olisi ollut hyväksyttävää ja riittävää, saatika ”täysin”
hyväksyttävää ja riittävää, kuten käräjäoikeus asian muotoili. Väite on loogisesti yhtäläinen
seuraavan syllogismin kanssa:”Rakennustarkastaja tarkasti talon putkiston, eikä havainnut niissä lainvastaista
menettelyä tai velvollisuuksien laiminlyöntiä.” ”Rakennustarkastajan mukaan rakennuttajan toimenpiteet talon rakenteiden
turvallisuuden ja lainmukaisuuden varmistamisessa olivat muutoinkin täysin
hyväksyttäviä ja riittäviä.”
Edellä mainitun kaltainen ”johtopäätös” on ilmeinen merkki tuomareiden puolueellisuudesta ja / tai
ammattitaidottomuudesta, jonka perusteella he ovat joko esteellisiä oikeudenkäymiskaaren 13
luvussa tarkoitetulla tavalla taikka muutoin epäpäteviä virkansa hoitamiseen.
Toisekseen, OKV ei anna käytännössä koskaan päätöksiä, vaan lähinnä ratkaisuja. Tämä on toinen
ilmeinen merkki tuomion kirjoittajan ammattitaidottomuudesta ja / tai välinpitämättömyydestä asiaa
kohtaan.

Käräjäoikeuden tehtävä asiassa
Käräjäoikeuden ratkaisun mukaan (s. 45) ”[k]äräjäoikeuden tehtävänä on ratkaista, onko
koronapassilainsäädäntö sen voimaantulohetkellä lainsäätäjillä olleen tiedon valossa ollut
perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi eli onko
koronapassilainsäädäntö ollut muun ohella Suomea velvoittavan EIS:n mukainen.”
Käräjäoikeuden tehtävänä ei kuitenkaan ollut ratkaista, oliko koronapassilainsäädäntö sen
voimaantulohetkellä lainsäätäjillä olleen tiedon valossa perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä
tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi. Käräjäoikeuden tehtävänä oli ratkaista, oliko

50koronapassilainsäädäntö perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä tavoiteltavien hyötyjen
saavuttamiseksi sen tiedon valossa, mitä huolellisilla lainsäätäjillä oli tai olisi pitänyt olla tiedossa.
Kantaja on painottanut tätä näkökulmaa toistuvasti ja jatkuvasti: perustuslakivaliokunnan
lausuntojen mukaan valtioneuvoston on tullut tarkkaan arvioida sääntelyn voimassaolon
välttämättömyyttä, ja mikäli tämä välttämättömyys lakkaisikin olemasta voimasta, olisi
valtioneuvoston tullut muuttaa tai kumota sääntely siltä osin. Nyt käräjäoikeus tehtäväänsä
asettaessaan ja kuvatessaan täydellisesti sivuuttaa tämän perustuslakivaliokunnan useaan kertaan
toistaman kannanoton. Tämä on kantajan mielestä edelleen osoitus tuomareiden ilmeisestä
puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.

Käräjäoikeuden ratkaisu editiovaatimukseen
Kantaja vaati käräjäoikeudessa, että Suomen valtio velvoitetaan esittämään kantajalle seuraavat
asiakirjat:1) kopiot EU:n ja / tai Suomen valtion sekä eri koronarokotevalmistajien välisistä sopimuksista
koronarokotteiden hankintaan liittyen. Asiakirjoista haemme tietoa siitä, asettiko EU ja / tai
Suomen valtio jonkinlaisia erityisiä vaatimuksia koronarokotteiden toimivuudelle tai
hyödyllisyydelle esim. covid- 19:n sairastamisen tai leviämisen ehkäisyssä, tai asettiko EU
ja / tai Suomen valtio jonkinlaisia muita laatuvaatimuksia tilatuille koronarokotteille.
Vaihtoehtoisesti muut asiakirjat, joista edellä mainitut tiedot käyvät ilmi
2) lääketieteelliset selvitykset, joihin väliaikaisesti 2021–2022 voimassa ollut ns.
koronapassilainsäädäntö perustui. Erityisesti tarkat tiedot siitä, mihin lääketieteelliseen ja
muuhun tieteelliseen tietoon ja selvitykseen perustui väite ja olettamus siitä, että
koronapassin käyttö olisi ehkäissyt covid-19:n leviämistä
Kantaja katsoi, että pyydetyillä tiedoilla on merkitystä näyttönä, sillä oikeudenkäynnissä onosaltaan kyse siitä, olisiko valtion viranomaisten pitänyt olla tietoisia joulukuussa 2021 siitä
tiedeyhteisössä tuolloin laajalti vallinneesta tieteellisestä tiedosta, että koronapassin käyttö eiehkäissyt covid-19:n leviämistä merkittävissä määrin tai jopa lainkaan. Koronapassilainsäädäntö
katsottiin eduskuntakäsittelyn aikana useissa asiantuntijalausunnoissa perustuslain mukaiseksi, jos
sen käyttöönotosta olisi hyötyä covid-19:n leviämisen ehkäisyssä.
Asiassa on tältä osin kyse, onko valtioneuvosto toteuttanut perustuslakivaliokunnan korostamaa
velvollisuuttaan seurata koronapassilainsäädännön voimassaolon välttämättömyyttä ja että olisiko

51

Valtioneuvoston tullut ryhtyä sääntelyn korjaamiseen ennen kanteen kohteena olevia tapahtumia
10.12.2021.
Koska asiassa oli kyse myös koronarokotteista ja niiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämisen ja
niiden aiheuttamien haittojen ehkäisyssä osana koronapassilainsäädännön vaikutuksia, näillä
sopimuksilla saattoi olla merkitystä näyttönä asiassa.
Käräjäoikeus vastasi editiovaatimukseemme seuraavasti 27.2.2024 antamassaan päätöksessä:
Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 40 §:n tulkinnassa oikeuskäytännössä riittävänä onpidetty, että pyydettäväksi vaaditulla asiakirjoilla saattaa saattaa olla näyttöarvoa
jollekin asiassa merkitykselliselle ja näyttöä kaipaavalle seikalle (esim KKO 2019:7)
Käräjäoikeus katsoo Suomen valtiolta esitettäväksi vaadittujen kohdan 1 asiakirjojen
osalta, että näillä sopimusasiakirjoilla tai muilla viitatuilla ja vedotuilla asiakirjoillaei voi olla merkitystä näyttönä asiassa. Asiassa ei ole kyse koronarokotteiden
toimivuudesta tai tehokkuudesta, vaan siitä, onko Koronapassilainsäädännölle ollut
oikeudellisia perusteita, ja onko kyseinen lainsäädäntö ollut EIS:n jayhdenvertaisuuslain mukainen. Näin ollen sillä, onko sopimusasiakirjoissa sovittu
jotain vaatimuksia koronarokotteiden tehokkuudelle tai toimivuudelle, ei ole
merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Niistä tai muista vaadituista asiakirjoista ei
myöskään ole voinut olla pääteltävissä mitään Valtioneuvoston toimien
lainmukaisuudesta kantajan vetoaman sääntelyn välttämättömyyden
seurantavelvoitteen syksyllä 2021 ennen 10.12.2021 kannalta.
Käräjäoikeus katsoo Suomen valtiolta esitettäväksi vaadittujen kohdan 2 asiakirjojen
osalta, että lääketieteelliset selvitykset, joihin Koronapassilainsäädäntö perustui, sensijaan ovat julkisia eli niiden osalta editiomääräystä ei tarvita. Kyseiset selvitykset on
lueteltu koronapassilainsäädäntöä koskevan hallituksen esityksen (131/2021 vp)
viitetiedoissa ja löytyvät edelleen verkosta vastaajan oheistamien linkkien takaa
Käräjäoikeuden ratkaisun perustelut ovat absurdit, eivätkä kestä tarkempaa tarkastelua:koronapassilainsäädäntö perustui oikeudellisesti suurilta osin juuri siihen, että ovatko
koronarokotteet toimivia tai tehokkaita lainsäädännön tavoitteiden – koronaviruksen leviämisen
estämisen ja tautitaakan keventämisen – saavuttamiseen, ja että täyttikö koronapassilainsäädäntö
siten perusoikeuksien rajoitusedellytysten suhteellisuus- ja välttämättömyysvaatimusta. Kantaja on
nimenomaan osoittanut todistelullaan, että koronarokotteet eivät edes voineet toteuttaa näitä
tavoitteita, ja että tämä oli tiedossa jo viimeistään syksyllä 2021.

52

Fazer Ravintolat Oy:n suorittama yhdenvertaisuuslain rikkomus
Fazer Ravintolat Oy on kantajan näkökulmasta rikkonut yhdenvertaisuuslakia. Lain soveltamisen
kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää asiassa jatkokäsittelylupa, koska kyse on
sen tulkinnasta, onko Fazer Ravintolat Oy:n toiminta perustunut lakiin, jota – vaikkakin se on
kantajan näkökulmasta ollut hänen tapauksessaan perustuslain ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen
vastainen – Fazer Ravintolat Oy:n on tullut noudattaa.
Kantajan mukaan yhtiö on syrjinyt Vauhkalaa välittömästi estäessään hänen pääsynsä 10.12.2021
klo 9 aamulla Fazer Kluuvi -kahvilaan, eikä Fazer Ravintolat Oy:n toiminta ole perustunut lakiin.
Yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaan erilainen kohtelu ei ole syrjintää, jos kohtelu perustuu lakiin.
Jatkokäsittelyluvan myöntäminen asiassa on tärkeää myös siksi, että voidaan arvioida, onko Fazer
Ravintolat Oy:n tullut noudattaa koronapassiin liittyvää tartuntatautilakia kokonaisuudessaan.
Käräjäoikeuden tuomiolauselmassa (s. 56) lausutaan mm., että ”käräjäoikeus katsoo myös, ettei
niiden (TTL 58 j ja h §) rikkominen ylipäätään voisi toteuttaa yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaista
hyvitysseuraamusta, vaan että ne ovat lähinnä hallinnollisin sanktioin arvioituja
menettelytapasäännöksiä”.
Kantaja katsoo, että erityisesti tilanteessa, missä koronapassilainsäädäntö kiistatta rikkoo Vauhkalan
perus- ja ihmisoikeuksia, tulee koko lainsäädäntöä noudattaa tarkasti. Koronapassilainsäädännön
ydin syntyy tartuntatautilain pykälistä 58 h, 58 i ja 58 j ja ne muodostavat kokonaisuuden, jota
koronapassia vaatineiden ravitsemusliikkeiden on tullut tarkasti noudattaa, jotta on voitu varmistaa,
ettei ravitsemusliikkeiden asiakkaiden perusoikeuksia rikota.
Fazer Ravintolat Oy on jättänyt noudattamatta tartuntatautilain 58 h ja i §:iä sen osalta, ettei yhtiö
ole laatinut kirjallista suunnitelmaa siitä, miten se toteuttaa AVI:n päätöksessä asetetut velvoitteet ja
rajoitukset, sekä 58 j §:ää sen osalta, ettei se ole informoinut Vauhkalaa koronapassiin merkittyjen
henkilötietojen käsittelemiseen liittyen. Fazer-kahvilassa olisi tullut tartuntatautilain 58 h.3 §:nmukaan olla pykälän edellyttämä suunnitelma asiakkaiden ja muiden toimintaan osallistuvien
nähtävillä, ja kyseisessä suunnitelmassa olisi tullut TTL 58 i.4 §:n mukaisesti olla kirjattuna tieto
siitä, että Fazer edellyttää koronapassin esittämistä asiakkailta ja toimintaan osallistuvilta. Edelleen
TTL 58 h § säädetään, että koronapassia edellyttävällä liikkeellä tulee olla kirjallinen suunnitelma
siitä, miten se toteuttaa TTL 58 d 1 momentissa tarkoitetussa päätöksessä asetetut velvollisuudet ja
rajoitukset.

53

Asiasta on käräjäoikeuden istunnossa kuultu kantaja Mika Vauhkalaa ja tämän ystävää Mika
Jantusta, joka oli Vauhkalan mukana pyrkimässä Fazer Kluuvi -kahvilaan 10.12.2021 klo 9 aamulla,
ja heidän mukaansa kirjallista suunnitelmaa, miten kahvila toteuttaa AVI:n päätöksessä asetetut
velvoitteet ja rajoitukset, ei ollut nähtävillä, vaikka laki sitä edellyttää. Myöskään kumpaakaan ei
kahvilan työntekijöiden toimesta ollut informoitu koronapassiin merkittyjen henkilötietojen
käsittelemiseen liittyen. Käräjäoikeus ei käsitellyt Vauhkalan ja Jantusen kertomusta asiasta
mitenkään, vaan tukeutui ainoastaan Fazer Ravintolat Oy:n todistajaan Tuomiseen, joka oli
tapahtumahetkellä Fazer Kluuvi -kahvilan vastuupäällikkö. Tuominen vakuutti, että
omavalvontasuunnitelma oli tehty. Hän kertoi myös, ettei ole löytänyt sellaista suunnitelmaa.
Kysyttäessä, mitä hänen mielestään kyseisessä suunnitelmassa olisi ollut, Tuominen ei muistanut,
että hän olisi laittanut sinne tietoa siitä, että Fazer edellyttää koronapassin esittämistä asiakkailta,
eikä siitä, miten Fazer Kluuvi toteuttaa sille asetetut velvollisuudet ja rajoitukset. Käräjäoikeuden
tuomiolauselman mukaan ”todistaja (Tuominen) oli laatinut Fazerin Kluuvin kahvilan
omavalvontasuunnitelman ja sitä oli päivitetty asianmukaisesti. Sitä ei valitettavasti todistajansiirryttyä muihin tehtäviin enää myöhemmin löydetty dokumentoitavaksi, mutta se oli varmuudellalaadittu ja oli myös tuolloin kahvilan seinällä nähtävissä”.
Jää epäselväksi, mihin käräjäoikeuden varmuus omavalvontasuunnitelmasta ja sen tosiasiallisesta
päivitetystä sisällöstä perustuu. Käräjäoikeuden tulisi toimia puolueettomasti ja arvioida
oikeudellista kiistaa puolueettomasti. Näin ei käsiteltävässä asiassa ole tapahtunut, vaan
käräjäoikeus on arvioinut asiaa yksipuolisesti vastaajan näkökulmasta ja luottanut ilman mitään
näkyviä perusteita siihen, mitä vastaajan todistaja on kertonut huomioimatta sitä, että todistaja on
työsuhteessa vastaajaan ja näin myös riippuvainen vastaajasta, eikä oikeus ole huomioinut sitäkään,
mitä vastaaja tosiasiallisesti on kertonut. Hän ei ole pystynyt kertomaan edes sitä, mitä
suunnitelmassa on kerrottu koronapassin vaatimisesta, vaikka lainsäädäntö asiassa on selkeä:
kirjallisen suunnitelman on pitänyt sisältää tiedot siitä, miten kahvila/Fazer Ravintolat Oy toteuttaa
AVI:n päätöksessä asetetut velvoitteet ja rajoitukset.
Kantaja on pyrkinyt kaikin mahdollisin tavoin selvittämään asiaa pyytämällä editiona kyseistä
kirjallista suunnitelmaa nähtäville, mutta suunnitelmaa ei kantajalle ole toimitettu. Käräjäoikeus
toteaa asiasta ainoastaan sen, että valitettavasti todistajan siirryttyä muihin tehtäviin ei kirjallista
suunnitelmaa enää myöhemmin löydetty dokumentoitavaksi, mutta se oli varmuudella laadittu ja oli
myös tuolloin kahvilan seinällä nähtävissä.
Kantajan näkemyksen mukaan se, että suunnitelmaa ei ole löytynyt, kertoo yksinomaan siitä, että
suunnitelmaa ei ole ollut. Tuomioistuin ei ole selvittänyt, miksi se on yksipuolisesti uskonut

54

vastaajan todistajan vakuutusta ilman, että asialle olisi esitetty mitään lisäselvitystä. Lisäksi
käräjäoikeuden edellä käyttämä sanamuoto ”se oli varmuudella laadittu” on kantajan mielestä
jälleen räikeä esimerkki tuomareiden ilmeisestä puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.

Asiakkaita ei ole informoitu tartuntatautilain mukaisesti
Asiassa kuullut Vauhkala ja Jantunen ovat kertoneet, että heitä ei ole informoitu Fazer Kluuvikahvilassa siitä, miten koronapassiin merkittyjä henkilötietoja tullaan käsittelemään. Myöskään
Fazer Ravintolat Oy:n todistaja Tuominen ei ole kyennyt kertomaan, miten hän olisi Vauhkalaa ja
Jantusta kahvilassa informoinut koronapassiin merkittyjen henkilötietojen käsittelemisestä.
Mitä laissa mainittu informointi pitää sisällään? Hallituksen esityksessä 226/2021 selvennetään, että
lakipykälän 58 j sisältöä tarkennetaan hallituksen esityksessä 131/2021, missä ilmoitetaan
hallituksen kantana, että henkilötietojen käsittely edellyttäisi asiakkaan informointia.
Fazerin väite siitä, että Vauhkalan asiointi ei olisi edennyt TTL 58 j §:n 1 momentin mukaisen
informointivelvoitteen tasolle, koska hänellä ei ollut esittää koronapassia, on käsityksemme mukaan
virheellinen. Säännöksen mukaan:… Todistukseen merkittyjen henkilötietojen käsittely edellyttää lisäksi asiakkaan ja
toimintaan osallistuvan informointia. …
Säännöksen esitöiden mukaan (HE 131/2021 vp, s. 52):
… todistukseen merkittyjen henkilötietojen käsittely edellyttäisi lisäksi asiakkaan ja
toimintaa osallistuvan tietosuoja-asetuksen mukaista informointia siitä, että
henkilötietoja käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön
nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan
pääsemiseksi. Lisäksi tulisi informoida, että todistuksen tietoja ei saisi edellä 3
momentissa esitetyn mukaisesti tämän lain nojalla rekisteröidä tai tallentaa niitä tai
käsitellä todistusta muussa käyttötarkoituksessa. TTL 58 j §:n 3 momentin mukaan
todistuksen tietoja ei saa rekisteröidä tai tallentaa tai käsitellä muussa
käyttötarkoituksessa.
Väitämme, että asiassa ei edes voida soveltaa tietosuoja-asetusta tai suorittaa tietosuoja-asetuksen
mukaista informointia. Tietosuoja-asetuksen tarkoittama informointi tarkoittaa nimenomaan
rekisteröidyn informointia. Toisaalta TTL 58 j §:n 3 momentin mukaan minkäänlaista tietojen
rekisteröintiä ei edes saanut tehdä. Koska kenestäkään ei 58 j §:n 3 momentin mukaisesti voi

55

tulla ”rekisteröityä”, ei tietosuoja-asetuksen mukaista informointia ole ylipäätään mahdollista
suorittaa. Siten maininta ”tietosuoja-asetuksen mukaisesta” informoinnista on ilmeisesti
virheellisesti tai vahingossa päätynyt hallituksen esitykseen. Siten asiassa on sovellettava lakitekstiä
ja sen esitöitä, joissa puhutaan ”asiakkaan ja toimintaan osallistuvan” informoinnista.
Vauhkala on ollut Fazerin asiakas tai toimintaan osallistuva TTL 58 j §:n 1 momentin tarkoittamalla
tavalla, kun hän on pyrkinyt ostamaan aamiaista Fazer Cafe Kluuvista. Säännöksen esitöiden
mukaan häntä olisi tullut koronapassin vaatimisen edellytyksenä informoida siitä, että hänen
henkilötietojaan käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön nimen
tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi. Tämä
informointi olisi tullut suorittaa nimenomaan etukäteen, ennen kuin koronapassia edes vaaditaan
näyttämään, sillä jos informointi olisi suoritettu vasta jälkikäteen, ei asiakas olisi voinut varmistua
esim. siitä, että häneltä kerättyjä tietoja ei rekisteröidä tai tallenneta jonnekin TTL 58 j §:n 3
momentin tarkoittamalla tavalla.
Kuultaessa todistaja Tuomista hän on kertonut, että hän ja toinen kahvilatyöntekijä ovat ainoastaan
ilmoittaneet Vauhkalalle ja tämän ystävälle, että näiden tulee esittää koronapassi edellytyksenä
päästä sisälle kahvilaan. Näin muodoin asiakkaan informointi ei ole toteutunut lain tarkoittamalla
tavalla.
Koska säännöksen esitöissä sanotaan, että asiakasta tai toimintaan osallistuvaa täytyy informoida
siitä, että ”henkilötietoja käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön
nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi”, ja koska
näin ei ole tehty, on Fazer siten käsityksemme mukaan rikkonut välittömästi TTL 58 j §:n 1
momenttia.
Kantaja katsoo, että Fazerin on tullut noudattaa lainsäädäntöä kokonaisuudessaan ja kirjallisen
suunnitelman sekä informoinnin puuttuminen ovat aiheuttaneet sen, että Fazer on estäessään
Vauhkalan pääsyn kahvilaan toiminut tartuntatautilakia vastaan, jolloin syrjintä ei ole perustunut
lakiin.

Vauhkalan epäyhdenvertainen kohtelu
Käräjäoikeuden tuomiolauselman keskeinen ydin Fazer Ravintolat Oy:n hyvitysvelvollisuuden
osalta on näin muodoin käsitelty. Fazer Ravintolat Oy:n toiminta ei ole tulkintamme ja
todistelumme mukaisesti perustunut lakiin, joten syrjintä ei ole ollut perusteltua. Seuraavaksi

56

käymme läpi sen, miten Vauhkalaa on kohdeltu eri tavoin kuin muita henkilöitä olisi
vertailukelpoisessa tilanteessa kohdeltu.
Perinteinen, vakavarainen ja varakas Fazer Ravintolat Oy, joka on osa Fazer-konsernia, on
sitoutunut ihmisoikeuksien kunnioittamiseen, kuten kantajan todisteesta 10 ilmenee: Fazer ei siedä
liikkumisrajoituksia ja Fazer kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia,
eikä hyväksy minkäänlaista syrjintää.
Tästä ilmoituksestaan huolimatta Vastaajan toimitusjohtaja Miika Kostilainen on vastannut kantajan
kirjeeseen, missä kantaja on vaatinut yhtiötä korvaamaan hänen loukkauksensa, seuraavasti: Myös
viittaamillanne Valtioneuvoston internet-sivuilla todetaan hyvin yksiselitteisesti, että ”jos ravintola
edellyttää asiakkailtaan koronapassia, sen ei tarvitse noudattaa alueelle asetettuja tavallista
tiukempia rajoituksia aukiolo- ja anniskeluajoille, sallitulle asiakasmäärälle tai määräystä jokaisen
asiakkaan istumapaikasta sisätiloissa.” Toisaalla viittaamassanne materiaalissa(Aluehallintoviraston sivuilla) todetaan, että ”ravitsemisliike voi itse määritellä ajankohdat, jolloin
se ottaa koronapassin käyttöön.”Fazerin osalta kyse on siis ollut menetelmästä, millä se on onnistunut välttämään sille muuten
asetetut rajoitukset asiakkaiden sisäänotolle. Kyse on suuremman liikevoiton hankkimisesta
rajoittamalla Vauhkalan perusoikeutta yksityisyyden suojaan. Useiden muiden kahviloiden osalta
tällaista perusoikeutta rajoittavaa käytäntöä ei ole ollut, eikä myöskään joissain muissa Fazerkahviloissa. Fazer ei ole osoittanut muuta perustetta kuin taloudellisen voiton kasvattamisen sille,
miksi se on rajoittanut Vauhkalan pääsyä ravintolaan aamulla 10.12.2021 suhteessa Fazerin itsensäomaksumaan linjaukseen kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia.
Fazer Ravintolat Oy on päättänyt ryhtyä vaatimaan kahvilansa asiakkailta koko päivän ajan
koronapassia, vaikka normaalisti koronapassia on vaadittu ravitsemusliikkeissä vasta klo 17
eteenpäin. Tämä on perustunut siihen, että näin Fazer Ravintolat Oy on voinut ottaa asiakkaita
liiketiloihinsa ilman tarvetta noudattaa minkäänlaisia tiloihinsa liittyviä rajoituksia, jolloin yhtiö on
voinut maksimoida liikevoittonsa.
Pääsyn estäminen ravintolaan on rikkonut perustuslailla taattua oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun
sekä yksityiselämän suojaan terveystietojen julkisuuden osalta sekä Euroopan
ihmisoikeussopimuksella taattua oikeutta nauttia yksityiselämän kunnioitusta sekä uskonnon- ja
omantunnonvapautta sekä oikeutta syrjimättömyyteen sekä toisaalta ihmisoikeussopimuksen 12.
lisäpöytäkirjan 1. artiklalla taattua oikeutta olla joutumatta tilanteeseen, missä mielivaltaisesti
estetään pääsemästä ravintolaan. Näin muodoin Fazer Ravintolat Oy ei ole noudattanut

57

omaksumiaan ihmisoikeussitoumuksia, joiden mukaan se ei siedä liikkumisrajoituksia ja Fazer
kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia, eikä hyväksy minkäänlaistasyrjintää.
Kuten kantajan esittämistä kirjallisista todisteista 9, 11 ja 12 selviää, on kantajalla ollut
mahdollisuus käydä välittömästi Fazer Kluuvi-episodin jälkeen syömässä Hotelli Kämpissä ja
myöhempinä päivinä myös muissa ravintoloissa ja jopa Fazerin muissa kahviloissa. Mikään ei siis
tosiasiallisesti ole estänyt Fazer-kahvilaa päästämästä Vauhkalaa syömään aamiaista 10.12.2021.
Kysymyksessähän muina päivinä sekä muissa paikoissa on ollut yhdenvertaisuuslain mukainenvertailukelpoinen tilanne. Yhdenvertaisuuslain 10 §:ssä säädetään:
Syrjintä on välitöntä, jos jotakuta kohdellaan henkilöön liittyvän syyn perusteellaepäsuotuisammin kuin jotakuta muuta on kohdeltu, kohdellaan tai kohdeltaisiin
vertailukelpoisessa tilanteessa.
Ruokaileminen muissa paikoissa saman lainsäädännön ja saman ESAVIn rajoituspäätöksen alla on
ollut laissa määritelty vertailukelpoinen tilanne. Eli kantajan näkemyksen mukaan häntä on
suhteessa muihin kahviloihin/ravintoloihin niin Fazer Ravintolat Oy.n ulkopuolella kuin myös
yhtiön toisissa toimipisteissä kohdeltu vertailukelpoisessa tilanteessa syrjivästi Fazer Kluuvissa
10.12.2021 klo 9. Syrjintä on perustunut Vauhkalan terveydentilan oletukseen, kun hänellä ei ole
ollut esittää koronapassia. Vauhkala on kuitenkin ollut täysin terve mennessään kahvilaan.

Oikeudenkäyntikulujen korvausvelvollisuudesta
Vauhkala katsoo, että käräjäoikeuden tekemä päätös hänelle maksettaviksi määrätyistä valtion
oikeudenkäyntikuluista ei perustu asian oikeudellisesti pätevään arvioon. Myös tästä syystä
Vauhkala katsoo, että lain soveltamisen kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää
asiassa jatkokäsittelylupa.
Keskeiset oikeudellisesti puutteellisesti tehdyt arviot liittyen oikeudenkäyntikulujen
korvausvelvollisuuteen ovat seuraavat:
1) Pääkäsittelyn yhteydessä on kaikille osapuolille ilmoitettu, että oikeudenkäyntikululasku pitää
esittää maanantaina 15.4.2024. Vasta tämän päivän jälkeen valtio on esittänyt vaatimuksenarvonlisäveron osuuden korvaamisesta. Vaikka valtion vaatimus on myöhästynyt, on käräjäoikeus
hyväksynyt sen, että valtio on voinut vaatia oikeudellisesti tehokkaasti myös arvonlisäveron osuutta

582) Valtion käyttämä aika asianajamiseen on ollut liioiteltu ottaen jo huomioon sekin, että valtio on
alusta lähtien ilmoittanut, ettei kanteella olisi perusteita. Melkein tuplamäärä tunteja kantajan
avustajan käyttämään aikaan verrattuna kertoo siitä, että valtio on tarkoituksellisesti pyrkinyt
kasvattamaan oikeudenkäyntikuluvaatimustaan aiheuttaen tällä tavalla kantajalle lisäkustannuksia.
Tämä on tulkittavissa shikaaniksi3) Valtion asiamiehen tuntiveloitus on ollut liian suuri suhteessa osoitettuun asianajotaitoon. Valtion
asianajaja ei ole tuntenut ihmisoikeussopimuksia ja hän on keskittynyt lähinnä vastapuolenmustamaalaamiseen, mikä on Hyvän asianajajatavan ohjeiden vastaista
4) Valtion asiantuntijalausunnon antaneen Salmisen palkkiota ei olisi pitänyt hyväksyä, koska jura
novit curia -periaatteen mukaisesti lainopillisen lausunnon antajaa ei olisi pitänyt edes kutsua
oikeuteen
5) Vastoin alkuperäistä ilmoitustaan valtio on käyttänyt useampia kuin yhtä avustajaa ja Vauhkala
on ilmoittanut hyväksyvänsä vain yhden avustajan käytön - kuten Vauhkala itse on toiminut.

Jatkokäsittelylupahakemus asiamies Nummelinin osalta
Helsingin käräjäoikeuden tuomiolauselman ratkaisu, jonka mukaan ”Nummelin on velvoitettava
osallistumaan oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimukseen Vauhkalan kanssa yhteisvastuullisesti
20 000 euron osalta” on kumottavaa) oikeudenkäymiskaaren vastaisenab) vaatimuksen esittäjän valtion vaatimusperusteiden vastaisena.
Jatkokäsittelylupa asiassa tulisi siis myöntää siksi, että ratkaisun osalta on ilmennyt aihetta epäillä
käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen oikeellisuutta, eikä käräjäoikeuden ratkaisun lopputuloksen
oikeellisuutta ei ole mahdollista arvioida jatkokäsittelylupaa myöntämättä
Tuomiolauselman s. 59 esitetyn mukaan ”OK 21 luvun 6 §:n mukaan asianosaisen edustaja,
asiamies tai avustaja, joka 4 tai 5 §:ssä tarkoitetulla tavalla tahallisesti tai huolimattomuudesta on
aiheuttanut toiselle asianosaiselle tässä luvussa tarkoitettuja oikeudenkäyntikuluja, voidaan
velvoittaa, sen jälkeen kun hänelle on varattu tilaisuus tulla kuulluksi, yhteisvastuullisesti
asianosaisen kanssa korvaamaan kyseiset kulut.”
Edelleen tuomiolauselmassa todetaan: ”Käräjäoikeus toteaa, että oikeuskäytännössä ja kirjallisuudessa avustajan tai asiamiehen korvausvastuuta on pidetty poikkeuksellisena ja

59henkilökohtaisen kuluvastuun kynnystä korkeana. Asiamiehen kuluvastuu on sanktio hänen
prosessisääntöjen vastaisesta toiminnastaan (Jokela 1995, s 162). Asiamiehen kuluvastuu edellyttää
normaalista kuluvastuusta poiketen subjektiivista perustetta, eli hänen on tullut tahallaan tai
huolimattomuudesta toimia prosessisääntöjen vastaisesti (OK 21:6 §:n viittaus OK 21:4 ja 21:5§:iin). OK 21 luvun 5 §:ssä tarkoitettuja tapoja ovat muun muassa sellaisen väitteen esittäminen,
jonka esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää aiheettomaksi, tai tuomioistuimen antamien
määräysten noudattamatta jättäminen taikka muunlainen oikeudenkäyntiä pitkittävä velvollisuuden
vastainen menettely. OK 21 luvun 4 §:ssä tarkoitettu tapa puolestaan on esimerkiksi tarpeettoman
oikeudenkäynnin aloittaminen.”
Sivulla 60 käräjäoikeus lausuu: ”Käräjäoikeus katsoo, että edellä selostetut asiamiehen
toimenpiteet ovat sinänsä olleet laillisia keinoja päämiehen aseman ja etujen ajamisen ja
oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi, mutta että lausumapyyntöjen vastainen ja sen
ylittävä lausumien esittäminen on ollut oikeudenkäyntiä pitkittävää velvollisuuden vastaista
menettelyä.”
Käräjäoikeuden itsensäkin mukaan siis asiamiehen toimenpiteet ovat olleet laillisia keinoja
päämiehen puolesta toimimiseksi. Asianajajaliiton Hyvän asianajatavan ohjeiden mukaan:a) Kohdassa 5.8. määritellään velvollisuudesta luopua tehtävästä. Velvollisuus syntyy,
jos tehtävän vastaanottamisen jälkeen ilmaantuu seikka, jonka perusteella asianajaja
on ollut esteellinen tai tullut esteelliseksi. Asianajaja on velvollinen luopumaan
tehtävästä myös jos, 1. laillinen este tai siihen verrattava pakottava syy estää tehtävän
täyttämisen tai 2. asiakas vaatii asianajajaa menettelemään vastoin lakia tai hyvää
asianajajatapaa, eikä huomautuksesta huolimatta luovu vaatimuksestaanb) kohdan 3.1 mukaan asianajajan on oltava asiakkaalleen lojaalic) kohdan 3.2 mukaan asianajajan on tehtävää hoitaessaan oltava riippumaton
sellaisista ulkopuolisista vaikutteista, jotka voivat haitata hänen kykyään
täysipainoisesti valvoa asiakkaansa etua. Asianajaja ei saa sallia asiaan liittyvien
kiusallisten seikkojen tai muiden tällaisten seikkojen vaikuttaa tehtävän suorittamiseen.
Asianajajan on toiminnassaan säilytettävä riippumattomuutensa, vaikka se vaatisikin
toimia tai ratkaisuja, jotka eivät miellytä hänen asiakastaan, tämän vastapuolta,
viranomaisia tai muita tahojad) kohdan 2.2 mukaan perus- ja ihmisoikeuksien puolustaminen ja oikeusvaltion
ylläpitäminen edellyttävät asianajajakunnan riippumattomuutta julkisesta vallasta.

60

Näiden ohjeiden mukaan määritellään asiamies Nummelinin velvollisuuden mukainen toiminta.
Käräjäoikeuden itsensä mukaan Nummelin on toiminut nimenomaan näiden ohjeiden mukaisesti.
Näin ollen käräjäoikeuden ratkaisu siitä, että Nummelin velvoitettaisiin yhteisvastuullisesti
ottamaan osaa valtion oikeudenkäyntikulujen kattamiseen 20 000 euron osalta on katsottava
oikeudenkäymiskaaren ja Hyvää asianajajatapaa koskevien ohjeiden vastaiseksi.
Edelleen käräjäoikeuden mukaan jokin määrittelemätön osa korvausvastuusta aiheutuu siitä,
että ”kanne sen edellä kuvatuin alkuperäisin ja täydennetyin osin, jolta osin kanteesta on luovuttu,
on näiltä osin perustunut ilmeisen virheelliseen oikeudelliseen arvioon ja osoittanut asiamiehen
selkeää huolimattomuutta, jolta osin esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää kanneaiheettomaksi.”
Asian käsittelystä oikeudessa säädetään oikeudenkäymiskaaren 14. luvussa mm. seuraavasti:
2 § (22.7.1991/1052)
Kannetta riita-asiassa ei saa oikeudenkäynnin aikana muuttaa. Kantajalla on
kuitenkin oikeus…
3) vaatia korkoa tai tehdä muu sivuvaatimus taikka uusikin vaatimus, mikäli se johtuu
olennaisesti samasta perusteesta.
Jos 1 momentin 2 tai 3 kohdassa tarkoitettu vaatimus tehdään vasta pääkäsittelyssä,
vaatimus on jätettävä tutkimatta, jos sen tutkiminen viivyttää asian käsittelyä.
Sellaista vaatimusta ei voida tehdä ylemmässä tuomioistuimessa.
Kanteen muuttamiseksi ei ole katsottava sitä, että kanteen tueksi esitetään uusia
seikkoja, ellei asia sen johdosta muutu toiseksi.
Oikeudenkäymiskaaren mukaan siis kantajalla on oikeus tehdä muu sivuvaatimus tai jopa uusi
vaatimus, mikäli se johtuu olennaisesti samasta perusteesta.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyse on uusien vaatimusten esittämisestä, joita on perusteltu
lisälausumin sekä luopumalla vanhojen vaatimusten joistain perusteista. Kun kantaja on siis
toteuttanut oikeudenkäymiskaaren hänelle suomia oikeuksia sekä kantajan asiamies on tässä asiassa
häntä auttanut velvollisuutensa mukaisesti, ei asiasta voida rangaista kantajan oikeudellista
avustajaa.

61

Ratkaisu ei perustu valtion esittämään vaatimukseen
Tuomioistuin ei voi ottaa oikeudellisen avustajan oikeudenkäymiskaaren 21 luvun 4-6 §:ien
mukaista oikeudenkäyntikuluvastuuta oma-aloitteisesti käsittelyyn, vaan ainoastaan
oikeudenkäynnin osapuolen vaatimuksesta. Tuomiolauselmassa kuvataan, millä perusteella valtio
on vaatinut asiamies Nummelinia kuluvastuuseen, seuraavasti:”Valtio on katsonut, että kun on tullut selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan
Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksesta, ja kun kantaja
asiamiehineen siitä huolimatta on jatkanut asian ajamista, ja asian jatkuvaa paisuttamista esittäen
vielä uuden väitteen liittyen uskonnonvapauteen, on tämä ollut huolimatonta ja välinpitämätöntä
asianajoa. Kyseessä on tältä osin tarpeeton oikeudenkäynti. Näin ollen kantajan asiamies
Nummelin tulee tältä osin velvoittaa korvaamaan valtiolle aiheutuvat oikeudenkäyntikulut yhdessä
päämiehensä kanssa kantajan hävitessä asian.”
Valtion esittämässä vaatimuksessa siis esitetään, että asiamies Nummelin on velvoitettava
korvaamaan valtion oikeudenkäyntikuluja, koska:a) asiamiehelle olisi tullut tulla selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan
Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksestab) kantaja on asiamiehineen jatkanut asian ajamista ja asian jatkuvaa paisuttamista
esittäen uuden väitteen liittyen uskonnonvapauteenc) edellä mainituista syistä johtuen Nummelinin asianajo on ollut huolimatonta ja
välinpitämätöntä.
Asiamiehen kuluvastuukysymyksen tulisi perustua osapuolen esittämään vaatimukseen, mutta
käräjäoikeuden ratkaisu ei perustu valtion esittämiin väittämiin. Näin muodoin käräjäoikeuden
ratkaisu siitä, että asiamies Nummelinin tulisi yhteisvastuullisesti osallistua valtion
oikeudenkäyntikuluvaatimuksen kattamiseen 20 000 euron osalta, ei ole lain mukainen.
Joka tapauksessa vastaamme myös valtion esittämiin väitteisiin:
Valtion näkemys siitä, että kanne olisi ilmeisen perusteeton, on alusta lähtien perustunut valtion
tahtotilaan estää valtiolle kiusallisen kanteen tulemasta käsittelyyn. Käymme kanteen perusteita
laajasti läpi jatkokäsittelylupahakemuksessa sekä valituksessamme, joten näitä perusteita on
tarpeetonta tässä käydä enää uudelleen läpi muuten kuin toteamuksena, että kanteemme perusteena
oli vahva oikeudellinen arviointi, lukuisa todistajajoukko koostuen lääke- ja oikeustieteellisistä

62

asiantuntijoista, lukuisa määrä lääketieteellisiä tutkimuksia, sekä kiistämätön näyttö tapahtumista
Fazer Kluuvi-kahvilassa 10.12.2021 klo 9.
Jotta valtion näkemys kanteen täydellisestä perustelemattomuudesta olisi asiamiehen
hyväksyttävissä, tulisi asiamiehen hylätä täydellisesti asian osalta esitetty juridinen
perustelurakenne, katsoa, ettei Vauhkalalla lähtökohtaisesti olisi ollut oikeutta päästä ravintolaan
syömään, vaikka Euroopan ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan 1 artikla nimenomaan
edellyttää valtiota torjumaan ihmisten mielivaltainen ravintolaan pääsyn estäminen, pitää
merkittäviä lääketieteellisiä tutkimuksia ja asiasta suullista lausuntoa esittäneiden lääketieteen
edustajien näkemyksiä väärinä sekä hylätä aiheesta ainoan suomalaisen oikeustieteellisen artikkelin
kirjoittaneen oikeustieteiden tohtori Muukkosen artikkeli hölynpölynä. Tällaiseen näkemykseen
päätyminen on kuitenkin täysin mahdotonta – puhtaan järjen ja oikeustieteellisen käsityskyvyn
näkökulmasta. THL:n ylilääkärin Nohynekin ja HUS:n infektioylilääkärin Järvisen ovat
käräjäoikeudessa kertoneet, että rokotteet eivät ole kuin pieneltä osin estäneet koronan leviämistä,
eivätkä rokotteet suojanneet kuin sen ottajaa, jolloin Vauhkala ei olisi voinut mitenkään aiheuttaa
vaaraa kenellekään Fazer Kluuvi-kahvilassa 10.12.2021 klo 9 aamulla. Kun tämä on
lääketieteellisten asiantuntijoiden kertomaa, ei asiamies ole mitenkään voinut täysin puutteellisella
lääketieteellisellä koulutuksellaan voinut kumota heidän näkemyksiään – puhumattakaan siitä, että
asiamies olisi voinut kumota lukuisten lääketieteellisten tutkimusten tuloksia.
Edelleen muistutamme, että valtio on jo syyskesällä vuonna 2022 käyttänyt mahdollisuuttaan vaatia
käräjäoikeutta hylkäämään kanne perusteettomana, eikä käräjäoikeus tähän ole suostunut. Niinpä
käräjäoikeudenkin mielestä kanne on ollut riittävän perusteltu, jotta se tulisi käsitellä.
Käräjäoikeuden ratkaisu johtaa myös siihen, että kanteita valtiota vastaan erityisesti
ihmisoikeusperustein ajavilla kansalaisilla on vaikeuksia löytää asiamiestä. Asiamies joutuisi
pohtimaan mahdollisuutta, että joutuessaan tarkentamaan kanteen perusteita sekä joutuessaan
kohtaamaan valtion väitteet siitä, että ”valtio ei voi rikkoa ihmisoikeuksia”, asiamies ottaa riskin,että joutuu itse vastaamaan osasta oikeudenkäyntikuluista.
Jotta lakimies voisi olla Hyvän asianajajatavan ohjeiden mukaisesti riippumaton julkisesta vallasta,
pitää lakimiehen voida työskennellä ilman pelkoa siitä, että joutuu korvaamaan asiakkaalleen
koituvia oikeudenkäyntikuluja. Helsingin käräjäoikeuden ratkaisu rikkoo vahvasti lakimiehillä
perinteisesti ollutta suojaa, joka on mahdollistanut sen, että kansalaisilla on mahdollisuus saada
valtiota vastaan nostettavissa kanteissa ammattitaitoista oikeudellista apua.

1

VALITUS

Asia:
Valitus koskien Helsingin käräjäoikeuden tuomiota asiassa L706/2022/1504 (31.5.2024,
ratkaisunumero 1017 5944)

Vaatimukset:
1) Ensisijainen vaatimus Vauhkalalla on se, että asia palautetaan Helsingin käräjäoikeuden
käsittelyyn vakavien prosessuaalisten oikeudenkäyntivirheiden vuoksi. Lisäksi valtio
velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäynnin osapuolten tähänastiset oikeudenkäyntikulut
lisättynä korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine viivästyskorkoineen kuukausi
käräjäoikeuden tuomion antamisesta lukien.
2) Toissijainen Vauhkalan vaatimus on, että Helsingin hovioikeus päättää suorittaa asiassa
suullisen pääkäsittelyn, mihin kantajalle suodaan oikeus kutsua todistajiksi myös entinen
pääministeri Marin sekä STM:n osastopäällikkö Koskela ja valtio määrätään
editiovaatimuksen mukaisesti toimittamaan kantajalle sekä Suomea koskevat
koronarokotehankintasopimukset että koronapassilainsäädännön valmisteluasiakirjat
valtioneuvostosta. Edelleen edellytämme, että suullisessa pääkäsittelyssä valtio velvoitetaan
noudattamaan voimassa olevaa prosessioikeuden lainsäädäntöä ja oikeuskäytäntöä, jonka
mukaisesti lainsäädäntöasiakirjoja ei voi nimetä kirjallisiksi todisteiksi, eikä oikeuteen voida
kutsua lainopillista asiantuntijaa suullisesti kuultavaksi. Samaten edellytämme, että
hovioikeuden pääkäsittelyprosessin yhteydessä korjataan muutkin käräjäoikeudessa
ilmenneet prosessioikeudelliset virheet.
Tässä suullisessa pääkäsittelyssä kantaja vaatii, että vastaajat tuomitaan yhteisvastuullisesti
maksamaan kantajalle
1. hyvitystä 10 000 euroa yhdenvertaisuuslain 23 §:n perusteella syrjinnästä oletetun
terveydentilan perusteella
2. Suomen valtio/Valtiokonttori tuomitaan maksamaan 10 000 euroa korvausta Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 13. artiklan perusteella ihmisoikeuksien eli Euroopan

2ihmisoikeussopimuksen 1 artiklan, 8 artiklan, 9 artiklan, 13 artiklan, 14 artiklan ja 12.
lisäpöytäkirjan 1 artiklan rikkomisesta
3. Vastaajat tuomitaan yhteisvastuullisesti maksamaan vastaajan oikeudenkäyntikulut sekä
käräjäoikeudessa että hovioikeudessa korkolain 4 §:n 1 momentin mukaisine
viivästyskorkoineen kuukausi tuomion antamisesta lukien.
3) Asiamies Nummelin vaatii, että Helsingin käräjäoikeuden ratkaisu, jonka perusteella hänet on
velvoitettu osallistumaan oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimukseen Vauhkalan kanssa
yhteisvastuullisesti 20.000 euron osalta, kumotaan oikeudenkäymiskaaren ja Hyvän asianajajatavan
ohjeiden vastaisena ratkaisuna. Käräjäoikeuden ratkaisu on myös prosessioikeudellisesti väärin
tehty, koska käräjäoikeuden esittämät perusteet eivät pohjaudu vaatimuksen esittäjän perusteisiin.

Tapauksen lyhyt selostus
Vauhkala on 10.12.2021 klo 9 aamulla pyrkinyt päästä syömään Fazer Kluuvi -kahvilaan
Helsingissä. Häneltä on vaadittu koronapassia ehtona sisäänpääsylle. Vauhkalalla ei tällaista passia
ole ollut, eikä hän ole ollut millään tavalla sairas. Vauhkalan sisäänpääsy on evätty, minkä jälkeen
hän on päässyt läheiseen Kämppiin syömään aamiaista.
Tapauksessa on lähtökohtaisesti kyse oletuksesta, että mikäli Vauhkalalla ei ole vihreää
koronapassia, hän on potentiaalisesti sairastunut covid-19-tautiin ja tällä perusteella hänen pääsynsä
ravintolaan on estetty. Yhdenvertaisuuslain 8 § (syrjinnän kielto), jonka mukaan ketään ei saa syrjiä
mm. terveydentilan perusteella, on sovellettavissa suoraan käsiteltävään tapaukseen. Syrjintä on
kielletty riippumatta siitä, perustuuko se henkilöä itseään vai jotakuta toista koskevaan tosiseikkaan
tai oletukseen. Paino siis tässä asiassa kohdalla oletus. Tähän perustuu vaatimuksemme
yhdenvertaisuuslain perusteella maksettavasta hyvityksestä, koska Vauhkala ei ole ollut sairasmennessään Fazer-kahvilaan, vaan häntä on syrjitty terveydentilaan kohdistuvan oletuksen
perusteella.
Olemme myös vaatineet Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksen perusteella korvausta
valtiolta siitä, että valtio on rikkonut Vauhkalan EIS:n 8. ja 9. artikloissa luettuna 14. artiklan kautta
sekä 12. lisäpöytäkirjan 1. artiklassa taattuja oikeuksia. 8. artiklan mukaan jokaisella on oikeus
nauttia yksityiselämäänsä kohdistuvaa kunnioitusta, 9. artiklan mukaan jokaisella on oikeus
ajatuksen-, omantunnon- ja uskonnonvapauteen, 14. artiklassa kielletään kaikkinainen syrjintä siten,
että ihmisoikeussopimuksessa tunnustetuista oikeuksista ja vapauksista saa nauttia ilman esim.
mielipiteisiin tai uskontoon kohdistuvaa syrjintää. 12. lisäpöytäkirjan 1. artiklassa taataan laissa

3(myös Suomen laissa) tunnustetuista oikeuksista nauttimaan ilman syrjintää mm. mielipiteiden tai
uskonnon perusteella. Näihin oikeuksiin on katsottu kuuluvan myös se, että valtio toteuttaa
toimenpiteitä, joilla estetään mielivaltainen ravintolaan pääsyn estäminen.
Jo yksistään se tosiasia, että henkilöön on kohdistettu teko, jolla on estetty häntä nauttimasta hänelle
kuuluvasta oikeudesta (Euroopan ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan 1 artikla kieltää
mielivaltaisen ravintolaan pääsyn estämisen), on katsottava perusoikeuden ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksella taatun ihmisoikeuden loukkaukseksi. Hovioikeuksien ratkaisukäytännössä
on etnisen alkuperän vuoksi tapahtuneen syrjinnän vuoksi määrätty korvaussummaksi 800 euroa(Helsingin hovioikeus 18.6.2020 asianro R20/707 huoltamon työntekijän kieltäydyttyä avaamasta
polttoaineen tankkausautomaattia romaneille; Helsingin hovioikeus 23.10.2017 asianro R16/1825
vastaajan kieltäydyttyä palvelemasta ravintolaan tulleita kolmea romania; Rovaniemen hovioikeus
6.3.2015 asianro R14/409 vastaajien kieltäydyttyä avaamasta polttoaineen tankkausautomaattia
romanille). Henkilövahinkoasiain neuvottelukunnan suositusten mukaan kieltäytymisestä
palvelemasta loukatun etnisen alkuperän takia suositellaan maksettavaksi 300-1500 euroa, joten
hovioikeuksien korvauskäytäntö on näissä tapauksissa suosinut ns. keskitietä.
Se, että Vauhkalalle ei ole annettu mahdollisuutta tulla syömään, on vähintäänkin verrattavissa
siihen, ettei pysty tankkaamaan autoaan tai saa palvelua ravintolassa. Vauhkalan tapauksessa on
kuitenkin otettava huomioon se, että hänen syrjintänsä on tapahtunut yhteiskunnallisessa tilanteessa,
missä syrjinnän taakse on valjastettu valtioneuvoston ja muunkin poliittisen päätöksentekokoneistonarvovalta sekä median erittäin voimakas korona-mRNA-rokotetta puoltanut uutisointi. Näiden
toimesta julkista mielipidettä on vahvasti muokattu mm. Vauhkalaa, joka on tietoisesti kieltäytynyt
ottamasta korona-mRNA-rokotetta, vastaan. Näin ollen jatkuvan julkisen painostuksen alaiseksi
joutuneena Vauhkalan kokema nöyryytys ja kärsimys ovat olleet oleellisesti suurempia kuin ilman
palvelua jääneiden romanien. Julkisen painostuksen voimakkuus tulee ilmi muun muassa
pääministeri Marinin haastattelusta, joka on julkaistu hiukan koronapassilainsäädännön
voimaantulon jälkeen 24.10.2021:
Marinilta ei herunut ymmärrystä rokottamattomille.
– Minun on vaikea suhtautua ihmisiin, jotka suhtautuvat rokotukseen kriittisesti,
Marin sanoi.
(Todiste 28)
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisukäytännössä on Suomen valtio tuomittu maksamaan
yli 10 000 euron suuruisia korvauksia. Tapauksessa Hokkanen v. Suomi (1994) vaadittiin 200 000

4markan korvausta aineettomasta vahingosta. EIT hyväksyi vuonna 1994 antamassaan tuomiossa,
että pelkkä loukkauksen, eli tapaamisoikeuden puutteellinen täytäntöönpano, toteaminen ei olisi
tapauksen olosuhteissa riittävää, mutta alensi korvauksen – kohtuusperusteisiin viitaten – 100 000
markkaan (n. 16 800 euroa). Tapauksessa Z v. Suomi (1997) oli valittajan yksityisyyttä loukattu(ennen muuta) sen kautta, että hänen arkaluonteisia potilastietojaan oli paljastettu valittajanpuolison tekemiä rikoksia koskeneessa hovioikeuden tuomiossa. Korvauksena aineettomasta
vahingosta vaadittiin kahta miljoonaa markkaa. Hallitus esitti, että mahdollisen korvauksen ei tulisi
ylittää kysymyksessä olevien seksuaalista väkivaltaa sisältäneiden rikosten uhreille enimmillään
määrättyä 70 000:ta markkaa. EIT totesi, että se ei ole sidottu valtionsisäisiin korvauskäytäntöihin,
joskin se voi hakea johtoa niistä. Tässäkin tapauksessa korvaukseksi määrättiin 100 000 markkaa eli
16800 euroa.
Joka tapauksessa KKO:n ratkaisuun 2016:20 pohjaten keskeistä on se, millaiseksi loukattu itse
kokee loukkauksen.
Asiamies Nummelinin osalta kyse on ollut siitä, että käräjäoikeuden mukaan Nummelin olisi
tuottamuksellisesti venyttänyt oikeudenkäyntiä tarpeettomasti laatimalla sinänsä laillisia lausumia,
joilla käräjäoikeudenkin mukaan asiamies on pyrkinyt ajamaan päämiehen asemaa ja etua sekä
turvaamaan oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin. Käräjäoikeuden ratkaisu sotii vahvasti
lakimiesten ammattikunnan perusteita vastaan, sillä lähtökohtaisesti oikeudellisen avustajan suojan
pitää olla erityisen korkea, jotta päämiehellä olisi mahdollisuus saada riittävän hyvää oikeudellista
apua asiansa ajamisessa. Mikäli lakimiesten tulee jatkuvasti pohtia, voiko hän joutua
korvausvastuuseen yhdessä päämiehensä kanssa, rapauttaa se lakimiesten ammattikunnan
perinteisesti nauttimaa suojaa sekä estää päämiehiä saamasta oikeudellista apua.

Helsingin käräjäoikeuden tuomion keskeiset oikeudellisesti heikot perusteet
Helsingin käräjäoikeus rakentaa tuomion, joka kantajan näkökulmasta on selkeän puolueellinen
johtuen käräjäoikeuden kahden tuomarin ilmeisestä jääviydestä ja muista vakavista
prosessioikeudellisista virheistä oikeudenkäyntiprosessin kuluessa, ja erittäin heikkoon
oikeudelliseen argumentointiin perustuva, seuraavasti:a) ensimmäiseksi käräjäoikeus ilmoittaa, ettei sillä ole toimivaltaa – perustuslain 106 §:stähuolimatta – arvioida koronapassilainsäädännön perustuslainmukaisuutta, koska
perustuslakivaliokunta on jo eduskuntakäsittelyssä arvioinut koronapassilainsäädännön
perustuslainmukaiseksi

5b) valtion asiantuntijalausunnon esittäjän Salmisen mukaan koronapassilainsäädäntö on
rakennettu Euroopan ihmisoikeussopimusta kunnioittaen, joten tämän vuoksi tuomioistuinkatsoo, että koronapassilainsäädäntö ei riko Euroopan ihmisoikeussopimuksen asettamia
velvoitteitac) yksittäiset kantajan vaatimukset valtiota vastaan hylätään käräjäoikeuden toimesta jättämällä
huomiotta ja sivuuttamalla kantajan keskeinen todistelu ja perustelutd) Fazer Ravintolat Oy on noudattanut – vaikkakaan todisteita siitä ei ole –tartuntatautilainsäädännön kaikkia säännöksiä, joten Vauhkalan pääsyn estäminen Fazer
Kluuvi -kahvilaan ei ole ollut syrjintää, koska toimet Vauhkalaa vastaan ovat perustuneet
lakiin. Joka tapauksessa tuomioistuin katsoo, että väitetyt rikkomukset tartuntatautilain 58 h,
i ja j §:iä vastaan ovat olleet korkeintaan rikkomuksia menettelytapasäännöksiä vastaan,
joten ne eivät vaikuta pääasiaan.
Tähän Vauhkala on vastannut seuraavasti:a) käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyse ei ole koronapassilainsäädännön lähtökohtaisesta
perustuslainvastaisuudesta, vaan siitä, onko koronapassilainsäädäntö ja sen toteutus ollut
perustuslainvastaista Vauhkalan tapauksen osalta. Perusoikeuksien yleisiin
rajoittamisedellytysten mukaan perusoikeusrajoituksen täytyy olla ylipäätään soveltuva
asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, ja lisäksi tavoitetta ei voida saavuttaa vähemmän
perusoikeuksiin puuttuvin keinoin. Rajoitus – Vauhkala olisi hankkinut itselleen ns. vihreän
koronapassin – ei olisi Vauhkalan tapauksessa johtanut siihen, että yksikään Fazer Kluuvi kahvilassa ollut asiakas olisi ollut enemmän turvassa Vauhkalan pysyessä poissa kahvilasta
verrattuna tilanteeseen, jossa hän olisi päässyt kahvilaan nauttimaan aamiaista. Niinpä
Vauhkalan perusoikeuden rajoitus ei ollut soveltuva asetetun tavoitteen, eli covid-19-taudin
leviämisen ehkäisy, saavuttamiseksi. Lisäksi tavoite olisi ollut saavutettavissa vähemmän
perusoikeuksiin puuttuvin keinoin, kuten esimerkiksi painottamalla kahvilan asiakkaita
pesemään kätensä huolellisesti ennen asiakkaaksi tuloa. Vauhkala ei ole myöskään itse
kuulunut covid-19-taudin kannalta riskiryhmiin ja hän on hankkinut tietoa lukemalla sekä
itse havainnoimalla, jonka perusteella on ollut epäiltävissä, että koronarokotteen ottamalla
rokotettu voi saada terveydellisesti haitallisia sivuoireita. Ketään ei voida pakottaa – perusja ihmisoikeuksien menettämisen uhalla – aiheuttamaan itselleen terveydellistä vaaraa.
Perustuslakivaliokunta on asettanut koronapassilainsäädännölle ennakkoehdon, jonka
mukaan koronapassilainsäädäntö on perustuslainmukainen, koska perustuslakivaliokunnalla

6

käytössä olleen lääketieteellisen tietämyksen perusteella koronapassilainsäädännöllä onkyetty estämään covid-19-taudin leviämistä ja sen aiheuttamia haittoja. Vauhkala on
kuitenkin todistanut käräjäoikeudessa suullisten todistajien ja kirjallisten todisteiden tuella,
että koronarokotteilla, jotka ovat olleet keskeinen tapa saada koronapassi ns. vihreäksi, ei
ole kyetty estämään covid-19-taudin leviämistä, ja että tämä oli tiedossa jo syksyllä 2021.
Edelleen on todistettu, että vaatimus käydä 72 tunnin välein koronatestissä ja maksaa siitä
joka kerta 100-200 euroa, jotta voisi nauttia täysimääräisesti jokaiselle meistä suoduista
perus- ja ihmisoikeuksista, on rikkonut kantajan oikeutta syrjimättömyyteen. Vauhkala on
myös todistanut, että yleisesti käytössä ollut koronatesti, ns. PCR-testi, on antanut liiallisen
määrän vääriä positiivisia tuloksia, jotta sen antaman tuloksen perusteella olisi voitu
määritellä, kenellä on oikeus nauttia perus- ja ihmisoikeuksista. Kolmas tapa saadakoronapassi ns. vihreälle on ollut sairastaa puolen vuoden välein yleisvaaralliseksitartuntataudiksi luokiteltu covid-19-tauti. Tätä ei kuitenkaan Vauhkalalta ole voitu edellyttääb) Euroopan ihmisoikeussopimus asettaa tietyt velvoitteet jokaiselle siihen sitoutuneellevaltiolle ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö määrittelee Euroopan
ihmisoikeussopimuksen toteutusta. EIT:n oikeuskäytännössä on todettu, että myös
kansallinen lainsäädäntö voi suoraan rikkoa Euroopan ihmisoikeussopimusta vastaan.
Niinpä kansallinen toimija ei voi määritellä, rikkooko kansallinen lainsäädäntö Euroopan
ihmisoikeussopimusta vastaan, vaan asian arviointi kuuluu tuomioistuimelle. Helsingin
käräjäoikeus on tosiasiallisesti kieltäytynyt suorittamasta tätä arviointia.
c) käräjäoikeuden arvio yksittäisistä oikeuskysymyksistä ei ole enää validi sen jälkeen, kun
käräjäoikeus ei ole suorittanut arviointia koronapassilainsäädännön perustuslain ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksen mukaisuudestad) todisteet osoittavat, että Fazer Ravintolat Oy on rikkonut jopa koronapassilainsäädännössä
sille asetettuja velvoitteita kohtaan, joten yrityksen suorittama välitön syrjintä Vauhkalaa
kohtaan ei ole perustunut lakiin. Näin muodoin Fazer Ravintolat Oy on joka tapauksessa
syyllistynyt asiassa yhdenvertaisuuslain rikkomiseen.

Perusteet ensisijaiselle vaatimukselle:

Tuomari Markku Saarikosken esteellisyys

7

Oikeudenkäymiskaaren (OK, 4/1734) 13 luvun (441/2001) 6 §:n 2 kohdan mukaan tuomari on
esteellinen, jos tuomarilla on palvelussuhteen perusteella tai muuten asianosaiseen sellainen suhde,
että se, erityisesti käsiteltävänä olevan asian laatu huomioon ottaen, antaa perustellun aiheen epäillä
tuomarin puolueettomuutta asiassa. Saman pykälän 2 momentin mukaan esteellisyyttä ei 1
momentin nojalla aiheudu yksin sen vuoksi, että asianosaisena on valtio, kunta tai muu julkisyhteisö.
OK 13 luvun 7.3 §:n mukaan tuomari on esteellinen myös, jos jokin muu tässä luvussa tarkoitettuun
seikkaan rinnastettava seikka antaa perustellun aiheen epäillä tuomarin puolueettomuutta asiassa.
Saimme 9.11.2023 tietoomme, että asiassamme käräjätuomarina ja puheenjohtajana toiminut
Markku Saarikoski toimii lainkäyttötyönsä lisäksi sovittelijan virassa valtakunnansovittelijan
toimistossa. Hänet on 16.9.2021 määrätty kolmivuotiselle kaudelle valtioneuvoston toimesta
20.9.2021 alkaen (uutinen asiasta: https://valtioneuvosto.fi/-/1410877/markku-saarikoskisovittelijaksi-valtakunnansovittelijan-toimistoon).
Toisena vastaajana kanteessamme on Suomen valtio. Käytännössä vastaajana toimii Suomen
valtion edustajana valtioneuvosto, eli sama taho, joka on määrännyt Saarikosken sovittelijaksi
valtakunnansovittelijan toimistoon. Valtion puolesta kanteen hoitaminen on osoitettu sosiaali- ja
terveysministeriölle, joka toimii osana valtioneuvostoa ja sen puolesta käsiteltävänä olevassa
asiassa. Lisäksi valtakunnansovittelijan toimisto toimii hallinnollisesti Työ- ja elinkeinoministeriön
alaisuudessa. Sanottu ministeriö on ollut keskeisessä roolissa valmistelemassa kanteessa riidan
kohteena olevaa koronapassilainsäädäntöä.
Tieto Saarikosken sivutoimesta valtioneuvoston määräämänä sovittelijana valtakunnansovittelijan
toimistossa tuli meille täytenä yllätyksenä, sillä tästä sivutoimesta ei löytynyt mainintaa
oikeushallinnon ylläpitämästä tuomareiden sidonnaisuus- ja sivutoimirekisteristä (ns. Sisi-rekisteri,https://asiointi.oikeus.fi/sidonnaisuus-ja-sivutoimirekisteri/ilmoitus/search). Rekisterimerkintöjen
mukaan Saarikoski on tuomarin virassa Helsingin käräjäoikeudessa 1.9.2007 alkaen, ja hän on ollut
sivutoimisena asiantuntijajäsenen varajäsenenä ja asiantuntijajäsenenä työtuomioistuimessa
1.1.2019 – 31.12.2023. Sisi-rekisterissä olisi tullut olla maininta myös Saarikosken kolmivuotisesta
virasta sovittelijana valtakunnansovittelijan toimistossa. Tieto tästä virasta lisättiin Sisi-rekisteriin
kuitenkin vasta sen jälkeen, kun esteellisyysväitteemme saatettiin Saarikosken tietoon. Saarikoski
kertoi selityksessään, että tieto oli “epähuomiossa jäänyt merkitsemättä” Sisi-rekisteriin.
Väitimme kanteessamme Suomen valtion, eli käytännössä vuonna 2021 toimessa olleen
valtioneuvoston, syyllistyneen Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkomiseen. Sama

8valtioneuvosto, jonka väitämme syyllistyneen vakavaan ihmisoikeusloukkaukseen, on nimittänyt
Saarikosken sovittelijan virkaansa.
Nämä seikat yhdessä sen kanssa, että Saarikosken sovittelijan virasta ei ollut lain edellyttämää
mainintaa tuomareiden sidonnaisuus- ja sivutoimirekisterissä, antavat mielestämme perustellun
aiheen epäillä Saarikosken puolueettomuutta asiassa OK 13:6 §:n 2 kohdan ja OK 13:7.3 §:ntarkoittamalla tavalla.
Edellä mainituin perustein teimme OK 13:8 §:n mukaisen väitteen tuomari Saarikosken
esteellisyydestä.
Käräjäoikeus hylkäsi Saarikoskea koskevan esteellisyysväitteen 22.1.2024 antamallaan ratkaisulla(ratkaisunumero 1015 0438). Käräjäoikeus perusteli ratkaisuaan mm. siten, että “[s]illä seikalla,
että käräjätuomari Saarikosken sivutoimi oli jäänyt merkitsemättä sidonnaisuusrekisteriin, ei ole
merkitystä [esteellisyyttä koskevassa] arvioinnissa”. Tämä seikka oli kuitenkin keskeisimpiä
perusteitamme epäilyllemme Saarikosken esteellisyydestä; lakisääteisen ilmoituksen tekeminen
tästä virasta Sisi-rekisteriin on Saarikosken toimesta laiminlyöty yli kahden vuoden ajan.
Lakisääteisen ilmoituksen tekemättä jättäminen ja valtioneuvoston, joka on toisena vastaajana
Vauhkalan ajamassa asiassa, alaisessa virassa toimiminen nostattavat perustellun syyn väittää, että
Saarikoski on ollut esteellinen toimimaan Vauhkalan asiassa tuomariston puheenjohtajana.
Lisäksi käräjäoikeus toteaa päätöksessä seuraavaa:
Käsillä olevassa asiassa on perusteltua kiinnittää huomiota siihen, että
Valtakunnansovittelijan toimistolla ei tiettävästi ole ollut osaa kanteessa tarkoitettujen
päätöksen valmistelussa. Vastaavasti kanteen lopputuloksella ei tule olemaan
vaikutusta Valtakunnansovittelijan toimiston toimintaan taikka sen virkakuntaan.
Ministeriön ja käräjätuomari Saarikosken välistä yhteyttä on pidettävä varsin
etäisenä.
Emme kuitenkaan edes väittäneet, että valtakunnansovittelijan toimistolla olisi ollut osaa kanteessa
tarkoitettujen päätösten valmistelussa, vaan valtioneuvostoon kuuluvalla työ- ja
elinkeinoministeriöllä. Emme myöskään väittäneet, että kanteen lopputuloksella olisi tullut olemaan
vaikutusta valtakunnansovittelijan toimistoon taikka sen virkakuntaan. Väitimme, että työ- ja
elinkeinoministeriö toimii Saarikosken palkanmaksajana, ja että hänet nimitti virkaansa sama
valtioneuvosto, joka oli valmistelemassa riidan kohteena olevaa koronapassilainsäädäntöä.
Käräjäoikeus siis jätti täysin vastaamatta esteellisyysväitteemme keskeisimpiin perusteisiin taikka
sivuutti ne. Päätös ei ole siten riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin oikeuskäytännössä on9edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen riittävyyttä on harkittava siitä
näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta
tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta ei toteudu, sillä perustelut
eivät vastaa kantajan esittämiin argumentteihin asiallisesti taikka ollenkaan. Päätös on siis edellä
mainitun KHO:n vuosikirjaratkaisun oikeusohjeen valossa lainvastainen.

Tuomari Marko Lepistön esteellisyys
Oikeudenkäymiskaaren 13 luvun 7 §:n (1.6.2001/441) 2 momentin mukaan tuomari on esteellinen
käsittelemään samaa asiaa tai sen osaa uudelleen samassa tuomioistuimessa, jos on perusteltua
aihetta epäillä hänellä olevan asiaan ennakkoasenne hänen asiassa aikaisemmin tekemänsä ratkaisun
tai muun erityisen syyn vuoksi. 3 momentin mukaan tuomari on esteellinen myös, jos jokin muu
tässä luvussa tarkoitettuun seikkaan rinnastettava seikka antaa perustellun aiheen epäillä tuomarinpuolueettomuutta asiassa.
Antti Tapanilan väitöskirjan “Tuomarin esteellisyys” (Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja:
A-sarja 2007) mukaan tuomarin esteellisyyden kannalta merkityksellistä voi olla oikeuskysymystä
koskeva ennakkoasenne, joka saattaa ilmetä mm. aikaisemman oikeudenkäynnin yhteydessä.
Tuomarin oikeuskysymystä koskeva ennakkokäsitys ilmenee niistä ratkaisuista, joita hän on
käsiteltävään asiaan nähden samankaltaisissa tapauksissa antanut. (s. 307–308). Tapanilan mukaan
poikkeuksellisen ehdottomien kannanottojen esittäminen irrallaan oikeuslähteistä voi antaa aiheen
epäillä tuomarin puolueettomuutta vaarantavaa ennakkoasennetta (s. 309, alaviite 269).
Käräjätuomari Marko Lepistö on toiminut käräjätuomarina asiassa L 706/2021/2416 (tuomio
10.9.2021, ratkaisunumero 165570/2021). Tapauksessa oli kyse kantajien vaatimasta hyvityksestä
yhdenvertaisuuslain rikkomisen johdosta, kun HUS / Helsingin naistenklinikka ei ottanut kantajia
vastaan, koska he eivät käyttäneet kasvomaskeja. Naistenklinikalla oli tuolloin voimassa
maskisuositus. Lepistö hylkäsi kanteen haastetta antamatta mm. sillä perusteella, että:“[Kantajien] kannevaatimuksen taustalla oli denialismiin perustuva Koronapandemian vakavuuden kieltäminen. Käräjäoikeuden käsityksen mukaan [kantajiin]
väitetysti kohdistettu menettely on perustunut kuitenkin tapahtuma-aikana yleisen
käsityksen mukaan tarpeelliseen ja välttämättömään keinoon suojata
sairaalaympäristössä oleskelevien muiden ihmisten terveysturvallisuus.

10

Yhdenvertaisuuslaki ei voi suojata yksilön sellaista mielipidettä, joka on tai saattaa
olla omiaan vaarantamaan muiden ihmisten terveyden tai yleisen turvallisuuden."Edelleen tuomion mukaan “[kantajat] olivat aviopari, jota oli estetty esitetyn mielipiteen vuoksi
pääsemästä lapsivesitutkimukseen. Kantajat olivat ilmoittaneet, että he eivät uskoneet Covid-19pandemian vakavuuteen, ja että ainakaan maskit eivät auttaneet kyseistä tautia vastaan. Maskin ja
visiirin käyttö aiheutti molemmilla paniikkikohtauksen.”
Tuomari Marko Lepistö on siis jättänyt toimittamatta haasteen HUS:lle sillä perusteella, että hän
itse on esittänyt kantajien kannevaatimuksen perustana olleen ”denialismiin” perustunut
koronapandemian vakavuuden kieltäminen. Mitään tällaista ”denialismiin” liittyvää väitettä ei
kuitenkaan haastehakemuksessa esitetty. Lisäksi kantajiin kohdistettu menettely (maskin käytön
vaatiminen) on tuomarin mielestä perustunut tarpeelliseen ja välttämättömään keinoon suojata
terveysturvallisuutta.
Oikeudenkäymiskaaren 5 luvun 6 §:ssä säädetään kanteen tutkimatta jättämisestä ja asianratkaisemisesta vastausta pyytämättä:Tuomioistuimen on jätettävä kanne tutkimatta, jollei kantaja noudata hänelle annettua
5 §:ssä tarkoitettua kehotusta ja haastehakemus on niin puutteellinen, epäselvä tai
sekava, ettei se kelpaa oikeudenkäynnin perustaksi, taikka jos tuomioistuin ei muusta
syystä voi ottaa asiaa tutkittavaksi.
Tuomioistuimen on hylättävä kanne tuomiolla siltä osin kuin se on selvästi
perusteeton.
Edellä mainitun 6 §:n 2 momentin esitöissä ja oikeuskirjallisuudessa on katsottu, että kanteen
selvällä perusteettomuudella tarkoitetaan sellaista puutetta kanteen aineellisoikeudellisessa
perustassa, joka ei voi myöhemminkään prosessin aikana korjaantua. Tällainen tilanne on käsillä,
jos kantajan esittämistä faktaperusteista (oikeustosiseikoiksi esittämistä faktoista) ei voi seurata sitä,
mitä kantaja haastehakemuksessaan vaatii (ns. oikeudellinen perusteettomuus).
Tuomari Lepistö on siis jo ennen haasteen toimittamista päättänyt OK 5:6.2 §:n nojalla, että
haastehakemus on ollut selvästi perusteeton. Lepistön mukaan kantajat eivät olisi edes väittäneet,
että heitä olisi kohdeltu epäsuotuisammin kuin muita sairaalan asiakkaita on kohdeltu, ja että tästä
väittämistaakan täyttämättä jättämisestä johtuen kanteessa ilmoitetuista seikoista ei voisi seurata
heidän pyytämäänsä seurausta, jonka vuoksi kanne oli hylättävä. Väite on kuitenkin absurdi:
kantajathan nimenomaan totesivat oikeustosiseikkana, että edellytykseksi heidän pääsylleen
lapsivesitutkimukseen 23.3.2021 oli asetettu maskin tai visiirin käyttäminen ja että he eivät mm.

11terveydellisistä syistä voineet maskia tai visiiriä käyttää, eli että heitä kohdeltiin kiellettyyn
syrjintäperusteeseen nojautuen epäsuotuisammin kuin maskia tai visiiriä käyttäviä sairaalanasiakkaita, jotka pääsivät sairaalaan hoitoon. Siten pelkästään sitä, että kantajat eivät
nimenomaisesti ”alleviivaten” todenneet, että heitä kohdeltiin eriarvoisesti kuin maskia käyttäneitä
asiakkaita, on hyvin vaikea nähdä riittävänä syynä kanteen ”ilmiselvälle” oikeudelliselle
perusteettomuudelle OK 5:6.2 §:n tarkoittamalla tavalla.
Lainsäädännön tarkoitushakuisesta soveltamisesta
Lepistön ennakkoasenteellisuuteen ja tuomion perustelujen fasadimaisuuteen viittaa myös se, että
hän viittaa tuomion perusteluissa yhdenvertaisuuslain 11 §:n 2 momenttiin jättämällä ilmeisentarkoitushakuisesti siteeraamatta säännöksen loppuosaa. Hän toteaa, että erilainen kohtelu on
kuitenkin oikeutettua siinäkin tapauksessa, että kohtelun oikeuttamisperusteista ei ole säädetty, joskohtelulla on perus- ja ihmisoikeuksien kannalta hyväksyttävä tavoite ja keinot tavoitteen
saavuttamiseksi ovat oikeasuhtaisia. Säännös kuitenkin jatkuu siten, että tätä säännöstä ei
kuitenkaan sovelleta, kun kyse on mm. julkisen vallan käytöstä tai julkisen hallintotehtävän
hoidosta. Lepistö tiesi tai hänen olisi tullut tietää, että lapsivesitutkimukset kuuluvat
terveydenhuoltolain (1326/2010) 15 §:n mukaisten neuvolapalveluiden piiriin, jotka kuuluvat
yhdenvertaisuuslain 11.2 § 1 kohdan mukaiseen julkisen hallintotehtävän hoitamisen alaan. Näin
toteaa esim. Eeva Nykänen artikkelissaan "Yksityiset palveluntuottajat julkisten sosiaali- ja
terveyspalvelujen tuottajina" (Lakimies-lehti 3-4/2020 s. 8):"… julkisen vallan järjestämisvastuulle kuuluva sosiaali- ja terveydenhuolto kuuluu julkisen
hallintotehtävän alaan. Julkisiksi hallintotehtäviksi luettavat julkiset palvelutehtävät voivat
olla sisällöltään samanlaisia kuin yksityisen sektorin tuottamat palvelut. Tehtävän luonteen
määrittelyn kannalta ratkaisevaa on, vastaako julkinen sektori palvelujen järjestämisestä ja
rahoittamisesta. … Esimerkiksi terveydenhuollon palveluja tai vanhusten asumispalveluja
tuottavan yrityksen tarjoamat palvelut eivät siis kuulu julkisen hallintotehtävän alaan, ellei
palvelun tarjoaminen perustu - - kunnan lakisääteiseen järjestämisvelvollisuuteen. Jos
kyseisen palvelun tarjoaminen perustuu tällaiseen järjestelyyn, on kyse julkisesta
hallintotehtävästä, jonka yksityinen palveluntuottaja tässä tapauksessa toteuttaa."
Nykäsen artikkelin perusteella on selvää, että neuvolapalvelut – mukaan lukien lapsivesitutkimukset– kuuluvat julkisten hallintotehtävien alaan, koska ne perustuvat kunnan lakisääteiseen
järjestämisvelvollisuuteen terveydenhuoltolain 15 §:n nojalla. Siten lapsivesitutkimusten
järjestämistä koskee yhdenvertaisuuslain 11.1 §:n mukainen erilaisen kohtelun lakiin perustumisen

12vaatimus, eikä Lepistön soveltama 11.2 § tule lapsivesitutkimuksiin liittyen sovellettavaksi. Tästä
johtuen lapsivesiklinikan esittämän maskivaatimuksen olisi tullut perustua eduskunnan säätämään
lakiin yhdenvertaisuuslain 11.1 §:n edellyttämällä tavalla, jotta vaatimus olisi voinut olla
yhdenvertaisuusvaatimuksen mukainen ja siten laillinen. Suomessa ei kuitenkaan missään vaiheessa
säädetty maskien käyttöä lailla pakolliseksi, ja vaikka valtioneuvosto esittikin tällaista lakia
keväällä 2021, veti se esityksensä pois käsittelystä 31.3.2021, eikä missään vaiheessa palannut
asiaan.
Lepistön asenteellisesta kielenkäytöstä
Lepistön kantajien kannevaatimuksesta käyttämä denialismi-sana (sana, jota kantajat itse eivät
missään vaiheessa olleet käyttäneet) yhdistetään yleisessä kielenkäytössä lähinnä yhteiskunnallisesti
erityisen paheksuttaviin ilmiöihin, kuten ilmastodenialismiin, holokaustin kieltämiseen ja
rokotedenialismiin. Katso esim. Osmo Pekosen kirjoitus 27.4.2022 “Monen sortin denialisteja(https://www.tiedetoimittajat.fi/tiedekeskiviikko/monen-sortin-denialisteja/), jossa todetaan, että
“denialismi on aikamme sairaus”. Katso myös esim. Syksy Räsäsen ja Kari Enqvistin kirjoitus
5.5.2014 “Denialismi, luonnontieteiden edistyksen oheisvahinko?”(https://journal.fi/tt/article/view/41570), jossa jo otsikossa denialismi-sana yhdistetään “vahinkoon”
eli kielteiseen, ei-toivottavaan ilmiöön. Molemmissa kirjoituksissa käy ilmi denialismi-sanaan jo
ainakin kymmenen vuotta yleisessä kielenkäytössä yhdistetty voimakas paheksuttavuus ja
vältettävyys.
Kantaja katsoo, että Lepistön denialismi-sanan käyttöä asian kantajan kannevaatimukseen liittyen
on pidettävä poikkeuksellisen ehdottoman kannanoton esittämisenä irrallaan oikeuslähteistä, joka
antaa aiheen epäillä tuomarin puolueettomuutta vaarantavaa ennakkoasennetta (kts. edellä ja
Tapanila 2007 s. 309, alaviite 269).
Edellä esitetyn perusteella kantaja pitää selvänä, että Lepistön 10.9.2021 antamassa tuomiossa
käyttämä voimakas kielellinen ilmaisu antaa OK 13:7.2:n tarkoittamalla tavalla perustellun aiheen
epäillä hänen puolueettomuuttaan tapauksen kanssa samankaltaisia oikeuskysymyksiä sisältävien
koronatoimia kyseenalaistavien asioiden käsittelyssä, kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa
Vauhkala vs. Suomen valtio ja Fazer.
Koska Marko Lepistö on soveltanut asiassa L 706/2021/2416 yhdenvertaisuuslakia edellä mainitulla
tavalla ilmeisen tarkoitushakuisesti, käyttänyt voimakkaasti asenteellista kieltä kantajan
kannevaatimuksiin liittyen sekä hylännyt kyseisen kanteen haastetta antamatta ilmeisen kevein ja /tai kyseenalaisin perustein, antaa tämä perustellun aiheen epäillä hänellä olevan OK 13:7.2 §:n13tarkoittamalla tavalla ennakkoasenne yleisemminkin koronapandemiaan liittyviin ja koronatoimia
kyseenalaistaviin oikeustapauksiin. Kantaja katsoo Lepistön ennakkoasenteen olevan sellainen, että
hän ei kykene toimimaan tapauksessa Vauhkala vs. Suomen valtio ja Fazer objektiivisesti japuolueettomasti.
Käräjäoikeus hylkäsi Lepistöä koskevan esteellisyysväitteen 19.3.2024 antamallaan ratkaisulla(ratkaisunumero 1016 1641). Käräjäoikeus perustelee päätöstään mm. seuraavasti:
Vauhkalan näkemys siitä, että käräjätuomari Lepistö olisi esittänyt poikkeuksellisen
ehdottoman kannanoton irrallaan oikeuslähteistä on perustunut lähinnä siihen, että
käräjätuomari Lepistö on osana perustelujaan käyttänyt ilmaisua ”denialismi”.
Näiltä osin käräjäoikeus toteaa, että yksistään sanotun ilmaisun käyttämistä ei voida
pitää oikeuslähteistä irrallaan olevana kannanottona, saati poikkeuksellisen
ehdottomana sellaisena.
Ratkaisevaa on, että asioissa L 706/2021/2416 ja L 706/2022/1504 ovat arvioitavana
eri oikeudelliset kysymykset. Käräjätuomari Lepistö ei ole ensin mainitussa asiassa
esittänyt sellaista oikeudellista kantaa, josta voisi seurata esteellisyys myöhemmässä
asiassa. Sanottua johtopäätöstä ei ole perusteltua arvioida toisin jonkin
käräjätuomari Lepistön käyttämän yksittäisen ilmaisun perusteella.
Yhteenvetona käräjäoikeus toteaa, että asianosaisen oma käsitys tuomarinesteellisyydestä ei ole ratkaiseva vaan epäilyn tulee olla objektiivisesti arvioiden
aiheellinen. Vauhkala ei ole esittänyt esteellisyysväitteensä tueksi sellaista seikkaa,
joka objektiivisesti arvioiden antaisi perustellun aiheen epäillä käräjätuomari
Lepistön puolueettomuutta asiassa.
Väite käräjätuomari Lepistön esteellisyydestä on siten hylättävä.
Käräjäoikeuden arvio siitä, että Lepistön käyttämää “denialismi”-ilmaisua ei voitaisi pitää
oikeuslähteistä irrallaan olevana kannanottona, saati poikkeuksellisen ehdottomana sellaisena, onvirheellinen. Myös käräjäoikeuden toteamus siitä, että kantaja ei olisi esittänyt
esteellisyysväitteensä tueksi sellaista seikkaa, joka objektiivisesti arvioiden antaisi perustellun
aiheen epäillä käräjätuomari Lepistön puolueettomuutta asiassa, on virheellinen. Denialismi-sanan
käyttö yhdessä lainsäädännön tarkoitushakuisen soveltamisen sekä kanteen hylkäämisen haastetta
antamatta ilman riittäviä perusteita antoivat objektiivisesti arvioiden perustellun aiheen epäillä
Lepistön esteellisyyttä myös muissa koronatoimia kritisoivissa asioissa.

14

Todistaja Sanna Marinin kuulemisen epääminen
Vaadimme käräjäoikeudessa suullisesti kuultavaksi koronapassilainsäädännön valmistelun aikaan
pääministerinä toiminutta Sanna Marinia todistusteemalla “mihin valtioneuvosto on perustanut
näkemyksensä koronapassilainsäädännön välttämättömyydestä sekä miten valtioneuvosto on
seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien
toteutumiseen”.
Käräjäoikeus eväsi Marinin kuulemisen asiassa todistajana perustellen asiaa 27.2.2024 antamassaan
päätöksessä mm. seuraavasti:
Käräjäoikeus katsoo, että asiassa on kysymys valtiosääntöoikeudellisista ja
prosessuaalisista oikeuskysymyksistä. Yksittäisen poliitikon, vaikkakin kysymyksessä olevan
normiston säätämisen aikaan pääministerinä toimineen henkilön käsityksillä tai
näkemyksillä ei ole sanotun kaltaisia oikeuskysymyksiä harkittaessa merkitystä.
Emme suoraan sanottuna edes ymmärrä, mitä käräjäoikeus tällä tarkoittaa. Asiassa on eittämättä
kyse ainakin valtiosääntöoikeudellisista kysymyksistä. Olemme myös samaa mieltä käräjäoikeuden
kanssa siitä, että pääministerinä toimineen Marinin henkilökohtaisilla käsityksillä tai näkemyksillä
ei ole merkitystä asiaan liittyviä oikeuskysymyksiä – koronapassilainsäädännön välttämättömyyttä
ja valtioneuvoston seurantavelvollisuuden toteutumista – harkitessa. Sen sijaan merkitystä on
konkreettisilla teoilla, joita valtioneuvosto pääministeri Marinin johdolla teki tai oli tekemättä, jaluontevimmin näistä asioista kykenee kertomaan valtioneuvoston johtovastuussa ollut Sanna Marin.
Erityisesti koska vastaajat eivät ole esittäneet minkäänlaista näyttöä, jotka valottaisivat näitä
oikeuskysymyksiä, Marinin kuulemisen epäämiselle ei ole minkäänlaisia lakiin pohjautuvia
perusteita, ja siten Marinin kuuleminen olisi ollut kantajan kanteen menestymisen kannalta
ensiarvoisen tärkeää.
Oikeuskirjallisuudessa esitetyn kannanoton mukaan tuomioistuimen on syytä soveltaa OK 17:8:n
rajoittamissäännöstä tietyllä varovaisuudella ja kohdistaa rajoittamisratkaisut selviin tapauksiin.
Vastoin asianosaisen tahtoa tuomarin on vaikea mennä rajoittamaan todistajien määrää, koska
tuomari ei voi etukäteen tehdä päätelmiä todistajien uskottavuudesta, paitsi jos todistajia on selvästi
nimetty liikaa (Vuorenpää ym. 2021, Prosessioikeus, Alma Talent 2021 s. 609; kts. myös HE
46/2014 s. 56 ja LaVM 19/2014 s. 8).
OK 17:8:n esitöiden mukaan ennen kuin tuomioistuin ryhtyy pykälän nojalla torjumaan näyttöä,
olisi yleensä perusteltua keskustella asianosaisten kanssa todistelun laajuudesta. Ensisijaisesti on
pyrittävä mahdollisuuksien mukaan yhteisymmärrykseen niin, että asianosaiset vapaaehtoisesti

15

luopuisivat tarpeettomasta tai muuten torjuttavasta näytöstä (HE 46/2014 vp s. 57; kts. myös Rautioym., Todistelu: oikeudenkäymiskaaren 17 luvun kommentaari, Edita lakitieto 2020 s. 85).
Käräjäoikeus ei kuitenkaan tässä tapauksessa ole edes yrittänyt keskustella asianosaisten kanssa
Marinin kuulemisen tarpeellisuudesta tai tarpeettomuudesta, vaan se vain yksioikoisesti jakäytännössä perustelematta totesi, ettei hänen kuulemisellaan olisi asian kannalta merkitystä.
Kysymys saattaa olla jopa Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksesta silloin, jos päätöstä
todistelun rajoittamisesta ei perustella asianmukaisesti (esim. Suominen v. Suomi 1.7.2003; kts.
myös Rautio ym. 2020 s. 85).
Käräjäoikeus on siis ilmeisesti tulkinnut olennaisen virheellisesti todistusteemamme Marinin
kuulemiseen liittyen; emme nimittäin saaneet mistään minkäänlaista vastausta todistusteemamme
kysymykseen siitä, että miten valtioneuvosto oli seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn
välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien toteutumiseen. Siten Marinin kuulemisen epäämiselle
ei ollut mitään laillista perustetta.
Käräjäoikeus perusteli Marinin kuulemisen epäämistä edelleen seuraavalla tavalla:
Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n mukaan tuomioistuimen on evättävä näyttö,
joka on asiaan vaikuttamatonta tai muutoin tarpeetonta.
Todistaja Sanna Marinin kuulemisella ei ole tässä asiassa merkitystä, joten todistajan
kuuleminen on tässä asiassa tarpeetonta. Tuomioistuimen on siten evättävä hänen
kuulemisensa asiassa.
Lisäksi käräjäoikeus totesi 28.3. antamassaan käsittelyratkaisussa Sanna Marinin ja Satu Koskelan
kuulemisen osalta, että oikeuskäytännössä on vakiintuneesti evätty vastaavanlaisissa tai
rinnasteisissa tapauksissa ministerien ja ministeriöiden osastopäälliköiden kuulemiset todistajina.
Kuitenkaan käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia tarkempia viittauksia tällaiseen vakiintuneeseen
oikeuskäytäntöön, eikä millään tavoin perustellut, että miksi Marinin kuulemisella ei olisi tässä
asiassa merkitystä. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen oikeudelliseen päättelyyn
kyseinen oikeuskäytäntö perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Marinin kuulemisen epäämiseen ei
ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut epäämiselle käytännössä mitään konkreettisia
perusteita; tarkemmin: käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia konkreettisia perusteluita sille, että16

miksi Marinin kuulemisella ei olisi asiassa merkitystä ilmoittamaamme todistusteemaan liittyen.
Käräjäoikeus vastasi ainoastaan itse keksimäänsä todistusteemaan, jonka vuoksi häntä olisi kuultu
oikeudessa: hänen käsityksensä tai näkemyksensä asiaan liittyen. Kuten jo totesimme, Marinin
käsityksillä ja näkemyksillä ei kuitenkaan meidänkään mielestämme ole mitään merkitystä asiassa.
Käräjäoikeus ei siis itse asiassa edes perustellut millään tavoin Marinin kuulemisen epäämistä.
Epääminen oli jo tästä syystä lainvastaista.

Todistaja Satu Koskelan kuulemisen epääminen
Vaadimme käräjäoikeudessa suullisesti kuultavaksi koronapassilainsäädännön valmistelun aikaan
STM:n osastopäällikkö Satu Koskelaa todistusteemalla “millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen
tai oikeudelliseen arviointiin STM:n aluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut”.
Käräjäoikeus eväsi Koskelan kuulemisen asiassa todistajana perustellen asiaa 27.2.2024
antamassaan päätöksessä mm. seuraavasti:
Niinikään kyseisen säännöksen valmisteluun osallistuneen virkamiehen käsityksillä tai
näkemyksillä ei ole käräjäoikeuden mukaan sanotun kaltaisia oikeuskysymyksiä
harkittaessa merkitystä. Kyseinen näyttö on käräjäoikeuden mukaan myös esitettylainsäädäntöhankkeessa aina hallituksen esityksessä ja sen valmisteluasiakirjoissa
kirjallisessa muodossa, joten näyttö on mainitun säännöksen 3-4 pykälässä säädetyin
tavoin korvattava asiakirjatodisteilla.
… Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n mukaan tuomioistuimen on evättävä näyttö,
joka on asiaan vaikuttamatonta tai muutoin tarpeetonta.
... Todistaja Satu Koskelan kuulemisella ei ole tässä asiassa merkitystä ja näyttö onkorvattava asiakirjatodisteilla, joten todistajan kuuleminen on tässä asiassa
tarpeetonta. Tuomioistuimen on siten evättävä hänen kuulemisensa asiassa.
Koskelan osalta todistusteemamme oli, että millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen tai
oikeudelliseen arviointiin STM:n aluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut. Olemme
käräjäoikeuden kanssa samaa mieltä siitä, että kuten Marinin, myöskään Koskelan
henkilökohtaisilla käsityksillä tai näkemyksillä ei ole merkitystä asiaan liittyviä oikeuskysymyksiä
harkitessa. Asiasta, josta olisimme Koskelaa halunneet kuulla (STM:n aluehallintovirastoihin
kohdistama ohjaus), ei kuitenkaan esitetty minkäänlaista kirjallista materiaalia missään vaiheessa
oikeudenkäyntiä tai sen valmistelua; käräjäoikeuden mainitsema ”kyseinen näyttö
lainsäädäntöhankkeessa aina hallituksen esityksessä ja sen valmisteluasiakirjoissa” ei kuitenkaan

17

liity millään tavalla STM:n aluehallintovirastoihin kohdistamaan hallinnolliseen ohjaukseen, vaan
ainoastaan lainvalmisteluun.
Siten Koskelan kuulemista ei voitu korvata olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla
saatavissa olevalla ja olennaisesti luotettavammalla todisteella, ja siten Koskelan kuulemisen
epäämiselle ei ollut mitään laillista perustetta. Joka tapauksessa asiaan pätee edellä mainittu
oikeuskirjallisuudessa esitetty kannanotto siitä, että tuomioistuimen on syytä soveltaa OK 17:8:n
rajoittamissäännöstä tietyllä varovaisuudella ja kohdistaa rajoittamisratkaisut vain selviin tapauksiin.
Lisäksi käräjäoikeus totesi 28.3. antamassaan käsittelyratkaisussa Sanna Marinin ja Satu Koskelan
kuulemisen osalta, että oikeuskäytännössä on vakiintuneesti evätty vastaavanlaisissa tai
rinnasteisissa tapauksissa ministerien ja ministeriöiden osastopäälliköiden kuulemiset todistajina.
Kuitenkaan käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia tarkempia viittauksia tällaiseen vakiintuneeseen
oikeuskäytäntöön, eikä millään tavoin perustellut, että miksi Koskelan kuulemisella ei olisi tässä
asiassa merkitystä. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen oikeudelliseen päättelyyn
kyseinen oikeuskäytäntö perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Koskelan kuulemisen epäämiseen
ei ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut epäämiselle käytännössä mitään
konkreettisia perusteita; tarkemmin: käräjäoikeus ei esittänyt minkäänlaisia konkreettisia
perusteluita sille, että miksi Koskelan kuulemisella ei olisi asiassa merkitystä ilmoittamaamme
todistusteemaan liittyen.
Käräjäoikeus ei siis itse asiassa edes perustellut millään tavoin Koskelan kuulemisen epäämistä.
Epääminen oli jo tästä syystä lainvastaista.

Oikeudellisen asiantuntija Janne Salmisen suullinen kuuleminen
Valtio esitti oikeudellista asiantuntijaansa Janne Salmista kuultavaksi oikeudenkäynnissä kirjallisen
myös suullisesti, sen lisäksi että hän antoi kirjallisen asiantuntijalausunnon oikeudenkäyntiä varten.
Vakiintuneen suomalaisen oikeuskäytännön mukaan oikeudellisia asiantuntijoita ei kuitenkaan
kuulla oikeudenkäynneissä suullisesti. Jopa vastaaja Suomen valtio itse on asiamiehensä
välityksellä todennut 31.8.2022 käräjäoikeudelle antamassaan vastauksessa seuraavaa:

18

117. Suomalaiseen oikeudenkäyntiin ei kuulu oikeudellisten asiantuntijoiden (suullinen)kuuleminen. Keskeinen periaate on, että tuomioistuin tuntee lain (jura novit curia).
Asianosaiset (tyypillisesti asiamiesten/avustajiensa suulla) voivat luonnollisesti esittää
oikeudellisen argumentaationsa kirjelmissään ja etenkin loppulausunnossa, ja he voivat
halutessaan viitata oikeuslähteisiin ja oikeudellisiin asiantuntijalausuntoihin sekä esittää
tällaisia tuomioistuimelle.
Yhdymme valtion 31.8.2022 vastauksessa esitettyyn näkemykseen siitä, että oikeudellisia
asiantuntijoita ei lähtökohtaisesti tulisi suomalaisessa oikeudenkäynnissä kuulla suullisesti
asiantuntijoina. Tästä johtuen hämmästelemmekin, että miksi valtio on täysin ristiriidassa aiemman
lausuntonsa kanssa kuitenkin kutsunut Salmisen kuultavaksi myös suullisesti, ja että miksi
käräjäoikeus on tämän hyväksynyt.
Edellä mainituista syistä olemme sitä mieltä, että käräjäoikeuden olisi tullut evätä Salmisensuullinen kuuleminen oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n nojalla, sillä se voidaan korvata
olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla saatavissa olevalla ja olennaisesti
luotettavammalla todisteella (Salmisen kirjallinen asiantuntijalausunto), ja koska hänen suullinen
kuulemisensa on muutenkin tarpeetonta vallitsevan suomalaisen oikeuskulttuurin näkökulmasta.
Tämä käsitys tuli vahvistetuksi pääkäsittelyssä tapahtuneen Salmisen suullisen kuulemisen aikana,sillä hän ei lausunut pääkäsittelyssä suullisesti mitään sellaista, mitä ei olisi jo lukenut hänen
kirjallisessa asiantuntijalausunnossaan; pikemminkin hän vaikutti vain lukevan paperilta ääneen
otteita kirjallisesta lausunnostaan.
Käräjäoikeuden olisi tullut ottaa edellä mainittu Salmisen suullisen kuulemisen tarpeettomuus
huomioon jo viran puolesta, erityisesti koska se eväsi kantajan tärkeimpien todistajien, Sanna
Marinin ja Satu Koskelan, kuulemiset. Jo pelkästään asianosaisten yhdenvertaisuus lain edessä jakontradiktorinen periaate edellyttää, että käräjäoikeus olisi oma-aloitteisesti huomioinut näin
perustavanlaatuiset prosessinjohtoon kuuluvat kysymykset asianmukaisesti ja asianosaisten
oikeuksia kunnioittaen.

Hanna Nohynekin suullinen kuuleminen asiantuntijana
Valtio hankki oikeudenkäyntiä varten THL:n ylilääkäri Hanna Nohynekin kirjallisen
asiantuntijalausunnon, ja lisäksi esitti häntä suullisesti kuultavaksi käräjäoikeudessa asiantuntijana,
minkä esityksen käräjäoikeus hyväksyi. Näkemyksemme mukaan Hanna Nohynekia ei kuitenkaan
olisi voitu kuulla oikeudessa asiantuntijana, sillä hän toimi koronapassilainsäädäntöä valmistellessa

19

ja sen voimaan tullessa Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen ylilääkärinä, antaen julkisuuteen
toistuvasti voimakkaita kannanottoja koronarokotteisiin ja koronapassiin liittyen. Lisäksi, kuten
valtio on todennut vastauksenaan editiovaatimukseemme, ”valtio on koko
koronapassilainsäädännössä tukeutunut THL:lään, joista THL on antanut asiassa lukuisia
lausuntoja jotka ovat saatavilla julkisista lähteistä” (kts. esim. yhteenveto 6.11.2023, s. 43). Koska
valtioneuvosto on koronapassilainsäädäntöä valmistellessaan koko ajan tukeutunut THL:een, niin
mitä ilmeisimmin myös Nohynek on osallistunut koronapassilainsäädännön valmisteluun. Näistä
syistä Nohynek on asiaan sellaisessa suhteessa, että hänen puolueettomuutensa vaarantuu. Samoista
syistä Nohynek ei käsityksemme mukaan voi toimia myöskään Suomen valtion asiantuntijana, niin
kirjallisesti kuin suullisestikaan. Siksi häntä olisi tullut kuulla asiassa nimenomaan todistajana.
Täten myös Nohynekin antama kirjallinen asiantuntijalausunto olisi tullut jättää ottamatta asiassa
huomioon.
Käräjäoikeus totesi Nohynekin asiantuntijana kuulemiseen 27.2.2024 antamassaan päätöksessä
seuraavaa:
Käräjäoikeus katsoo, ettei ... Nohenekin asema ole oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 35§:n tarkoittamin tavoin sellainen, että he olisivat asiaan tai asianosaiseen sellaisessa
suhteessa, että heidän puolueettomuutensa olisi vaarantanut tai että objektiivisesti
arvioiden olisi muutakaan syytä arvioida heidän puolueettomuuden vaarantuneen.
Kantajan vetoamissa seikoissa on kysymys asiantuntijalausuntojen normaalista
näytön arvioinnissa huomioitavista seikoista. Siten heitä voidaan kuulla asiassa
asiantuntijoina tai mikäli kirjallista asiantuntija lausuntoa ei ole esitetty tai nimeävä
osapuoli katsoo, niin vaihtoehtoisesti todistajana.
Käräjäoikeus ei kuitenkaan perustele tätä näkemystään millään tavoin. Päätös ei ole siksi riittävästi
perusteltu sillä tavoin, kuin oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan
hallintopäätöksen perustelujen riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen
oikeus saada perusteltu päätös ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.
Nyt kantajan oikeutta hakea muutosta tai saada perusteltu päätös Nohynekin asiantuntijana
kuulemiseen ei ole tehokkaasti turvattu, sillä käräjäoikeus ei antanut päätökselle mitään
konkreettisia perusteita. Päätös on jo yksin tästä syystä lainvastainen.
Lisäksi on käsityksemme mukaan lain silmissä mahdotonta, että samaa henkilöä kuullaan
oikeudenkäynnissä samanaikaisesti sekä asiantuntijana (valtion kuultavana) että todistajana

20(kantajan kuultavana). Näin kuitenkin tapahtui oikeudenkäynnissä. Tämä on kysymys, joka
ansaitsee näkemyksemme mukaan ennakkoratkaisun valitustuomioistuimelta.

Lainvalmisteluaineisto kirjallisina todisteina
Valtio ja Fazer esittivät kirjallisina todisteinaan V1 ja V6 lainvalmisteluaineistoa, eli hallituksen
esityksen 131/2021 vp ja perustuslakivaliokunnan lausunnon PeVL 35/2021 vp. Käsityksemme
mukaan ne eivät voi kuitenkaan olla kirjallisia todisteita joita käydään läpi pääkäsittelyn
todisteluvaiheessa, koska ne ovat lainvalmisteluasiakirjoja ja osa lainsäädäntöä, jotka
tuomioistuimen tulee tuntea viran puolesta. Tämä on kysymys, joka ansaitsee näkemyksemme
mukaan ennakkoratkaisun valitustuomioistuimelta.

Näytön huomiotta jättäminen ja sivuuttaminen
Käräjäoikeus jätti täysin huomiotta mm. kantajan todistajan Matti Muukkosen kertomuksen ja
oikeudellisen analyysin riidan kohteena olevan koronapassilainsäädännön
yhdenvertaisuustarkasteluasetelmasta. Käräjäoikeus tyytyi vain toteamaan tismalleen valtion
asianajajan pääkäsittelyssä käyttämää sanamuotoa käyttäen, että “Muukkonen ei mainitse mitään
oikeudesta elämään ja terveyteen, joka on ollut valtion ja PeVK:n tärkeimpänä perusteena
koronapassilainsäädännölle.” Muukkosen artikkelissa – kuin myöskään Vauhkalan kanteessa – ei
kuitenkaan ollut kyse kokonaisvaltaisesta koronapassilainsäädännön perusoikeustarkastelun
kritiikistä, vaan ensisijaisesti koronapassilainsäädännön yhdenvertaisuustarkastelun kritiikistä. Joka
tapauksessa, vaikka Muukkonen olisikin maininnut artikkelissaan jotain oikeudesta elämään ja
terveyteen, se ei olisi kumonnut Muukkosen artikkelin keskeisintä oikeustieteellistä havaintoa,
jonka käräjäoikeus sivuutti täysin – perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta olisi ollut lievempi
puuttuminen rokottamattomien (ml. kantajan) oikeuksiin se, että heille olisi tarjottu maksuton
testaus (Muukkosen artikkeli s. 13), ja tämän vuoksi koronapassilainsäädäntö ei toteuttanut
perusoikeusrajoitusten suhteellisuusvaatimusta.

Perusteet toissijaiselle vaatimukselle:

Käräjäoikeus sivuuttanut perustuslain 106 §:n21Helsingin käräjäoikeuden ratkaisu etenee siten, että ensiksi käräjäoikeus tosiasiallisesti sivuuttaa
Vauhkalan keskeiset perusteet kanteelleen ja toisaalta ilmoittaa, ettei käräjäoikeus ole
toimivaltainen arvioimaan koronapassilainsäädännön perustuslainmukaisuutta. Näin käräjäoikeus
tosiasiallisesti sivuuttaa perustuslain 106 §:n sille suoman toimivallan arvioida käsiteltävänä
olevassa tapauksessa koronapassilainsäädännön ja sen toteutuksen perustuslainmukaisuutta.
Helsingin käräjäoikeus on kokonaan sivuuttanut perustuslain 106 §:n ilmoittaen, ettei tuomioistuin
voi arvioida eduskuntalain perustuslainmukaisuutta, koska arviointi on jo tehty
perustuslakivaliokunnassa.
Kantajan keskeinen peruste kanteelleen on ollut se, että valtion koronapassilainsäädäntö on hänen
osaltaan johtanut hänen perus- ja ihmisoikeuksiensa kumoamiseen ja että koronapassilainsäädäntö
on ollut perustuslain vastainen. Perustuslain 106 §:n mukaan ”[J]os tuomioistuimen käsiteltävänä
olevassa asiassa lain säännöksen soveltaminen olisi ilmeisessä ristiriidassa perustuslain kanssa,
tuomioistuimen on annettava etusija perustuslain säännökselle.”
Käräjäoikeus katsoo tuomiolauselmassaan, että ”tässä tapauksessa, jossa perustuslakivaliokunta on
arvioinut koronapassilainsäädännön eli tartuntatautilain 58 i § perustuslainmukaiseksi, ja katsonut
siten, että laki voidaan säätää tavallisessa lainsäädäntöjärjestyksessä, ei käräjäoikeudella ole
lähtökohtaisesti toimivaltaa arvioida sen väitettyä perustuslainvastaisuutta. Säännöksen
perustuslainmukaisuus on arvioitu perustuslakivaliokunnan käsittelyssä, eikä
perustuslakivaliokunta tai yksikään perustuslakivaliokunnan käsittelyssä kuultu
valtiosääntöoikeuden asiantuntija ole ollut sitä mieltä, että säännös olisi perustuslain vastainen”.
Kuitenkin käräjäoikeus lausuu myös seuraavasti: ”perustuslain valvontakäytännössä on pidetty
lähtökohtana, että PL 106 §:n etusijasäännöstä voidaan soveltaa vain sellaisessa
laintulkintatilanteessa, jotka eivät ole olleet perustuslakivaliokunnan arvioitavina”.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa perustuslakivaliokunta on jättänyt ennakkoehdon sille, miten
valtioneuvoston tulee toimia koronapassilainsäädännön kanssa kehittyvän lääketieteellisen
tietämyksen valossa. Lisäksi perustuslakivaliokunta ei ole arvioinut koronapassilainsäädäntöä
perustuslain 124 §:n suhteen, mistä esitämme oikeudellista arviota ja todistelua myöhemmin.
Kuten käräjäoikeuden tuomiolauselmassa kerrotaan, ”kantaja on katsonut, että
koronapassilainsäädännön perusteena ollut tavoite taudin leviämisen ehkäisystä ei perustunut
ajantasaiseen tieteelliseen tietoon, vaikka perustuslakivaliokunta oli useassa yhteydessä korostanut
valtioneuvoston velvollisuutta seurata tarkkaan koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn voimassaolon
välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti havaittavia ongelmia”.

22

Kaikissa perustuslakivaliokunnalle annetuissa asiantuntijalausunnoissa todettiin
koronapassilainsäädännön olevan oikeasuhtaista ja välttämätöntä nimenomaan esitetyn
lääketieteellisen ja epidemiologisen tiedon valossa. Perustuslakivaliokunta puolestaan lausui,
että ”[v]aikka ehdotus asettaa henkilöt eri asemaan, ei ehdotettua sääntelyä voida
perustuslakivaliokunnan mielestä sen taustalla olevat lääketieteelliset perusteet huomioiden pitää
mielivaltaisena”. Kantajan käräjäoikeudessa esittämän kirjallisen todisteen 8 osalta todettakoon
yhdenvertaisuusvaltuutettu Stenmanin lausuneen, että koronapassin käyttö on Stenmanin mukaan
ollut hyväksyttävää, jos sillä voidaan helpottaa tautitilannetta.
Koronapassilainsäädännölle asetettu ennakkoehto on siis ollut selvä: koronapassilainsäädäntö onollut oikeasuhtaista ja välttämätöntä vain ja ainoastaan esitetyn lääketieteellisen tiedon valossa.
Looginen oikeudellinen johtopäätös tästä on se, että mikäli lääketieteellinen tieto muuttuu, onlainsäädäntöä ja sen toteutusta muutettava. Asia on oikeudellisesti tärkeä, kun ottaa huomioon
perusoikeuksien yleiset rajoittamisedellytykset. Perusoikeuksien rajoitusopin mukaan
perusoikeuksia voidaan rajoittaa perustuslakia alemman asteisella sääntelyllä vain tietyin tarkasti
määritellyin edellytyksin. Edellytyksiin kuuluu muun muassa, että rajoitusperusteen tulee perustua
eduskuntalakiin, rajoituksen tulee olla hyväksyttävä ja painavan yhteiskunnallisen tarpeen vaatima,
ja että rajoitusten tulee olla suhteellisuusvaatimuksen mukaisia. Suhteellisuusvaatimuksen voidaan
katsoa koostuvan sekä soveltuvuus- että välttämättömyysvaatimuksista; rajoituksen täytyy olla
ylipäätään soveltuva asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, ja lisäksi tavoitetta ei voida saavuttaa
vähemmän perusoikeuksiin puuttuvin keinoin.

Valtioneuvostolle asetettu velvollisuus seurata sääntelyn vaikutuksia ja ryhtyä korjaaviin
toimenpiteisiin
Valtioneuvoston velvollisuus seurata lainsäädännön vaikutuksia selviää mm.
perustuslakivaliokunnan lausumista koronapassilainsäädäntöä koskien:
PeVL 35/2021 vp (koronatodistuksen käyttöä koskeva sääntely) s. 4, kohta 10:(10) Valtioneuvoston on seurattava tarkoin sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa
ryhdyttävä sääntelyn korjaamiseen.
PeVL 26/2021 vp (rajatestaaminen ja mm. TTL 16a-16f §) s. 4, kohta 9:(9) Valiokunta korostaa lisäksi tarvetta seurata sääntelyn vaikutuksia tarkasti jaryhtyä tarvittaessa lainsäädännön muutoksiin.

23

PeVL 14/2020 vp (ravintoloiden toiminnan väliaikainen rajoittaminen, TTL 58a §) s. 6:
Perustuslakivaliokunta korostaa, että ehdotetun sääntelyn voimassaolo on myös
ajallisesti rajattava välttämättömään. Valtioneuvoston on seurattava tarkkaan
sääntelyn voimassaolon välttämättömyyttä sekä soveltamisessa mahdollisesti
havaittavia ongelmia ja ryhdyttävä toimenpiteisiin näiden ongelmien korjaamiseksi.
Perustuslakivaliokunta on asettanut lausumassaan koronatodistuksen käyttöä koskevasta säätelystä
ehdoksi sen, että valtioneuvoston on seurattava tarkoin sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa
ryhdyttävä sääntelyn korjaamiseen. Mikäli siis lääketieteellinen tietämys olisi muuttunut, olisi
sääntelyä (koronapassin käyttöönottoa ja sen vaatimista aluehallintovirastojen päätösten perusteella)tullut korjata. Kantajan mukaan valtioneuvosto ei tähän ryhtynyt, mikä johti siihen, että häneltä
vaadittiin 10.12.2021 klo 9 tarpeettomasti ja perusoikeuksia rajoittaen koronapassia Fazer Kluuvikahvilassa.

Entisen pääministerin Marinin todistajaksi kutsuminen estettiin käräjäoikeuden toimesta
Koska valtioneuvosto on perustuslakivaliokunnan kannan mukaan ollut velvoitettu seuraamaan
sääntelyn vaikutuksia ja tarvittaessa ryhtymään sääntelyn korjaamiseen ja koska pääministeri vastaa
valtioneuvoston toiminnasta, oli kantaja päättänyt kutsua entisen Suomen pääministerin Sanna
Marinin todistajaksi käräjäoikeuteen. Hänen aikanaan valtioneuvosto on esittänyt
koronapassilainsäädäntöä eduskunnalle hyväksyttäväksi. Sanna Marinin todistusteemaksi oli
merkitty: ”mihin valtioneuvosto on perustanut näkemyksensä koronapassilainsäädännön
välttämättömyydestä sekä miten valtioneuvosto on seurannut koronarajoituksiin liittyvän sääntelyn
välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien toteutumiseen”.
Keskeinen koronapassin tavoite on ollut ehkäistä koronataudin tarttumista henkilöstä toiseen.
Kantajan käräjäoikeudelle esittämien kirjallisten todisteiden sekä suullisten todistajanlausuntojen,
erityisesti THL:n ylilääkäri Hanna Nohynekin ja HUS:n infektioylilääkärin Asko Järvisen, kuten
myös kardiologi Aseem Malhotran lausuntojen, perusteella viimeistään kesällä 2021 on ollut
tiedossa, että koronarokotteet eivät ehkäise koronataudin tarttumista henkilöstä toiseen kuin
korkeintaan alle puolessa tapauksista. Keskeinen tieto on ollut kuitenkin se, että myös rokotettu
henkilö on voinut tartuttaa koronataudin toiseen rokotettuun henkilöön. Näin muodoin koronapassi
on voinut johtaa siihen, että rokotettu henkilö, joka on päässyt johonkin tilaan vihreällä
koronapassilla, on voinut tartuttaa pahaa-aavistamattomiin henkilöihin koronataudin.

24

Aiemmin kuvatulla tavalla käräjäoikeus kuitenkin kielsi kantajaa kutsumasta Sanna Marinia
todistajaksi, eikä tuomioistuimella näin muodoin ollut mahdollisuutta saada ensi käden tietoa siitä,
miten valtioneuvosto toteutti perustuslakivaliokunnan asettamaa ennakkoehtoa
koronapassilainsäädännön hyväksymiselle.

Lääketieteelliset todistajanlausunnot ja lääketieteelliset tutkimukset kirjallisina todisteina
Käräjäoikeudessa kuullut todistajat Järvinen ja Nohynek – Nohynek myös asiantuntijan roolissa –ovat vahvistaneet kantajan esittämät näkemykset siitä, että koronarokotteet eivät ole estäneet covid19-taudin leviämistä. Järvisen mukaan jo aivan loppuvuonna 2020 eli ensimmäistenkoronarokotteiden ilmaantuessa käyttöön oli lääketieteellisen yhteisön tiedossa, että ne suojasivat
koronaviruksen tartunnalta vain 50-prosenttisesti ja vaikutus kesti 2-3 kuukautta. Aina uuden
virusvariantin ilmaantuessa on rokotteiden teho ja vaikutuksen kesto heikentynyt. Tämä ontarkoittanut sitä, että joulukuun alussa 2021 koronarokotteiden teho on heikentynyt selvästi.
Nohynekin lausunnon mukaan viimeistään 6 kuukautta koronarokotteen antamisesta sen tarjoama
suoja oli laskenut nollaan.
Kantaja on oikeudenkäynnissä esittänyt sekä Järviselle että Nohynekille todisteen numero 13, joka
oli USA:n Wisconsinin osavaltiossa heinäkuussa 2021 tehty tutkimus siitä, miten virus SARS-CoV2 on levinnyt rokotteesta huolimatta hetkellä, jolloin Deltavariantti on ollut yleinen. Tutkimuksessa
USA:n Wisconsinissa oleskelleilta henkilöiltä mitattiin samanlaisia viruskuormia riippumatta
rokotusstatuksesta aikana, jolloin Delta-variantin esiintyvyys oli korkea ja nousemassa.
Tutkimusaineisto osoitti todeksi käsityksen siitä, että rokotetut yksilöt, jotka saivat Delta-varianttiinfektion, pystyivät levittämään SARS-CoV-2-virusta toisiin ihmisiin samalla tavoin kuin
rokottomattomatkin. Molemmat todistajat ovat oikeudessa myöntäneet tuntevansa tutkimuksen
osoittamat tulokset. Nohynekin mukaan tutkimuksessa esitetyt tulokset ovat olleet tiedossa jo useita
kuukausia ennen elokuuta 2021, jolloin kyseinen tutkimus on julkaistu.
Sekä Nohynek että Järvinen ovat kertoneet välittäneensä ministeriölle ja ministeriön kautta
valtioneuvostolle tiedon siitä, että koronarokotteet eivät ole estäneet covid-19-taudin tarttumista
jopa rokotetusta toiseen rokotettuun. Näitä tietoja on välitetty jo ainakin kesällä 2021. Molempien
mukaan rokotteet ovat ehkäisseet tehokkaasti vain sairaalahoitoon joutumista ja tämä Nohynekinlausuman mukaan on koskenut vain hauraita ihmisiä, kuten erityisen ikääntyneitä.
Sekä Nohynek että Järvinen ovat kertoneet heitä kuultaessa, että yksittäisen rokotetun astuminen
tilaan, missä on isokin joukko rokotettuja henkilöitä, ei ole aiheuttanut vaaraa rokotetuille, jotka

25

ovat rokotuksen ansiosta olleet suojassa sairaalahoitoon joutumiselta. Sen sijaan rokottamattoman
henkilön astuminen tilaan, missä on rokotettuja, ei ole kummankaan mielestä merkittävässä määrin
eronnut siitä tilanteesta, missä tilaan on astunut jo ennestään rokotettu henkilö, koska myös
rokotettu on voinut kantaa sisällään koronaviruskuormaa ja on voinut sitä välittää muille henkilöille,
jotka ovat rokotteista huolimatta hyvin voineet sairastua koronatautiin.
Kantajan kirjallisten todisteiden osalta nostamme esiin seuraavat kohdat, joiden katsomme
osoittavan, että koronapassin saamisen edellytyksenä ollut korona-mRNA-rokotteen ottaminen, ei
ole toteuttanut sille asetettua tehtävää eli estänyt covid-19-taudin leviäminen edes rokotetusta
toiseen, eikä myöskään suojata covid-19-taudilta.
Todisteen 14 osalta todetaan, että tutkimusdata viittaa siihen, että tauti on levinnyt täysin
rokotettujen yksilöiden välillä. Todisteen 15 osalta todetaan, että läpilyönti-infektion saaneilla
yksilöillä havaitaan samansuuruisia viruskuormia kuin rokottamattomilla ja he pystyvät tehokkaasti
levittämään infektiota kotiolosuhteissa, myös täysin rokotettuihin kontaktihenkilöihin. Todisteen 16
osalta todetaan, että monet päätöksentekijät olettivat, että rokotetut henkilöt voidaan poissulkea
mahdollisten tartuntojen lähteistä. Näyttää olevan vakavan välinpitämätöntä laiminlyödä rokotettu
väestö mahdollisena ja oleellisena tartuntojen lähteenä, kun päätetään julkisista terveystoimista.
Edellä mainitut todisteet osoittavat myös sitä, että päästämällä rokotetut henkilöt julkisiin tiloihinkoronapassin turvin on tosiasiassa aiheutettu se tilanne, että rokotuksesta huolimatta covid-19tautiin sairastuneet yksilöt ovat voineet ja ovat levittäneet koronatautia muihin – pahaaaavistamattomiin – kanssaihmisiinsä. Jotta olisi noudatettu yhdenvertaisuutta ja samalla myös –kuten valtio on ilmoittanut halunneensa tehdä – suojella ihmisiä koronataudilta, olisi kaikki Fazer
Kluuvi-kahvilaan pyrkineet asiakkaat pitänyt testauttaa siltä varalta, onko heillä koronatautia.
Kirjallisen todisteen 17 osalta todetaan, että koronarokotteet eivät ole estäneet tautiin sairastumista,
kun kolmannen rokoteannoksen saaneilla on todettu Israelissa (joka oli etunenässä jakamassa
koronarokotteita) koronatartuntoja. Kirjallinen todiste 18 kertoo edelleen Israelin kehityksestä ja
sen mukaan Israelissa on rokotettu lähes kaikki aikuiset, mutta koronatauti on vain levinnyt.
Rokottaminen ei ole estänyt taudin leviämistä, eikä taudin tarttumista myös rokotettujen kesken.
Todisteessa 19 todetaan, täyden rokotesarjan saaneilla hoitajilla on todettu Pohjanmaalla
koronatartuntoja, todisteessa 20 todetaan, että Pirkanmaalla rokotuskattavuuden kasvu korreloi
covid-19-tautiin sairastumisen lisääntyvyyden kanssa ja todisteen 21 mukaan Kainuun
keskussairaalassa koronatartuntoja on ilmennyt koronarokotetuilla potilailla ja henkilöstöllä. Rokote
ei siis näiden todisteiden mukaan ole estänyt koronataudin leviämistä, vaan päinvastoin on
näkyvissä viitteitä, että se on jopa kiihdyttänyt taudin leviämistä.

26

Todisteen 31 mukaan THL:n ylilääkäri Nohynek kertoo, että tutkimuksissa havaittiin, että rokote
vähentää eteenpäin tartuttamista vain hieman ja ratkaisun taustalla ollut käsitys rokotteen hyödyistä
oli liian mustavalkoinen, eikä se edes vastannut sen hetkistä tieteellistä tietoa. ”Rokote suojasi
tartunnalta, mutta vain kohtuullisesti ja lyhytaikaisesti”. Todisteen 32 mukaan Euroopan
lääkeviraston EMA:n mukaan covid-19-rokotteiden ei ole tarkoitettu estävän taudin siirtymistä
yhdestä henkilöstä toiseen ja että rokotteen tarkoituksena on ollut ainoastaan suojella rokotettuja
itseään. Lääkeviraston lausunto kertoo siitä, että vaikka Vauhkala olisi ottanut rokotteen, hän ei olisi
sillä suojannut ketään muuta taudilta. Näin ollen Vauhkalan pääsyn estäminen Fazer-kahvilaan eiole suojannut ketään, se ei ole suojannut oikeushyviä, mutta on sen sijaan loukannut Vauhkalan
oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun sekä loukannut Euroopan ihmisoikeussopimuksella taattua
oikeutta päästä asioimaan ravintolassa. Todisteen 34 mukaan kansallinen rokotusasiantuntijaryhmä
KRAR katsoi THL:n Kontion mukaan, että koska rokotukset eivät estä tartuntoja täysin, rokotukset
eivät olisi ensisijainen keino tartuntojen estämiseksi. Edelleen Kontion mukaan
laumaimmuniteetista ei voitu puhua, koska sellaista ei saavutettu.
Käräjäoikeus kuittaa asian lääketieteellisen arvioinnin ainoastaan toteamalla seuraavaa:”Käräjäoikeus arvioi esitettyä lääketieteellistä näyttöä niin, että vallitsevan
lääketieteellisen käsityksen mukaan koronarokotteet ovat olleet tehokkaitasuojaamaan rokotettuja vakavilta tautimuodoilta, minkä lisäksi rokotteet auttoivat
koronan leviämisen estämisessä. Lisäksi koronapassilla turvattiin myös muita
kansalaisten perusoikeuksia ja vähennettiin terveydenhuollon kuormitusta
haastavassa tautitilanteessa. Koronapassilainsäädännöllä pyrittiin varmistamaan
mahdollisimman laaja kansalaisten perusoikeuksien toteutuminen ja yhteiskunnalle
pandemiasta aiheutuvien haittojen ehkäiseminen.”
Asiassa esitetyn todistelun valossa pidämme hyvin kyseenalaisena käräjäoikeuden väitettä siitä, että
koronarokotteet olisivat auttaneet koronan leviämisen estämisessä syksyllä ja joulukuussa 2021.
Joka tapauksessa perusoikeuksien rajoittaminen vain ”auttavan” hyödyn perusteella ei täytä
perusoikeuksien rajoitusedellytysten suhteellisuus- ja välttämättömyysvaatimusta; nyt käräjäoikeus
jättää tekemättä tämän suhteellisuusarvioinnin täysin.

Koronatestaus suoritettu epäluotettavalla testillä
Valtion mukaan Vauhkalaa ei ole syrjitty myöskään sillä perusteella, että hän olisi voinut 72 tunnin
välein hankkia itselleen negatiivisen PCR-testituloksen. Tämä olisi kuitenkin maksanut 100-200

27kertaa, mikä olisi kuukautta kohden tarkoittanut 1000-2000 euron lisälaskua vain sitä varten, että
Vauhkala olisi voinut nauttia hänelle perustuslailla ja Euroopan ihmisoikeussopimuksella
säädetyistä oikeuksista. Tämä olisi luonnollisesti katsottava jo lähtökohtaisesti perusoikeuksia
rikkovaksi menettelyksi.
Kantaja kyseenalaistaa kuitenkin myös PCR-testien tehokkuuden. Asiantuntijan Astrid
Stuckelbergerin lausunnon perusteella on katsottava, että Suomen viranomaisten käyttämät PCRtestit antavat 97-prosenttisesti vääriä positiivisia tuloksia. Näin ollen PCR-testeihin perustuvat
perusoikeusrajoitukset eivät voi täyttää perusoikeuksien yleisiä rajoitusedellytyksiä. Huomioitava
on myös se, että perustuslakivaliokunta ei – lääketieteelliseen tietämykseen vetoamisesta huolimatta– ole arvioinut PCR-testien käytön edellytyksiä, vaikka ne ovat toimineet keskeisenä osana
koronataudin ilmaantuvuuden arviointia. On katsottava, että perustuslakivaliokunta ei ole arvioinut
koronapassilainsäädäntöä riittävässä määrin, koska se on jättänyt kokonaan arvioimatta PCR-testinmahdollisen epäluotettavuuden. Covid-19-taudin leviämistä ja laajuuttahan on arvioitu käytännössä
yksinomaan PCR-testeillä saatujen tulosten perusteella. On pelättävissä, että kyseisellä
testimuodolla on saatu erittäin suuri määrä vääriä positiivisia tuloksia, mitkä ovat johtaneet
kyseisten henkilöiden osalta tarpeettomiin perus- ja ihmisoikeuksien rajoituksiin.
Helsingin hovioikeuden tulisi arvioida, onko koronapassilainsäädäntö perustuslainmukainen
suhteessa covid-19-taudin toteamiseen lähes yksinomaan PCR-testauksella.
Stückelbergerin asiantuntijalausunto osoittaa, että PCR-testitulokset eivät ole kertoneet luotettavasti
testattavan henkilön terveydentilasta tai tartuttavuudesta koronaviruksen suhteen. Koronapassin
pystyi saamaan ns. vihreälle koronarokotteiden ottamisen ja koronataudin sairastamisen lisäksi
negatiivisella koronatestituloksella, vaikka koronatesti ei ole toteuttanut siltä
koronapassilainsäädännössä säädettyjä odotuksia.
On riidatonta, että Covid-19:n aiheuttama tartunta todetaan PCR-testituloksen perusteella ja tätä
tarkoitusta varten kantaja on esittänyt useita kirjallisia todisteita. Stückelbergerin lausunnosta käy
ilmi, että PCR-testi ei ole diagnostinen työkalu, ja että missään tapauksessa ei voida sanoa tarkasti,
onko positiivinen testi osoitus viruksen tai vanhan infektion vasta-ainejäämien läsnäolosta
näytteessä. Myös Yhdysvaltojen tartuntatautien valvonta- ja ehkäisykeskus CDC on todennut PCRtestin käyttöä koskevissa ohjeissaan, että ”viruksen RNA:n havaitseminen ei välttämättä osoita
tartuttavan viruksen esiintymistä tai että 2019-nCoV olisi kliinisten oireiden aiheuttaja”. Pelkästään
jo nämä seikat riittävät osoittamaan sen, että PCR-testeillä saadut testitulokset, ja siten myös
koronatilastot, ovat epäluotettavia.

28

Valtio esittää em. lausumassaan kotimaiseen HUS:n alueen otantatutkimukseen liittyen, että
kyseisessä otantatutkimuksessa positiiviset PCR-testitulokset olisi saavutettu verrattain matalilla Ctarvoilla, mikä tekisi testituloksista luotettavia. Kuitenkin todisteemme 31 – HUS:ndiagnostiikkakeskuksen HUSLAB:n tutkimustiedote – osoittaa, että HUS:n diagnostiikkakeskuksen
itsensä mukaan Ct-arvon perusteella ei voi tehdä luotettavia päätelmiä näytteen antaneen henkilön
viruskuormasta ja siten hänen tartuttavuudestaan, ja että näytteiden kliiniseen tulkintaan ylipäätään
liittyy suuria epävarmuuksia. Tämän suuren epävarmuuden vuoksi PCR-testitulokset siis eivät kerro
luotettavasti yhtään mitään testattavan henkilön sairastavuudesta taikka tartuttavuudesta
koronaviruksen suhteen.
HUS:n diagnostiikkakeskuksen korostama suuri epävarmuus PCR-testitulosten suhteen selittyy
Stückelbergerin lausunnossa esitettyjen tieteellisten faktojen avulla. PCR-tekniikalla voidaan
tunnistaa viruksen geneettistä materiaalia, mutta ei koko virusta: vaikka PCR-tekniikka on hyvä
tunnistamaan viruksen geneettistä materiaalia oikein, se ei havaitse, onko se peräisin kokonaisesta
viruksesta. Siksi PCR-testillä ei voida diagnosoida mitään virusinfektiota, eikä se ole pätevä testi
infektiivisyyden osoittamiseen.
COVID-potilaat ovat tartuttavia 7–8 päivää, mutta tartunnan saanut henkilö voi saada positiivisen
PCR-testituloksen, vaikka hän ei olisi enää sairas tai tartuttava. Ihmiset, joilla on ollut COVID,
voivat saada positiivisen PCR-testituloksen 80 päivän ja sitä pidemmän ajan, vaikka he eivät ole
enää sairaita, tartunnan saaneita tai tartuttavia. Potilaat, jotka ovat immuuneja ja joilla ei koskaan
ole ollut oireita, voivat saada positiivisen testituloksen.
THL:n ylilääkäri Nohynek on asiantuntija- ja todistajalausunnossaan kertonut, että PCR-testit ovat
hyvin herkkiä, eivätkä ne kerro tartuttavuudesta koko kuvaa. PCR-testitulokset voivat säilyä pitkään
positiivisena tartuttavuuden loppumisen jälkeen. Henkilö voi erittää viruksen jäänteitä, mutta ei ole
välttämättä tartuttava. Tosiasiallisesti Nohynek vahvisti Helsingin käräjäoikeudelle antamassaan
lausumassa Stückelbergerin lausuman.
Käräjäoikeus kuittaa edellä esitetyn todistelun seuraavasti (tuomiolauselman s. 47 ja 51):
Käräjäoikeus toteaa lisäksi, että koronarokote ei ole ollut ainoa edellytys
koronapassin saamiselle. Mikäli henkilö ei ole halunnut/voinut ottaa koronarokotetta,on tällaisella henkilöllä ollut mahdollisuus saada koronapassi myös hankkimalla
negatiivinen koronatesti, tai mikäli henkilö oli sairastanut koronataudin viimeisen
kuuden kuukauden aikana. Mikäli Vauhkala ei halunnut ottaa koronarokotteita, koska
uskontonsa vuoksi koki rokotteiden ottamisen vakaumuksensa vastaiseksi, ei häntä

29siihen missään vaiheessa pakotettu. Tämä on otettava huomioonkoronapassilainsäädännön EIS 9 artiklan mukaisuutta arvioitaessa nimenomaisesti
suhteellisuusperiaatteen näkökulmasta. Ja joka tapauksessa koronapassilainsäädäntö
oli voimassa ainoastaan sellaisilla toimijoilla, jotka eivät tuota ns.
välttämättömyyspalvelulta. Näin ollen esimerkiksi apteekeissa tai ruokakaupoissa
koronapassia ei vaadittu, mikä on tärkeä seikka tarkasteltaessa
koronapassilainsäädännön suhteellisuusedellytyksen täyttymistä.
Käräjäoikeus ei siis millään tavoin huomioi koronatestien luotettavuuteen tai testien
maksullisuuteen liittyvää asiassa esitettyä näyttöä, vaan toteaa ainoastaan, että Vauhkalalla olisi
ollut mahdollisuus käydä testeissä niin halutessaan. Käräjäoikeus siis täysin sivuuttaa ja jättää
huomioimatta olennaisen asiaan liittyvän näytön. Tuomio on jo yksin tämän, asiallisten perustelujen
antamatta jättämisen vuoksi, lainvastainen.

Koronapassilainsäädäntö menettänyt perustuslakivaliokunnan antaman hyväksynnän
Kantajan näkemyksen mukaan suulliset todistajanlausunnot sekä kirjalliset todisteet osoittavat, että
valtioneuvosto ei ole huomioinut lääketieteellistä tietoa siinä vaiheessa, kun
koronapassilainsäädäntöä on laadittu, perustuslakivaliokunnalle on mitä ilmeisimmin välitetty
vääristettyä tai ainakin vanhentunutta lääketieteellistä tietoa rokotteiden hyödyistä, eikäkoronapassilainsäädäntö ole voinut perustua ajantasaiseen lääketieteelliseen tietoon.
Koronapassilainsäädäntö ei viimeistään 10.12.2021 ole täyttänyt perusoikeuksien yleistenrajoittamisedellytysten asettamia kriteereitä, koska rajoitus, eli koronapassin vaatiminenedellytyksenä pääsystä ravitsemisliikkeeseen, ei ole ollut soveltuva asetetun tavoitteen
saavuttamiseksi. Tämä on johtunut siitä, että koronapassin saamisen edellytys eli koronarokotteen
ottaminen ei ole johtanut siihen, että koronatauti ei leviäisi, eikä koronarokotteella ole voitu suojata
kuin korkeintaan sitä henkilöä, joka itse on ottanut koronarokotteen. Mikäli Vauhkala olisi ottanut
koronarokotteet ja saanut sillä vihreän koronapassin, millä hän olisi päässyt Fazer Kluuvi-kahvilaan,ei tilanne olisi koronataudin tarttumisen suhteen muuttunut mitenkään kahvilassa jo olleiden ja
sinne mahdollisesti tulevien uusien asiakkaiden osalta.
Näin muodoin ei voida katsoa, että perustuslakivaliokunta olisi arvioinut koronapassilainsäädännön
perustuslainmukaisuuden, kun lainsäädännön perustuslainmukaisuus on muuttunut muuttuvan
lääketieteellisen tietämyksen valossa. Valtioneuvoston olisi tullut seurata lääketieteellisen
tietämyksen kehitystä. Näin valtioneuvosto ei ole toiminut. Edelleen valtioneuvoston olisi tullut

30

ryhtyä sääntelyn korjaaviin toimenpiteisiin, kuten perustuslakivaliokunta on edellyttänyt. Koska
valtioneuvosto ei ole ryhtynyt korjaaviin toimenpiteisiin, on koronapassilainsäädäntö menettänyt
perustuslakivaliokunnan sille antaman perustuslainmukaisuuden hyväksynnän.

Perustuslain 124 §:n rikkomukset
Valtion koronapassilainsäädäntö on ollut perustuslainvastaista myös siksi, että se on mahdollistanut
merkittävän julkisen vallan siirron yksityiselle yritykselle, tässä tapauksessa Fazer Ravintolat Oy:lle.
Lainsäädäntö on antanut yksityiselle yritykselle luvan itse päättää, milloin se ryhtyy vaatimaan
koronapassia edellytyksenä pääsylle ravintolaan.
Fazer Ravintolat Oy on vaatinut koronapassia edellytyksenä tiloihinsa pääsylle koko aukioloaikansa,
yleensä vaatimus on muissa ravintoloissa esitetty vasta klo 17 alkaen. Perustuslain 124 §:nmukaan ”julkinen hallintotehtävä voidaan antaa muulle kuin viranomaiselle vain lailla tai lainnojalla, jos se on tarpeen tehtävän tarkoituksenmukaiseksi hoitamiseksi eikä vaaranna
perusoikeuksia, oikeusturvaa tai muita hyvän hallinnon vaatimuksia. Merkittävää julkisen vallan
käyttöä sisältäviä tehtäviä voidaan kuitenkin antaa vain viranomaiselle.” Pääsyn estäminenravintolaan koko päiväksi poikkeuksena muista samalla alalla toimivista yrityksistä on tarkoittanut
merkittävää julkisen vallan käyttöä, jonka saa antaa vain viranomaiselle. Tartuntatautilain
tarkoituksena on ehkäistä tartuntatauteja ja niiden leviämistä sekä niistä ihmisille ja yhteiskunnalle
aiheutuvia haittoja, ei säädellä liikkeiden aukioloaikoja. Liikkeiden sulkemisella on pyritty
ehkäisemään covid-19-taudin leviämistä ja kun liikkeiden sulkemisella vaikutetaan perustuslain 18§:llä turvattuun elinkeinovapauteen, ei elinkeinovapauteen puuttuvaa oikeutta voida siirtää
yksityisen yrityksen päätettäväksi, vaan tällainen merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältävä
tehtävä olisi voitu antaa vain viranomaiselle.
Edelleen kantaja katsoo, että merkittävää julkisen vallan käyttöä on ollut myös se, että tavallinenravintolatyöntekijä on oikeutettu tarkistamaan koronapassi, jonka kautta kyseinenravintolatyöntekijä on saanut haltuunsa Vauhkalan henkilökohtaisia terveystietoja.
Koronapassilainsäädännön ilmeinen perustuslainvastaisuus ilmenee siitä, että lainsäädäntö eli
tartuntatautilain 58 i § ei ole ollut tarkkarajainen, vaan se on antanut yksityisen toimijan elikäsiteltävänä olevassa tapauksessa Fazer Ravintolat Oy:n itsensä valita, rikkoako perusoikeuksia
vai ei. Fazer-konsernin edustajilla on ollut mahdollisuus valita joko syrjimätön toiminta kantajaa
kohtaan, mikä olisi johtanut Fazerin taloudellisiin menetyksiin, tai syrjivä toiminta kantajaa kohtaan.
Perusoikeuksien loukkaamisen puolustelu vetoamalla taloudellisiin menetyksiin ei ole lain mukaista.

31

Vastaajan toimitusjohtajan Kostilaisen mukaan ”toisaalla viittaamassanne materiaalissa(Aluehallintoviraston sivuilla) todetaan, että ”ravitsemisliike voi itse määritellä ajankohdat, jolloin
se ottaa koronapassin käyttöön.”.
Kun lainsäädäntö ei ole tarkkarajainen eli se antaa yksityiselle yritykselle oikeuden päättää, estääkö
se yksittäisen henkilön pääsyn tiloihinsa oletettuihin terveystietoihin perustuen tiettyyn
kellonaikaan vai eikö se estä, ei lainsäädäntö ole perusoikeuksien rajoitusopin mukainen. Kuten
vastaajan toimitusjohtaja itse kertoo kirjeessään kantajalle, on se käyttänyt aluehallintoviraston
sivuilla mainittua ”oikeutta” määritellä itse ajankohdat, jolloin yritys on ottanut koronapassin
käyttöön.
Käräjäoikeus totesi edellä esitettyyn perustuslain 124 §:ää koskevaan argumentointiimme
seuraavasti (tuomion s. 56):
”Käräjäoikeus katsoo, että myös mainittu kysymys on selvitetty vakiintuneen
käytännön mukaan koronatodistuslainsäädäntöä käyttöön otettaessa ja että
kysymyksessä ei ole merkittävää julkisen vallan käyttöä sisältäviä tehtäviä, kun
kahvilatyöntekijä ainoastaan tarkistaa, onko henkilöllä koronatodistus vai ei.”
Käräjäoikeuden ratkaisusta ei kuitenkaan käy ilmi, että mikä tämä ”vakiintunut käytäntö” on, ja että
miten asia on sen mukaisesti selvitetty. Tätä nimenomaista kysymystä ei nimittäin käsitelty
valtiopäiväasiakirjoissa (HE 131/2021 vp), lukuunottamatta Mikael Hidénin lausunnossaan tekemää
yritystä nostaa asia keskusteluun. Käräjäoikeus siis vain täysin sivuuttaa ja ohittaa kantajan
oikeudellisen argumentoinnin ”katsomalla”, että asia ei ole kantajan väittämällä tavalla, eikä
kuitenkaan perustele asiaa millään tavalla. Asianosaiset eivät voi siten arvioida, että millaiseen
oikeudelliseen päättelyyn ratkaisu perustuu. Päätös ei ole siksi riittävästi perusteltu sillä tavoin, kuin
oikeuskäytännössä on edellytetty: KHO 2019:110:n mukaan hallintopäätöksen perustelujen
riittävyyttä on harkittava siitä näkökulmasta, voidaanko asianosaisen oikeus saada perusteltu päätös
ja hakea siihen muutosta tehokkaasti turvata.

Asian merkittävyys näkyy myös siinä, että kun perustuslakivaliokunta ei lausunnoissaan ole ottanut
kantaa tähän kysymykseen millään tavalla, on nähtävissä, että kysymys on aidosti avoimesta asiasta,johon tuomioistuimen tulisi perustuslain perusteella ottaa kantaa perustuen lainsäädäntöön,
oikeudellisiin periaatteisiin ja oikeuskäytäntöön. Epäselvässä tilanteessa, ja varsinkin kun asiaa ei
ole käsitelty lainvalmisteluvaiheessa asianmukaisesti, asiaa tulisi tulkita kantajan eduksi.

32

Koronapassilainsäädännön valmistelu perustuslain vastaista
Edelleen käräjäoikeus ei ole arvioinut mitenkään sitä ilmeistä perustuslainvastaisuutta
koronapassilainsäädännön valmistelun yhteydessä, että kantajan vaatiessa editiona valtiota
toimittamaan koronapassilainsäädännön valmisteluasiakirjat, on valtio oikeudenkäyntiprosessin
aikana ilmoittanut, ettei sillä ole tällaisia valmisteluasiakirjoja, vaan valtio on tukeutunut ainoastaan
THL:n antamiin lausumiin. Tämä on perustuslakivaliokunnan ottaman kannan vastaista, sillä
perustuslakivaliokunnan lausunnossa PeVL 11/2016 vp – HE 13/2016 vp (liittyen hallituksen
esitykseen eduskunnalle tartuntatautilaiksi ja eräiksi siihen liittyviksi laeiksi) lausutaan, että
hallituksen esityksen yleisperusteluiden mukaan pohjaehdotuksen hallituksen esitykseksi valmisteli
konsultti sosiaali- ja terveysministeriön toimeksiannosta. Lainvalmistelu on yksi keskeisimmistä
ministeriöiden tehtävistä. On selvää, että sitä ei voi ulkoistaa. Käytännössä on kuitenkin katsottu,
että tämä ei estä ulkopuolisten selvitysten tai asiantuntija-avun hankkimista.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kuitenkin riidattomasti niin, että valtion lausuman mukaan
koronapassilainsäädännön valmistelu on kokonaan perustunut THL:n, ei ministeriöiden, lausumiin
ja valmisteluun. Pyydämme Helsingin hovioikeutta tutkimaan ja selvittämään, onko
koronapassilainsäädännön valmistelussa rikottu perustuslakivaliokunnan näkökantaa, jonka mukaan
lainvalmistelu on yksi keskeisimmistä ministeriöiden tehtävistä.
Valtion vedotessa todistelussaan mm. THL:n viikkotiedotteisiin on selvää, että kyse ei ole
puolueettomista asiantuntijaelimen antamista lausunnoista, vaan välittömästi ja ilmeisen keskeisesti
koronapassilainsäädännön valmisteluun osallistuneesta organisaatiosta, jonka laatimat tiedotteet
ovat tukeneet organisaation valmistamaa lainsäädäntöä. Näin ollen valtion esittämää todistelua ei
tältä osin voida pitää uskottavana.

Yhdenvertaisuuslain 28 §:n soveltaminen tapaukseen
Edelleen Vauhkala katsoo, että Helsingin käräjäoikeus ei ole arvioinut tapauksen käsittelyn
yhteydessä yhdenvertaisuuslain 28 §:n merkitystä.
Kun Vauhkala oikeudenkäynnin kuluessa on esittänyt riittävät perustelut väitteelleen, että häntä on
syrjitty sekä Fazerin että valtion toimesta, on yhdenvertaisuuslain 28 §:n perusteella vastapuolten
osoitettava, että kieltoa ei ole rikottu.
Valtio on kuitenkin oikeudenkäyntiprosessin kuluessa tehnyt kaikkensa estääkseen asianselvittämisen. Vauhkala ei esityksistään huolimatta ole onnistunut saamaan oikeuteen todistamaan

33

valtion edustajia eli ex-pääministeri Sanna Marinia, eikä STM:n osastopäällikkö Koskelaa.
Editiovaatimuksesta huolimatta valtio ei ole luovuttanut edellä mainittuja koronapassilainsäädännön
valmisteluasiakirjoja, eikä myöskään korona-mRNA-rokotteiden hankintasopimuksia siltä osin,
kuin ne ovat koskeneet Suomeen toimitettuja koronarokotteita. Hankintasopimusten merkitys olisi
ollut se, että niistä olisi nähty, onko rokotteille annettu valmistajan toimesta takuuta toimivuudesta
ja onko rokotetta testattu sen varmistamiseksi, että ne myös toimivat.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen rikkomukset
Vauhkalan mukaan tapauksessa soveltaa Euroopan ihmisoikeussopimusta ja Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Helsingin käräjäoikeus on katsonut hyvin lyhyin
perusteluin, ettei Vauhkalan tapauksessa ole syytä katsoa, että valtio olisi syyllistynyt Vauhkalanosalta ihmisoikeusloukkaukseen.
Käräjäoikeuden näkemys perustuu yksinomaan valtion puolesta asiantuntijalausunnon antaneen
Salmisen lausuntoon, jonka mukaan koronatodistuksen on arvioitu perustuslakivaliokunnan
lausunnoissa täyttävän perusoikeusrajoituksilta edellytettävät hyväksyttävyyden ja suhteellisuuden
vaatimukset sekä edelleen, että ”arvio on yhteneväinen EIS:n vastaavilta perusoikeusrajoituksilta
edellyttämien vaatimusten kanssa ja että näin ollen perusoikeusrajoitukset eivät loukkaa myöskään
EIS:n velvoitteita”. Käräjäoikeuden lausuman mukaan ”Salminen on kertonut, että vakiintuneesti
perustuslakivaliokunnan arvioitavana olevissa lakiehdotuksissa tehdään myös vastaava
ihmisoikeussopimusten mukaisuuden kontrolli, ja että sitä on pidetty EIS:n tulkinnassa oikeana”.
Käräjäoikeus vetoaa tuomiolauselmassaan edelleen Salmiseen mainiten, että ”Salminen on myös
kertonut, että hän on pitänyt PeVL:n lausunnossa mainittujen seikkojen ohella ja lisäksi huomioon
ottaen lainsäädännön voimassaolon erittäin lyhyet määräajat selvänä, että koronatodistusta
koskeva sääntely on täyttänyt perusoikeutta rajoittavan lainsäädännön suhteellisuutta koskevat
vaatimukset.”
Edelleen tuomiolauselmassa käräjäoikeus lausuu, että ”käräjäoikeus arvioi jäljempänä kantajan
todistajan Muukkosen kertomuksen merkityksen, mutta toteaa jo tässä, että Muukkonen ei ole tältä
osin kertonut tähän arvioon vaikuttavista seikoista merkityksellistä.”
Jäljempänä esitettävin perusteluin Vauhkalan tapauksella on hyvin likeinen suhde Euroopan
ihmisoikeussopimukseen ja se, että käräjäoikeus sivuuttaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen
yksinomaan Salmisen antaman lausunnon perusteella, sivuuttaa samalla Vauhkalan oikeuden
oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiprosessiin. Tämän osalta toteamme, että jatkokäsittelyluvan

34

saaminen on keskeisen tärkeää, jotta Vauhkalan oikeus oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiprosessiin toteutuisi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6. artiklan mukaisesti.
Käräjäoikeuden kieltäytyessä arvioimasta tapausta Euroopan ihmisoikeussopimukseen
kohdistuneiden rikkomusten osalta ja vedotessa perusteluissa ainoastaan Salmisen lausuntoon,
muistutamme, että jo jatkokäsittelylupahakemuksen alussa olemme todenneet, että vastaajan
nimeämän oikeudellisen asiantuntijan Janne Salmisen suullinen kuuleminen pääkäsittelyssä oli
vallitsevan oikeuskäytännön vastaista seuraavin perustein:
Vakiintuneen suomalaisen oikeuskäytännön mukaan oikeudellisia asiantuntijoita ei kuulla
oikeudenkäynneissä suullisesti. Jopa Suomen valtio itse on asiamiehensä välityksellä todennut
31.8.2022 käräjäoikeudelle antamassaan vastauksessa seuraavaa:
117. Suomalaiseen oikeudenkäyntiin ei kuulu oikeudellisten asiantuntijoiden(suullinen) kuuleminen. Keskeinen periaate on, että tuomioistuin tuntee lain (juranovit curia). Asianosaiset (tyypillisesti asiamiesten/avustajiensa suulla) voivat
luonnollisesti esittää oikeudellisen argumentaationsa kirjelmissään ja etenkin
loppulausunnossa, ja he voivat halutessaan viitata oikeuslähteisiin ja oikeudellisiin
asiantuntijalausuntoihin sekä esittää tällaisia tuomioistuimelle.
Yhdymme valtion 31.8.2022 vastauksessa esitettyyn näkemykseen siitä, että oikeudellisia
asiantuntijoita ei lähtökohtaisesti tulisi suomalaisessa oikeudenkäynnissä kuulla suullisesti
asiantuntijoina. Tästä johtuen hämmästelemmekin, että miksi valtio on täysin ristiriidassa aiemman
lausuntonsa kanssa kuitenkin kutsunut Salmisen kuultavaksi myös suullisesti, ja että miksi
käräjäoikeus on tämän hyväksynyt.
Edellä mainituista syistä olemme sitä mieltä, että käräjäoikeuden olisi tullut evätä Salmisensuullinen kuuleminen oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 8 §:n nojalla, sillä se voidaan korvata
olennaisesti vähemmällä kustannuksella tai vaivalla saatavissa olevalla ja olennaisesti
luotettavammalla todisteella (Salmisen kirjallinen asiantuntijalausunto), ja koska hänen suullinen
kuulemisensa on muutenkin tarpeetonta vallitsevan suomalaisen oikeuskulttuurin näkökulmasta.
Tämä käsitys tuli vahvistetuksi pääkäsittelyssä tapahtuneen Salmisen suullisen kuulemisen aikana,sillä hän ei lausunut pääkäsittelyssä suullisesti mitään sellaista, mitä ei olisi jo lukenut hänen
kirjallisessa asiantuntijalausunnossaan; pikemminkin hän vaikutti vain lukevan paperilta ääneen
otteita kirjallisesta lausunnostaan.
Käräjäoikeuden olisi tullut ottaa edellä mainittu Salmisen suullisen kuulemisen tarpeettomuus
huomioon jo viran puolesta, erityisesti koska se eväsi kantajan tärkeimpien todistajien, Sanna

35

Marinin ja Satu Koskelan, kuulemiset. Jo pelkästään asianosaisten yhdenvertaisuus lain edessä jakontradiktorinen periaate edellyttää, että käräjäoikeus olisi oma-aloitteisesti huomioinut näin
perustavanlaatuiset prosessinjohtoon kuuluvat kysymykset asianmukaisesti ja asianosaisten
oikeuksia kunnioittaen.
Muukkonen on koulutukseltaan oikeustieteiden tohtori ja hän on käräjäoikeudessa kertomallaan
tavalla tarjoutunut kirjoittamaan perustuslakivaliokunnan käsittelyyn arvion rokottamattomien
perusoikeuksien toteutumisesta suhteessa koronapassilainsäädäntöön, mihin tarjoukseen sosiaali- ja
terveysministeriö sekä opetus- ja kulttuuriministeriö eivät ole tarttuneet. Hän on myös kirjoittanut
ainoan koronapassia ja perusoikeuksia käsitelleen vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin, joka
on mukana Vauhkalan käräjäoikeudelle toimitetuissa kirjallisissa todisteissa.

Muukkosen lausunnon sivuuttaminen ilman pätevää syytä
Käräjäoikeus on tosiasiallisesti jättänyt täysin huomioimatta Muukkosen todistajanlausunnon sekähänen kirjoittamansa vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin merkityksen sillä ainoalla
perusteella, että Muukkonen ei olisi arvioinut oikeutta elämään millään tavalla. Perusoikeuksia on
kuitenkin lukuisa määrä, eikä niistä yhtä ainutta voida nostaa merkitykseltään valtavasti muita
ylemmäksi. Myös tämän Muukkonen on tuonut käräjäoikeudelle antamassaan todistajanlausunnossa
esille toteamalla, että perusoikeudet muodostavat yhtenäisen kokonaisuuden, josta ei voida erottaa
palasia erilleen ja asettamalla ne eriarvoiseen asemaan. Hänen mukaansa perusoikeuksien arviointi
tapahtuu tapaus kerrallaan. Esimerkiksi WHO:n määritelmän mukaan terveys ei ole yksinomaan
sairautta luovien elementtien, kuten viruksen, poissaoloa, vaan se on ennen kaikkea mielekkään
elämän kokonaisuus. Mikäli ihminen ei pysty elämään täysipainoista elämää vaikkapa pakotettujen
lääketieteellisten toimenpiteiden ja rajoitusten vuoksi, tämä tosiasiallisesti ja tutkimusten mukaan
lyhentää elämää ja vaikuttaa negatiivisesti elämän laatuun.
Joka tapauksessa, vaikka Muukkonen olisikin maininnut artikkelissaan jotain oikeudesta elämään ja
terveyteen, se ei olisi kumonnut Muukkosen artikkelin keskeisintä oikeustieteellistä havaintoa,
jonka käräjäoikeus sivuutti täysin – perusoikeusjärjestelmän näkökulmasta olisi ollut lievempi
puuttuminen rokottamattomien (ml. kantajan) oikeuksiin se, että heille olisi tarjottu maksuton
testaus (Muukkosen artikkeli s. 13), ja tämän vuoksi koronapassilainsäädäntö ei toteuttanut
perusoikeusrajoitusten suhteellisuusvaatimusta.

Vauhkalan oma näkemys on jätetty sivuun

36

Vauhkalan mukaan käräjäoikeuden tuomiolauselman keskeinen ongelma suhteessa
oikeudenmukaisen oikeudenkäyntiprosessin toteutumiseen on se, että hänen oma näkemyksensä on
tuomiolauselmassa jätetty käytännössä kokonaan sivuun. Käräjäoikeus on myöntänyt, että
Vauhkalalla on uskonnollinen vakaumus, mutta oikeastaan mitään muuta ei tuomiosta tule ilmi siitä,
mitä Vauhkala itse on asiasta sanonut häntä oikeudessa kuultaessa. Kuitenkin myös Korkeimman
oikeuden oikeuskäytännön (KKO:2016:20) mukaan arvio yksilön kokemasta loukkauksesta
perustuu hänen itsensä kokemaan loukkauksen tunteeseen, eikä tätä voida tuoda esille muuten kuin
yksilöä kuulemalla ja hänen kertomustaan arvioimalla. Käräjäoikeus ei tätä ole suorittanut
käytännössä lainkaan. Asia on tärkeä myös siinä mielessä, että käräjäoikeus on pitkintuomiolauselmaa tuonut esiin Korkeimman oikeuden oikeuskäytäntöä suhteessa siihen, mitkä ovat
valtion ihmisoikeusloukkaukseen perustuvan vahingonkorvausvelvollisuuden edellytykset. Nämä
ovat seuraavat: (i) ihmisoikeusloukkaus on tapahtunut, (ii) loukkausta voidaan pitää riittävän
vakavana, (iii) loukkauksesta on aiheutunut siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa.
Loukkauksen vakavuus ja siihen syy-yhteydessä olevaa vahinkoa tulisi siis arvioida perustuen
Vauhkalan itsensä kokemaan loukkaukseen ja sen syvyyteen.
Vauhkala on aktiivisesti ottanut selvääa) kuuluuko hän koronataudin riskiryhmiin, joihin hän ei kuulub) millaisia seurauksia hänelle voisi aiheutua koronarokotteen ottamisesta. Oman
selvitystyönsä kautta hän on päätynyt siihen, että hänen riskinsä sairastua vakavasti
koronasta on ollut minimaalinen, eikä hän ole halunnut ottaa riskiä, että hänelle puolestaan
rokotteesta voisi aiheutua vakavakin terveydellinen haitta.
Vauhkala on oikeudessa kertonut, että hänen uskonnollinen vakaumuksensa on ollut ristiriidassa senkanssa, että mahdollisesti haitallinen rokote voisi vahingoittaa uskovaisten yhdessä muodostamaa
Kristuksen ruumista. Vauhkala on myös tiennyt, että koronarokotteen ottaminen ja ylipäänsä
lääketieteelliseen toimenpiteeseen suostuminen ovat olleet vapaaehtoisia, eikä vapaaehtoisesta
toimenpiteestä kieltäytyminen saisi johtaa perusoikeuksien kumoutumiseen.
Fazer Kluuvi-kahvilassa Vauhkala on tullut lyhyen väittelyn jälkeen estetyksi pääsemästä kahvilan
asiakkaaksi, koska hänellä ei ole ollut esittää koronapassia. Vauhkala kertoi Fazer-kahvilan
asiakkaiden seuranneen hänen ja työntekijöiden keskustelua. Vauhkala koki tilanteen sellaiseksi,
että hän ei kuulu joukkoon ja on alemman tason kansalainen. Hän kertoi kuulemisen yhteydessä
joutuneensa useasti myös myöhemmässä vaiheessa estetyksi palvelujen saamisesta. Vauhkala oli
joutunut kuulemaan runsaasti julkisuudessa hyökkäyksiä sitä ihmisryhmää kohtaan, jota hän katsoi

37

edustavansa eli tietoisesti – joko ns. ideologisista tai uskonnollisista tai muista syistä –koronarokotteista kieltäytyneitä ihmisiä. Tuo ihmisryhmä katsoi, että heillä on oikeus keholliseenkoskemattomuuteen ja oikeus kieltäytyä lääketieteellisistä toimenpiteistä. Vauhkalan mukaan nuo
hyökkäykset olivat mm. huhtikuussa 2021 Ilta-Sanomien toimittajan Mannisen kirjoitus
rokottamattomista kulkususina ja piispa Laajasalon lokakuussa 2021 antama ilmoitus, että
rokottamaton on vastuussa lähimmäisensä kuolemasta. Marraskuussa Lasse Lehtonen oli kehottanut
markkinoinnin ja propagandan keinoin pakottamaan ihmiset koronarokotuksiin. Vauhkala koki
tämän julkisuuden henkilöiden ja päättäjien toiminnan hänen itsensä demonisoimisena jaleimaamisena.
Vauhkala kertoi häntä kuultaessa, että julkinen painostus ja useat kieltäytymiset palvelemasta häntä
aiheuttivat hänelle tunteen, että hän elää avovankilassa, missä hänellä olisi enää oikeus käydä vain
lähikaupassa, mutta ei sitten enää paljon muualla. Hän on kokenut joutuneensa tilanteeseen täysin
ilman omaa syytään. Hän kertoi ryhtyneensä suunnittelemaan muuttoa pois Helsingistä etsiäkseen
itselleen paikan, missä hän ei olisi kokenut elävänsä avovankilan olosuhteissa. erityisen tuskallista
Vauhkalalle oli se, että hän ei tiennyt, miten kauan olotila tulisi kestämään ja hän jopa perusti
yhdistyksen kamppailemaan hänen kaltaistensa perustuslaillisten oikeuksien puolesta.
Vauhkala on päätynyt ratkaisuun olla ottamatta koronarokotuksia tietoisen asioiden selvittämisen ja
uskonnollisen vakaumuksen myötä. Hän on kuultaessa kertonut, että hän oli kuullut keväällä 2021
Jarista, jonka toinen silmä oli sokeutunut Pfizerin koronarokotteen vuoksi ja saanut tästä myös
lääkevahinkokorvausta. Myöhemmin Vauhkala oli tavannut kyseisen Jarin. Hän oli jo aiemmin
nähnyt PCR-testin kehittäjän Kary Mullisin lausuman videolla, jossa Mullis kertoi, ettei testiä ollut
kehitetty sairauden toteamiseen. Vauhkala tiesi, että kansainväliset lääkeyhtiöt oli useasti tuomittu
miljardiluokan korvauksiin epärehellisistä toimistaan lääkkeiden markkinoinnin yhteydessä.
Ryhtyessään edelleen selvittämään koronaan liittyviä asioita, on hän saanut selville lukuisia
muitakin tietoja siitä, miten koronarokotteet ovat aiheuttaneet haittaa ihmisille. Hän on myös
kuullut yrityksensä toimistolle tulleelta asiakkaalta nuoresta, jonka terveys oli mennyt täysin pilallens. sikapiikin seurauksena. Tutkiessaan asioita hän on saanut selville, että koronarokotteita on
suositeltu riskiryhmille, joihin Vauhkala ei aktiivisesti liikuntaa harrastavana, perusterveenä
ihmisenä ei kuulu.
Edelleen Vauhkala kertoi hänen olleen kristillisessä uskossa vuodesta 1994 lähtien. Uskoon hänellä
kuuluu näkemys, että uskovaiset ovat Kristuksen ruumis maan päällä ja että tästä Jumalantemppelistä on pidettävä huolta. Kun Vauhkalalla ovat olleet tiedossa edellä mainitut haitat, joita
koronarokotteista on aiheutunut, sekä se, että hänelle ei koronasta voi terveenä ja hyväkuntoisena

38

aiheutua vaaraa, on hän päättänyt olla ottamatta rokotteita. Hän on myös tiennyt, että ottamalla
koronarokotteen hän ei ole voinut suojella muita, vaan riskiryhmiin kuuluneiden ihmisten on
täytynyt suojautua ottamalla itse koronarokote.
Vauhkala on kuulunut kahteen eri ryhmään, joiden oikeuksia valtio on perustuslain ja Euroopan
ihmisoikeussopimuksen mukaisella koronapassilainsäädännöllä ja sen käytännön toteutuksella
rikkonut. Vauhkala on ollut toisaalta terve yksilö, joka ideologisista syistä ei ole halunnut ottaa
korona-mRNA-rokotetta, sekä toisaalta hänen uskonnollinen vakaumuksensa on kieltänyt häntä
ottamasta rokotetta, jonka hän on oman tietämyksensä, joka on perustunut mm. tuttavilta saatuun
tietoon ja asiaa opiskellessa hankittuun tietoon, perusteella arvioinut voivan vaurioittaa hänen
kehoaan, joka taas on hänen uskonsa perusteella osa Kristuksen ruumista, mistä uskossa olevien
tulee huolehtia parhaalla mahdollisella tavalla. Ideologisista syistä koronarokotetta ottamattomien
näkemys on myös lain suojaama, sillä potilaslain 6. pykälä, ns. Oviedon sopimuksen 5. artikla ja
lääkärien eettisten ohjeiden IV kohta takaavat, että kenenkään ei tarvitse vastoin tahtoaan suostua
lääketieteelliseen toimenpiteeseen.

EIT:n oikeuskäytäntö suhteessa kansalliseen lainsäädäntöön
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on ihmisoikeusasioissa Suomen tuomioistuinjärjestelmän
yläpuolella ja suomalaisten tuomioistuinten tulee noudattaa EIT:n oikeuskäytäntöä omissa
ratkaisuissaan. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan Salmisen lausunto siitä, että
perustuslakivaliokunta on jo arvioinut koronapassilainsäädännön sopivuuden Euroopan
ihmisoikeussopimuksen kanssa, riittää takaamaan sen, että valtio on Vauhkalan tapauksessa
noudattanut Euroopan ihmisoikeussopimusta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö
ei tätä tue, sillä EIT:n tehtävänä on nimenomaan arvioida sitä, noudattavatko EIS:ään sitoutuneet
valtiot Euroopan ihmisoikeussopimusta. EIT:n oikeuskäytännön perusteella jopa kansallinen
lainsäädäntö on suoraan mahdollistanut sen, että yksilön ihmisoikeuksia on rikottu. Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen tapauksessa Norris v. Irlanti (1988) on ihmisoikeustuomioistuin ottanut
kantaa siihen, että Irlannin lainsäädäntö on mahdollistanut jatkuvan puuttumisen hakijan oikeuteen
nauttia kunnioitusta hänen yksityiselämäänsä kohtaan, mikä on tuomioistuimen toimesta katsottu
Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkaukseksi.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tapaus I.B. v. Kreikka (2013) kytkeytyy suoraan Vauhkalantapaukseen ja toimii ennakkopäätöksenä tapauksen osalta. Tapauksessa I.B. v. Kreikka oli kyse HIVpositiivisen valittajan irtisanomisesta pian taudinmäärityksen jälkeen. Valittajan korvausvaatimukset

39menestyivät osittain alioikeuksissa, mutta maan ylin tuomioistuin hylkäsi vaatimukset suppein
perustein ja käyttäen taudin tarttuvuudesta ilmeisen virheellistä premissiä. EIT:n mukaan menettely
merkitsi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 14 artiklassa tarkoitettua syrjintää suhteessa 8 artiklassa
turvattuun yksityiselämän suojaan. Nyt kanteen kohteena oleva tapaus on hyvin samanlainen kuin
mainittu EIT:n tapaus, sillä koronapassin käyttöönottokin on perustunut covid-19:n tarttuvuudesta
vallinneisiin ilmeisen virheellisiin premisseihin: EIT:n tapauksen kohteena olleen irtisanomisen
hetkellä oli laajasti tiedossa, että HIV:n kantaja ei tartuta HI-virusta normaalissa kanssakäymisessä
ihmiseltä toiselle, ja samoin oli jo koronapassilainsäädäntöä valmistellessa laajasti tiedossa, että
koronapassittomat henkilöt eivät tartuta SARS-CoV-2-virusta normaalissa kanssakäymisessä
ihmiseltä toiselle eri tavalla kuin koronapassilliset henkilöt.
EIT:n oikeuskäytännössä asetetaan huomattava merkitys Euroopan neuvoston parlamentaarisen
yleiskokouksen päätöslauselmille. PACE:n päätöslauselma 2361 (2021): kohdassa 7.3.2 yleiskokous
edellyttää jäsenvaltioiltaan, ml. Suomelta, että kukaan ei saa joutua syrjityksi
koronarokottamattomuutensa vuoksi, riippumatta siitä johtuuko rokottamattomuus mahdollisista
terveydellisistä riskeistä tai vain haluttomuudesta rokottautua. Tästäkin syystä
koronarokottamattomuus – ja välillisesti myös koronapassittomuus – on nähtävä EIS 14 artiklan ja
12. lisäpöytäkirjan tarkoittamana ”muuna asemaan perustuvana syynä”. Erityisen merkillepantava
on Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen päätöslauselman 2383 (2021) kohta
13.3.8, jonka mukaan koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi asianmukaista
huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai vakaumukseen liittyvistä
syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta koronarokotetuksi, ja että erityisesti tämän ihmisryhmän
osalta jäsenvaltioiden tulisi varmistaa, että minkäänlainen koronapassijärjestelmä ei käytännössä
johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi koronarokottautumista pakolliseksi.
Käräjäoikeus toteaa oikein, että Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen
päätöslauselmat eivät ole suoranaisesti oikeudellisesti velvoittavia, mutta tosiasiassa Euroopan
ihmisoikeustuomioistuin antaa niille oikeuskäytännössään huomattavaa merkitystä, ja koska
Suomen tuomioistuinten tulisi soveltaa myös EIT:n oikeuskäytäntöä tuomioissaan, olisi Helsingin
käräjäoikeudenkin tullut näin tehdä.
Erityisen merkillepantava on seuraava ote tuomion perusteluista (s. 52):
Käräjäoikeus toteaa, että kummassakin kantajan viittaamassa PACE-päätöslauselman
kohdissa (7.3.1 ja 7.3.2) on kuitenkin maininta siitä, että samalla kun varmistetaan,
että ketään ei painosteta taikka syrjitä rokottamattomuuden vuoksi, tulee kuitenkin40

myös varmistaa korkea rokotuskattavuus. Lausumista käy myös ilmi, että valtion
sisäiset epidemiologiset tilanteet ja arviot ovat parhaiten paikallisten viranomaisten
arvioitavissa. Lisäksi PACE- päätöslauselma ei ole juridisesti EU-jäsenvaltiota sitova.
Käräjäoikeus katsoo, että kantaja ei ole myöskään näyttänyt PACE-päätöslauselmaa
rikotun asiassa valtion toimesta.
Kantaja on jo osoittanut, että koronapassilainsäädäntö oli painostava ja / tai syrjivä
koronarokottamattomia kohtaan. PACE:n päätöslauselmassa todetaan, että sen lisäksi, että ketään ei
painosteta tai syrjitä rokottamattomuuden vuoksi, tulee varmistaa korkea rokotuskattavuus. Eli
rokotuskattavuutta ei olisi saanut varmistaa painostamalla tai syrjimällä rokottamattomia, kuten
Suomessa tehtiin. Lisäksi rokotuskattavuuden nostamistavoitetta ei tuotu Suomessa virallisesti esiin
missään vaiheessa koronapassilain valmistelua. Tästä huolimatta käräjäoikeus kuitenkin lopultakatsoi päinvastoin perustelujensa loogisen johtopäätöksen kanssa, että kantaja ei olisi näyttänyt
päätöslauselmaa rikotun valtion toimesta. Käräjäoikeuden harjoittama päättely ei noudata loogisen
syllogismin sääntöjä, ja on siten sisäisessä ristiriidassa itsensä kanssa.

EIT:n tapauksesta Vavricka ym. v. Tsekin tasavalta
Valtio esitti, että EIT:n tapaus Vavricka v. Tsekin tasavalta (2021) olisi soveltunut
ennakkoratkaisuna myös käsiteltävänä olevaan asiaan. Asiassa oli kyse lasten pakollisista polioyms. rokotuksista ja valtion harkintavallasta asettaa tämänkaltaisia velvoitteita hallintoalamaisiaan
kohtaan. Kantaja kuitenkin perusteli Helsingin käräjäoikeudessa kattavasti ja yksityiskohtaisesti,
että miksi kyseinen tapaus ei sovellu asiaan oikeusohjeeksi miltään osin:
1) Tapauksessa oli kyse vuosikymmeniä käytössä olleista perinteisistä rokotteista, joiden
turvallisuusprofiili ja mahdolliset lyhyen ja pitkän aikavälin haittavaikutukset olivat tulleettieteelliselle yhteisölle ja kansalaisille hyvin selväksi (kts. esim. Vavricka-tuomiolauselman
kohta 290: ”The vaccination duty concerns nine diseases against which vaccination isconsidered effective and safe by the scientific community”). Sen sijaan useimmat Suomessa
käytetyt koronarokotteet olivat uutta teknologiaa edustavia mRNA-rokotteita, joita ei oltu
ikinä ennen korona-aikaa käytetty ihmisillä, ja joiden toimintamekanismi on täysin erilainenkuin perinteisten rokotteiden, kuten todisteemme 23–26 osoittavat. Lisäksi mRNArokotteiden turvallisuudesta ja tehokkuudesta ei vallinnut tieteellisessä yhteisössä
yksimielisyyttä.

412) Vavricka-tapaus perustui suurilta osin siihen, että tarpeeksi korkea rokotuskattavuus (polioyms. muiden perinteisten rokotteiden) aiheuttaa ns. laumasuoja- tai laumaimmuniteettiefektin, minkä saavuttaminen on jäsenvaltioiden julkisen edun mukaista, ja saattaa oikeuttaa
jonkintasoista yksittäisten kansalaisten yksityisyydensuojan rajoittamista (kts. EIT:ntuomiolauselman kohta 276, ja esim. Tšekin valtion pääterveysviranomaisen lausuntoVavřička-tuomiolauselman kohdassa 153; Ranskan väliintulokommentit, erit. kohdat 213 ja
215, sekä Puolan väliintulokommentit, erit. 223). Kuten todistelustamme käy selvästi ilmi,
koronarokotteet eivät kuitenkaan aiheuttaneet tällaista laumasuoja-efektiä, elikoronarokotteet eivät estäneet taudin leviämistä, eivätkä edes tautiin sairastumista, ja tämä
oli tiedossa jo syksyllä 2021 (kts. esim. kantajan kirjallinen todiste 34, jossa THL:n johtava
asiantuntija Mia Kontio totesi marraskuussa 2021, että laumaimmuniteetista ei voitu puhua
koronarokotteiden kohdalla).
3) Keskeinen EIT:n tekemä havainto oli myös, että Tšekin lainsäädäntö mahdollisti
rokotuspakosta poikkeamisen ilman sanktion uhkaa, mikäli asianosainen esitti ”pysyvän
vasta-aiheen” lapsensa rokottamiselle (tuomiolauselman kohta 291, ”a permanentcontraindication to vaccination”). Vasta-aiheella tarkoitetaan lääkkeen tai muun hoidon
käyttöä vastaan puhuvaa syytä tai käytön estettä (lähde:https://www.terveyskirjasto.fi/ltt03681). Suomessa koronapassin asettaman voimakkaan
rokottautumispainostuksen välttämiseksi kantaja Vauhkalalla ei taas ollut käytännössä muuta
vaihtoehtoa kuin sairastaa koronavirustauti, taikka maksaa 100–200 euroa kolmen
vuorokauden välein.
4) Kantaja esitti lisäksi, että Vavřička-tapauksessa annettua oikeusohjetta siitä, että
pakkorokottaminen puuttuu EIS 8 artiklan 1 kohdan mukaiseen oikeuteen, täytyy tulkita
erityisesti edellä mainitun PACE:n päätöslauselman valossa siten, että myös voimakas
poliittinen ja sosiaalinen painostaminen erityisesti ehdollisilla myyntiluvilla käytössä
olleiden, ihmisillä aiemmin käyttämättömien mRNA-rokotteiden ottamiseen, puuttuu EIS 8
artiklan 1 kohdan mukaiseen oikeuteen.
Käräjäoikeus kuittasi kaiken edellä Vavricka-tapauksesta esitetyn argumentoinnin seuraavasti(tuomio s. 47-48):
Käräjäoikeus katsoo myös, että EIT:n ratkaisemasta tapauksesta Vavricka/Tsekintasavalta saa johtoa vastaajan tulkinnan mukaisesti siihen, että valtiolla on laaja
harkintavalta väestötason terveyden ja terveydenhuollon kestävyyden suojelussa ja42vahva oikeus suojata ja ottaa käyttöön asianmukaisia toimenpiteitä henkilöiden
elämän ja terveyden suojelemiseksi ja että on oikeasuhteista vaatia niitä, joillerokotus edustaa etäistä terveysriskiä, hyväksymään tätä yleisesti noudatettavaa
suojatoimenpidettä sosiaalisen solidaarisuuden nimissä niiden hyväksi, jotka eivät
terveydellisistä syistä voi hankkia rokotteita.
Käräjäoikeus siis jälleen kerran täysin sivuutti ja jätti huomiotta kantajan esittämät perustelut; jopa
käräjäoikeuden käyttämä käsite sosiaalisesta solidaarisuudesta perustui nimenomaan perinteisten
rokotteiden aiheuttamaan laumasuoja-efektiin, josta ei kuitenkaan voitu THL:n johtavan asiantuntija
Mia Kontion mukaan puhua koronarokotteiden kohdalla. Itse asiassa loppuosa käräjäoikeuden em.
perusteluista on suoraa lainausta valtion vastalausumasta 31.8.2023 (kappale 47, s. 16):
Vielä EIT totesi, että ei voida pitää suhteettomana vaatia niitä, joille rokotus edustaa
etäistä terveysriskiä, hyväksymään tätä yleisesti noudatettavaa suojatoimenpidettä
sosiaalisen solidaarisuuden nimissä niiden hyväksi, jotka eivät terveydellisistä syistä
voi hankkia rokotteita.
Käräjäoikeus siis jättää täysin huomiotta kantajan esittämät laajat perustelut, ja tyytyy vain suoraan
kopioimaan vastaajan vanhaa kirjallista lausumaa (jota ei edes esitetty pääkäsittelyssä, ja johon ei
siten saisi tuomiota edes perustaa), joka ei kuitenkaan sovellu oikeusohjeeksi käsillä olevaantapaukseen, koska koronarokotteet eivät edes pystyneet saamaan aikaan laumasuojaefektiä, eikä
niitä voitu siten keneltäkään vaatia ”sosiaalisen solidaarisuuden nimissä”. Käräjäoikeuden
perustelut eivät siis millään tavoin vastaa kantajan esittämiin argumentteihin, ja tuomio on jo tästä
syystä riittämättömästi perusteltu ja siten lainvastainen.

Terveiden rokottamattomien asemaa suhteessa koronapassilainsäädäntöön ei ole arvioitu lainkaan
Pyydämme Helsingin hovioikeutta arvioimaan, missä määrin valtiovallan olisi tullut taata terveiden
rokottamattomien sekä uskonnollisista syistä koronarokotteista kieltäytyneiden oikeus heidän
perusoikeuksiensa ja ihmisoikeuksiensa toteutumiseen.
Vauhkala kutsui käräjäoikeuden pääkäsittelyyn todistajaksi oikeustieteiden tohtorin Matti
Muukkosen, joka on julkaissut ainoan vertaisarvioidun oikeustieteellisen artikkelin perusoikeuksien
toteutumisesta koronapassilainsäädännön toteutuksen yhteydessä.
Muukkosen oikeustieteellisessä artikkelissa sekä hänen suullisessa kuulemisessaan pohdittiin
kysymystä, mistä tilanteesta perusoikeuksien rajoittamista pitää tarkastella koronapassiin

43liittyneiden rajoitusten osalta. Muukkosen mukaan lähtötilanteena on pidettävä normaalitilannetta
eli tilannetta, missä rajoituksia ei ole, koska mikäli lähtökohdaksi otetaan olemassa oleva
tosiasiallinen tilanne, tarkoittaisi se käytännössä sitä, että hyväksyttäisiin ajatus, jonka mukaan
ensin voitaisiin joillain perustein rajoittaa perusoikeuksia ja tämän jälkeen säädettäisiin uusia
rajoituksia vertaamalla niitä säädettyihin rajoituksiin. Hallitus oli kuitenkin valinnut toisin eli
verrannut koronapassilainsäädännön myötä syntyvää tilaa jo valmiiksi rajoitettuun yhteiskuntaan.
Muukkosen mukaan yhdenvertaisuusarviointia terveiden rokottamattomien osalta ei
perustuslakivaliokunnassa suoritettu lainkaan. Tällöin lopputulokseksi muodostui se, että kahden
terveen pääsy nauttimaan heille kuuluneista oikeuksista riippui täysin siitä, onko heillä voimassa
olevaa koronapassia vai ei. Muukkonen huomioi, että vertailutilanne on väärä, koska
rokottautuminen on ollut vapaaehtoista ja ei voi olla oikein, että perusoikeuksista nauttiminen
perustuisi vapaaehtoiseen lääketieteelliseen toimenpiteeseen suostumiseen. Tosiasiassa jopakoronaan sairastunut, mutta vihreän koronapassin hankkinut henkilö olisi tervettä, mutta
koronapassia hankkimatonta henkilöä paremmassa asemassa oikeuksiensa toteutumisen
näkökulmasta. Tämä ei olisi myöskään oikeuden elämään -perusoikeuden näkökulmasta oikea
tarkastelukulma, koska sairas, mutta koronapassin hankkinut henkilö mitä todennäköisimmin
levittäisi tautiaan muualle tilassa, mihin hän koronapassilla pääsisi sisälle. Muukkosen mukaan
julkilausumattomana, mutta tosiasiallisena tavoitteena koronapassilainsäädännöllä on ollut
rokotuskattavuuden kasvattaminen, mitä voidaan pitää hyvin kyseenalaisena perusoikeuksien
rajoitusopin ”painava yhteiskunnallinen tarve”-kriteerin kannalta.

Koronatestauksen olisi tullut olla maksuton yhdenvertaisuuden toteuttamiseksi
Muukkosen mukaan perusoikeuksien rajoitusedellytyksistä suhteellisuusperiaate olisi toteutunutparhaiten, mikäli koronatesti olisi ollut maksuton myös henkilöille, jotka eivät ideologisista tai
muista ei-terveydellisistä syistä ottaneet koronarokotteita. Perustuslain 6.2 § vaatii hyväksyttävää
syytä eriarvoiselle kohtelulle: oliko hyväksyttävää, että kaksi tervettä ihmistä asetetaan eriarvoiseen
asemaan siksi, että toinen on tehnyt vapaaehtoisen toimen eli ottanut koronarokotteen ja toinen ei;
toisaalta sairas ja tartuttamiskykyinen henkilö, joka on tehnyt toimen pääsi parempaan asemaanversus terve ja tartuttamiskyvytön henkilö, joka ei ole tehnyt toimea. Ja tämä eriarvoinen asettelu
tilanteessa, jossa rokottautumista perusteltiin nimenomaan tartuntojen ehkäisyllä ja tautitaakan
keventämisellä. Ja kuten olemme Muukkosen, Järvisen, Nohynekin ja Malhotran

44

asiantuntijalausunnoista kuulleet, rokotettujen ryhmää ei ainakaan lähtökohtaisesti ollut tarpeen tai
edes voinut suojata siten, että he välttäisivät rokottamattomien läsnäoloa.
Muukkosen mukaan terveet rokottamattomat joutuivat myös poliittisen ja sosiaalisen paineen
alaisiksi rokottautua: logiikka oli, että joko luovut yhdenvertaisesta oikeudesta palveluihin, tai sitten
otat täyden rokotussarjan passin voimaan saamiseksi, taikka sairastat taudin, taikka maksat 72
tunnin välein 100-200 euroa PCR-testistä. Euroopan neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen
PACE:n päätöslauselmassa 2361 vuodelta 2021 kohdassa 7.3.1 kuitenkin kiellettiin minkäänlaisenpoliittisen taikka sosiaalisen paineen asettaminen mistä tahansa syistä koronarokottautumisesta
kieltäytyneille henkilöille. Lisäksi PACE:n toisessa päätöslauselmassa vuodelta 2021, numero 2383,
kohdassa 13.3.8 todetaan, että koronapassia käytettäessä syrjinnän välttämiseksi tulisi
asianmukaista huomiota kiinnittää tilanteisiin, joissa henkilökohtaiseen mielipiteeseen tai
vakaumukseen liittyvistä syistä henkilöt kieltäytyvät tulemasta koronarokotetuksi, ja että erityisesti
tämän ihmisryhmän osalta jäsenvaltioiden tulisi varmistaa, että minkäänlainenkoronapassijärjestelmä ei käytännössä johtaisi painostamiseen tai tosiasiassa tekisi
koronarokottautumista pakolliseksi.
Muukkonen kertoi suullisessa kuulemisessaan, että hän oli oma-aloitteisesti lähestynyt sosiaali- ja
terveysministeriötä tarjoten mahdollisuutta koronapassilainsäädännön ”happotestaamiseen”. STM
ohjasi Muukkosen ottamaan yhteyttä opetus- ja kulttuuriministeriöön, mutta sielläkään ei
Muukkosen tarjouksesta innostuttu. Muukkonen tarjoutui siis antamaan oikeudellisen arvion
koronapassilainsäädännön yhdenvertaisuusasetelmaan liittyen ministeriöille, mutta ne eivät tästä
tarjouksesta kiinnostuneet. Tämä ministeriöiden kiinnostumattomuus on osaltaan johtanut siihen,
että Vauhkala on joutunut terveenä rokottamattomana eriarvoisen kohtelun kohteeksi ilman
hyväksyttävää syytä. Mikäli ministeriöt olisivat toteuttaneet perustuslakivaliokunnan niilleasettamaa huolellisuusvelvollisuutta ottamalla vastaan Muukkosen oikeustieteellisen arvion, ei
Vauhkalan syrjintää olisi luultavasti päässyt tapahtumaan.
Muukkonen ei osannut kertoa, mistä tämä kiinnostumattomuus ja innostumattomuus ministeriöissä
ottaa vastaan huippuluokan oikeustieteellistä arviointia olisi johtunut. Toisaalta Asko Järvinen kertoi
suullisessa kuulemisessaan, että koronapandemia oli ”ensimmäinen poliittinen pandemia”. Järvinen
tarkoitti tällä mm. sitä, että esim. infektioylilääkärit ovat olleet eri mieltä koronarajoituksiin
liittyvistä toimenpiteistä ministeriöiden kanssa. Toisaalta rokotuskattavuuden nostaminen oli mitä
ilmeisimmin ääneen lausumaton tavoite laajemmaltikin ministeriöissä ja viranomaisissa, ja kenties
Muukkosen arviosta innostumattomuus johtui siitä, että objektiivinen arviointi olisi johtanut siihen,

45

ettei valittua rokotuskattavuuden kasvattamiseen toivotusti johtavaa painostusmenettelyä olisi
pystytty perustelemaan avoimesti ja oikeudellisesti kestävällä tavalla.
Myöskään uskonnollisista syistä koronarokotteista kieltäytyneiden asemaa ei ole arvioitu
koronapassilainsäädäntöä valmisteltaessa millään tavoin.

Perusoikeuksista nauttiminen ei voi riippua varallisuudesta
Koronapassilainsäädäntö johti siihen, että mikäli kieltäydyit vapaaehtoisen koronarokotteen
ottamisesta, jouduit joko hankkimaan itsellesi yleisvaarallisen tartuntataudin tai käymään 72 tunnin
välein koronatestauksessa, joka maksoi 100-200 euroa joka kerta eli noin 1000-2000 euroa
kuukaudessa. Perus- ja ihmisoikeuksista nauttiminen ei kuitenkaan voi riippua varallisuudesta.
Pyydämme Helsingin hovioikeutta mitä kunnioittavimmin arvioimaan myös tätä asiaa. Lain tulevaa
tulkintaa varten on saatava selvyys siitä, onko perus- ja ihmisoikeusperusteisesti asioita tulkiten
valtiovallalle oikeutettua edellyttää ihmisiä maksamaan siitä, että he saisivat nauttia perus- ja
ihmisoikeuksistaan.

Käräjäoikeuden tuomiolauselma perustelematon myös yksittäisten säännösten arvioinnin osalta
Helsingin käräjäoikeuden ratkaisun logiikka on siis ollut se, että ensiksi estetään kantajaa
kutsumasta tärkeimmät todistajansa pääkäsittelyyn, eikä suostuta kantajan esittämiin
editiovaatimuksiin, vaikka kyseessä ovat olleet olennaisen tärkeät todisteasiakirjat, ja sen jälkeen
ilmoitetaan oikeudellisesti erittäin kevein perustein, ettei tuomioistuin ole toimivaltainen
arvioimaan koronapassilainsäädännön perustuslainmukaisuutta, eikä tuomioistuin katso, että valtio
olisi rikkonut Euroopan ihmisoikeussopimuksessa sille asetettuja velvoitteita.
Vaikka hyväksyttäisiinkin – eikä kantaja hyväksy – tuomioistuimen edellä mainitut lähtökohdat, jää
käräjäoikeuden arvioinnista edelleen huomattavan paljon oikeudellisesti keskeisiä seikkoja
puuttumaan.

Käräjäoikeus kielsi lainvastaisesti kantajaa kutsumasta STM:n osastopäällikön Koskelan
kuultavaksi todistajana
Tärkein niistä on se, että koronapassilainsäädäntö ei suoraan johtanut koronapassivaatimuksen
esittämiseen Fazer Kluuvi -kahvilassa 10.12.2021, vaan siihen tarvittiin vielä erikseen Etelä-46

Suomen aluehallintoviraston tekemä päätös, jonka perusteella Fazer Ravintolat Oy on voinut asettaa
asiakkailleen vaatimuksen esittää koronapassi ehtona sisäänpääsylle Fazer Kluuvi -kahvilaan klo 9
aamulla. Asiaan liittyy kantajan todiste numero 7. Sen mukaan aluehallintovirastot lähettivät
lokakuussa kyselyn sosiaali- ja terveysministeriölle siitä, millä perusteilla rajoituksia tulee asettaa.
STM ilmoitti osastopäällikkö Koskelan allekirjoittamassa vastauksessa, että rajoituksia tulee asettaa
matalalla kynnyksellä.
Kirjallisen todisteen mukaan aluehallintovirastot ovat pyytäneet tarkennusta sosiaali- ja
terveysministeriön antamaan ohjaukseen koskien rajoitusten asettamista Terveyden ja hyvinvoinnin
laitoksen riskipotentiaalin arviointitaulukkoa hyödyntäen, kun otetaan huomioon, ettäa) THL:n mukaan taulukko on suuntaa-antava jab) paikallisilta ja alueellisilta asiantuntijoilta saatujen tietojen mukaan tartunnat eivät
tällä hetkellä lähde erityisesti merkittävän riskin tilaisuuksista.
Aluehallintovirastot tiedustelivat:
1. Ohjaako STM epidemiatilanteessa, jossa tartuntoja ei ole arvioitu tulevan erityisesti
yleisötilaisuuksista, harkitsemaan rajoitusten asettamista yleisötilaisuuksille tai tilojen
käytölle yleisemmin ja edellä esitetyistä seikoista huolimatta?
2. Mikäli STM ohjaa harkitsemaan rajoitusten asettamista yleisemmin, tulisiko niitä
ministeriön arvion mukaan asettaa• kaikkiin THL:n riskipotentiaalin arviointitaulukossa mainittuihin
merkittävän riskin yleisötilaisuuksiin (ottaen huomioon, että taulukko onainoastaan suuntaa antava)?
• kaikkiin yleisötilaisuuksiin ja yleisiin kokouksiin?
• kaikkiin 58 d §:n mukaisiin tiloihin (mukaan lukien tilat, joissa
järjestetään THL:n riskipotentiaalin arviointitaulukon mukaisia vähäisen
riskin toimintoja), mikäli TTL 58 d §:n soveltamisen edellytykset
täyttyvät?
• jollakin muulla tavalla?
3. Miten päätökset saadaan edellä mainituissa ohjauksen mukaisissa tilanteissa
perusteltua juridisesti kestävällä tavalla?

47

Aluehallintovirastojen kyselystä STM:lle siis käy selkeästi ilmi, että rajoitukset ovat pohjautuneet
THL:n antamaan suuntaa antavaan arviointitaulukkoon, joka ei ole ollut eksakti, eikä mitä
ilmeisimmin lääketieteelliseen tietämykseen perustuvaa, kuten jatkossa tulemme näkemään. Lisäksi
aluehallintovirastoilla on ollut tuolloin (kirjelmä on päivätty 1.11.2021 eli vajaat 1,5 kk ennen
Vauhkalaan kohdistunutta syrjintää) tiedossa, että paikallisilta ja alueellisilta asiantuntijoilta
saatujen tietojen mukaan tartunnat eivät tällä hetkellä lähde erityisesti merkittävän riskin
tilaisuuksista.
Kuten Koskelan allekirjoittamasta vastauksesta selviää, kirjelmässä ei vastata yhteenkään
aluehallintovirastojen esittämään kysymykseen. Kirjelmä on täynnä yleisluonteista pyörittelyä
jättäen aluehallintovirastot tietämättömyyden valtaan, miten tulisi reagoida siihen, että tartunnat
eivät tuolloin lähteneet liikkeelle merkittävän riskin tilaisuuksista, eikä siihen, miten AVIn päätökset
tulisi perustella juridisesti.
Tähän kysymyksiin vastaamattomaan kirjelmään perustuen Etelä-Suomen AVI asetti joulukuun
alussa rajoituksen mm. Helsingin seudulle, jonka perusteella koronapassia on vaadittu kantaja
Vauhkalalta 10.12.2021.kello 9.00 Fazer Cafe’hen (Kluuvikatu 3, Helsinki).
Perustuslain 107 §:n mukaan ”Jos asetuksen tai muun lakia alemmanasteisen säädöksen säännös onristiriidassa perustuslain tai muun lain kanssa, sitä ei saa soveltaa tuomioistuimessa tai muussa
viranomaisessa.” Koko episodi Vauhkalan syrjinnästä on lähtenyt liikkeelle ESAVIn tekemästä
rajoituspäätöksestä, joka on perustunut STMn ohjeistukseen, joka ei ole pohjautunut juridisille, eikä
lääketieteellisille perusteille. ESAVIn rajoituspäätös on jo lähtökohtaisesti ollut ilmeisessä
ristiriidassa perustuslain tai muun lain kanssa, eikä sitä tule soveltaa tuomioistuimessa. Näin ollen
valtionviranomaisen toiminta on jo lähtökohtaisesti ollut syrjivää, jo ennen kuin Vauhkala on
pyrkinyt kahvilaan 10.12.2021 klo 9.
Kantaja olisi halunnut kutsua STM:n osastopäällikkö Koskelan todistamaan oikeudessa seuraavasta
teemasta: ”millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen tai oikeudelliseen arviointiin STM:naluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut”. Käräjäoikeus kielsi Vauhkalaa
kutsumasta Koskelaa, vaikka teemasta ei ollut minkäänlaista kirjallista tai suullista todistelua
muuten saatavilla.
Vauhkalan mukaan aluehallintovirastoille STM:n toimesta annettu vastaus ei ole perustunut
lääketieteelliseen tai oikeudelliseen arviointiin tarpeesta edellyttää koronapassia
ravitsemusliikkeissä, kuten Fazer Kluuvi -kahvilassa, mutta se on kuitenkin ohjannut Etelä-Suomen
aluehallintovirastoa laatimaan rajoituspäätöksen, joka on johtanut Vauhkalan syrjimiseen

48

10.12.2021 klo 9 aamulla. Näin muodoin aluehallintoviraston tekemä päätös ei ole ollut
koronapassilainsäädännön näkökulmasta välttämätön, eikä se ole johtanut tavoiteltuun
lopputulokseen eli covid-19-taudin leviämisen ehkäisyyn. Edelleen tavoite olisi saavutettu
vähemmän perusoikeuksia rajoittavalla tavalla, kuten kehottamalla ihmisiä pesemään kätensä
huolellisesti ennen kahvilan asiakkaaksi ryhtymistä.
Mitä ilmeisimmin Etelä-Suomen aluehallintoviraston päätös sallia koronapassin vaatiminen on ollut
perustuslain ja perusoikeuksien yleisten rajoitusedellytysten vastainen, jolloin sitä ei saa soveltaa
tuomioistuimessa tai muussa viranomaisessa. Edelleen aluehallintoviraston päätös on ollut
perustuslain 124 §:n vastainen salliessaan ravitsemusliikkeen eli Fazer Kluuvi -kahvilan itsensä
päättää, millä kellonlyömällä se alkaa vaatia koronapassia asiakkailtaan.

Käräjäoikeus arvioi OKV:n selvityksen merkityksen ilmeisen virheellisesti
Vastaaja Suomen valtio esitti kirjallisena todisteenaan V4 oikeuskanslerin 12.4.2023 antaman
ratkaisun koskien sote-henkilöstön koronarokotuksista tehtyä kantelua. Kantaja esitti, että kyseinenratkaisu ei liity kanteen kohteena olevaan tapaukseen millään tavalla. Käräjäoikeus toteaa asiasta
seuraavaa (tuomion s. 48):”… oikeuskanslerinvirasto (jäljempänä ”OKV”) on pyytänyt 2.12.2022 sosiaali- ja
terveysministeriöltä (jäljempänä ”STM”) selvitystä siitä, miten ministeriö onseurannut tartuntatautilain 48 a §:n (joka koski hoitajien koronarokotuksia)
valtiosääntöoikeudellisten edellytysten täyttymistä ja varmistunut kyseistenedellytysten olemassaolosta.
… OKV on myöhemmin selvityksensä perusteella tullut siihen tulokseen, että se ei ole
havainnut STM:ssä lainvastaista menettelyä tai velvollisuuksien laiminlyöntiä sen
suhteen, miten kyseessä olevan säännöksen voimassaolon valtiosääntöoikeudellisia tai
lääketieteellis-epidemiologisia edellytyksiä on seurattu ja arvioitu.
Käräjäoikeus katsoo, että OKV:n päätöksestä on tulkittavissa, että STM:n menettely
koronapandemian aikaisten toimenpiteiden valtiosäännönmukaisuuden
varmistamisessa on ollut täysin hyväksyttävää ja riittävää.”
Käräjäoikeuden tulkinta on täysin kestämätön, ja kantajan mielestä ilmeinen merkki tuomareiden
puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.

49

Ensinnäkään, OKV:n TTL 48 a §:ää koskevasta selvityksestä ei voida (ainakaan perinteisenloogisen syllogismin keinoin) tehdä minkäänlaisia päätelmiä tai tulkintoja siitä, että STM:mmenettely myös muiden koronapandemian aikaisten toimenpiteiden kuin koronapassilainsäädännön
valtiosäännönmukaisuuden varmistamisessa olisi ollut hyväksyttävää ja riittävää, saatika ”täysin”
hyväksyttävää ja riittävää, kuten käräjäoikeus asian muotoili. Väite on loogisesti yhtäläinen
seuraavan syllogismin kanssa:”Rakennustarkastaja tarkasti talon putkiston, eikä havainnut niissä lainvastaista
menettelyä tai velvollisuuksien laiminlyöntiä.” ”Rakennustarkastajan mukaan rakennuttajan toimenpiteet talon rakenteiden
turvallisuuden ja lainmukaisuuden varmistamisessa olivat muutoinkin täysin
hyväksyttäviä ja riittäviä.”
Edellä mainitun kaltainen ”johtopäätös” on ilmeinen merkki tuomareiden puolueellisuudesta ja / tai
ammattitaidottomuudesta, jonka perusteella he ovat joko esteellisiä oikeudenkäymiskaaren 13
luvussa tarkoitetulla tavalla taikka muutoin epäpäteviä virkansa hoitamiseen.
Toisekseen, OKV ei anna käytännössä koskaan päätöksiä, vaan lähinnä ratkaisuja. Tämä on toinen
ilmeinen merkki tuomion kirjoittajan ammattitaidottomuudesta ja / tai välinpitämättömyydestä asiaa
kohtaan.

Käräjäoikeuden tehtävä asiassa
Käräjäoikeuden ratkaisun mukaan (s. 45) ”[k]äräjäoikeuden tehtävänä on ratkaista, onko
koronapassilainsäädäntö sen voimaantulohetkellä lainsäätäjillä olleen tiedon valossa ollut
perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi eli onko
koronapassilainsäädäntö ollut muun ohella Suomea velvoittavan EIS:n mukainen.”
Käräjäoikeuden tehtävänä ei kuitenkaan ollut ratkaista, oliko koronapassilainsäädäntö sen
voimaantulohetkellä lainsäätäjillä olleen tiedon valossa perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä
tavoiteltavien hyötyjen saavuttamiseksi. Käräjäoikeuden tehtävänä oli ratkaista, oliko
koronapassilainsäädäntö perusteltu ja hyväksyttävä toimi sillä tavoiteltavien hyötyjen
saavuttamiseksi sen tiedon valossa, mitä huolellisilla lainsäätäjillä oli tai olisi pitänyt olla tiedossa.
Kantaja on painottanut tätä näkökulmaa toistuvasti ja jatkuvasti: perustuslakivaliokunnan
lausuntojen mukaan valtioneuvoston on tullut tarkkaan arvioida sääntelyn voimassaolon
välttämättömyyttä, ja mikäli tämä välttämättömyys lakkaisikin olemasta voimasta, olisi

50

valtioneuvoston tullut muuttaa tai kumota sääntely siltä osin. Nyt käräjäoikeus tehtäväänsä
asettaessaan ja kuvatessaan täydellisesti sivuuttaa tämän perustuslakivaliokunnan useaan kertaan
toistaman kannanoton. Tämä on kantajan mielestä edelleen osoitus tuomareiden ilmeisestä
puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.

Käräjäoikeuden ratkaisu editiovaatimukseen
Kantaja vaati käräjäoikeudessa, että Suomen valtio velvoitetaan esittämään kantajalle seuraavat
asiakirjat:1) kopiot EU:n ja / tai Suomen valtion sekä eri koronarokotevalmistajien välisistä sopimuksista
koronarokotteiden hankintaan liittyen. Asiakirjoista haemme tietoa siitä, asettiko EU ja / tai
Suomen valtio jonkinlaisia erityisiä vaatimuksia koronarokotteiden toimivuudelle tai
hyödyllisyydelle esim. covid- 19:n sairastamisen tai leviämisen ehkäisyssä, tai asettiko EU
ja / tai Suomen valtio jonkinlaisia muita laatuvaatimuksia tilatuille koronarokotteille.
Vaihtoehtoisesti muut asiakirjat, joista edellä mainitut tiedot käyvät ilmi
2) lääketieteelliset selvitykset, joihin väliaikaisesti 2021–2022 voimassa ollut ns.
koronapassilainsäädäntö perustui. Erityisesti tarkat tiedot siitä, mihin lääketieteelliseen ja
muuhun tieteelliseen tietoon ja selvitykseen perustui väite ja olettamus siitä, että
koronapassin käyttö olisi ehkäissyt covid-19:n leviämistä
Kantaja katsoi, että pyydetyillä tiedoilla on merkitystä näyttönä, sillä oikeudenkäynnissä onosaltaan kyse siitä, olisiko valtion viranomaisten pitänyt olla tietoisia joulukuussa 2021 siitä
tiedeyhteisössä tuolloin laajalti vallinneesta tieteellisestä tiedosta, että koronapassin käyttö eiehkäissyt covid-19:n leviämistä merkittävissä määrin tai jopa lainkaan. Koronapassilainsäädäntö
katsottiin eduskuntakäsittelyn aikana useissa asiantuntijalausunnoissa perustuslain mukaiseksi, jos
sen käyttöönotosta olisi hyötyä covid-19:n leviämisen ehkäisyssä.
Asiassa on tältä osin kyse, onko valtioneuvosto toteuttanut perustuslakivaliokunnan korostamaa
velvollisuuttaan seurata koronapassilainsäädännön voimassaolon välttämättömyyttä ja että olisiko
Valtioneuvoston tullut ryhtyä sääntelyn korjaamiseen ennen kanteen kohteena olevia tapahtumia
10.12.2021.
Koska asiassa oli kyse myös koronarokotteista ja niiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämisen ja
niiden aiheuttamien haittojen ehkäisyssä osana koronapassilainsäädännön vaikutuksia, näillä
sopimuksilla saattoi olla merkitystä näyttönä asiassa.

51

Käräjäoikeus vastasi editiovaatimukseemme seuraavasti 27.2.2024 antamassaan päätöksessä:
Oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 40 §:n tulkinnassa oikeuskäytännössä riittävänä onpidetty, että pyydettäväksi vaaditulla asiakirjoilla saattaa saattaa olla näyttöarvoa
jollekin asiassa merkitykselliselle ja näyttöä kaipaavalle seikalle (esim KKO 2019:7)
Käräjäoikeus katsoo Suomen valtiolta esitettäväksi vaadittujen kohdan 1 asiakirjojen
osalta, että näillä sopimusasiakirjoilla tai muilla viitatuilla ja vedotuilla asiakirjoillaei voi olla merkitystä näyttönä asiassa. Asiassa ei ole kyse koronarokotteiden
toimivuudesta tai tehokkuudesta, vaan siitä, onko Koronapassilainsäädännölle ollut
oikeudellisia perusteita, ja onko kyseinen lainsäädäntö ollut EIS:n jayhdenvertaisuuslain mukainen. Näin ollen sillä, onko sopimusasiakirjoissa sovittu
jotain vaatimuksia koronarokotteiden tehokkuudelle tai toimivuudelle, ei ole
merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Niistä tai muista vaadituista asiakirjoista ei
myöskään ole voinut olla pääteltävissä mitään Valtioneuvoston toimien
lainmukaisuudesta kantajan vetoaman sääntelyn välttämättömyyden
seurantavelvoitteen syksyllä 2021 ennen 10.12.2021 kannalta.
Käräjäoikeus katsoo Suomen valtiolta esitettäväksi vaadittujen kohdan 2 asiakirjojen
osalta, että lääketieteelliset selvitykset, joihin Koronapassilainsäädäntö perustui, sensijaan ovat julkisia eli niiden osalta editiomääräystä ei tarvita. Kyseiset selvitykset on
lueteltu koronapassilainsäädäntöä koskevan hallituksen esityksen (131/2021 vp)
viitetiedoissa ja löytyvät edelleen verkosta vastaajan oheistamien linkkien takaa
Käräjäoikeuden ratkaisun perustelut ovat absurdit, eivätkä kestä tarkempaa tarkastelua:koronapassilainsäädäntö perustui oikeudellisesti suurilta osin juuri siihen, että ovatko
koronarokotteet toimivia tai tehokkaita lainsäädännön tavoitteiden – koronaviruksen leviämisen
estämisen ja tautitaakan keventämisen – saavuttamiseen, ja että täyttikö koronapassilainsäädäntö
siten perusoikeuksien rajoitusedellytysten suhteellisuus- ja välttämättömyysvaatimusta. Kantaja on
nimenomaan osoittanut todistelullaan, että koronarokotteet eivät edes voineet toteuttaa näitä
tavoitteita, ja että tämä oli tiedossa jo viimeistään syksyllä 2021.
Kantaja vaatii edelleen valtiota toimittamaan seuraavat asiakirjat:1) kopiot EU:n ja / tai Suomen valtion sekä eri koronarokotevalmistajien välisistä sopimuksista
koronarokotteiden hankintaan liittyen. Asiakirjoista haemme tietoa siitä, asettiko EU ja / tai
Suomen valtio jonkinlaisia erityisiä vaatimuksia koronarokotteiden toimivuudelle tai
hyödyllisyydelle esim. covid- 19:n sairastamisen tai leviämisen ehkäisyssä, tai asettiko EU ja /

52

tai Suomen valtio jonkinlaisia muita laatuvaatimuksia tilatuille koronarokotteille.
Vaihtoehtoisesti muut asiakirjat, joista edellä mainitut tiedot käyvät ilmi
2) lääketieteelliset selvitykset, joihin väliaikaisesti 2021–2022 voimassa ollut ns.
koronapassilainsäädäntö perustui. Erityisesti tarkat tiedot siitä, mihin lääketieteelliseen ja
muuhun tieteelliseen tietoon ja selvitykseen perustui väite ja olettamus siitä, että koronapassin
käyttö olisi ehkäissyt covid-19:n leviämistä.

Fazer Ravintolat Oy:n suorittama yhdenvertaisuuslain rikkomus
Fazer Ravintolat Oy on kantajan näkökulmasta rikkonut yhdenvertaisuuslakia. Lain soveltamisen
kannalta muissa samanlaisissa asioissa on tärkeä myöntää asiassa jatkokäsittelylupa, koska kyse on
sen tulkinnasta, onko Fazer Ravintolat Oy:n toiminta perustunut lakiin, jota – vaikkakin se on
kantajan näkökulmasta ollut hänen tapauksessaan perustuslain ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen
vastainen – Fazer Ravintolat Oy:n on tullut noudattaa.
Kantajan mukaan yhtiö on syrjinyt Vauhkalaa välittömästi estäessään hänen pääsynsä 10.12.2021
klo 9 aamulla Fazer Kluuvi -kahvilaan, eikä Fazer Ravintolat Oy:n toiminta ole perustunut lakiin.
Yhdenvertaisuuslain 11 §:n mukaan erilainen kohtelu ei ole syrjintää, jos kohtelu perustuu lakiin.
Kantajan mukaan hovioikeuden tulisi arvioida, onko Fazer Ravintolat Oy:n tullut noudattaa
koronapassiin liittyvää tartuntatautilakia kokonaisuudessaan. Käräjäoikeuden tuomiolauselmassa (s.
56) lausutaan mm., että ”käräjäoikeus katsoo myös, ettei niiden (TTL 58 j ja h §) rikkominen
ylipäätään voisi toteuttaa yhdenvertaisuuslain 13 §:n mukaista hyvitysseuraamusta, vaan että neovat lähinnä hallinnollisin sanktioin arvioituja menettelytapasäännöksiä”.
Kantaja katsoo, että erityisesti tilanteessa, missä koronapassilainsäädäntö kiistatta rikkoo Vauhkalan
perus- ja ihmisoikeuksia, tulee koko lainsäädäntöä noudattaa tarkasti. Koronapassilainsäädännön
ydin syntyy tartuntatautilain pykälistä 58 h, 58 i ja 58 j ja ne muodostavat kokonaisuuden, jota
koronapassia vaatineiden ravitsemusliikkeiden on tullut tarkasti noudattaa, jotta on voitu varmistaa,
ettei ravitsemusliikkeiden asiakkaiden perusoikeuksia rikota.
Fazer Ravintolat Oy on jättänyt noudattamatta tartuntatautilain 58 h ja i §:iä sen osalta, ettei yhtiö
ole laatinut kirjallista suunnitelmaa siitä, miten se toteuttaa AVI:n päätöksessä asetetut velvoitteet ja
rajoitukset, sekä 58 j §:ää sen osalta, ettei se ole informoinut Vauhkalaa koronapassiin merkittyjen
henkilötietojen käsittelemiseen liittyen. Fazer-kahvilassa olisi tullut tartuntatautilain 58 h.3 §:nmukaan olla pykälän edellyttämä suunnitelma asiakkaiden ja muiden toimintaan osallistuvien
nähtävillä, ja kyseisessä suunnitelmassa olisi tullut TTL 58 i.4 §:n mukaisesti olla kirjattuna tieto

53

siitä, että Fazer edellyttää koronapassin esittämistä asiakkailta ja toimintaan osallistuvilta. Edelleen
TTL 58 h § säädetään, että koronapassia edellyttävällä liikkeellä tulee olla kirjallinen suunnitelma
siitä, miten se toteuttaa TTL 58 d 1 momentissa tarkoitetussa päätöksessä asetetut velvollisuudet ja
rajoitukset.
Asiasta on käräjäoikeuden istunnossa kuultu kantaja Mika Vauhkalaa ja tämän ystävää Mika
Jantusta, joka oli Vauhkalan mukana pyrkimässä Fazer Kluuvi -kahvilaan 10.12.2021 klo 9 aamulla,
ja heidän mukaansa kirjallista suunnitelmaa, miten kahvila toteuttaa AVI:n päätöksessä asetetut
velvoitteet ja rajoitukset, ei ollut nähtävillä, vaikka laki sitä edellyttää. Myöskään kumpaakaan ei
kahvilan työntekijöiden toimesta ollut informoitu koronapassiin merkittyjen henkilötietojen
käsittelemiseen liittyen. Käräjäoikeus ei käsitellyt Vauhkalan ja Jantusen kertomusta asiasta
mitenkään, vaan tukeutui ainoastaan Fazer Ravintolat Oy:n todistajaan Tuomiseen, joka oli
tapahtumahetkellä Fazer Kluuvi -kahvilan vastuupäällikkö. Tuominen vakuutti, että
omavalvontasuunnitelma oli tehty. Hän kertoi myös, ettei ole löytänyt sellaista suunnitelmaa.
Kysyttäessä, mitä hänen mielestään kyseisessä suunnitelmassa olisi ollut, Tuominen ei muistanut,
että hän olisi laittanut sinne tietoa siitä, että Fazer edellyttää koronapassin esittämistä asiakkailta,
eikä siitä, miten Fazer Kluuvi toteuttaa sille asetetut velvollisuudet ja rajoitukset. Käräjäoikeuden
tuomiolauselman mukaan ”todistaja (Tuominen) oli laatinut Fazerin Kluuvin kahvilan
omavalvontasuunnitelman ja sitä oli päivitetty asianmukaisesti. Sitä ei valitettavasti todistajansiirryttyä muihin tehtäviin enää myöhemmin löydetty dokumentoitavaksi, mutta se oli varmuudellalaadittu ja oli myös tuolloin kahvilan seinällä nähtävissä”.
Jää epäselväksi, mihin käräjäoikeuden varmuus omavalvontasuunnitelmasta ja sen tosiasiallisesta
päivitetystä sisällöstä perustuu. Käräjäoikeuden tulisi toimia puolueettomasti ja arvioida
oikeudellista kiistaa puolueettomasti. Näin ei käsiteltävässä asiassa ole tapahtunut, vaan
käräjäoikeus on arvioinut asiaa yksipuolisesti vastaajan näkökulmasta ja luottanut ilman mitään
näkyviä perusteita siihen, mitä vastaajan todistaja on kertonut huomioimatta sitä, että todistaja on
työsuhteessa vastaajaan ja näin myös riippuvainen vastaajasta, eikä oikeus ole huomioinut sitäkään,
mitä vastaaja tosiasiallisesti on kertonut. Hän ei ole pystynyt kertomaan edes sitä, mitä
suunnitelmassa on kerrottu koronapassin vaatimisesta, vaikka lainsäädäntö asiassa on selkeä:
kirjallisen suunnitelman on pitänyt sisältää tiedot siitä, miten kahvila/Fazer Ravintolat Oy toteuttaa
AVI:n päätöksessä asetetut velvoitteet ja rajoitukset.
Kantaja on pyrkinyt kaikin mahdollisin tavoin selvittämään asiaa pyytämällä editiona kyseistä
kirjallista suunnitelmaa nähtäville, mutta suunnitelmaa ei kantajalle ole toimitettu. Käräjäoikeus
toteaa asiasta ainoastaan sen, että valitettavasti todistajan siirryttyä muihin tehtäviin ei kirjallista

54

suunnitelmaa enää myöhemmin löydetty dokumentoitavaksi, mutta se oli varmuudella laadittu ja oli
myös tuolloin kahvilan seinällä nähtävissä.
Kantajan näkemyksen mukaan se, että suunnitelmaa ei ole löytynyt, kertoo yksinomaan siitä, että
suunnitelmaa ei ole ollut. Tuomioistuin ei ole selvittänyt, miksi se on yksipuolisesti uskonut
vastaajan todistajan vakuutusta ilman, että asialle olisi esitetty mitään lisäselvitystä. Lisäksi
käräjäoikeuden edellä käyttämä sanamuoto ”se oli varmuudella laadittu” on kantajan mielestä
jälleen räikeä esimerkki tuomareiden ilmeisestä puolueellisuudesta ja / tai ammattitaidottomuudesta.

Asiakkaita ei ole informoitu tartuntatautilain mukaisesti
Asiassa kuullut Vauhkala ja Jantunen ovat kertoneet, että heitä ei ole informoitu Fazer Kluuvikahvilassa siitä, miten koronapassiin merkittyjä henkilötietoja tullaan käsittelemään. Myöskään
Fazer Ravintolat Oy:n todistaja Tuominen ei ole kyennyt kertomaan, miten hän olisi Vauhkalaa ja
Jantusta kahvilassa informoinut koronapassiin merkittyjen henkilötietojen käsittelemisestä.
Mitä laissa mainittu informointi pitää sisällään? Hallituksen esityksessä 226/2021 selvennetään, että
lakipykälän 58 j sisältöä tarkennetaan hallituksen esityksessä 131/2021, missä ilmoitetaan
hallituksen kantana, että henkilötietojen käsittely edellyttäisi asiakkaan informointia.
Fazerin väite siitä, että Vauhkalan asiointi ei olisi edennyt TTL 58 j §:n 1 momentin mukaisen
informointivelvoitteen tasolle, koska hänellä ei ollut esittää koronapassia, on käsityksemme mukaan
virheellinen. Säännöksen mukaan:… Todistukseen merkittyjen henkilötietojen käsittely edellyttää lisäksi asiakkaan ja
toimintaan osallistuvan informointia. …
Säännöksen esitöiden mukaan (HE 131/2021 vp, s. 52):
… todistukseen merkittyjen henkilötietojen käsittely edellyttäisi lisäksi asiakkaan ja
toimintaa osallistuvan tietosuoja-asetuksen mukaista informointia siitä, että
henkilötietoja käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön
nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan
pääsemiseksi. Lisäksi tulisi informoida, että todistuksen tietoja ei saisi edellä 3
momentissa esitetyn mukaisesti tämän lain nojalla rekisteröidä tai tallentaa niitä tai
käsitellä todistusta muussa käyttötarkoituksessa. TTL 58 j §:n 3 momentin mukaan
todistuksen tietoja ei saa rekisteröidä tai tallentaa tai käsitellä muussa
käyttötarkoituksessa.

55

Väitämme, että asiassa ei edes voida soveltaa tietosuoja-asetusta tai suorittaa tietosuoja-asetuksen
mukaista informointia. Tietosuoja-asetuksen tarkoittama informointi tarkoittaa nimenomaan
rekisteröidyn informointia. Toisaalta TTL 58 j §:n 3 momentin mukaan minkäänlaista tietojen
rekisteröintiä ei edes saanut tehdä. Koska kenestäkään ei 58 j §:n 3 momentin mukaisesti voi
tulla ”rekisteröityä”, ei tietosuoja-asetuksen mukaista informointia ole ylipäätään mahdollista
suorittaa. Siten maininta ”tietosuoja-asetuksen mukaisesta” informoinnista on ilmeisesti
virheellisesti tai vahingossa päätynyt hallituksen esitykseen. Siten asiassa on sovellettava lakitekstiä
ja sen esitöitä, joissa puhutaan ”asiakkaan ja toimintaan osallistuvan” informoinnista.
Vauhkala on ollut Fazerin asiakas tai toimintaan osallistuva TTL 58 j §:n 1 momentin tarkoittamalla
tavalla, kun hän on pyrkinyt ostamaan aamiaista Fazer Cafe Kluuvista. Säännöksen esitöiden
mukaan häntä olisi tullut koronapassin vaatimisen edellytyksenä informoida siitä, että hänen
henkilötietojaan käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön nimen
tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi. Tämä
informointi olisi tullut suorittaa nimenomaan etukäteen, ennen kuin koronapassia edes vaaditaan
näyttämään, sillä jos informointi olisi suoritettu vasta jälkikäteen, ei asiakas olisi voinut varmistua
esim. siitä, että häneltä kerättyjä tietoja ei rekisteröidä tai tallenneta jonnekin TTL 58 j §:n 3
momentin tarkoittamalla tavalla.
Kuultaessa todistaja Tuomista hän on kertonut, että hän ja toinen kahvilatyöntekijä ovat ainoastaan
ilmoittaneet Vauhkalalle ja tämän ystävälle, että näiden tulee esittää koronapassi edellytyksenä
päästä sisälle kahvilaan. Näin muodoin asiakkaan informointi ei ole toteutunut lain tarkoittamalla
tavalla.
Koska säännöksen esitöissä sanotaan, että asiakasta tai toimintaan osallistuvaa täytyy informoida
siitä, että ”henkilötietoja käsiteltäisiin vain todistuksen voimassaolon tarkistamiseksi, henkilön
nimen tarkistamiseksi ja sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö edellytykset tilaan pääsemiseksi”, ja koska
näin ei ole tehty, on Fazer siten käsityksemme mukaan rikkonut välittömästi TTL 58 j §:n 1
momenttia.
Kantaja katsoo, että Fazerin on tullut noudattaa lainsäädäntöä kokonaisuudessaan ja kirjallisen
suunnitelman sekä informoinnin puuttuminen ovat aiheuttaneet sen, että Fazer on estäessään
Vauhkalan pääsyn kahvilaan toiminut tartuntatautilakia vastaan, jolloin syrjintä ei ole perustunut
lakiin.

Vauhkalan epäyhdenvertainen kohtelu

56

Käräjäoikeuden tuomiolauselman keskeinen ydin Fazer Ravintolat Oy:n hyvitysvelvollisuuden
osalta on näin muodoin käsitelty. Fazer Ravintolat Oy:n toiminta ei ole tulkintamme ja
todistelumme mukaisesti perustunut lakiin, joten syrjintä ei ole ollut perusteltua. Seuraavaksi
käymme läpi sen, miten Vauhkalaa on kohdeltu eri tavoin kuin muita henkilöitä olisi
vertailukelpoisessa tilanteessa kohdeltu.
Perinteinen, vakavarainen ja varakas Fazer Ravintolat Oy, joka on osa Fazer-konsernia, on
sitoutunut ihmisoikeuksien kunnioittamiseen, kuten kantajan todisteesta 10 ilmenee: Fazer ei siedä
liikkumisrajoituksia ja Fazer kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia,
eikä hyväksy minkäänlaista syrjintää.
Tästä ilmoituksestaan huolimatta Vastaajan toimitusjohtaja Miika Kostilainen on vastannut kantajan
kirjeeseen, missä kantaja on vaatinut yhtiötä korvaamaan hänen loukkauksensa, seuraavasti: Myös
viittaamillanne Valtioneuvoston internet-sivuilla todetaan hyvin yksiselitteisesti, että ”jos ravintola
edellyttää asiakkailtaan koronapassia, sen ei tarvitse noudattaa alueelle asetettuja tavallista
tiukempia rajoituksia aukiolo- ja anniskeluajoille, sallitulle asiakasmäärälle tai määräystä jokaisen
asiakkaan istumapaikasta sisätiloissa.” Toisaalla viittaamassanne materiaalissa(Aluehallintoviraston sivuilla) todetaan, että ”ravitsemisliike voi itse määritellä ajankohdat, jolloin
se ottaa koronapassin käyttöön.”Fazerin osalta kyse on siis ollut menetelmästä, millä se on onnistunut välttämään sille muuten
asetetut rajoitukset asiakkaiden sisäänotolle. Kyse on suuremman liikevoiton hankkimisesta
rajoittamalla Vauhkalan perusoikeutta yksityisyyden suojaan. Useiden muiden kahviloiden osalta
tällaista perusoikeutta rajoittavaa käytäntöä ei ole ollut, eikä myöskään joissain muissa Fazerkahviloissa. Fazer ei ole osoittanut muuta perustetta kuin taloudellisen voiton kasvattamisen sille,
miksi se on rajoittanut Vauhkalan pääsyä ravintolaan aamulla 10.12.2021 suhteessa Fazerin itsensäomaksumaan linjaukseen kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia.
Fazer Ravintolat Oy on päättänyt ryhtyä vaatimaan kahvilansa asiakkailta koko päivän ajan
koronapassia, vaikka normaalisti koronapassia on vaadittu ravitsemusliikkeissä vasta klo 17
eteenpäin. Tämä on perustunut siihen, että näin Fazer Ravintolat Oy on voinut ottaa asiakkaita
liiketiloihinsa ilman tarvetta noudattaa minkäänlaisia tiloihinsa liittyviä rajoituksia, jolloin yhtiö on
voinut maksimoida liikevoittonsa.
Pääsyn estäminen ravintolaan on rikkonut perustuslailla taattua oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun
sekä yksityiselämän suojaan terveystietojen julkisuuden osalta sekä Euroopan
ihmisoikeussopimuksella taattua oikeutta nauttia yksityiselämän kunnioitusta sekä uskonnon- ja

57

omantunnonvapautta sekä oikeutta syrjimättömyyteen sekä toisaalta ihmisoikeussopimuksen 12.
lisäpöytäkirjan 1. artiklalla taattua oikeutta olla joutumatta tilanteeseen, missä mielivaltaisesti
estetään pääsemästä ravintolaan. Näin muodoin Fazer Ravintolat Oy ei ole noudattanutomaksumiaan ihmisoikeussitoumuksia, joiden mukaan se ei siedä liikkumisrajoituksia ja Fazer
kunnioittaa yksilöiden ihmisarvoa, yksityisyyttä ja perusoikeuksia, eikä hyväksy minkäänlaistasyrjintää.
Kuten kantajan esittämistä kirjallisista todisteista 9, 11 ja 12 selviää, on kantajalla ollut
mahdollisuus käydä välittömästi Fazer Kluuvi-episodin jälkeen syömässä Hotelli Kämpissä ja
myöhempinä päivinä myös muissa ravintoloissa ja jopa Fazerin muissa kahviloissa. Mikään ei siis
tosiasiallisesti ole estänyt Fazer-kahvilaa päästämästä Vauhkalaa syömään aamiaista 10.12.2021.
Kysymyksessähän muina päivinä sekä muissa paikoissa on ollut yhdenvertaisuuslain mukainenvertailukelpoinen tilanne. Yhdenvertaisuuslain 10 §:ssä säädetään:
Syrjintä on välitöntä, jos jotakuta kohdellaan henkilöön liittyvän syyn perusteellaepäsuotuisammin kuin jotakuta muuta on kohdeltu, kohdellaan tai kohdeltaisiin
vertailukelpoisessa tilanteessa.
Ruokaileminen muissa paikoissa saman lainsäädännön ja saman ESAVIn rajoituspäätöksen alla on
ollut laissa määritelty vertailukelpoinen tilanne. Eli kantajan näkemyksen mukaan häntä on
suhteessa muihin kahviloihin/ravintoloihin niin Fazer Ravintolat Oy.n ulkopuolella kuin myös
yhtiön toisissa toimipisteissä kohdeltu vertailukelpoisessa tilanteessa syrjivästi Fazer Kluuvissa
10.12.2021 klo 9. Syrjintä on perustunut Vauhkalan terveydentilan oletukseen, kun hänellä ei ole
ollut esittää koronapassia. Vauhkala on kuitenkin ollut täysin terve mennessään kahvilaan.

Oikeudenkäyntikulujen korvausvelvollisuudesta
Kantaja katsoo lähtökohtaisesti, että tuomioistuimen perjantaina 12.4.2024 ilmoittaman mukaisesti
määräaika tarkan oikeudenkäyntikuluvaatimuksen esittämiseen on umpeutunut maanantaina
15.4.2024 klo 23.59, eikä tämän jälkeen esitettyjä vaatimuksia edes voida ottaa huomioon. Valtiolla
ei ole oikeutta erilliskohteluun varsinkin, kun otetaan huomioon, että oikeudenkäynnin muut
osapuolet ovat noudattaneet tuomioistuimen ilmoittamaa aikarajaa.
Valtio on ilmoittanut oikeudenkäyntikuluvaatimuksekseen seuraavan:
Suomen valtion oikeudenkäyntikuluvaatimus (121.284,82 euroa) koostuu Asianajotoimisto
Merilampi Oy:n asianajajien ja muiden lakimiesten asiassa tekemästä työstä oheisen

58

palkkioerittelyn mukaisesti (palkkiot yhteensä 113.960 euroa) sekä toimeksiannon hoitamisesta
aiheutuneista kuluista (7.324,82 euroa). Toimeksiannon vastuuosakkaana oli vuoden 2022 ajan
asianajaja Teemu Taxell ja vuoden 2023 helmikuusta alkaen asianajaja Jussi Ikonen. Avustava
lakimies, OTM Iiris Paavola on ollut jutun hoitamisessa mukana koko ajan. Toimeksiannosta
aiheutuneet kulut koostuvat asiantuntija Janne Salmisen palkkiosta sekä asiamiesten taksikuluista.
Tästä hyväksymme taksikulut.
Useiden eri lakimiesten ja virkamiesten käyttäminen
Valtio on valmisteluistunnossa ilmoittanut, että se laskuttaa yksinomaan yhden avustajan käytöstä,aivan samoin kuin kantajakin.
Kuitenkin oikeudenkäyntikululaskussa laskutetaan kahden eri lakimiehen käytöstä sekä lisäksi vielä
STM:n virkamiesten käytöstä.
Tuomioistuimen tulee hyväksyä valtion osalta ainoastaan yhden lainopillisen avustajan käyttö.

Käytetty tuntimäärä on täysin kohtuuton
Valtio on ilmoittanut laskussaan käyttäneensä 382 tuntia asian käsittelyyn. Tämä on
poikkeuksellisen suuri määrä seuraavista syistä:a) valtio on ilmoittanut omana kantanaan, että kanne olisi jo lähtökohtaisesti täysin perusteeton.
Kuitenkin valtio on käyttänyt selvästi enemmän tunteja asian käsittelyyn kuin kantaja, mikä
on vähintäänkin outoa ottaen huomioon valtion näkemys kanteen täydellisestä
perusteettomuudesta. On ilmeistä, että valtio on venyttänyt tuntimäärää täysin tarpeettomasti
ja yksinomaan aiheuttaakseen vaatimuksillaan haittaa kantajalleb) kantajan esittämä oikeudenkäyntikuluvaatimus pitää sisällään 216,85 h ja on täysin
poikkeuksellista, että vastaajan tuntimäärä on lähes kaksinkertainen tähän tuntimäärään
verrattuna. Edelleen kantaja on käyttänyt aikaansa myös Fazer Ravintolat Oy:n vastaisenkanteen käsittelyyn. Katsomme, että kohtuullinen määrä valtiolle olisi noin 70 prosenttia
kantajan käyttämästä tuntimäärästä. Tämä tuntimäärä olisi realistinen tuntimäärä
käytettäväksi kanteen käsittelyyn valtion osaltac) käymme kyseistä hyväksymäämme tuntimäärää tarkemmin läpi myöhemmin.

Valtion tuntilaskutuksen suuruus on kohtuuton ottaen huomioon seuraavat seikat:

59a) valtion asiamies on oikeudenkäynnissä keskittynyt voimakkaasti vastapuolenmustamaalaamiseen esittämällä väheksyviä ja jopa halventavia näkemyksiä kantajasta ja
tämän asiamiehestä sekä oikeudellisesta asiantuntijastamme Muukkosesta ja
lääketieteellisestä asiantuntijastamme Malhotrasta. Tämä on Suomen asianajajaliiton Hyvää
asianajajatapaa koskevien ohjeiden vastaista:
kohta 8.4: Asianajaja ei saa esittää lausumia, jotka ovat omiaan saattamaan todistajan
halveksituksi, ellei lausumien esittäminen ole välttämätöntä asian hoitamiseksi tai muutoin
asiakkaan etujen valvomiseksi. Edellä todistajista sanottua sovelletaan myös asiantuntijoihin
ja muihin kuultaviin.
kohta 9.1: Asianajajan tulee asiakkaan etua vaarantamatta osoittaa muille ammattikuntansa
edustajille huomaavaisuutta ja arvonantoa, eikä heihin saa kohdistaa epäasiallista arvostelua.
Asianajajien ammattitoimintaan liittyvät keskinäiset riitaisuudet tulee ensisijaisesti pyrkiä
ratkaisemaan sovinnollisestib) valtion asiamies on keskittynyt alkupuheenvuorossaan esittelemään kantajan tiedottamista
liittyen käynnissä olleeseen oikeudenkäyntiprosessiin. Asiamies on samalla kertonut, että heovat keränneet suuren määrän kantajan postauksia sosiaalisesta mediasta. Tämä eiluonnollisestikaan kuulu oikeudenkäyntiprosessin kulkuun ja osoittaa huonoa ammattitaitoac) oikeudenkäyntiprosessin kuluessa valtion asiamies on osoittanut huonoa asiantuntemusta
mm. kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin ja niiden syntyhistoriaan sekä todistajien ja
asiantuntijoiden roolitukseen (mm. entistä pääministeriä Marinia on pidetty
asiantuntijalausunnon esittäjänä) liittyen.
Erityisesti näistä syistä johtuen katsomme, että tuomioistuin voi hyväksyä valtion
oikeudenkäyntikuluvaatimuksen tuntilaskutuksen korkeintaan samalla määrällä kuin mitä kantaja ja
Fazer Ravintolat Oy on esittänyt eli 200 euroa per tunti (pois lukien arvonlisävero, mitä valtio ei
määräaikaan mennessä ollut vaatinut).

Janne Salmisen asiantuntijalausunnosta
Kiistämme kokonaisuudessaan valtion vaatimuksen Janne Salmisen asiantuntijalausunnon
korvaamisesta.
Ensinnäkin vetoamme jo ennen pääkäsittelyä esittämäämme arvioon siitä, että tuomioistuimen tuleejura novit curia -periaatteen mukaisesti jo lähtökohtaisesti tuntea laki, eikä ole ollut perusteita
kutsua oikeudellista asiantuntijaa esittämään asiassa näkemystään.

60

Toiseksi katsomme, että Janne Salminen on asiantuntijalausunnossaan ainoastaan tukeutunut joaiemmin perustuslakivaliokunnalle antamaansa lausumaan, joten hänen kuulemisensa olisi voitu
kokonaisuudessaan korvata asiakirjoin.
Kolmanneksi katsomme, että Janne Salminen on häntä oikeudessa kuultaessa vain lukenut hänen jo
aiemmin oikeudelle toimittamaansa kirjallista lausumaa, joten hänen kutsumisensa pääkäsittelyyn
on ollut tarpeetonta ja valtion olisi tullut tämä tietää.

Suomen valtion asianosaiskuluvaatimuksesta
Kiistämme kokonaisuudessaan Suomen valtion esittämän asianosaiskuluvaatimuksen jo yksistään
sillä perusteella, että kantajalla on ollut käytettävissään ainoastaan yksi laskutettava asiamies jakoska valtio on esittänyt väitteen kanteemme täydellisestä perustelemattomuudesta. Jos kanne olisi
ollut täysin perustelematon, ei kanteen käsittelyyn olisi tarvinnut käyttää varsinkaan STM:nvirkamiehiä puhumattakaan kahdesta oikeudenkäyntiavustajasta.
Tämän lisäksi kysymys on STM:n kuukausipalkkaisista virkamiehistä, joita ei ole erityisesti
palkattu hoitamaan valtiota kohtaan osoitettua kannetta. Valtio ei voi vaatia kantajaa maksamaan
STM:n virkamiesten palkkoja.

Yksityiskohtainen käsittely
Vaikka valmisteluistunnossa valtio on ilmoittanut, ettei toisesta oikeudenkäyntiavustajasta esitetä
laskua, on Iiris Paavolan työstä alettu laskuttaa 8.5.2023 lähtien. Valtio on ilmoittanut avustajansa
olevan Jussi Ikonen, ei Iiris Paavola, joka tuntuu kuitenkin tehneen keskeisen työn asiassa.
Lähtökohtaisesti valtiolla ei ole oikeutta laskuttaa useamman avustajan käytöstä kuin yhdestä, ellei
laskuttamisella ole tavoiteltu kantajan tarkoituksellista vahingoittamista luomalla – valtion
esittämästä väitteestä, että kanne olisi täysin perustelematon, huolimatta – ylenmääräisellä
työskentelyllä lisäkuluja.
Katsomme valtion esittämien ensimmäisten asianajotyön laskutettavien tuntien 33,75 osalta, että
joko valtio ona) runsaalla työskentelyllä tosiasiallisesti tunnustanut kanteen lähtökohtaisen
merkityksellisyyden
tai

61

b) luonut ylenmääräisellä työskentelyllä tarkoituksellisesti kantajalle lisäkustannuksia, mikä on
katsottava shikaaniksi.
Hyväksymme valtion esittämästä oikeudenkäyntikuluvaatimuksesta 14.3.2023 asti korkeintaan 15
tuntia.
Edellä mainituista syistä (lähtökohtaisesti valtio on voinut käyttää vain yhtä avustajaa käsiteltävänä
olevassa jutussa) johtuen emme hyväksy Iiris Paavolan työn käyttöä laskutusperusteena. Iiris
Paavolan työn osalta valtio on esittänyt kuluvaatimuksen, joka on tunteina yhteensä 188,75, minkä
siis vaadimme poistettavaksi oikeudenkäyntikuluvaatimusta arvioitaessa.
Edelleen valtion asiamies ei ole huomioinut pääkäsittelyjen yhteydessä olleita ruokataukoja, joiden
yhteiskesto on ollut 3 tuntia, jota emme siis myöskään hyväksy oikeudenkäyntikuluvaatimukseen.
Sylvia Laulajan käyttö 2,5 tunnin edestä oikeuskäytännön selvittämiseen liittyen koronarajoituksiin
ei ole liittynyt käsiteltävänä olevaan tapaukseen, joten emme hyväksy tätä osuutta
oikeudenkäyntikuluvaatimukseen.

Hyväksymämme osuus valtion oikeudenkäyntikuluvaatimuksesta
Hyväksymme määrältään, joskaan emme luonnollisestikaan perusteeltaan valtion
oikeudenkäyntikuluvaatimuksen seuraavasti:
Alkuperäisestä vaatimuksesta 382 tuntia on vähennettävä:a) Iiris Paavolan työn osuus 188,75 tuntiab) Sylvia Laulajan työn osuus 2,5 tuntiac) oikeudenkäyntikuluvaatimuksesta 14.3.2023 asti vähennettävä 18,75 tuntiad) pääkäsittelyn ruokatuntien laskutuksesta vähennettävä 3 tuntia
Vähennykset yhteensä: 213 tuntia
Yhteensä tuntimäärältään hyväksyttävä osuus on 169 tuntia.
Kun katsomme, että edellä mainituin perustein tuntilaskutus voi olla korkeintaan 200 euroa, eikä
arvonlisäveron osuutta voida hyväksyä vaatimuksen myöhästyttyä, hyväksymme määrältään
oikeudenkäyntikulujen suuruudeksi 169 tuntia x 200 euroa = 33800 euroa.

Perusteet valitukselle asiamies Nummelinin osalta

62

Helsingin käräjäoikeuden tuomiolauselman ratkaisu, jonka mukaan ”Nummelin on velvoitettava
osallistumaan oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimukseen Vauhkalan kanssa yhteisvastuullisesti
20 000 euron osalta” on kumottavaa) oikeudenkäymiskaaren ja Hyvän asianajajatavan ohjeiden vastaisenab) vaatimuksen esittäjän eli valtion vaatimusperusteisiin perustumattomana.
Tuomiolauselman s. 59 esitetyn mukaan ”OK 21 luvun 6 §:n mukaan asianosaisen edustaja,
asiamies tai avustaja, joka 4 tai 5 §:ssä tarkoitetulla tavalla tahallisesti tai huolimattomuudesta on
aiheuttanut toiselle asianosaiselle tässä luvussa tarkoitettuja oikeudenkäyntikuluja, voidaan
velvoittaa, sen jälkeen kun hänelle on varattu tilaisuus tulla kuulluksi, yhteisvastuullisesti
asianosaisen kanssa korvaamaan kyseiset kulut.”
Edelleen tuomiolauselmassa todetaan: ”Käräjäoikeus toteaa, että oikeuskäytännössä ja kirjallisuudessa avustajan tai asiamiehen korvausvastuuta on pidetty poikkeuksellisena ja
henkilökohtaisen kuluvastuun kynnystä korkeana. Asiamiehen kuluvastuu on sanktio hänen
prosessisääntöjen vastaisesta toiminnastaan (Jokela 1995, s 162). Asiamiehen kuluvastuu edellyttää
normaalista kuluvastuusta poiketen subjektiivista perustetta, eli hänen on tullut tahallaan tai
huolimattomuudesta toimia prosessisääntöjen vastaisesti (OK 21:6 §:n viittaus OK 21:4 ja 21:5§:iin). OK 21 luvun 5 §:ssä tarkoitettuja tapoja ovat muun muassa sellaisen väitteen esittäminen,
jonka esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää aiheettomaksi, tai tuomioistuimen antamien
määräysten noudattamatta jättäminen taikka muunlainen oikeudenkäyntiä pitkittävä velvollisuuden
vastainen menettely. OK 21 luvun 4 §:ssä tarkoitettu tapa puolestaan on esimerkiksi tarpeettoman
oikeudenkäynnin aloittaminen.”
Sivulla 60 käräjäoikeus lausuu: ”Käräjäoikeus katsoo, että edellä selostetut asiamiehen
toimenpiteet ovat sinänsä olleet laillisia keinoja päämiehen aseman ja etujen ajamisen ja
oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi, mutta että lausumapyyntöjen vastainen ja sen
ylittävä lausumien esittäminen on ollut oikeudenkäyntiä pitkittävää velvollisuuden vastaista
menettelyä.”
Käräjäoikeuden itsensäkin mukaan siis asiamiehen toimenpiteet ovat olleet laillisia keinoja
päämiehen puolesta toimimiseksi. Asianajajaliiton Hyvän asianajatavan ohjeiden mukaan:a) Kohdassa 5.8. määritellään velvollisuudesta luopua tehtävästä. Velvollisuus syntyy,
jos tehtävän vastaanottamisen jälkeen ilmaantuu seikka, jonka perusteella asianajaja
on ollut esteellinen tai tullut esteelliseksi. Asianajaja on velvollinen luopumaan
tehtävästä myös jos, 1. laillinen este tai siihen verrattava pakottava syy estää tehtävän

63

täyttämisen tai 2. asiakas vaatii asianajajaa menettelemään vastoin lakia tai hyvää
asianajajatapaa, eikä huomautuksesta huolimatta luovu vaatimuksestaanb) kohdan 3.1 mukaan asianajajan on oltava asiakkaalleen lojaalic) kohdan 3.2 mukaan asianajajan on tehtävää hoitaessaan oltava riippumaton
sellaisista ulkopuolisista vaikutteista, jotka voivat haitata hänen kykyään
täysipainoisesti valvoa asiakkaansa etua. Asianajaja ei saa sallia asiaan liittyvien
kiusallisten seikkojen tai muiden tällaisten seikkojen vaikuttaa tehtävän suorittamiseen.
Asianajajan on toiminnassaan säilytettävä riippumattomuutensa, vaikka se vaatisikin
toimia tai ratkaisuja, jotka eivät miellytä hänen asiakastaan, tämän vastapuolta,
viranomaisia tai muita tahojad) kohdan 2.2 mukaan perus- ja ihmisoikeuksien puolustaminen ja oikeusvaltion
ylläpitäminen edellyttävät asianajajakunnan riippumattomuutta julkisesta vallasta.
Näiden ohjeiden mukaan määritellään asiamies Nummelinin velvollisuuden mukainen toiminta.
Käräjäoikeuden itsensä mukaan Nummelin on toiminut nimenomaan näiden ohjeiden mukaisesti.
Näin ollen käräjäoikeuden ratkaisu siitä, että Nummelin velvoitettaisiin yhteisvastuullisesti
ottamaan osaa valtion oikeudenkäyntikulujen kattamiseen 20 000 euron osalta on katsottava
oikeudenkäymiskaaren ja Hyvää asianajajatapaa koskevien ohjeiden vastaiseksi.
Edelleen käräjäoikeuden mukaan jokin määrittelemätön osa korvausvastuusta aiheutuu siitä,
että ”kanne sen edellä kuvatuin alkuperäisin ja täydennetyin osin, jolta osin kanteesta on luovuttu,
on näiltä osin perustunut ilmeisen virheelliseen oikeudelliseen arvioon ja osoittanut asiamiehen
selkeää huolimattomuutta, jolta osin esittäjä on tiennyt tai hänen olisi pitänyt tietää kanneaiheettomaksi.”
Asian käsittelystä oikeudessa säädetään oikeudenkäymiskaaren 14. luvussa mm. seuraavasti:
2 § (22.7.1991/1052)
Kannetta riita-asiassa ei saa oikeudenkäynnin aikana muuttaa. Kantajalla on
kuitenkin oikeus…
3) vaatia korkoa tai tehdä muu sivuvaatimus taikka uusikin vaatimus, mikäli se johtuu
olennaisesti samasta perusteesta.

64

Jos 1 momentin 2 tai 3 kohdassa tarkoitettu vaatimus tehdään vasta pääkäsittelyssä,
vaatimus on jätettävä tutkimatta, jos sen tutkiminen viivyttää asian käsittelyä.
Sellaista vaatimusta ei voida tehdä ylemmässä tuomioistuimessa.
Kanteen muuttamiseksi ei ole katsottava sitä, että kanteen tueksi esitetään uusia
seikkoja, ellei asia sen johdosta muutu toiseksi.
Oikeudenkäymiskaaren mukaan siis kantajalla on oikeus tehdä muu sivuvaatimus tai jopa uusi
vaatimus, mikäli se johtuu olennaisesti samasta perusteesta.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyse on uusien vaatimusten esittämisestä, joita on perusteltu
lisälausumin sekä luopumalla vanhojen vaatimusten joistain perusteista. Kun kantaja on siis
toteuttanut oikeudenkäymiskaaren hänelle suomia oikeuksia sekä kantajan asiamies on tässä asiassa
häntä auttanut velvollisuutensa mukaisesti, ei asiasta voida rangaista kantajan oikeudellista
avustajaa.

Huolimattomuus ei ole riittävä peruste kuluvastuun ulottamiseksi asiamieheen
Käräjäoikeus perustaa ratkaisunsa kuluvastuun ulottamisesta asiamieheen asiamiehen väitettyyn
huolimattomuuteen.
Lakimiesten suojaaminen ulkopuoliselta vaikutukselta on ikiaikainen perinne ja sen on katsottu
takaavan sen, että tuomioistuimessa asioivilla on mahdollisuus saada asiantuntevaa lainopillista
tukea asiansa ajamiseksi. Mikäli lakimies joutuisi koko ajan miettimään, kannattaako juttua ottaa
hoidettavaksi vai pitääkö pelätä joutuvansa itse maksamaan asiakkaansa kuluja, muodostuisi
oikeussuojan saaminen jossain vaiheessa liian vaikeaksi.
Niinpä – kuten käräjäoikeuskin aivan oikein toteaa – oikeuskäytännössä ja oikeuskirjallisuudessa
avustajan tai asiamiehen korvausvastuuta on pidetty poikkeuksellisena ja henkilökohtaisen
kuluvastuun kynnystä korkeana. Helsingin hovioikeuden 22.12.2021 antamassa ratkaisussa nro
1699 asiamies tuomittiin päämiehensä ohella kuluvastuuseen ilmeisen perusteettoman ja ilmeisenvirheelliseen oikeudelliseen arvioon perustuvan turvaamistoimivaatimuksen ajamisesta. Kyse onsiis ollut ilmeisen virheellisestä toiminnasta eli oikeudellisesti arvioiden teon tahallisuudesta.
Helsingin käräjäoikeus on perustanut ratkaisunsa asiamiehen kuluvastuusta asiamiehen väitettyyn
huolimattomuuteen, ei siis tahallisuuteen. Käräjäoikeus itsekin toteaa, että ”edellä selostetut
asiamiehen toimenpiteet ovat sinänsä olleet laillisia keinoja päämiehen aseman ja etujen ajamisen ja
oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi”. Kun asiamies siis on käyttänyt laillisia keinoja

65

edistääkseen päämiehensä asemaa, etuja ja oikeutta saada oikeudenmukainen oikeudenkäynti, niin
missä on tahallisuus muuten, kuin asiamiehen pyrkimyksessä ajaa asiakkaansa etua Hyvän
asianajajatavan ohjeiden mukaisesti?

Ratkaisu ei perustu valtion esittämään vaatimukseen
Tuomioistuin ei voi ottaa oikeudellisen avustajan oikeudenkäymiskaaren 21 luvun 4-6 §:ien
mukaista oikeudenkäyntikuluvastuuta oma-aloitteisesti käsittelyyn, vaan ainoastaan
oikeudenkäynnin osapuolen vaatimuksesta. Tuomiolauselmassa kuvataan, millä perusteella valtio
on vaatinut asiamies Nummelinia kuluvastuuseen, seuraavasti:”Valtio on katsonut, että kun on tullut selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan
Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksesta, ja kun kantaja
asiamiehineen siitä huolimatta on jatkanut asian ajamista, ja asian jatkuvaa paisuttamista esittäen
vielä uuden väitteen liittyen uskonnonvapauteen, on tämä ollut huolimatonta ja välinpitämätöntä
asianajoa. Kyseessä on tältä osin tarpeeton oikeudenkäynti. Näin ollen kantajan asiamies
Nummelin tulee tältä osin velvoittaa korvaamaan valtiolle aiheutuvat oikeudenkäyntikulut yhdessä
päämiehensä kanssa kantajan hävitessä asian.”
Valtion esittämässä vaatimuksessa siis esitetään, että asiamies Nummelin on velvoitettava
korvaamaan valtion oikeudenkäyntikuluja, koska:a) asiamiehelle olisi tullut tulla selväksi, että valtiota ei voida velvoittaa suorittamaan
Vauhkalalle korvausta Euroopan ihmisoikeussopimuksen loukkauksestab) kantaja on asiamiehineen jatkanut asian ajamista ja asian jatkuvaa paisuttamista
esittäen uuden väitteen liittyen uskonnonvapauteenc) edellä mainituista syistä johtuen Nummelinin asianajo on ollut huolimatonta ja
välinpitämätöntä.
Asiamiehen kuluvastuukysymyksen tulisi perustua osapuolen esittämään vaatimukseen, mutta
käräjäoikeuden ratkaisu ei perustu valtion esittämiin väittämiin. Näin muodoin käräjäoikeuden
ratkaisu siitä, että asiamies Nummelinin tulisi yhteisvastuullisesti osallistua valtion
oikeudenkäyntikuluvaatimuksen kattamiseen 20 000 euron osalta, ei ole lain mukainen.
Joka tapauksessa vastaamme myös valtion esittämiin väitteisiin:

66

Valtion näkemys siitä, että kanne olisi ilmeisen perusteeton, on alusta lähtien perustunut valtion
tahtotilaan estää valtiolle kiusallisen kanteen tulemasta käsittelyyn. Käymme kanteen perusteita
laajasti läpi jatkokäsittelylupahakemuksessa sekä valituksessamme, joten näitä perusteita on
tarpeetonta tässä käydä enää uudelleen läpi muuten kuin toteamuksena, että kanteemme perusteena
oli vahva oikeudellinen arviointi, lukuisa todistajajoukko koostuen lääke- ja oikeustieteellisistä
asiantuntijoista, lukuisa määrä lääketieteellisiä tutkimuksia, sekä kiistämätön näyttö tapahtumista
Fazer Kluuvi-kahvilassa 10.12.2021 klo 9.
Jotta valtion näkemys kanteen täydellisestä perustelemattomuudesta olisi asiamiehen
hyväksyttävissä, tulisi asiamiehen hylätä täydellisesti asian osalta esitetty juridinen
perustelurakenne, katsoa, ettei Vauhkalalla lähtökohtaisesti olisi ollut oikeutta päästä ravintolaan
syömään, vaikka Euroopan ihmisoikeussopimuksen 12. lisäpöytäkirjan 1 artikla nimenomaan
edellyttää valtiota torjumaan ihmisten mielivaltainen ravintolaan pääsyn estäminen, pitää
merkittäviä lääketieteellisiä tutkimuksia ja asiasta suullista lausuntoa esittäneiden lääketieteen
edustajien näkemyksiä väärinä sekä hylätä aiheesta ainoan suomalaisen oikeustieteellisen artikkelin
kirjoittaneen oikeustieteiden tohtori Muukkosen artikkeli hölynpölynä. Tällaiseen näkemykseen
päätyminen on kuitenkin täysin mahdotonta – puhtaan järjen ja oikeustieteellisen käsityskyvyn
näkökulmasta. THL:n ylilääkärin Nohynek ja HUS:n infektioylilääkärin Järvinen ovat
käräjäoikeudessa kertoneet, että rokotteet eivät ole kuin pieneltä osin estäneet koronan leviämistä,
eivätkä rokotteet suojanneet kuin sen ottajaa, jolloin Vauhkala ei olisi voinut mitenkään aiheuttaa
vaaraa kenellekään Fazer Kluuvi-kahvilassa 10.12.2021 klo 9 aamulla. Kun tämä on
lääketieteellisten asiantuntijoiden kertomaa, ei asiamies ole mitenkään voinut täysin puutteellisella
lääketieteellisellä koulutuksellaan voinut kumota heidän näkemyksiään – puhumattakaan siitä, että
asiamies olisi voinut kumota lukuisten lääketieteellisten tutkimusten tuloksia.
Edelleen muistutamme, että valtio on jo syyskesällä vuonna 2022 käyttänyt mahdollisuuttaan vaatia
käräjäoikeutta hylkäämään kanne perusteettomana, eikä käräjäoikeus tähän ole suostunut. Niinpä
käräjäoikeudenkin mielestä kanne on ollut riittävän perusteltu, jotta se tulisi käsitellä.
Käräjäoikeuden ratkaisu johtaa myös siihen, että kanteita valtiota vastaan erityisesti
ihmisoikeusperustein ajavilla kansalaisilla on vaikeuksia löytää asiamiestä. Asiamies joutuisi
pohtimaan mahdollisuutta, että joutuessaan tarkentamaan kanteen perusteita sekä joutuessaan
kohtaamaan valtion väitteet siitä, että ”valtio ei voi rikkoa ihmisoikeuksia”, asiamies ottaa riskin,että joutuu itse vastaamaan osasta oikeudenkäyntikuluista.

67

Jotta lakimies voisi olla Hyvän asianajajatavan ohjeiden mukaisesti riippumaton julkisesta vallasta,
pitää lakimiehen voida työskennellä ilman pelkoa siitä, että joutuu korvaamaan asiakkaalleen
koituvia oikeudenkäyntikuluja. Helsingin käräjäoikeuden ratkaisu rikkoo vahvasti lakimiehillä
perinteisesti ollutta suojaa, joka on mahdollistanut sen, että kansalaisilla on mahdollisuus saada
valtiota vastaan nostettavissa kanteissa ammattitaitoista oikeudellista apua.

Todistelu:
Suullinen todistelu:
1) Mika Vauhkalateema: kohtelu Fazer Cafe Kluuvissa ja siitä aiheutuneet kärsimykset2) hallintotieteiden tohtori Matti Muukkonen
teema: rokottamattomien perusoikeuksia ei ole turvattu

3) STM:n osastopäällikkö Satu Koskela
teema: millaiseen lääketieteelliseen tutkimukseen tai oikeudelliseen arviointiin STM:naluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus on perustunut4) Kantajan mukana Fazer-kahvilassa ollut Mika Jantunen
teema: kantajan kohtelu Fazer-kahvilassa 10.12.2021 sekä Fazer-kahvilan henkilökunnansuorittama asiakkaan informointi ja esillä olleet asiakirjat. Tapahtumat Fazer-kahvilasta
käännyttämisen jälkeen

5) Fazer Retail Finlandin toimitusjohtaja Miika Kostilainenteema: kantajan kohtelun perusteet. Fazer-konsernin sitoutuminen ihmisoikeuksien
noudattamiseen

6) HUS:n infektioylilääkäri Asko Järvinen

68teema: mitä kansainvälinen lääketieteellinen yhteisö tiesi rokotteiden merkityksestä covid19-taudin torjunnassa ennen joulukuuta 2021

7) THL:n ylilääkäri Hanna Nohynek
teema: mitä kansainvälinen lääketieteellinen yhteisö tiesi rokotteiden merkityksestä covid19-taudin torjunnassa ennen joulukuuta 2021

8) 10.1.2021 valtioneuvoston johdossa toiminut pääministeri Sanna Marinteema: mihin valtioneuvosto on perustanut näkemyksensä koronapassilainsäädännön
välttämättömyydestä sekä miten valtioneuvosto on seurannut koronarajoituksiin liittyvän
sääntelyn välttämättömyyttä suhteessa perusoikeuksien toteutumiseen

Kirjallinen todistelu:
1) Fazer Retail Finlandin vastaus
Teema: vastaajan perustelut kantajan oikeuksien rikkomiselle
2) Kansallinen varautumissuunnitelma influenssapandemiaa varten (Sosiaali- ja terveysministeriön
julkaisuja 2012:9)
Teema: Koronavirus ei täytä edes STM:n lievän pandemian määritelmää…
6) Vertaisarvioitu artikkeli Koronapassi, perustuslaki ja yhdenvertaisuustarkasteluasetelman
kritiikki
Teema: koronapassilla rikottu yhdenvertaisuutta
7) Sosiaali- ja terveysministeriön vastaus aluehallintovirastojen tarkennuspyyntöön koskien
tartuntatautilain mukaisten rajoitusten asettamista koskevaan ohjaukseen
Teema: STM:n aluehallintovirastoihin kohdistama ohjaus ei perustu lääketieteellisiin
tutkimuksiin tai oikeudelliseen arviointiin8) Ylen uutinen 19.11.2021

69

Teema: yhdenvertaisuusvaltuutetun mukaan koronapassin käyttö on hyväksyttävää, jos sillä
voidaan helpottaa tautitilannetta

9) Ruokailukuitit Fazerilta
Teema: kantajan kohtelu Fazer-konsernin kahviloissa ei ole ollut johdonmukaista, mikä
johtaa syrjintäolettamaan 10.12.2021 tapahtuneen osalta10) Fazerin ihmisoikeussitoumus
Teema: Fazer on ilmoittanut sitoutuneensa vastustamaan liikkumisrajoituksia sekä
kunnioittamaan yksityisyyttä ja perusoikeuksia11) Hotel Kämpin ravintolakuitti
Teema: Hotel Kämp on päästänyt kantajan syömään aamiaista sen jälkeen, kun hänet on
käännytetty Fazer-kahvilasta. Fazer ei voi vedota siihen, että sillä ei olisi ollut muuta
mahdollisuutta kuin estää kantajan pääsy ravintolaansa

12) Ruokailut kolmessa muussa kahvilassa
Teema: Fazer ei voi vedota siihen, että sillä ei olisi ollut muuta mahdollisuutta kuin estää
kantajan pääsy ravintolaansa

13) Yhdysvaltalainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämiseen(elokuu 2021)
Teema: täyden koronarokotesarjan saaneilta henkilöiltä mitattiin samanlaisia
koronaviruskuormia kuin rokottamattomiltakin & myös rokotetut levittävät koronavirusta

14) Vietnamilainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämiseen (lokakuu
2021)
Teema: täyden rokotesarjan saaneet hoitoalan työntekijät sairastuivat läpilyöntikoronavirusinfektioihin kesäkuussa 2021

7015) Brittiläinen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämiseen (lokakuu
2021)
Teema: täysin koronarokotetut henkilöt tartuttivat täysin rokotettuja kontaktihenkilöitä, eikätäysi koronarokotussarja vähentänyt koronaviruksen tarttumista kotitalouksien sisällä16) Saksalainen tutkimus koronarokotteiden vaikutuksesta koronaviruksen leviämiseen (marraskuu
2021)
Teema: koronarokotetut levittivät koronavirusta samoin kuin rokottamattomatkin17) Ilta-Sanomien uutinen 12.8.2021
Teema: koronarokotteet eivät estä tautiin sairastumista, eivätkä taudin leviämistä18) Iltalehden uutinen 27.8.2021
Teema: täysi koronarokotussarja ei estä covid-19:ään sairastumista eikä taudin leviämistä

19) Ilkka-Pohjalaisen uutinen 22.9.2021
Teema: täyden koronarokotesarjan saaneet suomalaiset hoitajat sairastuivat covid-19:ään20) Ilta-Sanomien uutinen 9.9.2021
Teema: Koronarokotuskattavuuden nousu ei vähentänyt taudin ilmaantumista Tampereellasyyskuussa 2021, vaan päinvastoin tartuntojen määrä lisääntyi rokotuskattavuuden noustessa21) Kalevan uutinen 31.10.2021
Teema: Koronarokotus ei suojannut hoitajia, eikä potilaita koronavirustartunnalta taikoronaviruksen leviämiseltä23) Rokote.fi-internetsivuston Usein kysyttyä-osio, alaosio ”Miten rokotteet toimivat?”. Saatavilla:
https://rokote.fi/tietoa-rokotteista/usein-kysyttya/ (käyty 20.9.2023).

71

Teema: perinteisten rokotteiden ero mRNA-rokotteisiin24) Rokotesuoja.fi-internetsivuston sanasto. Saatavilla: https://www.rokotesuoja.fi/sanasto (käyty
20.9.2023)
Teema: perinteisten rokotteiden ero mRNA-rokotteisiin25) Pfizerin internetsivut, osio Rokotteet – lääketieteen menestystarina. Saatavilla:
https://www.pfizer.fi/tutkimus/terveytesi-tahdet/rokotteet-laaketieteen-menestystarina (käyty
20.9.2023)
Teema: perinteisten rokotteiden ero mRNA-rokotteisiin

26) Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen internetsivusto, Usein kysyttyä mRNA-rokotteista.
Saatavilla: https://thl.fi/fi/web/infektiotaudit-ja-rokotukset/ajankohtaista/ajankohtaistakoronaviruksesta-covid-19/rokotteet-ja-koronavirus/mrna-rokotteet (käyty 20.9.2023)
Teema: perinteisten rokotteiden ero mRNA-rokotteisiin27) THL:n internetsivut (arkistoitu versio 10.10.2021). Saatavilla:
https://web.archive.org/web/20211010193639/https://thl.fi/fi/web/infektiotaudit-jarokotukset/taudit-ja-torjunta/taudit-ja-taudinaiheuttajat-a-o/koronavirus-covid-19
Teema: koronatartunta todetaan vain PCR- tai antigeenitestillä.

28) Ilta-Sanomien uutinen 24.10.2021, ”Marin Ylellä: ”On hyvin mahdollista, että koko väestö tulee
rokotettavaksi kolmannella rokoteannoksella”. Saatavilla: https://www.is.fi/politiikka/art2000008355719.html
Teema: rokottamattomiin ihmisiin kohdistui voimakas julkinen painostus...
31) Helsingin Sanomien 1.4.2023 julkaistu artikkeli ”Koronan jälkipyykki”, pdf-tiedosto, erityisestis. 10.
Teema: THL:n ylilääkäri Hanna Nohynekin mukaan:a) rokottamattomien sulkeminen koronapassilainsäädännön avulla monien tapahtumien ja
ravintolailtojen ulkopuolelle ei perustunut sen hetkiseen tieteelliseen tietoon;

72b) koronarokotteiden kykyä estää tartunnan leviämistä ei alkuvaiheessa tutkittu, ja myöhemmissä
tutkimuksissakin havaittiin pieni tällainen vaikutus.

32) Euroopan lääkevirasto EMA:n 18.11.2023 antama lausunto
Teema: EMA:n mukaan ehdollisella myyntiluvalla käytössä olleiden koronarokotteidenainoa hyväksytty käyttötarkoitus on rokotetun yksilön suojaaminen, ja ei esimerkiksi
tartuntojen leviämisen estäminen.

33) HUS:n tutkimustiedote ”Ct-arvojen tulkinnalliset haasteet hengitystienäytteiden virologisissa
nukleiinihaponosoitustutkimuksissa”
Teema: Ct-arvon perusteella ei voida tehdä luotettavia kvantitatiivisia päätelmiä näytteen tai
potilaan kehon sisältämästä virusmäärästä.

34) Uuden Suomen uutinen 25.11.2021, ”THL:n Mia Kontio: ”Meillä on vuotavia rokotteita”,
laumaimmuniteetista ei voida puhua”.
Teema: Koronarokotteet eivät estäneet koronavirustartuntoja, eivätkä muodostaneet
laumaimmuniteettia väestöön, ja tämä oli THL:n tiedossa viimeistään 25.11.2021.

Asiantuntijalausunnot:
1) Astrid Stückelberger
Teema: Koronatestien epäkelpoisuus; yhteiskunnalliset ja yksilölliset seuraukset2) Aseem Malhotra
Teema: tiedeyhteisö tiesi viimeistään joulukuussa 2021, että:a) koronarokotteet eivät estäneet sairastumista koronan vakavaan tautimuotoon eivätkä
koronaviruksen tartuttamista toisiin ihmisiin;b) koronarokotteet voivat aiheuttaa vaikean vamman tai jopa kuoleman;

73c) rokotteen aiheuttamien vakavien haittatapahtumien riski oli suurempi kuin koronataudin
aiheuttaman sairaalahoitoon joutumisen riski.

Kunnioittavasti,
Aki Nummelin
OTM